Meno ruže

Umberto Eco

(1980)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Romány historické

,,Písať som začal v marci 1978 a cítil som sa ako otrávený mních,"" odpovedal Umberto Eco na otázku, ako vznikla myšlienka napísať Meno ruže. Román mal pôvodne úplne inú podobu. Najskôr sa Eco pohrával s napísaním moderného detektívneho príbehu Vražda v opátstve, ale jeho záujem o stredovek bol silnejší a prinútil ho zasadiť dej do tejto doby. Román vyšiel po prvýkrát v roku 1980 a dodnes sa ho predalo 10 miliónov kusov. Po svetovom úspechu si knihu nemohli nevšimnúť ani mocní z filmového sveta, a tak francúzsky režisér J. J. Annaud začal pracovať na filmovom prepise, od ktorého sa Eco dištancoval, keď sa vyjadril: ,, To je dielo J. J. Annauda. Moje nie.""

Umberto Eco

MENO RUŽE

Umberto Eco

MENO RUŽE

VYDAVATEĽSTVO SLOVART

PRELOŽILA A VYSVETLIVKY NAPÍSALA

ADRIANA FERENČÍKOVÁ

Copyright © Gruppo Editoriale Fabbri,

Bompiani, Sonzogno,

Etas S. p. A., Miláno 1980

Translation and notes © Adriana Ferenčíková 1991

Slovak edition © Vydavateľstvo Slovart, spol. s r. o., Bratislava 2000

ISBN 80-7145-459-1

Prirodzene, že rukopis

16. augusta 1968 sa mi dostala do rúk kniha z pera istého abbého Valleta Le manuscript de Dom Adson de Melk, traduit en français d’après l’édition de Dom J. Mabillon (Aux Presses de l’Abbaye de la Source, Paris, 1842) (Le manusctipt… – Rukopis dona Adsona z Melku, preložený do francúzštiny podľa vydania dona J. Mabillona (Tlačou opátstva v Source, Paríž 1842) ). Kniha, vybavená naozaj veľmi biednymi historickými údajmi, uisťovala, že verne reprodukuje rukopis zo XIV. storočia, ktorý v kláštore v Melku objavil tento veľký vzdelanec XVII. storočia, ktorému tak veľmi vďačíme za dejiny benediktínskej rehole. Touto vedeckou trouvaille (trouvaille – objav) (svojou, teda v poradí už treťou) som sa zabával, kým som v Prahe čakal na istú drahú osobu. O šesť dní nato do nešťastného mesta vtiahli sovietske vojská. Podarilo sa mi dostať cez rakúske hranice do Linza a odtiaľ som sa pobral do Viedne. Tam som sa stretol s osobou, na ktorú som čakal, a spolu sme sa vydali hore Dunajom.

V silnom duševnom rozpoložení som očarený čítal strašný príbeh Adsona z Melku a tak som sa ním dal strhnúť, že som ho takmer na dúšok preložil do niekoľkých veľkých písaniek z Papéterie Joseph Gibert, do ktorých je radosť písať mäkkým perom. Takto sme došli k Melku, kde sa dodnes nad ohybom rieky strmí k nebu prekrásny Stift, v priebehu stáročí viacej ráz reštaurovaný. Ako si čitateľ už asi domyslel, v kláštornej knižnici som po Adsonovom rukopise nenašiel ani stopy.

Jednej tragickej noci, ešte pred príchodom do Salzburgu, sa v malom hotelíku na brehu Mondsee naše spoločné putovanie razom skončilo a osoba, s ktorou som cestoval, odišla aj s knihou abbého Valleta, nevzala ju však zo zlomyseľnosti, ale preto, že náš vzťah mal zmätený a prudký koniec. Ostala mi hŕbka vlastnoručne popísaných písaniek a veľká prázdnota v srdci.

O niekoľko mesiacov neskôr som sa v Paríži rozhodol dotiahnuť svoje bádanie do konca. Z tých pár poznámok, ktoré som si z francúzskej knihy vypísal, sa mi zachoval mimoriadne podrobný a presný údaj o prameni:

Vetera analecta, sive collectio veterum aliquot operum & opusculorum omnis generis, carminum, epistolarum, diplomaton, epitaphiorum, &, cum itinere germanico, adnotationibus aliquot disquisitionibus R.P.D. Joannis Mabillon, Presbiteri ac Monachi Ord. Sancti Benedicti e Congregatione S. Mauri. – Nova Editio cui accessere Mabilonii vita & aliquot opuscula, scilicet Dissertatio de Pane Eucharistico, Azymo et Fermentato, ad Eminentiss. Cardinalem Bona. Subjungitur opusculum Eldefonsi Hispaniensis Episcopi de eodem argumento Et Eusebii Romani ad Theophilum Gallum epistola, De cultu sanctorum ignotorum, Parisiis, apud Levesque, ad Pontem S. Michaelis, MDCCXXI, cum privilegio Regis. (Vetera analecta… – Staré analektá alebo zbierka niekoľkých starých diel & dielok každého druhu, básní, listov, dokumentov & s cestou po Germánii, v úprave a s niekoľkými vysvetlivkami R. P. D. Joanna Mabillona, kňaza a mnícha rehole sv. Benedikta z kongregácie sv. Maura. – Nové vydanie s dodatkom obsahujúcim Mabillonov životopis & niekoľko dielok, menovite Rozpravu o Eucharistickom Chlebe nekvasenom aj kysnutom, venovanú Jeho Eminencii kardinálovi Bonovi. Pripojené je dielko biskupa Hildefonza Hispánskeho na rovnakú tému, ako aj list Eusebia Rímskeho Teofilovi Galskému O kulte neznámych svätých, v Paríži, u Levesqua, pri moste sv. Michala, 1721, s kráľovským privilégiom)

Vetera analecta som v knižnici Sainte Geneviève našiel hneď, ale na moje veľké prekvapenie sa toto vydanie v dvoch veciach odlišovalo: po prvé, vydavateľom bol Montalant, ad Ripam P.P. Augustinianorum (prope Pontem S. Michaelis), a po druhé o dva roky starším dátumom. Ani nemusím hovoriť, že tieto analecta neobsahujú nijaký rukopis Adsa či Adsona z Melku, ale že ide, ako sa každý môže presvedčiť, o zbierku stredne dlhých a krátkych textov, kým príbeh, ktorý preložil Vallet, zaberá niekoľko sto strán. Konzultoval som vtedy so slávnymi medievalistami, napríklad s drahým a nezabudnuteľným Etiennom Gilsonom, bolo však jasné, že jestvujú jedine tie Vetera analecta, ktoré som videl v knižnici Sainte Geneviève. Krátka návšteva v Abbaye de la Source neďaleko Passy a rozhovor s priateľom Domom Arnom Lahnestedtom ma tiež presvedčili, že nijaký abbé Vallet nevydal nijakú knihu tlačenú na lisoch (navyše nejestvujúcich) tohto opátstva. Je známe, akí sú francúzski učenci nedbanliví v podávaní ako-tak spoľahlivých bibliografických údajov, ale tento prípad presahoval aj to najhoršie očakávanie. Začal som sa domnievať, že sa mi dostal do rúk falzifikát. K vlastnej Valletovej knihe som sa už dostať nemohol (lepšie povedané, nemal som odvahy pýtať si ju nazad od osoby, ktorá mi ju odniesla). Zostali mi len moje poznámky, ale aj o tých som už začínal pochybovať.

Pri veľkej telesnej únave a silnom podráždení motorického centra bývajú také zázračné chvíle, keď sa nám zjavujú ľudia, ktorých sme v minulosti poznali („en me retraçant ces details, j’en suis à me demander s’ils sont réels, ou bien si je les ai rêvés“) (en me retraçant… – vybavoval som si tie podrobnosti a v duchu som sa pýtal, či sú skutočné, alebo či som si ich iba vysníval). Ako som sa neskôr dozvedel z peknej knižočky abbého de Bucquoy, zjavujú sa aj knihy, ktoré ešte neboli napísané.

Keby sa nič inšie nebolo stalo, do dnešného dňa by som sa pýtal sám seba, kde sa vzal príbeh Adsona z Melku. Lenže roku 1970, keď som sa v Buenos Aires prehŕňal na pultoch malého antikvariátu na Corrientes, neďaleko od najznámejšieho Patia del Tango na tejto širokej ulici, naďabil som na kastílsku verziu knižočky Mila Temesvara O využívaní zrkadiel v šachovej hre, ktorú som už citoval (z druhej ruky) vo svojej knihe Vizionári a konformisti, keď som recenzoval jeho novšiu prácu Predavači Apokalypsy. Išlo o preklad už nedostupného originálu v gruzínčine (Tbilisi, 1934) a v ňom som na svoje veľké prekvapenie čítal rozsiahle citáty z Adsonovho rukopisu, avšak tentoraz nebol prameňom ani Vallet, ani Mabillon, ale otec Athanasius Kircher (lenže ktoré jeho dielo?). Istý vedec – menovať ho nepokladám za potrebné – ma neskôr uistil (údaje citoval spamäti), že tento veľký jezuita o Adsonovi z Melku nikdy nepísal. Ibaže Temesvarove stránky som mal pred očami a príhody, ktoré uvádzal, boli navlas rovnaké ako príhody z rukopisu, ktorý preložil Vallet (najmä opis labyrintu nepripúšťal nijaké pochybnosti). Bez ohľadu na to, čo napísal Beniamino Placido (La Repubblica, 22. septembra 1977), abbé Vallet existoval a istotne existoval aj Adso z Melku.

Dospel som k presvedčeniu, že Adsonove pamäti sa podľa všetkého naozaj opierajú o udalosti, o ktorých rozpráva: sú zahalené mnohými nejasnosťami a záhadami, počínajúc autorom a končiac umiestnením opátstva, o čom Adso zaryto mlčí a len dohady nám dovoľujú vymedziť oblasť zhruba od Pomposy po Conques a oprávňujú predpokladať, že sa nachádzalo na apeninských svahoch niekde medzi Piemontom, Ligúriou a Francúzskom (danteovsky povedané medzi Lerici a Turbiou (medzi Lerici a Turbiou… – narážka na 49. verš 3. spevu Očistca (prel. J. Felix a V. Turčány, Bratislava, Tatran 1982). Lerici je pri La Spezii, Turbia (franc. La Turbie) pri Monaku) ). Pokiaľ ide o čas, v ktorom sa opisované udalosti odohrávajú, sme na konci novembra roku 1327, nevieme však, kedy autor svoje dielo napísal. Ak vezmeme do úvahy, že roku 1327 bol, ako vraví, novicom a že v čase, keď spisuje svoje pamäti, je už nad hrobom, môžeme pripustiť, že rukopis vznikol v posledných desiatich alebo dvadsiatich rokoch XIV. storočia.

Keď sa tak nad tým zamýšľam, mal som vlastne pramálo dôvodov vydať svoju taliansku verziu ponurej neogotickej francúzskej verzie diela, ktoré vyšlo po latinsky v sedemnástom storočí a ktoré na sklonku štrnásteho storočia po latinsky napísal nemecký mních.

V prvom rade, aký štýl použiť? Pokušenie siahnuť za dobovými talianskymi vzormi som zavrhol ako načisto neopodstatnené: Adso nielenže píše po latinsky, z celého textu je jasné, že jeho kultúra (alebo kultúra opátstva, ktorá ho tak výrazne ovplyvňuje) má oveľa staršie korene; ide tu jasne o mnohostoročnú sumu vedomostí a štylistických návykov spätých s latinskou tradíciu raného stredoveku. Adso myslí a píše ako mních neprístupný prudkému rozvoju ľudového jazyka, pripútaný k stránkam opatrovaným v knižnici, o ktorej rozpráva, vychovaný na dielach cirkevných otcov a na scholastických textoch, a pokiaľ ide o jazyk a učené citáty (ak odhliadneme od odkazov na udalosti XIV. storočia, ktoré Adso zachytáva nanajvýš rozpačito a vždy ako čosi, o čom počul od iných), jeho príbeh mohol byť napísaný aj v XII. alebo XIII. storočí.

Na druhej strane je nepochybné, že pri preklade Adsonovej latinčiny do neogotickej francúzštiny si Vallet pomáhal rozličnými licenciami, a nie vždy iba štylistickými. Napríklad postavy príbehu sa občas rozprávajú o vlastnostiach bylín a v tomto sa jasne opierajú o Knihu tajomstiev, prisudzovanú Albertovi Veľkému (Albert Veľký – (1193-1280), nemecký teológ a scholastik, jeden z najväčších encyklopedistov stredoveku), ktorá bola v priebehu storočí nespočetne ráz opravovaná. Je isté, že Adso ju pozná, ale skutočnosť je taká, že v citovaných úryvkoch sa až doslovne ohlášajú tak Paracelsove recepty, ako aj zrejmé vsuvky z jedného vydania Alberta pochádzajúceho zaručene z tudorovského obdobia. (Liber aggregationis seu liber secretorum Alberti Magni, Londinium, juxta pontem qui vulgariter dicitur Flete brigge. MCCCCLXXXV) Neskôr som sa však presvedčil, že v čase, keď Vallet prepisoval (?) Adsonov rukopis, kolovalo po Paríži vydanie Grand aj Petit Alberta (Les admirables secrets d’Albert le Grand, A Lyon, Chez les Héritiers Beringos, Fratres, à l’Enseigne d’Agrippa, MDCCLXXV; Secrets merveilleux de la Magie Naturelle et Cabalistique du Petit Albert, A Lyon, ibidem, MDCCXXIX) z osemnásteho storočia, vtedy už nenapraviteľné zanešvárené. Jednako však, odkiaľ vziať istotu, že text, z ktorého vychádzal Adso alebo mnísi, ktorých rozhovory zaznačil, neobsahoval popri rozličných glosách, vysvetlivkách a doplnkoch aj anotácie poskytujúce živnú pôdu neskoršiemu rozvoju kultúry?

A napokon, mal som ponechať v latinčine tie pasáže, ktoré sám abbé Vallet nepokladal za potrebné preložiť, azda preto, aby zachoval ducha doby? Nemal som na to vážnejšie dôvody, iba ak, aj to možno zle pochopený, zmysel pre vernosť prameňu… Nadbytočnosti som odstránil, čo-to som však ponechal. A obávam sa, že som postupoval ako zlí románopisci, čo Francúzovi, ktorého uvádzajú na scénu, kladú do úst slová „parbleu!“ a „la femme, ah! La femme!“.

Slovom, mám plno pochybností. Naozaj neviem, prečo som sa rozhodol pozbierať v sebe odvahu a predstaviť rukopis Adsona z Melku ako autentický. Povedzme, že je to prejav zaľúbenosti. Alebo, ak chcete, spôsob, ako sa zbaviť mnohých a starých posadnutostí.

Text abbého Valleta prepisujem bez obáv o jeho aktuálnosť. V rokoch, keď som ho objavil, vládlo presvedčenie, že spisovateľ má písať iba zaangažovaný na súčasnosti, aby zmenil svet. Teraz, po vyše desiatich rokoch, sa literát (opäť vysoko vážený) teší, že môže písať z čírej lásky k písaniu. A tak môžem slobodne, zo samej záľuby v rozprávaní vyrozprávať príbeh Adsona z Melku a posilňuje aj uspokojuje ma pri tom vedomie, že je taký nesmierne vzdialený v čase (teraz, keď bdejúci rozum zapudil všetky príšery, ktoré splodil jeho spánok), tak márnivo zbavený vzťahu k našej dobe, taký nadčasovo cudzí našim nádejam a našim istotám.

Lebo je to príbeh o knihách, nie o každodenných trápeniach a jeho čítanie nás môže podnietiť, aby sme si s veľkým nasledovateľom Tomášom Kempenským (Tomáš Kempenský – (1379-1471), autor spisu O nasledovaní Krista.) opakovali: „In omnibus requiem quaesivi, et nusquam inveni nisi in angulo cum libro.“ (In omnibus… – Všade som hľadal pokoj, ale nikde som ho nenašiel, iba ak v kútiku pri knihe)

5. januára 1980

Poznámka

Adsonov rukopis je rozdelený na sedem dní a každý deň na úseky zodpovedajúce liturgickým hodinám. Podtituly v tretej osobe sú pravdepodobne Valletovým dodatkom. No keďže uľahčujú čitateľovi orientáciu a takýto zvyk bol vlastný mnohým literárnym dielam tých čias písaným v ľudovom jazyku, nepokladal som za potrebné ich odstrániť.

Isté rozpaky mi spôsobili Adsonove odkazy na kanonické hodiny, lebo nielenže sa menia v závislosti od miesta a ročného obdobia, ale v XIV. storočí sa s najväčšou pravdepodobnosťou už celkom presne nezachovávali všetky ustanovenia, ktoré svätý Benedikt podal vo svojej Regule.

Pre čitateľovu orientáciu jednako len uvádzam, že čiastočne zo samého textu a čiastočne z porovnania pôvodnej reguly s opisom rehoľného života, ako ho podáva Edouard Schneider v Les heures bénédictines (Paris, Grasset, 1925), mi vychádzajú nasledujúce údaje, ktorých sa, myslím, môžeme pridŕžať.

Matutinum (ktoré Adso niekedy označuje aj starým názvom Vigiliae).

Medzi 2.30 a 3. v noci.

Laudy (ktoré sa v staršej tradícii volali Matutinae).

Medzi 5. a 6. ráno, majú sa končiť na brieždení.

Príma Okolo 7.30, krátko pred rannou zorou.

Tercia Okolo 9.

Sexta Napoludnie (v kláštore, kde mnísi nerobili na poli, to v zime bol aj čas obeda).

Nóna Medzi 2. a 3. popoludní.

Vešpery Okolo 4.30, pri západe slnka (regula predpisuje večerať pred zotmením).

Kompletórium Okolo 6. (pred 7. sa mnísi zberajú spať).

Výpočet sa zakladá na tom, že v severnom Taliansku koncom novembra slnko vychádza o 7.30 a zapadá okolo 4.40 popoludní.

Prológ

Na počiatku bolo Slovo a Slovo bolo u Boha a to Slovo bolo Boh. Ono bolo na počiatku u Boha a verný mních by mal deň čo deň s pokorou žalmistu opakovať túto nezmeniteľnú skutočnosť, ktorá jediná je nevyvrátiteľnou pravdou. Ale videmus nunc per speculum et in aenigmate (videmus nunc… – Teraz vidíme ako v zrkadle a v hádanke.) a pravda, skôr ako ju uzrieme tvárou v tvár, vyjavuje sa nám po kúskoch (a akých nečitateľných!) v omyloch tohto sveta, a tak jej verné znaky musíme lúštiť aj tam, kde sa nám vidia nejasné a preniknuté vôľou celkom upriamenou na zlo.

Na sklonku svojho hriešneho života, keď už šedivý a zostarnutý ako sám svet čakám, že zaniknem v bezodnej priepasti mlčiacej a pustej božskosti a stanem sa účastným neprístupného sveta duchov anjelských, už iba svojím nevládnym a chorým telom prikutý k tejto cele drahého kláštora v Melku, chystám sa na tomto velíne (velín – najkvalitnejší pergamen) zanechať svedectvo o obdivuhodných a strašných udalostiach, ktoré som v mladosti zažil, a zopakovať tu verbatim (verbatim – doslovne), čo som videl a počul, a neodvažujem sa hľadať v tom nejaký vyšší zámer, chcem iba tým, čo prídu po nás (ak ich nepredíde Antikrist) zanechať znaky znakov, aby sa na nich cvičili modliť sa lúštením zmyslu.

Nech mi Pán Boh dožičí milosti, aby som bol výrečným svedkom udalostí, čo sa v opátstve, ktoré mi zbožnosť káže radšej ani nemenovať, odohrali koncom roka Pána 1327, keď cisár Ľudovít vtiahol do Talianska, aby prinavrátil dôstojnosť Svätej ríši rímskej podľa zámerov Najvyššieho a ponížil toho ničomného svätokupca, uchvatiteľa a arcikacíra, čo v Avignone zhanobil apoštolovo sväté meno (mám na mysli hriešnu dušu Jakuba z Cahorsu, ktorého bezbožníci uctievali ako Jána XXII).

Aby sa dali lepšie pochopiť udalosti, do ktorých som bol zapletený, bude hádam dobre, ak pripomeniem, čo sa odohralo v tomto úseku storočia, ako som to chápal vtedy, keď som to prežíval, aj ako si to vybavujem teraz, bohatší o to, čo som neskôr počul od iných – ak len moja pamäť dokáže ponadväzovať nitky toľkých a takých zamotaných dejov.

Už v prvých rokoch tohto storočia pápež Klement V. preniesol apoštolský stolec do Avignonu a ponechal Rím napospas záujmom tamojších pánov. A posvätné mesto kresťanstva, kvárené bojmi medzi svojimi pohlavármi, sa postupne premenilo na cirkus či nevestinec; vyhlasovalo sa za republiku, ale v skutočnosti ňou nebolo, napádali ho ozbrojené hordy, bolo vystavené násilnostiam a plieneniu. Kňazi sa vymanili spod svetskej právomoci, velili bandám zlosynov a lúpili s mečom v ruke, vydierali a dojednávali hanebné obchody. Ako zabrániť, aby sa Caput Mundi (Caput Mundi – hlavné mesto sveta) opäť, a právom, nestalo cieľom každého, kto túžil po korune Svätej ríše rímskej, a ako obnoviť dôstojnosť tohto časného panstva, ktoré kedysi patrilo rímskym cisárom?

A tak roku 1314 päť nemeckých kniežat zvolilo vo Frankfurte Ľudovíta Bavorského za najvyššieho správcu ríše. Lenže toho istého dňa na druhom brehu Mohanu rýnsky palatín a kolínsky arcibiskup zvolili do toho istého úradu Fridricha Rakúskeho. Dvaja cisári na jeden stolec a jeden pápež na dva: z toho naozaj mohli vzísť len veľké rozbroje…

O dva roky nato bol v Avignone za nového pápeža zvolený sedemdesiatdvaročný starec Jakub z Cahorsu, práve ten, čo si vybral meno Ján XXII. – a dal by Boh, aby už nikdy nijaký najvyšší kňaz neprijal meno, ktoré tak znenávideli poriadni ľudia. Ako Francúz a francúzskemu kráľovi oddaný človek (ľudia z tejto skazenej krajiny sa vždy usilujú presadzovať záujmy svojich a nie sú schopní hľadieť na celý svet ako na svoju duchovnú vlasť) podporoval Filipa Pekného proti templárskym rytierom, ktorých tento kráľ obvinil (myslím, že neprávom) z hanebných zločinov, aby sa za pomoci odpadlíckeho pápeža zmocnil ich majetku. Do celej veci sa zaplietol ešte aj Róbert Neapolský, ktorý v úsilí udržať si kontrolu nad talianskym polostrovom presvedčil pápeža, aby z dvoch nemeckých cisárov neuznal ani jedného, a tak ostal vrchným veliteľom cirkevného štátu.

Roku 1322 Ľudovít Bavor porazil svojho súpera Fridricha. Ján, z jedného cisára ešte vyľakanejší ako predtým z dvoch, exkomunikoval víťaza a ten ho zasa vyhlásil za kacíra. Treba povedať, že práve toho roku sa konala v Perugii generálna kapitula bratov františkánov a ich generálny predstavený Michal z Ceseny prijal požiadavky „spirituálov“ (o ktorých ešte budem mať príležitosť hovoriť) a vyhlásil za pravdu viery, že Kristus bol chudobný, a ak aj so svojimi apoštolmi voľačo vlastnil, tak len ako usus facti. ( usus facti – užívacie právo) Toto dôstojné rozhodnutie malo zachrániť cnosť a čistotu rehole, ibaže sa veľmi znepáčilo pápežovi, ktorý v ňom azda vycítil zásadu ohrozujúcu jeho vlastné nároky, aby ako hlava cirkvi mohol cisára pozbaviť práva voliť biskupov a naopak, získať Svätej stolici právo investitúry cisára. Či to už bolo z týchto, či z iných dôvodov, odsúdil Ján roku 1323 výroky františkánov dekretálom Cum inter nonnullos. (Cum inter nonnullos… – Keď medzi niektorými…)

Práve vtedy, predpokladám, Ľudovít postrehol, že vo františkánoch, teraz už pápežových nepriateľoch, má mocných spojencov. Ich tvrdenie o Kristovej chudobe istým spôsobom podopieralo názory cisárskych teológov, to jest Marsilia z Padovy (Marsilius z Padovy – (cca 1275-1342), profesor a rektor parížskej univerzity, autor diela Defensor pacis (Obranca mieru), v ktorom proklamuje názor, že moc rímskeho cisára vychádza z vôle ľudu) a Jána z Jandunu (Ján z Jandunu – (cca 1275-1328), stúpenec stredovekého arabského filozofa Ibn Rošda (Averroa) ). A napokon, niekoľko mesiacov pred udalosťami, o ktorých tu rozprávam, Ľudovít, keď sa už bol pokonal s porazeným Fridrichom, vtiahol do Talianska, v Miláne bol korunovaný, dostal sa do sporu s Viscontiovcami, hoci tí ho prijali priaznivo, obkľúčil Pisu, vymenoval za svojho miestodržiteľa vojvodu z Lukky a Pistoie Castruccia (a myslím, že urobil zle, lebo som nikdy nepoznal väčšieho ukrutníka, azda len Ugucciona della Faggiola) a zberal sa do Ríma, kam ho volal vládca mesta Sciarra Colonna.

Takto to teda vyzeralo, keď ma – vtedy už benediktínskeho novica v kláštore v Melku – vytiahol z tíše rajského dvora môj otec, bojujúci v Ľudovítovej družine ako nie posledný z jeho barónov, a uznal za múdre vziať ma so sebou, aby som spoznal krásy Talianska a bol v Ríme, keď tam budú korunovať cisára. Pri obliehaní Pisy ho však celkom zamestnali vojenské starosti. Ja som to využil a tak trocha z dlhej chvíle a trocha z túžby niečo spoznať som sa túlal po toskánskych mestách. Moji rodičia však usúdili, že takýto voľný život bez reguly je neprimeraný pre dospievajúceho chlapca predurčeného na rozjímavý život a na radu Marsilia, ktorý si ma obľúbil, sa rozhodli zveriť ma na jedného učeného františkána, brata Viliama z Baskervillu, ktorý sa práve ujal istého poslania, čo ho malo viesť do slávnych miest a prastarých opátstiev. Tak som sa stal jeho pisárom a zároveň žiakom a neľutujem to, lebo pri ňom som bol svedkom udalostí, ktoré si zaslúžia, aby boli odovzdané, ako práve robím, pamäti tých, čo prídu po nás.

Vtedy som nevedel, čo brat Viliam hľadá, a pravdu povediac, neviem to ani do dnešného dňa, ba predpokladám, že to nevedel ani on a že ho hnala jedine túžba po pravde a podozrenie – ktoré, ako som videl, ustavične v sebe živil – že pravdou nie je to, čo sa mu ňou v danej chvíli javí. A možno ho v tých rokoch svetské povinnosti odtŕhali od jeho milovaného štúdia. Poslanie, ktorým bol poverený, mi zostalo neznáme počas celej cesty, vlastne, on mi o ňom nehovoril. Z útržkov rozhovorov, ktoré viedol s opátmi kláštorov, kde sme sa zastavovali, som si síce utvoril akú-takú predstavu o povahe jeho úlohy, ale celkom som ju pochopil, až keď sme dorazili do nášho cieľa, o čom porozprávam neskôr. Mierili sme na sever, lenže naša cesta neviedla priamo a zastavovali sme sa v rozličných opátstvach. Tak sa stávalo, že sme zahli na západ, hoci náš konečný cieľ bol na východe, akoby sme sledovali horskú reťaz tiahnúcu sa od Pisy v smere svätojakubských pútnických ciest (svätojakubské pútnické cesty – cesty vedúce do španielskeho pútnického strediska Santiago de Compostela; o tom p. K. Kidson, Stredoveké umenie (Bratislava, Pallas 1974), s. 67), a zastavovali sme sa v kraji, ktorý pre strašné udalosti nebudem menovať presnejšie, môžem však povedať, že jeho páni boli verní cisárovi a opáti našej rehole sa tam zhodne stavali proti kacírskemu a kupliarskemu pápežovi. Cesta, plná rozličných udalostí, trvala dva týždne a za ten čas som mal kedy spoznať (aj keď nie dosť dobre, ako sa jednostaj presviedčam) svojho nového majstra.

Na nasledujúcich stránkach sa nechcem zdržiavať opisom osôb – ibaže by výraz ich tváre alebo posunky pôsobili ako nemý, ale výrečný jazyk – lebo ako vraví Boethius (Boethius – (cca 480-524), rímsky štátnik a filozof), niet nič nestálejšieho než vonkajšia podoba, ktorá vädne a mení sa sťa poľné kvety s príchodom jesene, veď aký by malo zmysel hovoriť dnes, že opát Abbo mal prísny pohľad a bledé líca, keď on a tí, čo ho obklopovali, sa už obrátili na prach a ich telá majú už smrtonosnú popolavosť toho prachu (a len ich duše, kiež Boh dá, žiaria nikdy nehasnúcim svetlom)? Ale o Viliamovi by som chcel, aj to iba jediný raz, povedať, ako vyzeral, lebo ma zaujali aj jeho neobyčajné črty. Pre mladých chlapcov je príznačné, že sa uprú na staršieho a múdrejšieho muža nielen pre čaro jeho reči a bystrý um, lež aj pre jeho telesnú podobu, ktorá sa im stáva drahou a vnímajú ju, ako syn vníma otca, ako skúma jeho pohyby a prejavy nevôle, ako striehne na jeho úsmev, a na tento (azda jediný čistý) druh telesnej lásky nepadá tieň zmyselnosti.

Niekdajší ľudia boli pekní a urastení (teraz sú to iba deti a trpaslíci), ale toto je len jeden z premnohých javov, ktoré svedčia o nešťastnom údele starnúceho sveta. Mládež sa nič nechce učiť, celý svet je postavený na hlavu, slepci vedú iných slepcov a strkajú ich do priepasti, vtáci sa vrhajú k zemi, skôr ako vzlietnu, osol vyhráva na lýre, voly tancujú, Mária už nemiluje rozjímavý život a Marta už nemiluje život činorodý, Lea je neplodná, Ráchel vrhá žiadostivé pohľady, Cato chodí po nevestincoch, z Lucretia sa stáva žena. Všetko sa vykoľajilo. Buď Bohu vďaka, že ja som v tých časoch od svojho majstra získal chuť učiť sa a zmysel pre správnu cestu, ktorý v človeku zostáva, aj keď je chodník kľukatý.

Nuž teda, telesný vzhľad brata Viliama bol taký, že by bol zaujal pozornosť aj toho najroztržitejšieho pozorovateľa. Vzrastom prevyšoval bežne vysokého muža a bol taký chudý, že vyzeral ešte vyšší. Mal bystré a prenikavé oči, ostrý a mierne ohnutý nos dodával jeho tvári výraz človeka v strehu, okrem chvíľ akejsi meravosti, o ktorej ešte bude reč. I jeho brada svedčila o pevnej vôli, hoci pretiahnutá a pehavá tvár, aké som často vídal u ľudí narodených medzi Hiberniou a Northumbriou, mohla zavše vyjadrovať neistotu a nerozhodnosť. Časom som vybadal, že to, čo vyzerá ako nedostatok istoty, je len a len zvedavosť, ale spočiatku som o tejto vlastnosti vedel málo, mal som ju skôr za vášeň žiadostivej duše, domnievajúc sa, že rozumová duša (rozumová duša – termín gréckeho filozofa Aristotela) sa ňou sýtiť nemá, že tá sa živí len pravdou, ktorá (ako som si myslel) je známa už od prvopočiatku.

Ako chlapcovi mi na ňom razom udreli do očí chumáče žltkastých chlpov, ktoré mu trčali z uší, a husté obrvy. Mohol mať zo päťdesiat jarí, bol už teda veľmi starý, ale jeho neúnavné telo sa vyznačovalo takou obratnosťou, aká mne často chýbala. Keď ho pochytila nadmerná činorodosť, zdalo sa, že jeho sily sú nevyčerpateľné. No z času na čas sa uťahoval do nečinnosti, sťaby jeho životný duch cúval ani rak, a vtedy som videl, ako celé hodiny preleží v cele na lôžku a horko-ťažko vydá zo seba pár slabík, nepohnúc pritom ani jediným svalom na tvári. V takých chvíľach sa mu v očiach zjavoval prázdny a neprítomný výraz a bol by som ho podozrieval, že je pod vplyvom nejakej rastlinnej látky vyvolávajúcej vidiny, keby mi zjavná zdržanlivosť, ktorá ovládala jeho život, nebola kázala zavrhnúť túto myšlienku. Netajím však, že počas našej cesty zastal zavše na kraji lúky alebo pod lesom, odtrhol zopár bylín (myslím, že vždy rovnakých) a začal ich prežúvať so sústredeným výrazom na tvári. Trochu z nich mal vždy pri sebe a žuval ich vo chvíľach najväčšieho napätia (a tých bolo v opátstve neúrekom!). Keď som sa ho raz opýtal, aká je to bylina, s úsmevom mi odpovedal, že dobrý kresťan sa niekedy môže naučiť niečo aj od neveriacich, a keď som si z nej pýtal ochutnať, odvetil mi, že aj liečivé rastliny, tak ako reči, sú paidikoi, efebikoi, gynaikeioi (paidikoi, efebikoi, gynaikeioi – pre deti, mládencov, ženy) a tak ďalej, teda že rastliny dobré pre starého františkána nie sú dobré pre mladého benediktína.

V čase, ktorý sme spolu strávili, sme nemali možnosť viesť pravidelný život, aj v opátstve sme po nociach bdeli a vo dne padali od únavy, ba ani sme sa pravidelne nezúčastňovali na bohoslužbách. Na ceste však iba zriedkakedy býval hore po kompletóriu a bol navyknutý na striedmosť. Niekedy, ako to bolo aj v opátstve, prechodil celý deň po záhrade a obzeral si rastliny, sťaby to boli chryzoprasy či smaragdy, a nato som ho zas videl, ako chodí po krypte klenotnice a obzerá si skrinku vykladanú smaragdami a chryzoprasmi, akoby to bol kríček durmanu. Inokedy celý deň presedel vo veľkej sále knižnice a prehŕňal sa v rukopisoch, akoby v nich hľadal iba svoje potešenie (kým okolo nás sa kopili mŕtvoly mníchov zabitých ukrutným spôsobom). Jedného dňa som ho pristihol, ako sa bez zjavného dôvodu prechádza v záhrade, akoby nemusel Bohu vydať počet zo svojich činov. V kláštore ma učili využívať čas celkom inak a to som mu aj povedal. On mi na to odvetil, že krása vesmíru nie je daná iba jednotou v rozmanitosti, ale aj rozmanitosťou v jednote. Videl som v tom odpoveď diktovanú neškolenou empíriou, neskôr som sa však dozvedel, že jeho krajania často definujú veci spôsobom, na ktorom svetlo rozumu má asi pramalú účasť.

Za pobytu v opátstve som ho vždy videl s rukami zaprášenými od kníh, pokrytými zlatom z čerstvých iluminácií a žltkastými látkami, ktorých sa dotýkal v Severínovom špitáli. Vyzeralo to, akoby vedel rozmýšľať iba rukami, čo sa mi vtedy zdalo primeranejšie pre mechanika (učili ma, že mechanikus je moechus (moechus – smilník) a dopúšťa sa zrady na duchovnom živote, s ktorým by mal byť spojený precudným zväzkom), ale aj keď sa jeho ruky dotýkali vecí nanajvýš krehkých, napríklad niektorých kódexov s ešte čerstvými ilumináciami alebo kódexov zhranených od staroby a drobivých ako nekvasený chlieb, zdalo sa mi, že ich má neobyčajne citlivé, že sa ich nimi dotýka takisto jemne, ako sa dotýka svojich strojov. Musím totiž povedať, že tento zvláštny človek nosil so sebou v cestovnom vaku prístroje, aké som nikdy predtým nevidel a ktoré on sám nazýval svojimi zázračnými strojmi. Stroje, vravel, sú výsledkom umenia, ktoré kopíruje prírodu, a podobajú sa jej nie tvarmi, ale svojou činnosťou. Tak mi vysvetlil zázračnú podstatu hodín, astrolábu a magnetu. Spočiatku som sa však obával, že je to bosoráctvo, a tváril som sa, že spím, keď sa niekedy za jasných nocí (s akýmsi čudným trojuholníkom v ruke) priberal pozorovať hviezdy. Františkáni, ktorých som poznal v Taliansku aj vo svojom kraji, boli jednoduchí ľudia, často nevediaci ani čítať, a jeho vedomosti ma napĺňali úžasom. On mi však s úsmevom povedal, že františkáni z jeho ostrovov sú inej sorty: „Roger Bacon, ktorého si ctím ako svojho majstra, nás učil, že Boží plán sa raz bude uskutočňovať prostredníctvom vedy o strojoch, ktorá je mágiou prirodzenou a posvätnou. A jedného dňa prírodné sily umožnia vyrobiť plavebné prístroje, pomocou ktorých budú lode plávať unico homine regente (unico homine regente – ovládané jediným človekom), a oveľa rýchlejšie než lode poháňané vetrom alebo veslami; a budú vozy ut sine animali moveantur cum impetu inaestimabili, et instrumenta volandi et homo sedens in medio instrumentis revolvens aliquod ingenium per quod alae artificialiter composita aerem verberent, ad modum avis volantis. (ut sine animali… – budú sa pohybovať nesmierne prudko bez živého tvora a budú prístroje na lietanie a v nich bude sedieť človek a čímsi bude krútiť, vďaka čomu budú umelé krídla mávať vo vzduchu ako letiaci vták) A drobné prístroje, čo budú dvíhať obrovské ťarchy, a vozidlá, ktorými sa bude dať chodiť po morskom dne.“

Keď som sa ho spýtal, kde tie stroje sú, povedal mi, že boli vyrobené už dávno a niektoré dokonca v našich časoch: „Okrem prístroja na lietanie, ten som nevidel a nepoznám nikoho, kto by ho bol videl, ale poznám učenca, ktorý ho vymyslel. A budú sa stavať mosty, čo preklenú rieky bez stĺpov alebo inej podpery, a iné nevídané stroje. A nemusíš mať obavy, lebo aj keď ich teraz niet, to ešte neznačí, že nebudú. A hovorím ti, že Boh chce, aby boli, a určite už sú v jeho zámysle, hoci môj priateľ Viliam z Occamu popiera, že idey jestvujú v takejto podobe, a nebude to tak preto, že by sme mohli rozhodovať o božskej prirodzenosti, ale práve preto, že jej nemôžeme klásť nijaké hranice.“ Nebol to jediný protirečivý výrok, ktorý som od neho počul, ale ani teraz, keď som už starý a múdrejší ako vtedy, som celkom nepochopil, ako mohol mať takú dôveru vo svojho priateľa Viliama z Occamu a súčasne prisahať na Baconove slová, ako to robieval.

Nuž, povedal som tu o bratovi Viliamovi veci možno nezmyselné, akoby som od samého začiatku zaznamenával rozporné dojmy, ktoré som vtedy z neho mal. Kto bol a čo robil, to azda, milý môj čitateľ, budeš môcť lepšie usúdiť z toho, čo vykonal v dňoch, ktoré sme strávili v opátstve. Nesľúbil som ti však dokončený obraz, lež iba súpis (to áno) obdivuhodných a strašných udalostí.

Tak deň za dňom spoznávajúc svojho majstra a tráviac dlhé hodiny putovania v predlhých rozhovoroch, o ktorých, ak to bude treba, sa postupne zmienim, došiel som s ním na úpätie vrchu, na ktorom sa vypínalo opátstvo. A nadišiel čas, aby sa k nemu priblížilo aj moje rozprávanie, ako sme sa ta vtedy priblížili my, a nechže sa mi ruka netrasie, keď sa priberám rozpovedať, čo sa stalo potom.

Prvý deň

PRÍMA

Tu Adso s Viliamom dôjdu k opátstvu a Viliam podá dôkaz svojej veľkej ostroumnosti.

Bolo krásne ráno na konci novembra. V noci mierne snežilo, čerstvého snehu pripadlo však nanajvýš tak na tri prsty. Ešte za tmy, hneď po laudách, sme boli na omši v jednej dedine v údolí. S východom slnka sme sa potom vydali na cestu k horám.

Ako sme sa driapali po príkrom chodníku, ovíjajúcom sa okolo vrchu, zazrel som opátstvo. Neprekvapili ma hradby, čo ho obklopovali zo všetkých strán, podobali sa hradbám, aké som videl po celom kresťanskom svete, ale mohutnosť toho, čo, ako som sa neskôr dozvedel, nazývali Budovou. Bola to osemboká stavba, z diaľky vyzerala ako štvorhran (útvar najdokonalejší, vyjadrujúci pevnosť a nedobytnosť Božieho mesta). Jej južná strana sa týčila nad planinou, kde sa opátstvo rozkladalo, kým severná akoby vyrastala zo samého útesu, nad ktorým sa strmila. Pri pohľade zdola sa miestami zdalo, že bralo, farebne aj hmotou jednoliate, siaha až k oblohe a v istej výške sa mení na strážnu vežu a baštu (výtvor obrov dôverne spriaznených aj so zemou, aj s nebesami). Tri rady oblokov určovali trojitý rytmus staviska, takže to, čo bolo vo fyzickom zmysle štvorcové na zemi, bolo v zmysle duchovnom trojuholníkové na nebesiach. Keď sme boli bližšie, ukázalo sa, že zo štvorhranného útvaru na každom rohu vyrastá sedemboká bašta, ktorá piatimi stenami smeruje na vonkajšiu stranu – štyri z ôsmich strán osemhranu teda prechádzali do štyroch menších sedemhranov, ktoré sa zvonka javili ako päťhrady. A nikomu by neušiel obdivuhodný súlad toľkých posvätných čísel, z ktorých každé vyjadruje veľmi presný duchovný zmysel. Osem je číslo dokonalosti každého štvorhranu, štyri je číslo evanjelií, päť číslo častí sveta, sedem číslo darov Ducha Svätého. Svojou mohutnosťou a tvarom na mňa Budova pôsobila tak ako Castel Ursino a Castel del Monte, ktoré som videl neskôr na juhu talianskeho polostrova, ale svojou neprístupnosťou bola hrozivejšia a v pútnikovi, ktorý sa k nej pomaly približoval, mohla budiť bázeň. Našťastie bolo jasné zimné ráno a stavba sa predo mnou nevynorila taká, aká bývala za búrlivého počasia.

Jednako však nemôžem povedať, že by bola vo mne vyvolala radostné pocity. Vzbudila vo mne úľak a ostrý nepokoj. Boh vie, že to neboli vidiny môjho nezrelého ducha a že som si správne vyložil nepochybné predpovede, vpísané do tej skaly odo dňa, ako na ňu obri položili ruku, ešte skôr než sa ju mnísi vo svojom márnivom úsilí odvážili zasvätiť ochrane slova Božieho.

Ako naše mulíky čaptali po poslednej zákľuke vrchu, tam, kde sa hlavná cesta štiepila na troje, vytvárajúc dva bočné chodníky, môj majster na chvíľu zastal a rozhliadal sa po okrajoch cesty aj po nej, aj ponad cestu, kde rad večne zelených borovíc na krátkom úseku tvoril prirodzené prístrešie, postriebrené snehom.

„Bohaté opátstvo,“ povedal. „Opát sa na verejnosti rád ukazuje v plnej paráde.“

Keďže som si už zvykol počuť od neho tie najnezvyčajnejšie tvrdenia, na nič som sa nepýtal. Aj preto nie, lebo po ďalšom kúsku cesty sme začuli akési zvuky a spoza zákruty sa vynorila hŕstka vzrušených mníchov a paholkov. Jeden z nich, ako nás zazrel, nám veľmi zdvorilo podišiel oproti:

„Vitajte, pane, a nečudujte sa, ak tuším, kto ste, lebo sme dostali správu o vašej návšteve. Ja som Remígius z Varagine, celárius (celárius – mních majúci na starosti pivnicu, sýpky a sklady, hospodár kláštora) tohto kláštora. A ak ste vy, ako si myslím, brat Viliam z Bascavilly, treba ihneď upozorniť opáta. Ty,“ prikázal jednému zo svojho sprievodu, „vybehni ohlásiť, že náš hosť je už pred hradbami!“

„Ďakujem vám, pán celárius,“ odvetil srdečne môj majster, „a vašu pozornosť si cením o to väčšmi, že ste prerušili aj hľadanie, len aby ste ma privítali. Ale nemajte strach, kôň bežal tadiaľto a pustil sa chodníkom doprava. Priďaleko asi nezašiel, lebo keď prišiel k hnojisku, musel zastať. Je primúdry na to, aby sa spustil dolu strminou…“

„Kedy ste ho videli?“ opýtal sa celárius.

„Vôbec sme ho nevideli, všakže, Adso?“ povedal Viliam a obrátil sa ku mne s pobaveným výrazom. „Ale ak hľadáte Brunella (Brunellus – Pejko), môže byť len tam, kde som vám povedal.“

Celárius sa zarazil. Pozrel na Viliama, potom na chodník a napokon sa spýtal: „Brunella? Ako viete?“

„Ale veď,“ povedal Viliam, „je jasné, že hľadáte Brunella, opátovho najmilšieho koňa, najlepšieho behúňa z vašej stajne, vraníka vysokého päť stôp, s parádnym chvostom, s malými a okrúhlymi kopytami, ale s veľmi pravidelným klusom; hlava drobná, uši špicaté, ale oči veľké. Ako vám vravím, išiel vpravo, na každý prípad sa však ponáhľajte!“

Celárius na okamih zaváhal, potom pokynul svojim ľuďom a vyrazil dolu chodníkom doprava, kým naše muly znova začali stúpať nahor. Už som sa Viliama chcel vypytovať, lebo ma omínala zvedavosť, on mi však naznačil, aby som počkal, a o niekoľko minút sme veru aj začuli radostné výkriky a v zákrute sa opäť objavili mnísi a paholci, vedúci koňa za ohlávku. Prešli popri nás, ešte vždy dosť vyjavení, a ponáhľali sa pred nami k opátstvu. Myslím, že Viliam aj zato pozdržal svojho mula, aby im umožnil vyrozprávať, čo sa prihodilo. Napokon, mal som už možnosť vybadať, že môj majster, v každom ohľade muž vysokých cností, podlieha samoľúbosti, keď má možnosť podať dôkaz o svojej ostroumnosti, a keďže som už ocenil jeho mimoriadne diplomatické vlohy, pochopil som, že chce, aby ho do cieľa predišla spoľahlivá povesť múdreho muža.

„A teraz mi povedzte,“ ďalej som sa už neudržal, „ako ste to všetko vedeli?“

„Môj milý Adso,“ riekol majster, „celou cestou ťa učím spoznávať stopy, ktorými sa nám svet prihovára ako veľká kniha. Alanus ab Insulis (Alanus ab Insulis – (1118-1203), známy aj pod menom Alain de Lille, francúzsky scholastik a básnik, plodný autor didaktických diel) hovoril, že

omnis mundi creatura

quasi liber et pictura

nobis est in speculum (omnis mundi… – na svete každé stvorenie, ako kniha, zobrazenie, slúži nám sťa zrkadlo)

a mal tým na mysli nevyčerpateľnú zásobu symbolov, ktorými nám Boh prostredníctvom svojho stvorenstva rozpráva o večnom živote. Ale vesmír je ešte výrečnejší, ako si myslel Alanus, a hovorí nielen o veciach konečných (vtedy sa vyjadruje vždy nejasne), ale aj o veciach blízkych a v tomto prípade je veľmi zrozumiteľný. Až sa ti hanbím opakovať, čo by si už mal vedieť. Na rázcestí ešte ležal čerstvý sneh a v ňom boli veľmi jasné odtlačky konských kopýt, vedúce k chodníku naľavo od nás. Tie pekne rovnomerne od seba vzdialené stopy hovorili, že kôň má malé a okrúhle kopytá a veľmi pravidelný klus – z toho som teda vyvodil jeho povahu aj to, že necvála ako splašený. Tam, kde borovice vytvárajú akési prirodzené prístrešie, bolo čerstvo odlomených niekoľko vetvičiek práve vo výške piatich stôp. Tam, kde sa kôň, hrdo pošibávajúci krásnym chvostom, musel obrátiť, aby zahol na chodník po svojej pravej strane, boli ešte na ostňoch černičia zachytené dlhé čierne vlasy… Nebudeš mi azda tvrdiť, že nevieš, že ten chodník vedie k hnojisku, veď z dolnej zákruty sme predsa videli, ako sa k úpätiu východnej bašty rúti hŕba odpadkov a necháva na snehu špinavú šmuhu. A podľa toho, kde leží rázcestie, môže chodník viesť iba tým smerom…“

„Áno,“ povedal som, „ale malá hlava, špicaté uši, veľké oči…“

„Neviem, či ich také má, ale mnísi v to istotne svätosväte veria. Izidor zo Sevilly (Izidor zo Sevilly – (cca 560-636), polyhistor, okrem iných spisov autor dvadsaťzväzkového diela Etymologiae, ktoré podstatne ovplyvnilo stredoveké myslenie) povedal, že krása koňa si vyžaduje ut sit exiguum caput et siccum prope pelle ossibus adhaerente, aures breves et argutae, oculi magni, nares patulae, erecta cervix, coma densa et cauda, ungularum soliditate fixa rotunditas. (ut sit exiguum… – aby hlava bola malá, koža priliehajúca ku kostiam, uši krátke a špicaté, oči veľké, nozdry široké, šija vztýčená, hriva a chvost husté, kopytá pevné a okrúhle) Keby kôň, o ktorom som uhádol, kade išiel, nebol naozaj najlepším koňom stajne, nedalo by sa vysvetliť, prečo sa za ním hnali nielen koniari, ale unúval sa aj sám celárius. A mních pokladajúci koňa za vynikajúceho nemôže ho bez ohľadu na jeho prirodzené tvary vidieť inak, než ako mu ho opísali auctoritates (auctoritates – autority), najmä,“ a tu ma poctil zlomyseľným úsmevom, „ak je to učený benediktín…“

„No dobre,“ povedal som, „ale prečo Brunellus?“

„Nech ti Duch Svätý naleje viac chochmesu do tekvice, synak!“ zvolal môj majster. „Akože inak by sa mal podľa teba volať, keď ani sám Buridan (Buridan – (Iohannes Buridanus), jeden z najvýznamnejších učiteľov parížskej univerzity 14. stor), ktorý sa má stať v Paríži rektorom, nenašiel primeranejšie meno pre krásneho koňa?“

Taký bol môj majster. Nielenže vedel čítať vo veľkej knihe prírody, ale poznal aj spôsob, akým písma čítajú mnísi a ako podľa nich rozmýšľajú. Ako ďalej uvidíme, táto schopnosť sa mu v nasledujúcich dňoch mala stať veľmi užitočnou. Jeho vysvetlenie mi navyše pripadalo také prirodzené, až nad pokorením, že som naň neprišiel sám, prevládla vo mne hrdosť, že sa už na ňom podieľam, a len-len že som si negratuloval k svojej bystrosti. Taká je sila pravdy, ktorá sa tak ako dobro šíri sama od seba. A nech je pochválené presväté meno Pána nášho Ježiša Krista za toto krásne odhalenie, ktorého sa mi dostalo.

No nadviaž zas niť, rozprávanie moje, lebo tento starnúci mních sa priveľmi zdržiava pri margináliách. Povedz radšej, že sme došli k veľkej bráne opátstva a že na jej prahu stál opát s dvoma novicmi, ktorí držali zlaté umývadlo plné vody. A len čo sme zosadli zo svojich mulov, umyl Viliamovi ruky, potom ho na posvätné privítanie objal a pobozkal na ústa a mne sa zatiaľ venoval celárius.

„Ďakujem, vznešený Abbo,“ povedal Viliam, „mám veľkú radosť, že môžem vkročiť do kláštora, ktorého sláva prekročila tieto hory. Prichádzam ako pútnik v mene nášho nebeského Pána a ako takému ste mi vzdali česť. Ale prichádzam aj v mene nášho pána na tejto zemi, ako vám to povie list, ktorý vám odovzdávam, a aj v jeho mene vám ďakujem za privítanie.“

Opát vzal list s cisárskymi pečaťami a povedal, že Viliamov príchod predchádzali posolstvá od jeho spolubratov (nuž, povedal som si s istou hrdosťou, benediktínskeho opáta veru ťažko niečo zaskočí), potom poprosil celária, aby nás zaviedol do našich príbytkov. Medzitým už koniari odvádzali naše muly. Opát prisľúbil, že nás navštívi neskoršie, keď sa občerstvíme. Potom sme vošli do veľkého dvora, kde sa po celej miernej pláni, tvoriacej na vrchole akúsi plytkú priehlbeň alebo polianku, rozkladali budovy opátstva.

O rozložení opátstva budem mať príležitosť hovoriť viac a podrobnejšie. Za bránou (jediným priechodom v hradbách) sa roztvárala alej, ktorá viedla k opátskemu kostolu. Naľavo od aleje, pred dvoma budovami – kúpeľmi a špitálom s bylinkárňou – umiestnenými povedľa oblúka hradieb sa rozprestierali široké zeleninové záhony a, ako som sa neskôr dozvedel, botanická záhrada. V úzadí, vľavo od kostola, sa týčila Budova, oddelená od neho priestranstvom plným hrobov. Severný portál kostola smeroval k južnej bašte Budovy, ktorá z čelného pohľadu ponúkala očiam návštevníka západnú baštu, ňou sa vľavo napájala na hradby a za nimi sa vysúvala nad priepasť, kde sa vypínala severná bašta, ktorú bolo vidieť zboku. Napravo od kostola, okolo rajského dvora, stálo niekoľko stavísk: určite tam bolo dormitórium, opátov dom a útulok pre pútnikov, ku ktorému sme smerovali a došli cez krásnu záhradu. Na pravom boku, za širokým priestranstvom, pozdĺž južných hradieb a ďalej na východ za kostolom boli sluhovské domce, stajne, mlyny, prešovne, sýpky a pivnice a to, čo sa mi videlo ako dom novicov. Pravidelný, ledva zvlnený terén dovolil dávnym staviteľom tohto posvätného miesta dbať na príkazy o orientácii lepšie, ako by to mohol požadovať Honorius Augustodunesis (Honorius Augustodunensis – (cca 1085-cca 1156), benediktínsky teológ a filozof, popularizátor súdobého poznania) alebo Viliam Durandus. Z polohy slnka o tom dennom čase som usúdil, že portál kostola smeruje presne na západ, teda že chór a oltár sú obrátené na východ a raňajšie slnko môže hneď pri východe budiť mníchov v dormitóriu a dobytok v stajniach. Nevidel som krajšie a obdivuhodnejšie orientované opátstvo, hoci som neskôr spoznal Sankt Gallen, Cluny aj Fontenay a ešte ďalšie, možno i väčšie, ale nie také súmerné. Avšak na rozdiel od iných sa toto vyznačovalo nesmierne veľkou Budovou. V staviteľstve som sa nevyznal, ale hneď som zbadal, že je oveľa staršia ako stavby okolo nej, že bola zrejme postavená na iné účely a opátstvo sa okolo nej rozložilo v neskorších časoch, ale tak, aby poloha toho veľkého staviska bola v súlade s polohou kostola, alebo naopak. Lebo architektúra sa spomedzi všetkých umení najodvážnejšie usiluje napodobniť svojím rytmom poriadok vesmíru, ktorý niekdajší ľudia nazývali kosmos, to jest súladný, keďže je ako veľká živá bytosť, z ktorej vyžaruje dokonalosť a úmernosť všetkých jej údov. A nech je zvelebený Stvoriteľ, ktorý, ako hovorí Augustín (Augustín (354-430), tvorca prvého uceleného kresťanského filozoficko-teologického systému), ustanovil všetky veci čo do počtu, váhy aj miery.

Prvý deň

TERCIA

Tu má Viliam poučný rozhovor s opátom.

Celárius bol chlap zavalitý a na výzor hrubý, ale pritom srdečný; sivovlasý, ale ešte pri sile; nízky, ale vrtký. Zaviedol nás do našich ciel v útulku pre pútnikov. Presnejšie, zaviedol nás do cely určenej môjmu majstrovi a mne sľúbil, že na druhý deň uvoľní jednu aj pre mňa, lebo nech som aj novic, som ich hosťom a má sa mi teda dostať všetkej úcty. Túto noc vraj môžem spať v širokom a dlhom výklenku v stene cely, ktorý dal vystlať dobrou čerstvou slamou. A dodal, že sa to tak robieva pre sluhov tých pánov, ktorí si želajú spať strážení.

Potom nám mnísi doniesli vína, syra, olív, chleba, výborných hrozienok a nechali nás, aby sme sa občerstvili. Zajedli a vypili sme si s veľkou chuťou. Môj majster nemal prísne benediktínske návyky a nerád jedával mlčky. Navyše vždy hovoril o veciach takých dobrých a múdrych, že to bolo, akoby nejaký mních čítal životy svätých.

Toho dňa som sa nezdržal a znovu som sa ho spýtal na ten prípad s koňom.

„Ale,“ povedal som, „keď ste čítali stopy v snehu a na vetvách, Brunella ste ešte nepoznali. Istým spôsobom tie stopy hovorili o všetkých koňoch, alebo aspoň o všetkých koňoch toho druhu. Nemáme teda hovoriť, že kniha prírody sa nám prihovára iba podstatami, ako učia mnohí slávni teológovia?“

„Nie celkom, milý Adso,“ odvetil môj majster. „Isteže, ten druh odtlačkov mi, ak chceš, vyjadroval koňa ako verbum mentis (verbum mentis – myslené slovo, predstava) a bol by mi ho tak vyjadroval, kdekoľvek by som ich bol našiel. Ale na tom mieste a o tom dennom čase mi tie odtlačky hovorili, že tadiaľ prešiel aspoň jeden zo všetkých možných koní. A tak som sa ocitol na polceste medzi vedomím pojmu koňa a poznaním jedinečného koňa. No v každom prípade mi to, čo som vedel o koňovi všeobecne, poskytovala tá jedinečná stopa. Mohol by som povedať, že v tej chvíli som bol väzňom jedinečnosti tej stopy a svojej neznalosti, ktorá mala veľmi priehľadnú podobu všeobecnej idey. Ak niečo vidíš z diaľky a nevieš, čo je to, uspokojíš sa s tým, že to určíš ako väčšie teleso. Keď sa to k tebe priblíži, určíš to ako zviera, aj keď ešte nebudeš vedieť, či je to kôň, alebo osol. A napokon, keď bude ešte bližšie, budeš môcť povedať, že je to kôň, hoci ešte nebudeš vedieť, či je to Brunellus, alebo Favellus (Favellus – Sivko). A iba pri správnej vzdialenosti uvidíš, že je to Brunellus (alebo len ten, a nie iný kôň, nech by si sa už rozhodol nazvať ho akokoľvek). A to bude poznanie úplné, vnímanie jedinečného. Tak som i ja pred hodinou bol pripravený očakávať všetky kone, lenže nie na základe šírky svojho umu, ale na základe nedostatočnosti svojho bezprostredného poznania. A hlad môjho umu sa ukojil, iba keď som uzrel jedinečného koňa, ktorého mnísi viedli za ohlávku. Iba vtedy som naozaj vedel, že ma predchádzajúce uvažovanie priviedlo blízko k pravde. A tak idey, ktoré som predtým použil, aby som si predstavil koňa, ktorého som ešte nevidel, boli čírymi znakmi, ako boli znakmi idey koňa odtlačky na snehu: a znaky a znaky znakov sa používajú iba vtedy, keď sú nám nedostupné veci samy.“

Aj inokedy som ho počul hovoriť veľmi skepticky o všeobecných ideách a s veľkým rešpektom o jednotlivých veciach a aj neskoršie som mal pocit, že tento jeho sklon vyplýva jednak z toho, že je Brit, a jednak z toho, že je františkán. Toho dňa som však nemal dosť síl, aby som sa púšťal do teologickej dišputy, tak som sa len schúlil do klbka vo výklenku, ktorý sa mi ušiel, zababušil som sa do prikrývky a ponoril sa do hlbokého spánku.

Keby bol niekto vošiel, bol by ma mohol pokladať za batoh. A iste si to myslel aj opát, keď okolo tercie prišiel navštíviť Viliama. Vďaka tomu som si nezbadaný mohol vypočuť ich prvý rozhovor. A nebol v tom zlý úmysel, veď ukázať sa z ničoho nič návštevníkovi by bolo bývalo nezdvorilejšie než pokorne sa utajiť, ako som to urobil ja.

Došiel teda Abbo. Ospravedlnil sa, že sa vnucuje, zopakoval svoje privítanie a povedal, že sa musí s Viliamom porozprávať osamote o veľmi vážnej veci.

Najprv mu zablahoželal, ako bystro si počínal v prípade s koňom, a spýtal sa ho, ako to, že vedel podať také presné údaje o zvierati, ktoré predtým nevidel. Viliam mu stručne a vecne vysvetlil, ako postupoval, a opáta jeho ostroumnosť veľmi potešila. Povedal, že menej ani nečakal od človeka, ktorého predchádzala povesť o jeho veľkom dôvtipe. Povedal, že dostal list od opáta z Farfy, kde mu píše nielen o poslaní, ktorým Viliama poveril cisár (o tom sa budú rozprávať v nasledujúcich dňoch), ale aj o tom, že môj majster bol v Anglicku a v Taliansku inkvizítorom v niekoľkých procesoch a vynikol v nich svojou rozvahou, ktorej nechýbala hlboká ľudskosť.

„S veľkým potešením som sa dozvedel,“ dodal opát, „že v mnohých prípadoch ste obžalovaného uznali za nevinného. Verím, a v týchto presmutných časoch oveľa väčšmi ako inokedy, v trvalú prítomnosť zlého ducha v ľudských veciach,“ a kradmo sa obzrel okolo seba, akoby sa nepriateľ pohyboval medzi tými múrmi, „ale takisto verím, že zlý duch mnoho ráz koná prostredníctvom ľudských tvorov. A viem, že svoje obete môže navádzať, aby zlo páchali tak, že vina padne na spravodlivého, a raduje sa, keď spravodlivého upália namiesto jeho spojenca. Inkvizítori si často vynucujú priznanie za každú cenu, len aby dokázali svoju ostražitosť, lebo sa domnievajú, že dobrým inkvizítorom je iba ten, kto zavŕši proces nájdením obetného barana…“

„Aj inkvizítor môže konať z vôle diabla,“ podotkol Viliam.

„To je možné,“ pripustil opát veľmi opatrne, „veď plány Najvyššieho sú nevyspytateľné, ja však na takých zaslúžilých mužov tieň podozrenia vrhať nechcem. Ba vás ako jedného z nich dnes potrebujem. V tomto opátstve sa prihodilo čosi, čo si vyžaduje pozornosť a radu takého bystrého a rozvážneho muža, ako ste vy. Bystrého, aby to odhalil, a rozvážneho, aby (ak bude treba) to zahalil. Často totiž treba dokázať vinu ľuďom, ktorí by mali vynikať svojou svätosťou, ale treba ju dokázať tak, aby sa príčina zla mohla odstrániť, no aby vinník nebol pritom vystavený verejnému opovrhnutiu. Ak sa pastier dopustí chyby, musí byť odlúčený od ostatných pastierov, ale beda, keby ovce prestali pastierovi dôverovať.“

„Rozumiem,“ povedal Viliam. Už som mal možnosť pobadať, že keď sa vyjadruje tak pohotovo a zdvorilo, obyčajne tým slušne zastiera svoj nesúhlas alebo rozpaky.

„Práve preto,“ pokračoval opát, „som presvedčený, že každý prípad, ktorý sa týka poklesku pastiera, by sa mal zveriť len ľuďom ako vy, ktorí nielenže vedia rozoznať dobré od zlého, ale aj to, čo je vhodné, od toho, čo takým nie je. Teší ma pomyslenie, že vy ste obžalovaných odsúdili len vtedy, keď…“

„…keď sa dopustili zločinných skutkov, travičstva, mravnej skazy nevinných dietok a iných ničomností, ktoré sa moje ústa neodvážia ani vysloviť…“

„…že ste obžalovaných odsúdili len vtedy,“ pokračoval opát, nedbajúc na prerušenie, „keď prítomnosť diabla bola všetkým natoľko očividná, že nebolo možné postupovať inak, lebo zhovievavosť by bola poburujúcejšia ako sám zločin.“

„Ak som niekoho uznal za vinného,“ spresnil Viliam, „tak sa ten človek skutočne dopustil takých zločinov, že som ho so spokojným svedomím mohol vydať svetskej spravodlivosti.“

Opát na chvíľku zneistel: „Prečo s takým dôrazom hovoríte o zločinných skutkoch, a nevyjadrujete sa o ich diabolskej príčine?“ spýtal sa.

„Lebo uvažovať o príčinách a o účinkoch je vec veľmi ťažká, tam podľa mojej mienky môže byť sudcom iba Boh. My len s veľkým úsilím dokážeme určiť vzťah aj medzi takým zjavným účinkom, ako je zhorený strom, a bleskom, ktorý ho zapálil, že skúmať niekedy veľmi dlhé reťazce príčin a následkov mi prichodí takisto šialené, ako postaviť vežu siahajúcu až do neba.“

„Doktor Akvinský (doktor Akvinský – Tomáš Akvinský (cca 1225-1274), najvýznamnejší predstaviteľ vrcholnej scholastiky, autor systematickej Sumy teológie),“ nadhodil opát, „sa nebál iba silou rozumu dokázať jestvovanie Najvyššieho, postupujúc od príčiny k príčine až k ničím nezapríčinenej prvotnej príčine.“

„Ktože som ja,“ riekol pokorne Viliam, „aby som mohol odporovať doktorovi Akvinskému? Nemôžem už aj preto, lebo jeho dôkaz o jestvovaní Boha je podopretý množstvom iných svedectiev, ktoré jeho cesty k dôkazu spevňujú. Boh sa nám prihovára zvnútra našej duše, ako to vedel už Augustín, a vy, Abbo, by ste velebili Pána a oslavovali jeho zjavnú prítomnosť, aj keby Tomáš nebol…“ Zmĺkol, potom dodal: „Predpokladám.“

„Ach, pravdaže,“ poponáhľal sa s uistením opát a môj majster takýmto prekrásnym spôsobom pretrhol filozofickú dišputu, ktorá mu očividne nebola po vôli. Potom opäť začal:

„Ale vráťme sa k procesom. Dajme tomu, že dajaký človek bol usmrtený jedom. To je overený údaj. Na základe istých nezvratných znakov môžem predpokladať, že travičom je dajaký iný človek. Pri takomto jednoduchom zreťazení príčin môže moja myseľ postupovať s istou dôverou v svoju schopnosť. Načo však ten reťazec komplikovať a predstavovať si, že príčinou toho ohavného činu bol iný zásah, už nie ľudský, ale diabolský? Netvrdím, že to nie je možné, aj diabol za sebou necháva jasné znaky ako váš kôň Brunellus. Lenže načo mám hľadať takéto dôkazy? Či nestačí, ak viem, že vinníkom je onen človek, a odovzdám ho svetskej spravodlivosti? Tak či tak bude jeho trestom smrť, nech mu Boh odpustí.“

„Ale ako viem, pred troma rokmi v jednom procese v Kilkenny, kde bolo niekoľko osôb obžalovaných z hanebných zločinov, ste po odhalení vinníkov zásah diabla nepopreli.“

„Ale nikdy som ho ani výslovne nepotvrdil. Ani nepoprel, to je pravda. Veď kto som ja, aby som vynášal súdy o nástrahách zlého ducha, najmä,“ dodal a zdalo sa, že tento dôvod chce zdôrazniť, „v prípadoch, keď tí, čo na vypočúvanie dali podnet, biskup, mestskí páni a všetok ľud, hádam aj sami obžalovaní ho tam naozaj chceli mať? A tak azda jediným skutočným dôkazom diablovej prítomnosti je to, ako v danej chvíli všetci dychtia počuť, že koná svoje dielo…“

„Podľa vás teda,“ ozval sa opát znepokojeným hlasom, „v mnohých procesoch diabol nepôsobí len vo vinníkovi, ale aj, a azda najmä v sudcoch?“

„Mohol by som azda tvrdiť čosi také?“ opýtal sa Viliam a ja som si všimol, že otázku položil tak, aby opát nemohol tvrdiť, že môže. Jeho zámlku Viliam využil, aby odviedol reč iným smerom. „V podstate sú to však už staré záležitosti. Zanechal som túto ušľachtilú činnosť a urobil som tak, lebo to bola vôľa Božia…“

„Nepochybne,“ pripustil opát.

„…a teraz,“ pokračoval Viliam, „sa zaoberám inými chúlostivými otázkami. A rád by som sa zaoberal aj tým, čo trápi vás, ak sa mi s tým zveríte.“

Zdalo sa mi, že opát je rád, že môže skončiť túto debatu a vrátiť sa k svojmu problému. Začal veľmi rozvážne volenými slovami zoširoka rozprávať o nezvyčajnom prípade, ktorý sa stal pred niekoľkými dňami a ktorý mníchov veľmi rozrušil. A Viliamovi, o ktorom vie, že je tak veľkým znalcom ľudskej duše, ako aj úkladov diablových, to vraj hovorí preto, lebo dúfa, že by mohol venovať trocha svojho vzácneho času, aby vniesol svetlo do tejto veľmi bolestnej záhady. Stal sa tu totiž taký prípad, že mnícha Adelma z Otranta, ešte mladého, ale už veľkého a presláveného iluminátora, ktorý práve zdobil rukopisy v knižnici prekrásnymi výjavmi, našiel raz ráno jeden koziar na dne úžľabiny, nad ktorou sa vypína východná bašta Budovy. Keďže ho mnísi cez kompletórium videli v chóre, ale na matutíne sa tam už neukázal, pravdepodobne sa zrútil dolu v najhlbšej noci. Za veľkej nočnej fujavice, keď sa v zúrivých nárazoch južného vetra valili vločky ostré ako britva, sťaby to boli krúpy. Jeho telo, celkom premočené od snehu, čo sa najprv roztopil a potom stuhol na ľadovú kôru, ležalo pod útesom dotlčené od nárazov na skaliská. Úbohé a krehké ľudské pozostatky, nech mu je Boh milostivý. Pri páde sa telo veľa ráz odrazilo, nebolo teda ľahké určiť, odkiaľ vlastne padol: najskôr z niektorého z oblokov, čo sa v troch radoch nad sebou ťahajú na troch stranách bašty obrátených k priepasti.

„Kam ste pochovali to úbohé telo?“ spýtal sa Viliam.

„Samozrejme do cintorína,“ odpovedal opát. „Možno ste si ho všimli, rozkladá sa medzi severným múrom kostola, Budovou a zeleninovou záhradou.“

„Chápem,“ povedal Viliam, „a už chápem aj to, v čom je váš problém. Keby bol ten nešťastník, Bože, uchovaj, spáchal samovraždu (lebo je nemysliteľné, že by bol spadol náhodou), na druhý deň by ste boli našli jeden z oblokov otvorený, lenže všetky boli zavreté a ani pod jedným neboli na dlážke stopy vody.“

Ako som už povedal, opát bol človek veľmi uhladený a diplomaticky rozvážny, ale tentoraz sa tak strhol od prekvapenia, že prišiel o všetku dôstojnosť, aká podľa Aristotela prislúcha váženému a ušľachtilému človeku: „Kto vám to povedal?“

„Vy sám,“ odvetil Viliam. „Keby bol býval oblok otvorený, hneď by ste si boli pomysleli, že z neho vyskočil. Ako som zvonka mohol usúdiť, ide o veľké obloky s matnými sklami a obloky tohto typu sa v takýchto obrovských budovách obyčajne neotvárajú vo výške človeka. Keby teda oblok bol býval otvorený, neostávalo by inšie, než myslieť si, že ide o samovraždu, lebo nie je možné, že by ten nešťastník bol k nemu podišiel a stratil rovnováhu. V takom prípade by ste ho neboli dovolili pochovať do posvätenej zeme. No keďže ste ho pochovali po kresťansky, obloky museli byť zatvorené. A ak boli zatvorené – a ja som sa ani len v procesoch proti bosorákom nestretol s mŕtvym zatvrdilým hriešnikom, ktorému by bol Boh alebo diabol dovolil vystúpiť z priepasti a zahladiť stopy svojho zlého skutku – je jasné, že zdanlivého samovraha najskôr dakto vysotil, či to už bola ľudská ruka, či diabolská sila. A vy sa pýtate, kto ho mohol, nevravím sotiť do priepasti, ale proti jeho vôli vytiahnuť na podobločnicu, a ste znepokojený, lebo akási zločinná moc, či už prirodzená, alebo nadprirodzená, blúdi teraz po opátstve.“

„Tak je…“ povedal opát a nebolo jasné, či súhlasí s Viliamovými slovami, alebo seba samého presviedča o dôvodoch, ktoré Viliam tak obdivuhodne predložil.

„Ako však môžete vedieť, že ani pod jedným oknom nebola voda?“

„Lebo ste mi povedali, že dul južný vietor, a ten nemohol hnať vodu do oblokov, ktoré sa otvárajú na východ.“

„Nepovedali mi dosť o vašich schopnostiach,“ poznamenal opát. „Máte pravdu, voda na dlážke nebola a teraz už viem prečo. Bolo to tak, ako vravíte. Teraz už chápete moje obavy. Už to by bolo vážne, keby sa jeden z mojich mníchov bol poškvrnil zavrhnutiahodným hriechom samovraždy. Mám však dôvody domnievať sa, že ďalší z nich sa poškvrnil hriechom rovnako ohavným. A keby len to…“

„Predovšetkým, prečo jeden z mníchov? V opátstve je mnoho iných osôb, koniari, koziari, čeľadníci…“

„Pravda, opátstvo je malé, ale bohaté,“ hrdo pripustil opát. „Stopäťdesiat sluhov na šesťdesiat mníchov. Lenže všetko sa stalo v Budove. Tam, ako možno už viete, je síce na prízemí kuchyňa a refektár, no na dvoch vrchných poschodiach je skriptórium a knižnica. Po večeri sa Budova zamyká a veľmi prísna regula zakazuje, aby ta potom ktokoľvek vošiel,“ uhádol Viliamovu otázku a hneď, no očividne veľmi nerád, dodal, „samozrejme aj mníchom, avšak…“

„Avšak?“

„Avšak vylučujem, absolútne vylučujem, že by sa niektorý sluha odvážil vojsť ta v noci.“ V očiach sa mu mihol akýsi vyzývavý úsmešok, rýchly ako blesk alebo padajúca hviezda. „Povedzme, že by mali strach, veď viete… príkazy, ktoré sa dávajú obyčajným ľuďom, sa sem-tam zosilňujú nejakou tou hrozbou, napríklad výstrahou, že tomu, kto neposlúchne, sa môže stať niečo hrozného pôsobením nadprirodzenej sily. Mních však…“

„Rozumiem.“

„Nielen to, mních by mohol mať aj iné dôvody, aby si trúfol ísť na zakázané miesto, chcem povedať… ako to mám povedať? Rozumové, aj keď odporujúce regule…“

Viliam si všimol opátove rozpaky a položil mu otázku, ktorá mala azda odviesť reč iným smerom, vyvolala však rozpaky rovnako veľké.

„Keď ste hovorili o možnosti vraždy, povedali ste: ‚A keby len to.‘ Čo ste tým mysleli?“

„Tak som povedal? Nuž, bez dôvodu, čo ako zvráteného, človek nezabíja. A chvejem sa pri pomyslení na zvrátenosť, ktorá mohla niektorého mnícha dohnať k vražde svojho spolubrata. Tak veru. To som tým myslel.“

„Nič inšie?“

„Nič, čo by som vám mohol povedať.“

„Chcete povedať, že o niečom inom nemáte právo hovoriť?“

„Prosím vás, brat Viliam, brat môj Viliam,“ a opát zdôraznil aj slovo brat, aj slová brat môj. Viliam sa prudko začervenal a poznamenal:

„Eris sacerdos in aeternum (Eris sacerdos… – Budeš kňazom naveky).“

„Ďakujem,“ povedal opát.

Ó, Bože, aké strašné tajomstvo odhalili v tej chvíli moji neopatrní predstavení, jeden hnaný obavou, druhý zvedavosťou. Lebo aj ja, hoci len novic, vnikajúci do tajomstiev posvätnej kňazskej služby, pokorný chlapec, som pochopil, že opát čosi vie, ale že sa to dozvedel pod pečaťou spovedného tajomstva. Z číchsi úst asi počul o nejakej hriešnej podrobnosti, ktorá mohla súvisieť s Adelmovým tragickým koncom. Azda preto prosil brata Viliama, aby odhalil tajomstvo, ktoré on tušil, ale nemohol nikomu vyjaviť, a dúfal, že môj majster silou svojho umu vrhne svetlo na to, čo on sám zo vznešeného príkazu milosrdenstva musel zahaliť tieňom.

„Dobre,“ povedal nato Viliam, „môžem klásť mníchom otázky?“

„Môžete.“

„Môžem sa voľne pohybovať po opátstve?“

„Dávam vám na to právo.“

„Poveríte ma týmto poslaním coram monachis (coram monachis – pred mníchmi)?“

„Ešte dnes večer.“

„Začnem však už teraz, prv ako sa mnísi dozvedia, čím ste ma poverili. Okrem toho som veľmi túžil, a to nie je posledný dôvod môjho príchodu, navštíviť vašu knižnicu, o ktorej sa s obdivom hovorí vo všetkých opátstvach kresťanského sveta.“

Opát prudko vstal, takmer vyskočil a na tvári sa mu zračilo veľké napätie. „Povedal som, že sa môžete pohybovať po celom opátstve. Po poslednom poschodí Budovy, po knižnici, však v nijakom prípade.“

„Prečo?“

„Mal som vám to vysvetliť už skôr, ale myslel som si, že to viete. Viete, že naša knižnica nie je ako ostatné…“

„Viem, že je v nej viac kníh ako v hociktorej inej kresťanskej knižnici. Viem, že popri nej vyzerajú knižnice v Bobbiu alebo v Pompose, v Cluny alebo vo Fleury ako izbička chlapčaťa, ktoré sa učí ešte len malý krát. Viem, že tých šesťtisíc kódexov, ktorými sa pred vyše sto rokmi hrdila Novalesa, je popri vašich len úbohou kôpkou a mnohé z nich sú možno teraz tu. Viem, že vaše opátstvo je jediným svetlom, ktoré kresťanský svet môže postaviť proti tridsiatim šiestim knižniciam v Bagdade, proti desiatim tisícom kódexov vezíra Ibn al-Alkámího, že počet vašich biblií sa vyrovná dvetisíc štyristo koránom, ktorými sa hrdí Káhira, a že obsah vašich skríň je žiarivou skutočnosťou na rozdiel od pyšnej legendy neveriacich, ktorí pred rokmi vyhlasovali (ako dôverní priatelia kniežaťa klamstva), že knižnica v Tripolise má šesť miliónov zväzkov a že je v nej osemdesiattisíc komentátorov a dvesto pisárov.“

„Tak je, buď chvála Bohu na nebesiach.“

„Viem, že mnohí z mníchov, ktorí u vás žijú, prišli z iných opátstiev, roztrúsených po celom svete, niektorí na krátky čas, aby odpísali rukopisy, ktoré sa inde nenachádzajú, a potom aby ich odniesli do svojho sídla, a na výmenu vám priniesli dajaké iné nedostupné rukopisy, ktoré si odpíšete vy a zaradíte ich do svojho pokladu; iní prišli na veľmi dlho a nezriedka tu ostávajú až do smrti, lebo iba tu môžu nájsť diela, ktoré vnesú svetlo do ich bádania. A tak máte medzi sebou Germánov, Dákov, Španielov, Francúzov aj Grékov. Viem, že pred dávnymi rokmi vás cisár Fridrich požiadal, aby ste mu zostavili knihu o Merlinových (Merlin – múdry čarodejník z cyklu príbehov o kráľovi Artušovi) proroctvách a preložili ju do arabčiny, aby ju mohol poslať ako dar egyptskému sultánovi. A napokon viem, že také slávne opátstvo ako Murbach nemá v týchto presmutných časoch už ani jediného pisára, že v Sankt Gallene zostalo už iba zopár mníchov, ktorí vedia písať, že teraz už v mestách vznikajú bratstvá a cechy svetských ľudí, ktorí pracujú pre univerzity, a že iba vaše opátstvo deň čo deň obnovuje, ba čo vravím, do čoraz väčších výšok vynáša slávu vášho rádu…“

„Monasterium sine libris (Monasterium sine libris… – Kláštor bez kníh je ako obec bez majetku, pevnosť bez posádky, kuchyňa bez nádob, stôl bez jedla, záhrada bez rastlín, lúka bez kvetov, strom bez listov…),“ zacitoval neprítomne opát, „est sicut civitas sine opibus, castrum sine numeris, coquina sine suppellectili, mensa sine cibis, hortus sine herbis, pratum sine floribus, arbor sine foliis… A naša rehoľa, vyrastajúca na dvojitom prikázaní ‚Modli sa a pracuj!‘, bola svetlom pre celý známy svet, zásobnicou vedomostí, záchranou dávnej učenosti, ktorej hrozil zánik v požiaroch, rabovaniach a zemetraseniach, bola vyhňou nových a rozmnožením starých písomností… Och, vy sám dobre viete, že žijeme v časoch veľkého temna. Červenám sa pri pomyslení, že len pred niekoľkými rokmi musel viennský koncil zdôrazniť, že každý mních je povinný prijať vysviacku. Koľké naše opátstva, ktoré boli pred dvesto rokmi žiarivým sídlom veľkosti a svätosti, sú teraz útočiskom lenivcov! Rehoľa je ešte mocná, ale hniloba miest už zovšadiaľ útočí na naše posvätné miesta, ľud boží je teraz náchylný kupčiť a viesť sektárske vojny, tam dolu, vo veľkých mestských sídlach, kde nemôže prebývať duch svätosti, nielenže sa hovorí (veď od svetských ľudí iné ani nemožno žiadať), ale už sa aj píše ľudovým jazykom. Kiežby sa žiadna z tých kníh nedostala do našich múrov, lebo sú to osudné zdroje kacírstva! Pre ľudské hriechy sa svet ocitol na kraji priepasti, sám preniknutý takou priepasťou, aká ho do nej ženie. A ako vraví Honorius (Honorius Augustodunensis – (cca 1085-cca 1156), benediktínsky teológ a filozof, popularizátor súdobého poznania), zajtra budú ľudské telá menšie od našich a tie sú zasa menšie, než boli telá niekdajších ľudí. Mundus senescit. (Mundus senescit – svet starne) Ak Boh zveril našej reholi nejaké poslanie, je ním to, aby sme sa postavili proti tomuto behu do priepasti, zachovávajúc, zveľaďujúc a ochraňujúc poklad múdrosti, ktorý nám zverili naši otcovia. Božia prozreteľnosť ustanovila, aby sa vláda nad svetom, ktorá bola na počiatku sveta na východe, s pomíňajúcim časom postupne presúvala na západ, a tým nás upozorňuje, že sa blíži koniec sveta, lebo beh udalostí už dosiahol hranicu vesmíru. Ale kým sa tisícročie celkom nepominie, kým čo aj nakrátko nezvíťazí Antikrist, to nečisté zviera, prichodí nám brániť poklad kresťanského sveta a samo Slovo Božie, ako ho sám Boh vnukol prorokom a apoštolom, ako ho otcovia v ničom nezmenené opakovali a ako sa ho usilovali vykladať školy, aj keď sa dnes v tých školách zahniezďuje had pýchy, závisti a bláznovstva. V tomto súmraku sme my ešte pochodňou a svetlom svietiacim vysoko nad horizontom. A pokiaľ budú stáť tieto múry, budeme strážcami Slova Božieho.“

„Amen,“ riekol zbožne Viliam. „Ale ako to súvisí s tým, že nemožno navštíviť knižnicu?“

„Pozrite, brat Viliam,“ povedal opát, „na uskutočnení obrovského a svätého diela, ktoré je pokladom tamtých múrov,“ a ukázal na ohromnú Budovu, prečnievajúcu ešte aj ponad opátsky kostol a viditeľnú z oblokov cely, „zbožní ľudia pracovali podľa železných pravidiel. Knižnica vznikla podľa plánu, ktorý po stáročia ostal všetkým utajený a ktorý nikto z mníchov nie je povolaný poznať. Iba knihovník sa od predchádzajúceho knihovníka dozvedá toto tajomstvo a ešte za života ho odovzdá pomocnému knihovníkovi, aby jeho nečakaná smrť nepripravila spoločenstvo o toto poznanie. A pery obidvoch sú zapečatené tajomstvom. Iba knihovník má okrem poznania tajomstva aj právo pohybovať sa v labyrinte kníh, iba on vie, kde ich nájde a kam ich má uložiť, iba on je zodpovedný za ich uchovanie. Ostatní mnísi pracujú v skriptóriu a môžu poznať súpis kníh, ktoré knižnica v sebe skrýva. Súpis názvov však často hovorí veľmi málo, iba knihovník podľa toho, kde je zväzok uložený a nakoľko je nedostupný, vie, aký druh tajomstiev, pravdy alebo klamstiev sa v ňom skrýva. Len on, niekedy po porade so mnou, rozhoduje, ako, kedy a či ho vydá mníchovi, ktorý ho oň požiada. Lebo nie všetky pravdy sú vhodné pre všetky uši, nie všetky klamstvá vie zbožná duša rozpoznať, a napokon, mnísi sú v skriptóriu na to, aby sa venovali presne určenej práci, pri ktorej musia čítať len určité knihy, nie sú tam na to, aby podľahli každej bláznivej zvedavosti, ktorá ich pochytí či už zo slabosti mysle, či z pýchy, či z diablovho vnuknutia.“

„V knižnici sú teda aj knihy, ktoré obsahujú klamstvá…“

„Netvory jestvujú, lebo sú súčasťou božieho plánu a už v samom ich ohavnom výzore sa prejavuje moc Stvoriteľova. Tak z božieho zámeru jestvujú aj knihy čarodejníkov, židovské kabaly, rozprávky pohanských básnikov, klamstvá neveriacich. Tí, čo založili a po stáročia podporovali toto opátstvo, boli pevne a sväto presvedčení, že aj v klamlivých knihách môžu oči múdreho čitateľa zachytiť bledé svetielko Božej múdrosti. Preto aj ony majú v knižnici miesto. A práve preto, chápete, nemôže do nej vojsť hocikto. A navyše,“ dodal opát, akoby sa ospravedlňoval za nevierohodnosť posledného dôvodu, „kniha je výtvor krehký, podlieha zhubnému vplyvu času, bojí sa hlodavcov, nepohody, nešikovných rúk. Keby sa za tie stovky rokov bol mohol každý slobodne dotýkať našich kódexov, väčšina z nich by už nejestvovala. Knihovník ich teda chráni nielen pred ľuďmi, ale aj pred prírodou, a celý život venuje boju proti silám zabudnutia, nepriateľovi pravdy.“

„Takže okrem dvoch osôb nikto nevychádza na posledné poschodie Budovy…“

Opát sa usmial: „Nikto ta nesmie. A nikto by sa ta ani nedostal, aj keby chcel. Knižnica sa bráni sama, je nepreniknuteľná ako pravda, ktorú hostí, úskočná ako lož, ktorú stráži, je duchovným labyrintom, ale je aj labyrintom pozemským. Mohli by ste do nej vojsť, no z nej už nevyjsť. Tým som chcel iba povedať, aby ste sa podriadili regulám opátstva.“

„Ale nevylučujete, že Adelmus mohol vypadnúť z niektorého obloka knižnice. A ako mám uvažovať o jeho smrti, ak neuvidím miesto, kde príbeh tej smrti mohol mať svoj začiatok?“

„Brat Viliam,“ povedal opát zmierlivo, „muž, ktorý opísal môjho koňa Brunella, hoci ho nikdy nevidel, a Adelmovu smrť, hoci o nej takmer nič nevedel, nebude mať ťažkosti pri uvažovaní o miestach, na ktoré nemá prístup.“

Viliam sa uklonil: „Ste múdry aj vtedy, keď ste prísny. Ako si želáte.“

„Ak som múdry, tak iba preto, že viem byť prísny,“ odvetil opát.

„Ešte niečo,“ poprosil Viliam. „Čo je s Ubertinom?“

„Je tu. Čaká vás. Nájdete ho v kostole.“

„Kedy?“

„Vždy,“ usmial sa opát. „Veď viete, že hoci je veľmi učený, nie je z tých, čo si cenia knižnicu. Pokladá ju za svetský ošiaľ… Väčšinou býva v kostole, rozjíma, modlí sa…“

„Je starý?“ opýtal sa váhavo Viliam.

„Koľký čas ste ho nevideli?“

„Dlhé roky.“

„Je ustatý. Veci tohto sveta sú mu veľmi vzdialené. Má šesťdesiatosem rokov. Ale myslím, že si ešte zachoval ducha svojej mladosti.“

„Hneď pôjdem za ním, ďakujem vám.“

Opát sa ho spýtal, či po sexte nechce obedovať spoločne s ostatnými bratmi. Viliam odvetil, že sa práve najedol, a to veľmi výdatne, a že by sa radšej hneď stretol s Ubertinom. Opát sa rozlúčil.

Práve vychádzal z cely, keď sa po dvore rozľahlo srdcervúce jačanie, čosi ako rev smrteľne raneného človeka, po ktorom nasledovalo rovnako kruté kvílenie.

„Čo je to?“ spýtal sa ohromený Viliam.

„Nič,“ odpovedal opát s úsmevom. „V tomto ročnom čase sa zabíjajú bravy. Robota pre paholkov. Touto krvou sa zaoberať nemusíte.“

Odišiel a naštrbil svoju povesť prezieravého muža. Lebo nasledujúceho rána… Ale kroť svoju netrpezlivosť, táravý môj jazyk! Pretože toho dňa, prv ako nadišla noc, sa zbehlo ešte veľa vecí, o ktorých tu treba porozprávať.

Prvý deň

SEXTA

Tu Adso obdivuje portál kostola a Viliam sa znova stretne s Ubertinom z Casale.

Kostol nebol taký veľkolepý ako iné chrámy, ktoré som neskôr videl v Štrasburgu, v Chartres, v Bambergu a v Paríži. Podobal sa skôr na tie kostoly, ktoré som v Taliansku videl už predtým; tie nečneli k nebu tak závratne vysoko a boli pevne usadené na zemi, často širšie ako vyššie, ibaže tento bol v istej výške lemovaný štvorcovitým cimburím ako pevnosť a nad ním čnela ďalšia stavba, ani nie tak veža, ako skôr ďalší masívny kostol s končistou strechou a so strohými oknami. Slovom, bol to mohutný opátsky kostol, aké stavali naši predkovia v Provensalsku a Languedocu, majúci ďaleko k smelosti a prezdobenosti súčasného štýlu a podľa všetkého iba nedávno nad chórom obohatený o štíhlu vežičku, odvážne sa vypínajúcu k nebeskej klenbe.

Vchod s dvoma rovnými a hladkými stĺpmi po bokoch na prvý pohľad pôsobil ako jediný veľký oblúk, oddelene od stĺpov však stáli dve prípory spojené niekoľkými ďalšími oblúkmi, vedúce pohľad akoby do srdca priepasti k vlastnému portálu, ktorý sa črtal v tieni a nad ktorým bol veľký tympanón, podopretý na bokoch zárubňami a v strede vytesávaným pilierom, členiacim vchod na dva otvory, vyplnené okutými dubovými dverami. O tom čase bledé slnko stálo takmer kolmo nad strechou, lúče len úkosom dopadali na priečelie a tympanón neosvetľovali, takže keď sme tie dva stĺpy mali za sebou, razom sme sa ocitli akoby v lesnej húšti, pod klenbou oblúkov, ktoré vybiehali z radu menších stĺpov, úmerne zosilňujúcich prípory. Keď som sa v tom šere konečne rozhľadel, nemá reč príbehov vtesaných do kameňa, bezprostredne prístupná zraku a predstavivosti kohokoľvek (lebo pictura est laicorum literatura (pictura est… – maľba je čítaním pre laikov) ), mi razom udrela do očí a strhla ma do vízie, o ktorej môj jazyk ešte aj dnes len ťažko dokáže hovoriť.

Videl som trón na nebesiach a na tom tróne niekto sedel. Tvár Sediaceho bola prísna a meravá, dokorán otvorené oči prepaľovali pohľadom pozemské ľudstvo, ktoré prišlo na koniec svojej púte, majestátne vlasy a brada mu splývali na tvár a na hruď ako riečne vody v jednakých a na obidva boky súmerne rozdelených prameňoch. Koruna na jeho hlave bola bohato vykladaná emailom a drahými kameňmi, purpurová cisárska tunika, zdobená výšivkami a čipkami zo zlatých a strieborných nití, sa mu v širokých záhyboch rozkladala na kolenách. Ľavá ruka, ležiaca na kolene, držala zapečatenú knihu, pravá sa dvíhala môžbyť v žehnajúcom, môžbyť vo výhražnom geste. Tvár bola ožiarená hrozivou krásou kvietím ovenčeného krížového nimbu a okolo trónu i nad hlavou Sediaceho sa skvela smaragdová dúha. Pred trónom, pod nohami Sediaceho, sa rozlievalo krištáľové more a okolo Sediaceho, okolo trónu aj nad trónom som videl štyri strašné živé bytosti, strašné pre mňa, ktorý som na ne hľadel vo vytržení, no prítulné a ľúbezné pre Sediaceho, ktorému bez prestania prespevovali chválu.

Vlastne nie o všetkých tých bytostiach sa mohlo povedať, že sú strašné, lebo človek, ktorý naľavo odo mňa (a napravo od Sediaceho) ponúkal knihu, mi pripadal krásny a ušľachtilý. Hrozivý sa mi však videl orol na opačnej strane, zobák mal rozďavený, našuchorené perie rozložené ako platničky na brnení, pazúry mocné, veľké krídla roztiahnuté. A pri nohách Sediaceho, pod prvými dvoma postavami, boli dve ďalšie, býk a lev, a jedna z tých oblúd medzi pazúrmi, druhá medzi raticami zvierala knihu, telami boli od trónu odvrátené, no hlavy vyvracali k nemu, akoby skrúcali chrbát a šiju v akomsi zúrivom poryve, boky sa im chveli, nohami hrabali ako skapínajúce zviera, pysky mali rozďavené, chvosty stiahnuté, skrútené ako hady a na konci prechádzajúce do plamenných jazykov. Obidve boli okrídlené, obidve ovenčené svätožiarou, napriek hroznému výzoru to však neboli tvory pekelné, ale nebeské, a ak vyzerali hrozivo, tak iba preto, že rykom oslavovali Toho, ktorý príde a bude súdiť živých i mŕtvych.

Okolo trónu, vedľa tých štyroch živých bytostí a pod nohami Sediaceho, akoby presvitajúci cez priezračné vody krištáľového mora, vypĺňajúc takmer celú plochu výjavu, sedeli na dvadsiatich štyroch malých trónoch dvadsiati štyria starci, umiestnení zhodne s trojuholníkovou podobou tympanónu tak, že v spodnej časti, pod trónom, boli dvakrát siedmi a po jeho bokoch po traja a ešte po dvaja, odetí v bielych rúchach a so zlatými korunami na hlavách. Ten mal v ruke viellu (viella – päťstrunný sláčikový nástroj, rozšírený v 12. a 13. stor.; postupnými úpravami sa z neho vyvinuli husle), tamten nádobu s kadidlom, iba jeden však hral, všetci ostatní vo vytržení vyvracali tváre k Sediacemu, ktorému prespevovali na slávu, aj oni mali údy vykrútené ako tie zvieratá, aby všetci mohli vidieť Sediaceho, nezvíjali sa však zvieracím spôsobom, ale ako v extatickom tanci – tak asi tancoval Dávid okolo archy –, že nech už boli kdekoľvek, ich zreničky, v rozpore so zákonom určujúcim polohu ich tiel, sa zbiehali do toho istého žiarivého bodu. Ó, aký súzvuk odovzdanosti a vzopätia, neprirodzených, a jednako pôvabných postojov bol v tom mystickom jazyku údov zázračne oslobodených od telesnej tiaže, zvýraznená mnohosť vyjadrená novou substanciálnou formou, akoby tým svätým zástupom zmietal prudký víchor, dych života, búrlivé poryvy radosti, jasavé aleluja, ktoré sa zo zvuku zázrakom premenilo v obraz.

Telá a údy preniknuté Duchom, ožiarené zjavením, tváre vzrušené od údivu, pohľady planúce nadšením, líca rozpálené láskou, zreničky rozšírené od blaženosti, jeden zasiahnutý radostným zdesením, druhý preniknutý zdesenou radosťou, tamten zmenený úžasom, onen omladnutý jasotom a všetci výrazom obličaja, zriasením rúcha, pohybmi a vzopätím údov spievali novú pieseň, pery pootvorené v úsmeve večnej chvály. A pod nohami starcov, v oblúkoch nad nimi aj nad trónom a nad štvoricou bytostí vedľa neho, rozložené do symetrických pásov, len ťažko od seba odlíšiteľných, keďže ich múdrosť umenia vytvorila všetky také navzájom proporčné, jednaké v rozličnosti a rozličné v jednote, jedinečné v rozdielnosti a rozdielne v svojom umnom zoskupení, v obdivuhodnej zhode častí s lahodnou jemnosťou farieb, zázrak súzvuku a súladu hlasov nepodobných jeden druhému, celok rozložený ako struny harfy, znášajúca aj protiviaca sa trvalá spríbuznenosť skrze hlbokú vnútornú silu schopnú dosahovať jednoznačnosť nezredukovateľných a navzájom zredukovaných výtvorov, dielo ľúbostného splynutia založené na nebeskej a súčasne aj svetskej regule (puto a pevný zväzok pokoja, lásky, cnosti, vlády, moci, poriadku, pôvodu, života, svetla, jasu, druhu a podoby), mnohonásobná rovnakosť skvúca sa vynikaním tvaru nad vyváženými časťami matérie – tak sa tam prepletali všetky tie kvety a listy a úponky a trsy a súkvetia všetkých rastlín, ktorými sa zdobia záhrady zeme aj neba, fialka, štedrec, materina dúška, ľalia, vtáčí zob, narcis, kolokázia, paznechtík, škoricovník, myrhovník a balzamovník.

No ako moja duša, uchvátená tým koncertom pozemských krás a vznešených znakov nadprirodzenosti, už-už mala prepuknúť v jasavý spev, padli mi oči, sledujúce pravidelný rytmus rozvitých ružíc pri nohách starcov, na pospletané telá tvoriace súčasť piliera, ktorý v strede podopieral tympanón. Čo predstavovali a aké symbolické posolstvo odovzdávali tie tri páry levov pospletaných do tvaru priečne položeného kríža, vzpínajúcich sa ako oblúky, so zadnými labami na zemi a s prednými opretými o chrbát svojho druha, s rozkuštrenou a hadovito poskrúcanou hrivou, s hrozivo rozďavenou tlamou, spojených s vlastným pilierom gučou alebo chumáčom úponkov? Môjho ducha upokojili dve ľudské postavy na bočných stranách piliera, umiestnené tam azda na to, aby krotili diabolskú prirodzenosť levov a menili ju na symbolickú narážku na vyššie veci, postavy neprirodzene vysoké ako sám stĺp a blížence ďalších dvoch, stojacich symetricky naproti nim na vonkajších stranách zdobených šambrán, v ktorých boli osadené veraje dubových dverí: boli to teda štyri postavy starcov, v ktorých som podľa ich atribútov spoznal Petra, Pavla, Jeremiáša a Izaiáša, tiež vykrútených sťaby v tanečnom postoji, dlhé kostnaté ruky s prstami roztiahnutými ako krídla vzpínali dohora, ako krídla boli aj ich vlasy, rozviate prorockým vetrom, záhyby ich dlhých šiat sa vlnili a skrúcali pri pohybe dlhých nôh, stáli tam ako protiklad levov, avšak z tej istej látky ako ony. A ako som odtŕhal očarený zrak od tej záhadnej polyfónie svätých údov a pekelných svalov, na boku portála, pod hlbokými oblúkmi a miestami aj na príporách medzi štíhlymi stĺpmi, ktoré ich zosilňovali a zdobili, aj na bujnej vegetácii hlavice každého stĺpu a odtiaľ rozvetvené k húštine mnohonásobných oblúkov, som uzrel ďalšie hrôzu naháňajúce výjavy, ktoré na tom mieste ospravedlňovala iba ich parabolická a alegorická platnosť a to, že vyjadrovali morálne poučenie: videl som chlipnú nahú a vycivenú ženu, ohlodávanú hnusnými ropuchami a vyciciavanú hadmi, ako sa pári so satyrom s nadutým bruchom a s nohami grifa, zarastenými ostrými škutami, revúcim necudným hrdlom o vlastnom zatratení, a videl som lakomca zmeraveného v smrteľnej meravosti na svojej parádnej stĺpikovej posteli, bezbrannú korisť pluku démonov, z ktorých jeden mu z chraptiacich úst trhal dušu v podobe dieťaťa (och, pre život večný už nezrodeného), a videl som namyslenca, ktorému sa démon zavesil na chrbát a zabáral mu pazúry do očí, a dvoch pažravcov, ako si v tesnom zovretí šklbú odpudzujúce telá, a ešte ďalšie tvory s kozou hlavou, levou hrivou, leopardím hrtanom, uväznené v mori plameňov, z ktorých akoby sálala horúčosť. A okolo nich, premiešané medzi nimi, nad nimi aj pod ich nohami iné tváre a iné údy, muž a žena ruvajúci sa za vlasy, dve vretenice cicajúce oči jedného zatratenca, škľabiaci sa človek, ktorý skrivenými rukami rozťahoval papuľu hydry, a všetky živočíchy zo Satanovho zverinca, zhromaždené tu na konzistóriu ako stráž a koruna trónu, ktorý stál oproti nim, aby mu svojou porážkou spievali na slávu, fauni, hermafroditi, netvory so šesťprstými rukami, sirény, hipokentauri, gorgóny, harpye, inkubovia, drakontopodi, minotauri, rysy, leopardy, chiméry, kenopery so psím pyskom, chrliace z nozdier oheň, odontotyranosaury, mnohochvosté potvory, chlpaté hady, salamandry, cerasty, chelidry, kolubry, dvojhlavce so zubami na chrbte, hyeny, vydry, vrany, krokodíly, hydropy s rohami ako píla, žaby, grifóny, opice, psohlavce, leukroty, mantikory, šupy, parandry, lasice, draci, dudky, sovy, baziliškovia, hypnaly, prestery, spektafiky, škorpióny, jaštery, veľryby, skytaly, amfisbény, jakuly, dipsady, jašterice, remory, chobotnice, murény a korytnačky. Zdalo sa, že sa tu zišli všetci obyvatelia pekiel, aby vytvorili predsieň, temný les, zúfalú pláň vydedencov pred zjavom Sediaceho na tympanóne, pred jeho sľubujúcou aj výhražnou tvárou, tak tu stáli títo porazenci z Harmagedonu (Harmagedon – miesto známe zo židovských dejín ako dejisko mnohých vojen, symbol poslednej porážky) pred tým, ktorý príde, aby navždy oddelil živých od mŕtvych. A (takmer) v mdlobách z tej vízie som už ani nevedel, či som na pohostinnom mieste, alebo v údolí posledného súdu, stál som tam bez slova a len horko-ťažko zadržiaval plač a zazdalo sa mi, že počujem (alebo som aj počul?) ten hlas a vidím tie vidiny, ktoré sprevádzali moje detstvo novica, moje prvé čítanie svätých kníh a noci rozjímania v chóre v Melku, a v zamretí svojich slabých a ochabnutých zmyslov som začul hlas mohutný ako zvuk poľnice, ktorý hovoril: „Čo vidíš, napíš do knihy!“ (a to teraz aj robím), a uvidel som sedem zlatých svietnikov a uprostred svietnikov kohosi ako Syna človeka, cez prsia prepásaného zlatým pásom, jeho hlava a vlasy boli biele ako biela vlna a jeho oči ako plameň ohňa, nohy podobné kovu rozžeravenému v peci, hlas ako hukot veľkých vôd a v pravej ruke mal sedem hviezd a z úst mu vychádzal ostrý dvojsečný meč. A videl som otvorené dvere na nebi a Ten, čo tam sedel, mi pripadal ako jaspisový a sardonyxový kameň a okolo trónu bola dúha a z trónu vychádzali blesky a hromy. A Sediaci vzal do rúk ostrý kosák a zvolal: „Hoď svoj kosák a žni, lebo prišla hodina žatvy, žatva na zemi dozrela.“ A Ten, čo sedel, hodil na zem svoj kosák a zem bola zožatá.

Tu som pochopil, že tá vízia nehovorí o ničom inom než o tom, čo sa odohrávalo v opátstve a čo sme vyrozumeli z opátových neochotných perí – a koľko ráz som sa len v nasledujúcich dňoch k tomu portálu vracal a prezeral si ho presvedčený, že prežívam to, o čom rozpráva. A pochopil som, že sme sem prišli, aby sme boli svedkami veľkého nebeského krviprelievania.

Triasol som sa, akoby ma premočil ľadový zimný dážď. A začul som ešte jeden hlas, ibaže tentoraz sa mi ozval za chrbtom a bol to hlas inakší, lebo vychádzal zo zeme, nie zo žiarivého stredu mojej vízie, naopak, ten hlas ju rozbil, lebo aj Viliam (vtedy som si opäť uvedomil jeho prítomnosť), aj on až dovtedy zahĺbený do rozjímania, sa obzrel tiež.

Tvor za naším chrbtom vyzeral ako mních, aj keď v ufúľanej a roztrhanej kutni sa ponášal skôr na tuláka a jeho tvár nebola odchodná od obličaja netvorov, ktoré som pred chvíľkou videl na hlaviciach stĺpov. Nikdy v živote sa mi nestalo, hoci mnohým mojim spolubratom sa to stávalo, že by ma bol navštívil diabol, myslím si však, že keby sa mi jedného dňa mal zjaviť, z ustanovenia Božieho neschopný načisto utajiť svoju prirodzenosť, čo ako by sa chcel podobať človeku, nemal by inakšie črty než chlap, ktorý práve stál predo mnou. Hlavu mal holú, nie však na znak pokánia, ale od akéhosi starého mokrého lišaja, čelo také nízke, že keby bol mal vlasy, boli by mu splývali s obrvami (tie mal husté a pochlpené), oči mal okrúhle, zreničky malé a veľmi pohyblivé a pohľad neviem, či nevinný, alebo zlomyseľný, asi obidvojaký, raz taký, raz onaký, kedy ako. Jeho nos bolo možné nazvať nosom iba preto, že mu spomedzi očí vyrastala akási kosť, ktorá vzápätí splývala s tvárou a menila sa na dve tmavé diery, na široké nozdry plné chlpov. Ústa, spojené s nozdrami jazvou, boli veľké a neforemné, pretiahnuté väčšmi doprava a medzi hornou, akoby ani nejestvujúcou, a dolnou, vystupujúcou a mäsitou perou sa vynárali nepravidelne rozostúpené čierne zuby, špicaté ako zubiská psa.

Chlap sa usmial (alebo aspoň sa mi to tak zdalo), výstražne zodvihol prst a povedal:

„Penitenziagite! Vide quando draco venturus est (Penitenziagite!… – (tal.-lat.-provens.-franc.-špan.-nem. makarónčina) – Robte pokánie! Uvidíš, keď drak príde… je nad nami… nás od zla všetkých hriechov… tieto čary Pána nášho Ježiša Krista! Aj radosť mi je strasťou a slasť mi je bolesťou… Chráň sa diabla!… nie je hlupák! Dobrý kláštor a tu… A… Pánu nášmu. A… je na figu) hrýzati dušu tvú! Smrt est super nos! Modli se, aby došel svätý pápež osloboditi nos a malo de todas le peccata! Ach, ach, vám se lúbí ista negromanzia de Domini Nostri Iesu Christi! Et anco jois m’es dols e plazer m’es dolors… Cave el diabolo! Ždycky streže v nekerem kúte, by zahryznul mi do pát. Ale Salvátor non est insipiens! Bonum monasterium, et aqui se dobre jedá et se modlí ke dominum nostrum. Et ostatek valet figu. Et amen. Nije?“

V pokračovaní tohto príbehu budem musieť o tomto stvorení ešte veľa hovoriť a opakovať jeho slová. Priznávam sa, že je to veľmi ťažké, lebo tak ako som to nepochopil vtedy, ani teraz by som nevedel povedať, akým jazykom vlastne rozprával. Nebola to latinčina, ktorou sme sa v opátstve vyjadrovali my, vzdelaní ľudia, nebola to ľudová reč toho kraja ani iná ľudová reč, akú som kedy počul. Verím, že som poskytol aspoň akú-takú predstavu o spôsobe jeho hovoru tým, že som vyššie uviedol prvé slová (ako si ich pamätám), ktoré som od neho počul. Keď som sa neskôr dozvedel o Salvátorovom dobrodružnom živote a o tom, že žil na rozličných miestach, ale nikde nezapustil korene, uvedomil som si, že rozpráva všetkými jazykmi, a pritom nijakým. Alebo že si vytvoril vlastnú reč z útržkov všetkých jazykov, s ktorými prišiel do styku – a raz som si aj pomyslel, že tá jeho reč nie je jazykom Adamovým, ktorým hovorilo blažené ľudstvo, všetci spojení jedinou rečou od stvorenia sveta až po Babylonskú vežu, ba že to nie je ani jeden z jazykov, ktoré vznikli po tom nešťastnom rozdelení, ale že je to práve babylonský jazyk prvého dňa po Božom treste, jazyk prvopočiatočného zmätku. Na druhej strane by som však Salvátorovu vravu nemohol nazvať jazykom, lebo v každom ľudskom jazyku sú akési pravidlá a každý výraz označuje ad placitum (Ad placitum – podľa zásady) jednu vec podľa zákona, ktorý sa nemení, lebo človek nemôže nazvať psa raz pes a raz zasa mačka ani vyslovovať zvuky, ktorým všeobecný súhlas ľudí neprisúdil určitý zmysel, ako napríklad slovu „blitiri“. A jednako som viac-menej rozumel, čo chce Salvátor vyjadriť, a ostatní mu rozumeli tiež. To značí, že rozprával nie jedným, ale všetkými jazykmi, no nijakým správne, že si bral slová raz z jedného, raz z druhého. Neskôr som pobadal aj to, že jednu vec nazýval raz po latinsky, raz zasa po provensalsky, a uvedomil som si, že on sám vety ani tak netvorí, ako skôr používa vytrhnuté časti iných, kedysi počutých viet podľa situácie a podľa toho, čo chce povedať, ako keby, povedzme, o nejakom jedle dokázal hovoriť iba slovami ľudí, u ktorých to jedlo jedol, a vyjadriť svoju radosť iba vetami, ktoré počul od ľudí, čo sa radovali vtedy, keď aj on mal radosť. Bolo to, sťaby jeho reč bola ako jeho tvár, poskladaná z kúskov iných tvárí, alebo ako som to niekedy vídal na vzácnych relikviároch (si licet magnis componere parva (si licet… – ak možno malé porovnávať s veľkým…) alebo s vecami božskými porovnávať diabolské), vytvorených zo zlomkov iných posvätných predmetov. Keď som Salvátora stretol prvý raz, zdal sa mi aj tvárou, aj spôsobom reči tvorom celkom podobným tým chlpatým a kopytnatým krížencom, ktorých som pred chvíľkou videl na portáli. Neskôr som postrehol, že je to hádam dobrák a žartovný človek. Ešte neskoršie… Ale poďme po poriadku. Aj preto, lebo sotva dohovoril, začal sa ho môj majster veľmi zvedavo vypytovať.

„Prečo si povedal penitenziagite?“ opýtal sa.

„Domine frate magnificentissimo (Domine frate… – Vznešený pán brat… Ježiš príde a… musia… pokánie.),“ odvetil Salvátor s akýmsi úklonkom. „Jesus venturus est et ludi debent činiti penitentia. Nije?“

Viliam uprel naňho pohľad: „Prišiel si sem z minoritského kláštora?“

„Nerozumim.“

„Pýtam sa ťa, či si žil medzi bratmi svätého Františka, pýtam sa, či si poznal takzvaných apoštolov…“

Salvátor zbledol, lepšie povedané, jeho opálená zvieracia tvár spopolavela. Hlboko sa poklonil, vyslovil na pol úst „vade retro“, zbožne sa prežehnal a bežal preč, podchvíľou sa obzerajúc dozadu.

„Čo ste sa ho opýtali?“ vyzvedal som sa Viliama.

Chvíľu bol zamyslený. „Na tom nezáleží, poviem ti to potom. Teraz poďme dnu. Chcem nájsť Ubertina.“

Bolo krátko po sexte. Bledé slnko prenikalo do kostola od západu, teda len cez niekoľko úzkych okien. Úzky pruh svetla ešte dopadal na hlavný oltár, zdalo sa mi, že jeho antependium svieti zlatým jasom. Bočné lode sa ponárali do pološera.

V ľavej lodi pri poslednej kaplnke pred oltárom sa týčil štíhly stĺp a na ňom stála Panna Mária vytesaná do kameňa v novodobom štýle, s neopísateľným úsmevom na perách, s vyklenutým bruchom, s dieťaťom v náručí, oblečená v pôvabnom odeve s jemným živôtikom. Pri nohách Panny kľačal, takmer sa čelom dotýkajúc zeme, a modlil sa muž odetý do rúcha clunyjskej rehole.

Priblížili sme sa k nemu. Na zvuk našich krokov zodvihol muž hlavu. Bol to starec s nezarastenou tvárou, s lysou hlavou, s veľkými nebovobelasými očami, s úzkymi červenými perami, s belostnou pleťou a s kostnatou lebkou, na ktorú koža priliehala tak ako na múmii zakonzervovanej v mlieku. Ruky mal biele, prsty dlhé a tenké. Vyzeral ako dievča zvädnuté v predčasnej smrti. Najprv na nás uprel zmätený pohľad, akoby sme ho boli vyrušili z extatického videnia, potom sa mu tvár rozžiarila radosťou.

„Viliam!“ zvolal. „Brat môj predrahý!“ Ťažko vstal a podišiel môjmu majstrovi naproti, objal ho a pobozkal na ústa. „Viliam!“ zopakoval a oči sa mu zaliali slzami. „Koľké časy sme sa nevideli! Ale ešte ťa spoznávam! Koľké časy, koľké udalosti! Koľko skúšok nám Boh naložil!“ Plakal. Viliam, aj on viditeľne dojatý, ho objal tiež. Pred nami stál Ubertino z Casale.

Už som o ňom počul, a mnoho, aj pred príchodom do Talianska, no ešte viac potom, keď som sa stýkal s františkánmi z cisárskeho dvora. Ktosi mi bol dokonca povedal, že najväčší vtedajší básnik Dante Alighieri z Florencie, ktorý zomrel niekoľko rokov predtým, zložil poému (čítať som ju nemohol, lebo je napísaná v toskánčine), ku ktorej zem i nebo prikladali dlane ( (poéma) ku ktorej zem i nebo prikladali dlane – narážka na 2. verš 25. spevu Danteho Raja (prel. V. Turčány, vyd. Tatran, Bratislava 1986) ), a mnohé jej verše sú vraj len parafrázou úryvkov z Ubertinovho spisu Arbor vitae crucifixae. (Arbor vitae… – Strom ukrižovaného života) To však nebola jediná zásluha tohto slávneho muža. No aby môj čitateľ mohol lepšie pochopiť, aké bolo toto stretnutie dôležité, musím sa pokúsiť predstaviť udalosti tých čias tak, ako som ich za svojho krátkeho pobytu v strednom Taliansku pochopil z roztrúsených slov svojho majstra aj z mnohých rozhovorov, ktoré mal s opátmi a mníchmi počas našej cesty.

Pokúsim sa povedať, čo som pochopil, aj keď nie som presvedčený, že to poviem dobre. Moji učitelia v Melku mi často hovorievali, že severan sa veľmi ťažko vyzná v náboženských a politických pomeroch v Taliansku.

Na tomto polostrove, kde moc kléru bola viditeľne väčšia než v ktorejkoľvek inej krajine a kde sa väčšmi než kdekoľvek inde pýšil klérus mocou a bohatstvom, sa aspoň pred dvoma storočiami zrodili hnutia ľudí, čo chceli žiť chudobnejším životom a stavali sa proti skazeným kňazom, od ktorých odmietali prijímať ešte aj sviatosti, a spájali sa do osobitných spoločenstiev, ktoré boli tŕňom v oku aj pánom, aj ríši, aj mestským radám.

Nakoniec prišiel svätý František a hlásal lásku k chudobe, ktorá neodporovala cirkevným prikázaniam, a cirkev jeho zásluhou uznala za správne volanie tých starých hnutí po prísnosti mravov a očistila ich od neporiadkov, ktoré sa v nich zahniezdili. Mali nastať časy miernosti a svätosti, ale ako františkánska rehoľa rástla a priťahovala k sebe najlepších ľudí, priveľmi mocnela a viazala sa na pozemské veci, a tak ju mnohí františkáni chceli priviesť naspäť k niekdajšej čistote. Pri reholi, ktorá v čase môjho pobytu v opátstve mala už viac ako tridsaťtisíc členov, roztrúsených po celom svete, to však bola vec veľmi ťažká. Ale taká je pravda a mnohí z bratov svätého Františka sa stavali proti regule, ktorú si rehoľa sama stanovila, tvrdiac, že si už aj ona počína ako tie cirkevné inštitúcie, ktoré sama chcela zreformovať. A že k tomu došlo ešte za Františkovho života a vraj jeho slová a úmysly boli zradené. Mnohí z nich vtedy opäť objavili knihu istého cisterciánskeho mnícha menom Joachim, ktorý písal na začiatku XII. storočia našej éry a ktorému priznávali prorockého ducha. Vskutku predvídal príchod novej doby, v ktorej Kristov duch, už dlho prekrúcaný pôsobením falošných apoštolov, opäť zavládne na zemi. A predpovedal také lehoty, že sa všetkým videlo jasné, že nevedomky hovorí o františkánskej reholi. A mnohých františkánov to veľmi potešilo, hádam až priveľmi, takže v polovici storočia doktori na parížskej Sorbonne tvrdenia tohto opáta Joachima odsúdili, no najskôr tak urobili preto, lebo františkáni (a dominikáni) sa na francúzskych univerzitách stali priveľmi mocní a múdri, chceli sa ich teda zbaviť ako kacírov. Ale potom k tomu nedošlo a cirkev mala z toho veľký osoh, lebo vďaka tomu sa mohli šíriť diela Tomáša Akvinského a Bonaventúru z Bagnoregia, ktorí kacírmi určite neboli. Z toho vidieť, že aj v Paríži mali v názoroch zmätok, alebo že ho niekto chcel vyvolať vo vlastnom záujme. A tu je to zlo, ktoré kacírstvo pácha na kresťanskom ľude tým, že znejasňuje názory a všetkých pobáda, aby sa stali inkvizítormi pre svoj vlastný prospech. Lebo to, čo som videl v opátstve (a o čom budem hovoriť neskôr), ma priviedlo na myšlienku, že kacírov často vytvárajú sami inkvizítori. A to nielen v tom zmysle, že si ich vymýšľajú tam, kde ich niet, ale že hnis kacírstva odstraňujú tak rázne, až mnohých doženú k tomu, že sa stanú kacírmi z nenávisti k nim. Je to skutočne bludný kruh, ktorý vymyslel sám diabol, nech nás Boh pred ním ochraňuje.

Ale hovoril som o joachimovskom kacírstve (ak vôbec čosi také jestvovalo). V Toskánsku sa zjavil istý františkán, volal sa Gherardo z Borga San Donnino, hlásal Joachimove predpovede a mal veľký vplyv na minoritov. Tak medzi nimi vznikol rad zástancov starej reguly, protiviacich sa novému usporiadaniu rehole, o ktoré sa pokúsil veľký Bonaventúra, jej neskorší generálny predstavený. V posledných tridsiatich rokoch minulého storočia, keď lyonský koncil ubránil františkánsku reholu pred tými, čo ju chceli zrušiť, a povolil jej vlastniť všetok majetok, ktorý mala v úžitku, ako to už bolo uzákonené pre staršie rehole, niektorí bratia v Markách (Marky – kraj v stred. Taliansku (tal. Marche) ) sa vzbúrili, lebo sa nazdávali, že duch rehole bol načisto zradený, pretože františkáni nemajú nič vlastniť ani osobne, ani ako kláštor, ani ako rehoľa. Zatvorili ich do doživotného väzenia. Nezdá sa mi, že by boli hlásali veci protiviace sa evanjeliu, ale keď ide o vlastníctvo vecí pozemských, ľudia ťažko rozmýšľajú v duchu spravodlivosti. Dozvedel som sa, že po rokoch nový generálny predstavený rehole Rajmund Gaufredi našiel týchto väzňov v Ancone a oslobodil ich so slovami: „Dal by Boh, aby sme sa my všetci aj celá rehoľa poškvrnili takým previnením!“ To značí, že nie je pravda, čo hovoria kacíri, a že v cirkvi sa ešte nájdu ľudia veľmi cnostní.

Medzi týmito prepustenými väzňami bol aj Angelo Clareno, ktorý sa neskoršie stretol s jedným bratom z Provensalska, s Petrom Olivim, hlásajúcim Joachimove proroctvá, a potom s Ubertinom z Casale, a tak sa zrodilo hnutie spirituálov. V tých rokoch zasadol na pápežský stolec presvätý pustovník Peter z Morrone, ktorý vládol ako Celestín V., a spirituáli ho privítali s úľavou: „Príde svätec,“ hovorilo proroctvo, „a bude zachovávať učenie Kristovo, žiť bude životom anjelským, traste sa, skazení preláti.“ Možno Celestín žil až priveľmi anjelským životom, alebo preláti okolo neho boli až priveľmi skazení, alebo neuniesol napätie z už pridlhej vojny s cisárom a s ďalšími európskymi kráľmi, pravdou je, že sa zriekol svojho úradu a utiahol sa nazad do pustovne. Ale za krátky čas jeho vlády, za necelý rok, sa všetky nádeje spirituálov splnili: išli k Celestínovi a ten s nimi založil spoločenstvo zvané fratres et pauperes heremitae domini Celestini. (fratres et pauperes… – bratia a chudobní pustovníci pána Celestína) No kým pápež musel robiť prostredníka medzi najmocnejšími rímskymi kardinálmi, na druhej strane zas poniektorí z nich, napríklad Colonna a Orsini, tajne podporovali nové úsilia o chudobu: skutočne nezvyčajný počin od ľudí takých mocných a žijúcich v pohodlí a neprebernom bohatstve, a ja som nikdy nepochopil, či len využívali spirituálov na svoje mocenské zámery, alebo sa nazdávali, že podporou týchto duchovných úsilí nejako odčinia svoj pôžitkársky život; možno bolo pravdou jedno aj druhé, ak súdim podľa toho mála, čo o talianskych záležitostiach viem. Aspoň jeden príklad: keď Ubertino získal spomedzi spirituálov najväčší ohlas a hrozilo mu, že ho obvinia z kacírstva, prijal ho kardinál Orsini za kaplána. A tento kardinál ho kryl aj v Avignone.

Ako to však už v takých prípadoch býva, na jednej strane Angelo a Ubertino kázali v zhode s učením cirkvi, na druhej ich slová prijímali davy jednoduchých ľudí a roznášali ich po celej krajine bez akejkoľvek kontroly. Tak Taliansko zaplavili títo bratkovia alebo bratia chudobného života, ktorí sa mnohým videli nebezpeční. Už bolo ťažké odlíšiť spirituálov – učiteľov, ktorí nestrácali styk s cirkevnými autoritami, od ich jednoduchších nasledovníkov, ktorí už jednoducho žili mimo rehole, žobrali a žili zo dňa na deň z práce svojich rúk, nenechávajúc si nijaký majetok. Práve týchto ľudia nazývali bratkami. Neboli odchodní od francúzskych begínov, ktorí videli svoj vzor v Petrovi Olivim.

Celestína V. vystriedal Bonifác VIII. a tento pápež veľmi skoro prejavil pramalú zhovievavosť voči spirituálom a bratkom vôbec: na sklonku storočia podpísal bulu Firma cautela, v ktorej jedným šmahom odsúdil almužničkárov, kveštujúcich tulákov pletúcich sa na samom okraji františkánskej rehole, a vlastných spirituálov, čiže tých, čo unikali rehoľnému životu a uťahovali sa do pustovní.

Spirituáli sa neskôr pokúšali získať súhlas ďalších pápežov, napríklad Klementa V., aby sa od rehole mohli odlúčiť nenásilne. Myslím, že by sa im to aj bolo podarilo, ale príchod Jána XXII. ich zbavil všetkých nádejí. Len čo ho roku 1316 zvolili za pápeža, napísal sicílskemu kráľovi, keďže mnohí spirituálni bratia sa uchýlili do jeho krajov, aby ich odtiaľ vyhnal, a Angela Clarena aj provensalských spirituálov rozkázal dať do želiez.

Sotva to bola ľahká záležitosť, lebo v kúrii mu mnohí odporovali. Faktom je, že Ubertino aj Clareno mohli napokon slobodne opustiť reholu a prvého prijali benediktíni, druhého celestini. Ale k tým, čo aj naďalej viedli slobodný život, bol Ján nemilosrdný, dal ich prenasledovať inkvizíciou a mnohí boli upálení.

Pochopil však, že na to, aby vyničil zlú zelinu bratkov, podkopávajúcich autoritu cirkvi v samých jej základoch, treba odsúdiť tvrdenia, na ktorých stavali svoju vieru. Bratkovia hlásali, že Kristus a apoštoli nemali nijaký majetok, ani osobný, ani spoločný, a pápež túto myšlienku odsúdil ako kacírsku. Je to zarážajúce, lebo niet dôvodu, prečo by mal pápež pokladať za zvrátenú myšlienku, že Kristus bol chudobný; ibaže práve rok predtým sa v Perugii konala generálna kapitula františkánov, ktorá tento názor podporila, a odsúdením bratkov pápež odsúdil aj kapitulu. Ako som už povedal, v boji proti cisárovi mu kapitula spôsobila veľkú ujmu, to je isté. A tak odvtedy mnohí bratkovia, ktorí nevedeli nič ani o cisárovi, ani o Perugii, zhoreli na hranici.

Na tieto veci som myslel pri pohľade na legendárnu osobnosť, akou Ubertino bol. Môj majster ma predstavil a starec ma pohladil po líci teplou, takmer horúcou rukou. Pri tomto dotyku som pochopil mnohé z toho, čo som o tomto svätom mužovi počul, i z toho, čo som čítal na stránkach Arbor vitae: pochopil som aj jeho silný vzťah k svätej Angele z Foligna, ktorá ho zasvätila do pokladov mystického života a priviedla k zbožňovaniu kríža; aj to, prečo ho jeho predstavení, znepokojení jeho zápalistými kázňami, poslali do ústrania kláštora La Verna (La Verna – kláštor neďaleko Arezza, ktorý r. 1214 založil sv. František).

Skúmal som tú tvár s črtami nežnými ako črty svätice, s ktorou sa bratsky stýkal v tom najduchovnejšom zmysle. Tušil som, že iste musela nadobudnúť oveľa tvrdší výzor, keď roku 1311 viennský koncil dekretálom Exivi de paradiso (Exivi de paradiso – Vyšiel som z raja) odstránil františkánskych predstavených nepriateľsky naladených voči spirituálom, a tým zas uložil, aby v pokoji žili v lone rehole, a keď tento horlivý zástanca odriekania dôvtipný kompromis neprijal a bil sa za ustanovenie nezávislej rehole, založenej na najväčšej prísnosti. Vtedy tento veľký bojovník svoj boj prehral, lebo v tých rokoch Ján XXII. viedol ťaženie proti nasledovníkom Petra Oliviho (medzi ktorých zahŕňali aj Ubertina) a odsudzoval bratov z Narbonne a z Béziersu. Ubertino však neváhal brániť priateľovu pamiatku pred samým pápežom a ten, premožený jeho svätosťou, sa ho neodvážil odsúdiť (hoci ostatných odsúdil). Ba čo viac, pri tej príležitosti mu ponúkol možnosť záchrany, keď mu najprv odporúčal a neskôr prikázal vstúpiť do clunyjskej rehole. Ubertino, ktorý sa tiež musel šikovne obracať (aj keď vyzeral taký bezbranný a krehký), aby si získal ochranu a spojencov na pápežskom dvore, aj súhlasil, že vstúpi do kláštora v Bemblachu vo Flámsku, myslím však, že ta nikdy nešiel a zostal v Avignone pod záštitou kardinála Orsiniho brániť vec františkánov.

Iba v poslednom čase (správy, ktoré sa mi dostali do uší, boli nejasné) jeho šťastná hviezda na dvore zapadla, musel sa z Avignonu vzdialiť a pápež dal tohto neskrotného muža stíhať ako kacíra, ktorý per mundum discurrit vagabundus. (per mundum discurrit… – túla sa po svete…) Povrávalo sa, že zmizol bez stopy. Popoludní som sa z Viliamovho rozhovoru s opátom dozvedel, že sa skrýva v tomto opátstve. A teraz tu stál predo mnou.

„Vieš, Viliam,“ hovoril, „už-už ma mali zabiť, musel som ujsť nočnou hodinou.“

„Kto si želal tvoju smrť? Ján?“

„Nie. Ján ma nikdy nemal rád, ale vždy ma rešpektoval. To on mi pred desiatimi rokmi umožnil uniknúť procesu, keď mi prikázal, aby som vstúpil k benediktínom, a tým umlčal mojich nepriateľov. Dlho šomrali, vysmievali sa z toho, že bojovník za chudobu vstúpil do takej bohatej rehole a žije na dvore kardinála Orsiniho… Viliam, ty vieš, ako pramálo stojím o veci tohto sveta! Bol to však spôsob, ako zostať v Avignone a brániť svojich spolubratov. Pápež sa Orsiniho bojí, nebol by mi ani vlas na hlave skrivil. Ešte pred troma rokmi ma vyslal ako posla k aragónskemu kráľovi.“

„A kto ťa teda nenávidel?“

„Všetci. Kúria. Dva razy sa ma pokúsili zavraždiť. Pokúšali sa ma umlčať. Veď vieš, čo sa stalo pred piatimi rokmi. Dva roky predtým odsúdili begínov z Narbonne a Berengario Talloni, ktorý bol tiež jedným zo sudcov, sa odvolal na pápeža. Boli to ťažké chvíle, Ján už predtým vydal dve buly proti spirituálom a sám Michal z Ceseny podľahol… A kedy vlastne príde?“

„O dva dni.“

„Michal… Toľký čas som ho nevidel! Teraz sa spamätal, pochopil, o čo nám išlo, perudžská kapitula nám dala za pravdu. Ale vtedy, v tisíc tristo osemnástom, podľahol pápežovi a vydal mu do rúk päť spirituálov z Provensalska, ktorí sa nechceli podrobiť. Upálili ich, Viliam… Och, to je hrôza!“ Zaboril si tvár do dlaní.

„A čo sa vlastne stalo po Talloniho odvolaní?“ opýtal sa Viliam.

„Ján musel opäť otvoriť dišputu, chápeš? Musel, lebo aj v kúrii mali niektorí ľudia pochybnosti, aj františkáni z kúrie, tí farizeji, obielené hroby, hotoví zapredať sa za prebendu. Ale pochybnosti mali. Práve vtedy ma Ján požiadal, aby som spísal memorandum o chudobe. Bola to pekná robota, nech mi Boh pýchu odpustí…“

„Čítal som ho, Michal mi ho ukázal.“

„Aj medzi našimi sa našli váhavci, provinciál z Akvitánie, kardinál zo San Vitale, biskup z Kaffy…“

„Ten hlupák,“ podotkol Viliam.

„Nech odpočíva v pokoji, pred dvoma rokmi si ho Boh povolal.“

„Boh nebol taký milosrdný. Bola to falošná správa z Konštantínopolu. Ešte je medzi nami, vraj bude členom našej legácie. Nech nás Boh opatruje!“

„Ale je priaznivo naklonený perudžskej kapitule,“ povedal Ubertino.

„Veď práve to. Patrí k ľuďom, ktorí vždy najväčšmi poslúžia veci svojich protivníkov.“

„Pravdu povediac,“ riekol Ubertino, „ani vtedy našej veci veľmi nepomohol. K nijakému riešeniu sa vlastne nedošlo, ale aspoň sa nevyhlásilo, že je to názor kacírsky, a to bolo dôležité. Preto mi tí druhí nikdy neodpustili. Všemožne sa mi usilovali uškodiť, vraveli, že som bol v Sachsenhausene, keď tam Ľudovít pred troma rokmi vyhlásil Jána za kacíra. A pritom všetci vedeli, že v júli som bol v Avignone s Orsinim… Zistili, že niektoré časti cisárovho vyhlásenia obsahujú moje myšlienky, taký nezmysel.“

„Ani nie,“ povedal Viliam. „Tie myšlienky som mu vnukol ja, prevzal som ich z tvojho avignonského vyhlásenia a z niektorých spisov Oliviho.“

„Ty?“ zvolal Ubertino, ohromený aj potešený zároveň. „Teda mi dávaš za pravdu!“

Zdalo sa, že Viliam zrozpačitel: „V tej chvíli sa tvoje myšlienky cisárovi hodili,“ povedal vyhýbavo.

Ubertino pozrel naňho podozrievavo. „Ach, tak ty nám v skutočnosti neveríš, však?“

„Hovor ďalej,“ povedal Viliam, „hovor, ako si sa zachránil pred tými psami.“

„Och, áno, Viliam, sú to psi. Besní psi. Prišlo mi bojovať aj so samým Bonagraziom, vieš o tom?“

„Veď Bonagrazia z Bergama je s nami!“

„Teraz, po mojom dlhom prehováraní. Iba vtedy sa presvedčil a vystúpil proti dekretálu Ad conditorem canonum. (Ad conditorem canonum – Podľa tvorcu zákona) A pápež ho na rok uväznil.“

„Počul som, že teraz má blízko k jednému môjmu priateľovi, ktorý je v kúrii, k Viliamovi z Occamu.“

„Toho neveľmi poznám. Nepáči sa mi. Človek bez zápalu, samá hlava, nijaké srdce.“

„Ale vynikajúca hlava!“

„Môžbyť, no privedie ho do pekla.“

„Tak sa tam s ním stretnem a budeme diškurovať o logike.“

„Mlč, Viliam,“ povedal Ubertino s vrúcnym úsmevom, „ty si lepší ako tí tvoji filozofi. Keby si bol chcel…“

„Čo?“

„Pamätáš sa, ako sme sa naposledy stretli v Umbrii? Krátko predtým som sa vyliečil zo svojich chorôb… na orodovanie tej zázračnej ženy… Kláry z Montefalka…“ zašepkal s rozžiarenou tvárou. „Klára… Keď sa ženská prirodzenosť, svojou podstatou taká zvrátená, povznesie k svätosti, môže sa stať najvyššou sprostredkovateľkou milosti. Ty vieš, Viliam, že môj život bol predchnutý tou najčistejšou cudnosťou, vieš,“ kŕčovito mu zvieral rameno, „s akým… ukrutným – áno, to je to pravé slovo – s akým ukrutným smädom po kajúcnosti som sa usiloval umŕtviť v sebe žiadosti tela a stať sa načisto prístupným láske ukrižovaného Krista… Jednako mi však v živote tri ženy boli nebeskými poslami. Angela z Foligna, Margaréta z Città di Castello (ktorá mi vyjavila záver mojej knihy, keď som z nej mal napísanú iba tretinu) a napokon Klára z Montefalka. Bola v tom odmena nebies, že ja, práve ja som mohol skúmať jej zázraky a pred zástupmi ľudu vyhlásiť ju za svätú, skôr ako sa k tomu odhodlala svätá matka cirkev. A ty si tam bol, Viliam, mohol si mi pomôcť pri tom svätom počine, ale nechcel si…“

„Ten svätý počin, ku ktorému si ma prizýval, značil poslať na hranicu Bentivengu, Jacoma a Giovannuccia,“ povedal ticho Viliam.

„Špinili jej pamiatku svojimi zvrátenosťami. A ty si bol inkvizítor!“

„Práve vtedy som požiadal, aby ma toho úradu zbavili. Ten prípad sa mi nepáčil. Otvorene vravím, nepáčil sa mi ani spôsob, akým si Bentivengu primäl priznať svoje omyly. Tváril si sa, že chceš vstúpiť do jeho sekty, ak to sekta vôbec bola, vymámil si od neho jeho tajomstvá, a potom si ho dal uväzniť.“

„Tak sa predsa postupuje proti nepriateľom Kristovým! Boli to kacíri, falošní apoštoli, páchli sírou fra Dolcina!“

„Boli to Klárini priatelia.“

„Nie, Viliam, nevrhaj ani ten najmenší tieň na Klárinu pamiatku!“

„Ale pohybovali sa v jej skupine…“

„Boli to minoriti, tvrdili o sebe, že sú spirituáli, boli to však komunitní bratia. Veď vieš, že pri vyšetrovaní sa jasne ukázalo, že Bentivenga z Gubbia sa vyhlasoval za apoštola a potom s Giovannucciom z Bevagne zvádzal mníšky rečami, že pekla niet, že telesné túžby možno ukájať bez urážky Boha, že možno prijímať telo Kristovo (Bože, odpusť mi!) aj po obcovaní s mníškou, že Pánovi bola milšia Mária Magdaléna než panna Agneša, že to, čo národ volá diablom, je sám Boh, lebo diabol je múdrosť a Boh je takisto múdrosť! A práve blahoslavená Klára, keď počula tieto reči, mala videnie, v ktorom jej sám Boh zjavil, že sú to ničomní nasledovníci Spiritus Libertatis“ (Spiritus Libertatis – Slobodný duch)

„Boli to minoriti s duchom zapáleným rovnakými vidinami, aké mala Klára, a od extatického videnia k hriešnej posadnutosti je často iba krôčik,“ povedal Viliam.

Ubertino mu stisol ruky a oči sa mu znova zarosili slzami: „Toto nevrav, Viliam! Ako si môžeš pliesť okamih extatickej lásky, ktorá ti rozpaľuje vnútro vôňou kadidla, s bezuzdnosťou zmyslov, ktorá razí sírou? Bentivenga nabádal dotýkať sa holých údov, tvrdil, že iba tak sa človek vymámi z moci zmyslov, homo nudus cum nuda iacebat…“ (homo nudus… – nahý muž ležal s nahou ženou)

„Et non commiscebantur ad invicem…“ (Et non commiscebantur… – A telesne spolu neobcovali…)

„Klamstvá! Hľadali rozkoš a ak zacítili telesný pud, nepokladali za hriech ukájať ho tak, že si muž a žena spolu líhali a navzájom sa všade dotýkali a bozkávali a on spojil svoje nahé brucho s jej nahým bruchom!“

Priznávam, že spôsob, akým Ubertino opisoval neresť iných, ma neprivádzal na cnostné myšlienky. Môj majster musel pobadať, že som zmätený, a toho svätého muža prerušil.

„Tvoj duch, Ubertino, tak planie láskou k Bohu ako nenávisťou voči zlu. Chcel som tým povedať, že je iba malý rozdiel medzi zápalom serafínov a zápalom Lucifera, lebo jeden aj druhý vzniká z vrcholného vzplanutia vôle.“

„Oj, rozdiel v tom je a ja ho poznám!“ odvetil Ubertino s oduševnením. „Chceš povedať, že od voľby dobra k voľbe zla je iba malý krôčik, lebo v obidvoch prípadoch ide o usmernenie tej istej vôle. To je pravda. Lenže rozdiel je v objekte, a ten možno jasne rozoznať. Tu Boh, tam diabol.“

„Obávam sa, Ubertino, že už neviem rozlišovať. Nerozprávala tvoja Agneša z Foligna, že jedného dňa sa v uchvátení ducha ocitla v Kristovom hrobe? Nevravela, ako ho najprv pobozkala na hruď a videla, že leží so zatvorenými očami, potom ho pobozkala na ústa a zacítila, že mu z perí vanie vôňa nevýslovne sladká, a po krátkej chvíli položila svoje líce na Kristovo a Kristus natiahol ruku k jej lícu a privinul ju k sebe a – ako povedala – jej slasť dosiahla vrchol?…“

„Čo to má spoločného so vzplanutím zmyslov?“ opýtal sa Ubertino. „Bol to mystický zážitok a to telo bolo telom nášho Pána.“

„Možno som zvyknutý na Oxford,“ riekol Viliam, „tam aj mystický zážitok má inú podobu…“

„Celý je v hlave,“ usmial sa Ubertino.

„Alebo v očiach. Boh vnímaný ako svetlo v slnečných lúčoch, v odrazoch zrkadiel, v rozložení farieb na častiach usporiadanej matérie, v odbleskoch denného jasu na zarosených listoch… Nie je takáto láska bližšia láske Františka, chváliaceho Boha v jeho tvorstve, v kvetoch, tráve, vode, vzduchu? Nemyslím, že by v takejto láske mohla byť dajaká nástraha. Nepáči sa mi však láska, ktorá do rozhovoru s Najvyšším prenáša mrazenie, aké človek pociťuje pri telesných dotykoch…“

„Rúhaš sa, Viliam! To nie je to isté. Je priepastný rozdiel medzi extázou srdca prekypujúceho láskou k ukrižovanému Ježišovi a zvrátenou extázou falošných apoštolov z Montefalka…“

„Neboli to falošní apoštoli, ale bratia Slobodného ducha, sám si to povedal.“

„A aký je v tom rozdiel? Ty o tom procese všetko nevieš, ja sám som sa neodvážil zapísať niektoré priznania, aby sa diablov tieň ani na okamih nedotkol ovzdušia svätosti, ktoré tam Klára vytvorila. Ale dozvedel som sa hnusné veci, veru hnusné, Viliam! Nočnou hodinou sa schádzali v jednej pivnici, vzali novorodeňa, hádzali ho jeden druhému, kým nezomrelo od úderov… alebo od čohosi inšieho… a kto ho naposledy dostal živé, komu umrelo v rukách, ten sa stal hlavou sekty… A telo dieťaťa roztrhali, zmiešali s múkou a robili z neho rúhačské hostie!“

„Ubertino,“ riekol pokojne Viliam, „toto už pred mnohými stáročiami tvrdili arménski biskupi o sekte pauliciánov. A o bogomiloch.“

„A čo na tom? Diabol je tupý, svojimi nástrahami a zvodmi sleduje istý rytmus, opakuje svoje úkony s odstupom tisícročí, vždy je rovnaký a práve preto ho môžeme poznať ako nepriateľa! Prisahám ti, vo veľkonočnú noc zapaľovali sviečky a vodili do pivnice dievčence. Potom sfúkli sviečky a vrhali sa na ne, aj keď ich s nimi spájali pokrvné putá… A ak sa z tohto objatia narodilo dieťa, opäť sa začal pekelný obrad, všetci okolo nádoby plnej vína, ktorú volali súdočkom, spíjali sa a krájali dieťa na kúsky a jeho krv liali do čaše a ešte živé deti hádzali do ohňa a miešali popol dieťaťa s jeho krvou a to pili!“

„Ale veď toto pred tristo rokmi napísal Michal Psellos v knihe o výčinoch démonov! Kto ti to narozprával?“

„Oni, Bentivenga a ostatní, pri mučení!“

„Iba jediné vzrušuje živé bytosti väčšmi ako rozkoš, a to je bolesť. Pri mučení si ako v moci bylín, ktoré vyvolávajú vidiny. Všetko, o čom si počul, všetko, čo si čítal, sa ti vracia na myseľ, akoby si bol unášaný, nie však do neba, ale do pekiel. Pri mučení povieš nielen to, čo chce inkvizítor, lež aj to, čo by ho podľa tvojej predstavy mohlo potešiť, lebo medzi tebou a ním sa utvára puto, a to skutočne diabolské… Toto poznám, Ubertino, aj ja som patril k ľuďom, čo si myslia, že vypáčia pravdu dobiela rozžeraveným železom. Nuž vedz teda, že pravda žeravie od iného plameňa. Pri mučení mohol Bentivenga povravieť najnezmyselnejšie klamstvá, lebo to už nerozprával on, ale jeho zmyselnosť, démoni jeho duše.“

„Zmyselnosť?“

„Áno, je zmyselnosť bolesti, tak ako je zmyselnosť zbožňovania, ba zmyselnosť pokory. Ak spurným anjelom stačilo tak málo, aby svoj zápal zbožňovania a pokory premenili na zápal pýchy a vzbury, čo povedať o ľudskom tvorovi? Nuž tak, teraz to už vieš, to ma táto myšlienka posadla pri vypočúvaní. Preto som sa tej činnosti zriekol. Chýbala mi odvaha pátrať po slabostiach ničomníkov, lebo som prišiel na to, že sú také isté ako slabosti svätcov.“

Ubertino pri posledných Viliamových slovách akoby nechápal, o čom to vlastne hovorí. Z výrazu jeho tváre, čoraz silnejšie vyžarujúcej láskavý súcit, som pochopil, že pokladá Viliama za obeť pocitov veľkej viny, ktoré mu on odpúšťa, lebo ho má veľmi rád. Prerušil ho a trpko povedal: „Na tom nezáleží. Ak si to tak cítil, dobre si urobil, že si s tým prestal. Treba bojovať proti pokušeniu. No chýbala mi tvoja podpora, mohli sme tú zberbu rozprášiť. Lenže vieš, čo sa stalo namiesto toho. Mňa samého obvinili, že som na nich prislabý, a upodozrievali ma z kacírstva. Aj ty si bol prislabý v boji so zlom. So zlom, Viliam: Nikdy nepominie tento trest, tento tieň, toto bahno, ktoré nám bráni dôjsť k prameňu?“ Pristúpil k Viliamovi ešte bližšie, akoby sa obával, že ho niekto začuje: „Aj tu, aj medzi týmito múrmi, zasvätenými modlitbe… Vieš o tom?“

„Viem, opát mi to povedal, ba požiadal ma, aby som mu to pomohol objasniť.“

„Tak teda sleduj, vyzvedaj sa, hľaď okom ostrovida dvoma smermi, smerom k zmyselnosti a k pýche…“

„K zmyselnosti?“

„Áno, k zmyselnosti. V tom mládencovi, čo zomrel, bolo čosi… ženského, a teda diabolského. Mal oči dievčaťa, ktoré túži obcovať s inkubom. Ale spomenul som ti aj pýchu, pýchu ducha v tomto kláštore, zasvätenom samoľúbosti slova, ilúzii vedomostí…“

„Ak o niečom vieš, pomôž mi.“

„Neviem nič. Niet ničoho, čo by som vedel. Niektoré veci však srdce vycíti. Nechaj hovoriť svoje srdce, pýtaj sa tvárí, nedaj na jazyky… Nuž ale načo máme rozprávať o takýchto smutných veciach a strašiť nášho mladého priateľa?“ Pozrel na mňa svojimi nebovobelasými očami a pohladil ma po líci dlhými bielymi prstami a ja som takmer cúvol; ovládol som sa však a dobre som urobil, inak by som ho bol urazil, veď jeho úmysel bol čistý. „Radšej mi povedz niečo o sebe,“ obrátil sa opäť k Viliamovi. „Čo si robil potom? Prešlo…“

„Dvanásť rokov. Vrátil som sa do svojho kraja. Ešte som študoval v Oxforde. Prírodu.“

„Príroda je dobrá, lebo je dieťaťom Božím,“ povedal Ubertino.

„A Boh musí byť dobrý, keď stvoril prírodu,“ usmial sa Viliam. „Študoval som, stretal som veľmi múdrych priateľov. Potom som sa spoznal s Marsiliom, zaujali ma jeho myšlienky o ríši, o ľude, o novom zákone pre pozemské kráľovstvá, a tak som skončil v skupine tých našich spolubratov, ktorí radia cisárovi. Ale toto už vieš, písal som ti to. Zaplesal som, keď mi v Bobbiu povedali, že si tu. Mali sme ťa za strateného. Ale keď si tu s nami, o pár dní, až príde aj Michal, nám môžeš byť veľmi nápomocný. Bude to ostrá zrážka.“

„Nebudem môcť povedať oveľa viac, než som povedal pred piatimi rokmi v Avignone. Kto príde s Michalom?“

„Daktorí z tých, čo boli aj na kapitule v Perugii, Arnaut z Akvitánie, Hugo z Newcastla…“

„Kto?“ spýtal sa Ubertino.

„Hugo z Novocastra, prepáč, používam svoj jazyk, aj keď rozprávam dobrou latinčinou. A ešte Vialiam Alnwick. A zo strany avignonských františkánov môžeme rátať s Hieronymom, tým hlupákom z Kaffy, a príde možno aj Berengario Talloni a Bonagrazia z Bergama…“

„Dúfajme v Boha,“ povedal Ubertino, „tí poslední si asi nebudú chcieť priveľmi znepriateliť pápeža. A kto bude hájiť stanovisko kúrie, myslím, kto z tých tvrdého srdca?“

„Podľa listov, ktoré som dostal, by tam mal byť Lorenzo Decoalcone…“

„Zlý človek.“

„Jean d’Anneaux…“

„Ten sa vyzná v teológii, maj sa pred ním na pozore!“

„Budeme sa mať. A napokon Jean de Baune.“

„Ten bude mať do činenia s Berengariom Tallonim.“

„Hej, myslím si, že sa dobre pobavíme,“ povedal môj majster vo výbornej nálade. Ubertino pozrel naňho s neistým úsmevom.

„Nikdy neviem, kedy vy Angličania hovoríte vážne. Niet nič zábavného na takej závažnej otázke. Ide tu o ďalšie jestvovanie tvojej a v hĺbke srdca ešte aj mojej rehole. Ale Michala zaprisahám, aby do Avignonu nešiel. Ján ho tam chce mať, hľadá ho, veľmi ho vyvoláva. Neverte tomu starému Francúzovi. Och, Pane, do akých rúk sa to dostala tvoja cirkev!“ Obrátil hlavu k oltáru. „Zmenená na neviestku, zmľandravená od prepychu preťahuje sa v chlipnosti ako had v čase párenia. Od holej čistoty betlehemskej maštaľky, od dreva, akým bolo lignum vitae (lignum vitae – drevo života) kríža, k bakchanáliám zlata a kameňa, pozri, tu tiež, veď si videl ten portál, človek sa nevyhne márnivým výjavom! Dni Antikrista sú už blízko a ja sa bojím, Viliam!“ Rozhliadol sa okolo seba, upierajúc vyjavený pohľad do šera lodí, akoby sa Antikrist mal zjaviť každú chvíľu, a ja som skutočne čakal, že ho už-už zazriem. „Jeho námestníci sú už tu, vyslal ich, ako Kristus vyslal do sveta apoštolov! Šliapu po Božom meste, zvádzajú podvodom, pokrytectvom a násilím. Boh bude musieť poslať svojich sluhov Eliáša a Enocha, ktorých ešte zachoval pri živote v pozemskom raji, aby jedného dňa pokorili Antikrista, a oni prídu a budú prorokovať odetí do vrecoviny a budú hlásať pokánie príkladom i slovom…“

„Už prišli, Ubertino,“ povedal Viliam, ukazujúc na svoj františkánsky habit.

„Ale ešte nezvíťazili. Nadchádza čas, keď Antikrist, plný zúrivosti, rozkáže zabiť Enocha a Eliáša a vystaviť ich telá, aby ich všetci videli a báli sa ich nasledovať. Tak ako chceli zabiť mňa…“

V tej chvíli som si s hrôzou pomyslel, že Ubertino je v moci akejsi božskej mánie, a mal som obavy o jeho zdravý rozum. Teraz, po dlhom čase, keď viem, že o niekoľko rokov nato bol za záhadných okolností zavraždený v jednom nemeckom meste a nikdy sa nezistilo, kto ho zavraždil, som ešte zhrozenejší, lebo toho večera Ubertino zjavne prorokoval.

„Vieš, že opát Joachim hovoril pravdu. Dospeli sme do šiesteho obdobia ľudských dejov, keď sa objavia dvaja Antikristovia, mystický Antikrist a pravý Antikrist, to sa deje už teraz, v šiestom období, po tom ako prišiel František a na svojom tele zobrazil päť rán ukrižovaného Ježiša. Bonifác bol ten mystický Antikrist a Celestínovo odstúpenie nebolo právoplatné, Bonifác bol šelmou prichádzajúcou z mora, ktorej sedem hláv predstavuje sedem hlavných hriechov a desať rohov hriechy proti desiatim božím prikázaniam, a kardináli, ktorí ho obklopovali, boli kobylkami, ktorých telom je Apollyon! (Apollyon – (gréc.) ničiteľ, podľa Zjavenia apoštola Jána anjel priepasti (kap. 9., verš 11) ) No ak číslo šelmy čítaš v gréckom písme, jej meno je Benedicti!“ Prizrel sa mi, aby zistil, či som pochopil, a vztýčil prst, aby mi pripomenul: „Benedikt XI. bol pravý Antikrist, šelma vystupujúca zo zeme! Boh dovolil spravovať svoju cirkev takému výkvetu neresti a podlosti, aby cnosti jeho nástupcu zažiarili v plnej sláve!“

„Ale, svätý otče,“ dodal som si odvahy a zaprotestoval som slabým hlasom, „veď jeho nástupcom je Ján!“

Ubertino si prešiel rukou po čele, sťaby chcel zahnať ťaživý sen. Ťažko dýchal, bol ustatý. „Veď hej. Výpočty boli pomýlené, ešte vždy čakáme na anjelského pápeža… Medzitým však prišli František a Dominik.“ Zdvihol oči k nebu a hovoril, akoby sa modlil (bol som si však istý, že cituje niektorú stránku zo svojej slávnej knihy o strome života): „Quorum primus seraphico calculo purgatus et ardore celico inflammatus totum incendere videbatur. Secundus vero verbo predicationis fecundus super mundi tenebras clarius radiavit… (Quorum primus… – Prvý z nich, serafínskym kameňom očistený a nebeským ohňom zapálený, všetko zapaľoval. Druhý, pravým kazateľským slovom naplnený, tmy sveta zjasňoval…) Áno, ak sľuby zneli takto, anjelský pápež musí prísť.“

„Kiež sa tak stane, Ubertino,“ riekol Viliam. „No ja som tu teraz na to, aby som zabránil vyhnať svetského cisára. O tvojom anjelskom pápežovi hovoril aj fra Dolcino…“

„Nikdy už nevyslov meno toho hada!“ skríkol Ubertino a ja som po prvý raz videl, ako sa zo skľúčeného človeka zmenil na rozhnevaného. „Pošpinil slová Joachima z Kalábrie a urobil z nich zdroj smrti a brudu! Ak niekedy jestvoval posol Antikristov, tak to bol on. Lenže ty, Viliam, takto rozprávaš, lebo v skutočnosti v príchod Antikrista neveríš, tvoji oxfordskí majstri ťa naučili zbožňovať rozum, a tým vysušili prorocké schopnosti tvojho srdca!“

„Mýliš sa, Ubertino,“ veľmi vážne odvetil Viliam. „Ty vieš, že zo všetkých svojich majstrov si najväčšmi ctím Rogera Bacona…“

„Ktorý blúznil o lietajúcich strojoch,“ s trpkým výsmechom podotkol Ubertino.

„Ktorý jasne a zreteľne hovoril o Antikristovi, postrehol jeho znaky v skazenosti sveta a v oslabovaní múdrosti. Avšak učil, že je len jeden spôsob, ako sa pripraviť na jeho príchod: študovať tajomstvá prírody, využívať vedomosti na polepšenie ľudského rodu. Na boj s Antikristom sa môžeš pripraviť tak, že budeš študovať liečivé vlastnosti bylín, povahu kameňov, ba aj vymýšľať lietajúce stroje, nad ktorými sa ty usmievaš.“

„Tvojmu Baconovi bol Antikrist iba zámienkou, aby mohol pestovať pýchu rozumu.“

„Svätou zámienkou.“

„Nijaká zámienka nie je svätá. Viliam, ty vieš, že ťa mám rád. Vieš, akú veľkú úfnosť v teba skladám. Potrestaj svoju inteligenciu, nauč sa oplakávať Pánove rany, zahoď svoje knihy.“

„Nechám si len tú tvoju,“ zasmial sa Viliam. Ubertino sa usmial tiež a pohrozil mu prstom: „Bláznivý Angličan. A nesmej sa priveľmi zo svojich blížnych. Ba boj sa tých, ktorých nemôžeš milovať. A pred opátstvom sa maj na pozore. Toto miesto sa mi nepáči.“

„Práve preto ho chcem lepšie spoznať,“ povedal Viliam na rozlúčku. „Poďme, Adso.“

„Ja ti vravím, že nie je dobré, a ty mi vravíš, že ho chceš spoznať. Ech!“ pokrútil Ubertino hlavou.

„Mimochodom,“ povedal ešte Viliam, už uprostred lode, „kto je ten mních, čo vyzerá ako zviera a hovorí babylonským jazykom?“

„Salvátor?“ obrátil sa Ubertino, ktorý si už medzitým kľakol. „Za toho môže opátstvo ďakovať asi mne. Aj za celária. Keď som vyzliekol františkánsky habit, na istý čas som sa vrátil do svojho starého kláštora v Casale a tam som našiel ďalších bratov v úzkych, lebo spoločenstvo ich obvinilo, že sú spirituáli z mojej sekty… tak sa o sebe vyjadrili. Zastal som sa ich a dosiahol som, že mohli nasledovať môj príklad. A dvoch z nich, Salvátora a Remígia, som našiel tu, keď som sem vlani prišiel. Salvátor… Ozaj vyzerá ako zviera. Ale je úslužný.“

Viliam na okamih zaváhal. „Počul som ho povedať penitenziagite.“

Ubertino mlčal. Hodil rukou, akoby chcel zahnať dotieravú myšlienku. „Nie, nemyslím. Vieš, akí sú títo laickí bratia. Vidiečania, ktorí možno počuli nejakých potulných kazateľov a sami nevedia, čo hovoria. Salvátorovi by som vyčítal čosi inšie, je to maškrtné a zmyselné zviera. Ale nič, nič proti pravovernosti. Nie, zlo opátstva je kdesi inde, hľadaj ho u toho, kto vie veľa, nie u toho, kto nevie nič. Nekonštruuj podozrenia na jednom slove.“

„To by som nikdy nerobil,“ odvetil Viliam. „Preto som prestal byť inkvizítorom, aby som to nemusel robiť. Ale zato rád počúvam aj slová a potom o nich premýšľam.“

„Premýšľaš priveľa. Chlapče,“ povedal, obrátiac sa ku mne, „neber si v primnohom zlý príklad od svojho majstra. Jediné, na čo treba myslieť, a uvedomujem si to až na sklonku svojho života, je smrť. Mors est quies viatoris – finis est omnis laboris. (Mors est… – Smrť je pokoj pre pútnika, každá starosť ňou zaniká.) Nechajte ma, nech sa môžem modliť.“

Prvý deň

PRED NÓNOU

Tu Viliam vedie učený rozhovor s bylinkárom Severínom.

Znova sme prešli hlavnou loďou a vyšli sme portálom, ktorým sme boli vošli. Ubertinove slová mi ešte vždy zuneli v ušiach.

„Je to človek… čudný,“ odvážil som sa povedať Viliamovi.

„Je, alebo to bol v mnohom ohľade veľký človek. A práve preto je čudný. To iba malí ľudia vyzerajú normálni. Ubertino sa mohol stať jedným z tých kacírov, ktorých pomáhal upaľovať, alebo kardinálom svätej cirkvi rímskej. Keď sa s ním rozprávam, mám pocit, že peklo je rajom videným z druhej strany.“

Nepochopil som, čo chce povedať. „Z ktorej strany?“ opýtal som sa.

„Veď hej,“ pripustil Viliam, „ide o to, či sú dajaké strany a dajaký celok. Ale nepočúvaj, čo vravím. A nehľaď už na ten portál,“ povedal a zľahka ma klepol po šiji, keď som sa obzeral za sochami, na ktoré som sa díval pri vstupe do kostola. „Dnes ťa už dosť vystrašili. Všetci.“

Ako som sa obracal k východu, zazrel som pred sebou ďalšieho mnícha. Mohol byť vo Viliamových rokoch. Usmial sa na nás a zdvorilo nás pozdravil. Povedal, že je Severín zo Sankt Emmerama, že je otec bylinkár a má na starosti kúpele, špitál a záhrady a že nám je k službám, ak sa chceme lepšie rozhliadnuť po opátstve.

Viliam sa mu poďakoval a povedal, že už pri príchode si všimol prekrásnu záhradu a zdalo sa mu, že v nej nerastie iba zelenina, ale aj liečivé byliny, pokiaľ sa to pod snehom dá vidieť.

„V lete alebo na jar táto záhrada svojimi rozmanitými rastlinami v plnom kvete lepšie prespevuje na chválu Stvoriteľa,“ povedal Severín akoby na ospravedlnenie. „Ale aj v tomto ročnom čase bylinkárovo oko pod suchými vetvami vidí rastliny, ktoré na jar vzklíčia, a môžem ti povedať, že táto záhrada je bohatšia než akýkoľvek herbár a pestrejšia než jeho iluminácie, čo ako by boli prekrásne. Napokon, aj v zime rastú dobré byliny a ďalšie mám nazbierané a pripravené v nádobách v laboratóriu. Tak, povedzme, koreňmi šťaveľa sa liečia katary a odvar z koreňov slezu sa používa na obklady pri kožných ochoreniach, lopúch hojí lišaje, utlčeným a rozomletým podzemkom hadieho koreňa sa liečia hnačky a niektoré ženské choroby, piepor pomáha pri zažívaní, podbeľ je dobrý od kašľa a máme horec dobrý na trávenie a sladké drievko a borievku na dobrý čaj, máme čiernu bazu, z jej kôry sa robí odvar na pečeň, máme mydlicu proti kataru, jej korene sa luhujú v studenej vode, a valeriánu, ktorej účinky istotne poznáte.“

„Máte rozličné byliny a z rozličných podnebných oblastí. Ako je to možné?“

„Jednak za to vďačím milosrdenstvu nášho Pána, ktorý umiestnil našu náhornú rovinu na chrbát horskej reťaze obrátenej južnou stranou k moru, odkiaľ k nej vanú teplé vetry, a severnou k ešte vyšším vrchom, od ktorých k nej prúdia horské vône. A jednak za to vďačím zručnosti, ktorú som nezaslúžene nadobudol pri svojich majstroch. Niektoré rastliny sa držia aj v nepriaznivom podnebí, ak im človek opatruje pôdu, dodáva živiny a stará sa o ich rast.“

„A máte tu aj rastliny dobré iba na jedenie?“ opýtal som sa.

„Moje mladé vyhladované žriebä, niet rastlín na jedenie, čo by súčasne neboli aj liekom, ak sa používajú v primeranom množstve. Iba pri nestriedmom požívaní sú príčinou chorôb. Vezmi si takú tekvicu. Je studenej a vlhkej povahy a hasí smäd, ale ak ju zješ pokazenú, dostaneš z nej hnačku a musíš si naprávať črevá kašičkou zo soľanky a horčice. A cibuľa? Tá je teplá a vlhká, v malom množstve zvyšuje mužskú schopnosť, to je, pravda, len pre tých, čo nezložili rehoľné sľuby, v nadmernom množstve spôsobuje oťaženie hlavy a jej účinok sa premáha mliekom a octom. To je dobrý dôvod,“ dodal uštipačne, „aby ju mladý mních jedol vždy iba striedmo. Zato jedz cesnak. Je teplý a suchý, dobrý proti jedom. Ale nepreháňaj, vypudzuje z mozgu priveľa štiav. Fazuľa sa zas mení na moč a sadlo, jedno aj druhé je veľmi prospešné. Ale sú po nej ťažké sny. No nie zas až natoľko ako po niektorých iných bylinách; lebo sú aj také zeliny, čo vyvolávajú ťažké vidiny.“

„Aké?“ opýtal som sa.

„Ej, ej, náš novic chce toho vedieť priveľa. To môže poznať iba bylinkár, inak by kadejaký ľahkomyseľník mohol medzi svetom vyvolávať vidiny alebo klamať svet pomocou bylín.“

„No stačí trocha žihľavy,“ ozval sa Viliam, „alebo roybra či olieribus a človek je chránený proti vidinám. Dúfam, že tieto užitočné byliny tu máte.“

Severín pozrel spod obočia na môjho majstra: „Zaujímaš sa o bylinkárstvo?“

„Veľmi málo,“ riekol skromne Viliam, „raz som mal v rukách Theatrum Sanitatis (Theatrum Sanitatis – Divadlo zdravia) od Ububchasyma z Baldachu…“

„Zvaného aj Abú-1-Hasan al-Muchtar ibn Boltan.“

„Alebo Ellucasim Elimittar, ako si vyberieš. Rozmýšľam, či by sa tu nenašla kópia tohto diela.“

„Našla, a jedna z najkrajších, so vzácnymi obrázkami.“

„Chvála Bohu na nebesiach! A De virtutibus herbarum (De virtutibus… – O vlastnostiach rastlín) od Platearia?“

„Aj to, aj De plantis (De plantis – O bylinách) a De vegetalibus (De vegetalibus – O rastlinách) od Aristotela v preklade Alfréda zo Sareshelu.“

„Počul som, že to vraj v skutočnosti nie je Aristotelovo dielo,“ poznamenal Viliam, „tak ako nie je od neho, ako sa zistilo, ani De causis (De causis – O príčinách).“

„Tak či onak, je to veľká kniha,“ podotkol Severín a môj majster horlivo pritakal, ani sa nespýtal, či má bylinkár na mysli De vegetalibus, alebo De causis. Nepoznal som ani jednu z nich, ale z tohto rozhovoru som vyrozumel, že obidve diela sú veľmi významné.

„Veľmi rád,“ zakľúčil rozhovor Severín, „sa s tebou pár ráz otvorene porozprávam o bylinkách.“

„Ja ešte radšej,“ povedal Viliam, „neporušíme však regulu o mlčaní, ktorá, ako viem, platí vo vašom ráde?“

„Regula sa v priebehu storočí prispôsobila potrebám jednotlivých spoločenstiev,“ povedal Severín. „Predpokladala lectio divina (lectio divina – zbožné čítanie), ale nie štúdium, a ty sám vieš, ako naša rehoľa rozvinula bádanie o veciach božských aj o veciach ľudských. Regula ďalej predpokladá spoločné dormitórium, ale niekedy, ako napríklad u nás, je správne, aby mnísi mohli rozjímať aj v noci, a tak má každý vlastnú celu. Vo veci mlčania je regula veľmi prísna a aj u nás nielen mních pracujúci rukami, ale aj ten, ktorý píše alebo číta, sa nemá rozprávať so spolubratmi. Ale opátstvo je v prvom rade spoločenstvom učencov a neraz je osožné, aby si mnísi vymieňali poklady učenosti, ktoré zhromažďujú. Každý rozhovor týkajúci sa nášho štúdia sa pokladá za oprávnený a užitočný, len nech sa nekoná v refektári alebo cez bohoslužby.“

„Mal si často príležitosť rozprávať sa s Adelmom z Otranta?“ spýtal sa Viliam z ničoho nič.

Severín nevyzeral prekvapený: „Vidím, že opát ti už o tom hovoril,“ povedal. „Nie. S ním som bol zriedka na slove. Trávil čas maľovaním iluminácií. Niekedy som počul, ako sa s inými mníchmi, s Venantiom zo Salvemecu alebo s Jorgem z Burgosu, zhovára o svojej práci. A potom, ja netrávim deň v skriptóriu, ale vo svojom laboratóriu,“ riekol a ukázal na budovu špitála.

„Rozumiem,“ povedal Viliam. „Nevieš teda, či Adelmus nemával vidiny.“

„Vidiny?“

„Také, aké vyvolávajú napríklad tvoje byliny.“

Severín zmeravel: „Povedal som, že nebezpečné byliny opatrujem veľmi starostlivo.“

„Tak som to nemyslel,“ rýchlo vysvetlil Viliam. „Hovoril som o vidinách všeobecne.“

„Nerozumiem,“ trval na svojom Severín.

„Myslel som, že mních, ktorý sa v noci motá po Budove, kde sa podľa opátovej mienky môže prihodiť dačo hrozného tomu, čo ta vojde v zakázanom čase… nuž, ako vravím, myslel som, že mohol mať diabolské vidiny a tie že ho vohnali do priepasti.“

„Už som povedal, že do skriptória nechodím, zájdem ta, iba ak potrebujem nejakú knihu, ale obyčajne mi stačia moje herbáre, ktoré si držím v špitáli. Povedal som ti, že Adelmus bol veľmi zadobre s Jorgem, Venantiom a… samozrejme s Berengárom.“

Aj ja som postrehol v Severínovom hlase ľahké zaváhanie. Neuniklo ani môjmu majstrovi. „S Berengárom? A prečo samozrejme?“

„Berengár z Arundelu je knihovníkov pomocník. Boli vrstovníci, spolu boli novicmi, bolo teda prirodzené, že sa majú o čom rozprávať. Tak som to myslel.“

„Teda tak si to myslel,“ zopakoval po ňom Viliam. A ja som sa divil, že sa toho nechytil. Hneď totiž zvrtol reč. „Ale vari aby sme už išli do Budovy. Povedieš nás?“

„S radosťou,“ odvetil Severín a bolo až okaté, ako mu odľahlo. Viedol nás popri záhrade k západnému priečeliu Budovy.

„Od záhrady je vchod do kuchyne,“ povedal, „ale tá zaberá len západnú polovicu prízemia, v druhej je refektár. A južná brána, ku ktorej sa ide poza kostolný chór, má dva ďalšie vchody, jeden do kuchyne a druhý do refektára. Ale vojdime tadiaľto, lebo aj z kuchyne sa ta dostaneme.“

Hneď ako som vošiel do priestrannej kuchyne, zbadal som, že Budova má vo vnútornej časti po celej svojej výške akýsi osemkobý dvorec. Ako som neskôr pochopil, išlo o akúsi veľkú nedostupnú šachtu, do ktorej na každom poschodí viedli široké obloky, také isté ako na vonkajšej strane. Kuchyňu tvorila obrovská sieň plná dymu, kde sa už mnohí kuchári zvŕtali pri príprave večere. Dvaja z nich na veľkom stole chystali kašu zo zeleniny, jačmeňa, ovsa a raži, krájali kvaku, žeruchu, reďkovku a mrkvu. Vedľa ďalší kuchár práve dovaril niekoľko rýb vo víne s vodou a zalieval ich omáčkou zo šalvie, petržlenu, tymiánu, cesnaku, korenia a soli.

Priestor západnej bašty vypĺňala obrovská pec na pečenie chleba, odkiaľ už prebleskovali červenkasté plamene. Vo východnej bašte stál ohromný kozub, na ktorom sa parilo z kotlov a krútili sa ražne. Dverami vedúcimi na mlatovisko za kostolom práve vchádzali paholci a niesli mäso zo zaklatých svíň. Tými dverami sme vyšli von a ocitli sme sa na mlatovisku, pri hradbách na východnom konci planiny, kde stáli viaceré hospodárske staviská. Severín mi vysvetlil, že tie prvé sú chlievy, za nimi stoja konské a potom volské stajne, ďalej kuríny a krytá ohrada pre ovce. Pred chlievmi paholci vo veľkom džbere miešali krv z práve zabitých prasiec, aby sa nezrazila. Ak sa hneď dobre rozmieša, vďaka chladnému podnebiu pár dní vydrží, kým sa z nej nespravia krvavničky.

Vrátili sme sa do Budovy a letmo sme sa rozhliadli po refektári, cez ktorý sme prešli k východnej bašte. Refektár sa rozkladal medzi dvoma baštami, v severnej bol umiestený kozub a v tej druhej točité schody vedúce do skriptória, čiže na prvé poschodie. Po nich alebo po dvoch ďalších, síce menej pohodlných, avšak dobre vyhriatych schodištiach, ktoré sa špirálovito dvíhali za kuchynským kozubom a za pecou, chodili mnísi každý deň do práce.

Viliam sa opýtal, či v skriptóriu niekoho nájdeme, keď je nedeľa. Severín sa usmial a povedal, že pre benediktínskeho mnícha je práca modlitbou. V nedeľu bohoslužby trvajú dlhšie, ale mnísi pridelení ku knihám tam aj vtedy trávia niekoľko hodín, obyčajne v plodných výmenách učených poznámok, rád a úvah o posvätných písmach.

Prvý deň

PO NÓNE

Tu navštívia skriptórium a zoznámia sa s mnohými učencami, prepisovačmi a rubrikátormi, ako aj s jedným slepým starcom, ktorý očakáva Antikrista.

Ako sme stúpali nahor, všimol som si, že môj majster si obzerá obloky, cez ktoré prúdilo svetlo na schody. Asi som sa stával takým bystrým ako on, lebo som hneď zistil, že by ich ťažko niekto mohol dosiahnuť. Inak ani obloky v refektári (jediné na prízemí, čo viedli k zrázu) nevyzerali na to, že by sa ľahko dali dočiahnuť, keďže pod nimi nebol nijaký nábytok.

Na konci schodov sme z východnej bašty vošli do skriptória a tu som nemohol zadržať výkrik obdivu. Prvé poschodie nebolo rozdelené na dve časti ako prízemie, a tak sa môjmu pohľadu ponúkalo v celej svojej ohromnej priestrannosti. Oblúkovitá a nie priveľmi vysoká klenba (nižšia ako v kostole, ale zasa vyššia než v každej kapitulnej sieni, akú som videl), podopretá hrubými piliermi, uzavierala priestor zaplavený prekrásnym svetlom, lebo na každej dlhšej strane boli tri obrovské obloky, kým na každej z piatich vonkajších strán každej bašty bolo jedno menšie okno, a napokon osem vysokých a úzkych oblokov prepúšťalo svetlo aj z vnútornej osemstennej šachty.

Pri takom množstve oblokov veľkú sálu zjasňovalo súvislé a rozptýlené svetlo, hoci bolo zimné popoludnie. Obločné sklá neboli farebné ako v kostoloch; v olovených rámikoch boli osadené terčíky z bezfarebného skla, aby dnu prúdilo čo možno najčistejšie svetlo, neskreslené ľudským umením, a spĺňalo svoje poslanie svietiť tam, kde sa číta a píše. Inokedy a na iných miestach som videl veľa skriptórií, ale ani v jednom sa v prúdoch fyzického svetla, ktoré ho ožarovalo, tak jagavo neskvel sám duchovný princíp, ktorý svetlo stelesňuje, oná claritas (claritas – jasnosť), zdroj každej krásy a múdrosti, neodlučiteľný príznak vyvážených rozmerov tejto sály. Lebo krásu tvoria tri veci súčasne: v prvom rade celistvosť alebo dokonalosť, a preto neúplné veci považujeme za škaredé; potom náležitá vyváženosť čiže súlad; a napokon jas a svetlo, a preto aj za krásne označujeme veci svetlých farieb. A keďže pohľad na krásu nesie so sebou pokoj a pre našu túžbu je jedno, či nájde naplnenie v pokoji, v dobre alebo v krásne, pocítil som, že ma prenikla veľká úľava, a pomyslel som si, ako príjemne sa musí pracovať na tomto mieste.

V tú popoludňajšiu hodinu sa mi skriptórium zjavilo pred očami ako radostná vyhňa múdrosti. Neskôr som v Sankt Gallene videl skriptórium podobných rozmerov, takisto oddelené od knižnice (na iných miestach mnísi pracovali v tej istej miestnosti, kde boli uložené knihy), ale nie tak pekne usporiadané ako toto. Reštaurátori, pisári, rubrikátori a učenci sedeli každý pri svojom stole a stôl bol pod každým oblokom. A keďže oblokov bolo štyridsať (číslo naozaj dokonalé, predstavujúce zdesaťnásobenie štvorca, akoby štyri hlavné cnosti zvelebovali desatoro božích prikázaní), mohli tam súčasne pracovať štyridsiati mnísi, hoci v tej chvíli ich tam bola ledva tridsiatka. Severín nám vysvetlil, že mnísi, ktorí pracujú v skriptóriu, sú oslobodení od účasti na tercii, sexte aj nóne, aby sa za svetla nemuseli vytŕhať z práce, tú prerušujú iba so západom slnka na vešpery.

Najosvetlenejšie miesta boli vyhradené reštaurátorom, najskúsenejším iluminátorom, rubrikátorom a prepisovačom. Každý stôl mal všetko, čo je na iluminovanie a prepisovanie potrebné: rožky na atrament, tenké perá, ktoré niekoľkí mnísi zastruhávali ostrými nožíkmi, pemzu na vyhládzanie pergamenu, lineáre na vyznačovanie čiar, na ktoré sa ukladá písmo. Každý pisár mal pri sebe alebo hore nad naklonenou doskou stola stojan a na ňom kódex, ktorý odpisoval, stranu zakrývala maska odhaľujúca iba práve prepisovaný riadok. Niektorí mali zlatý atrament aj atramenty iných farieb. Iní zas iba čítali knihy a robili si poznámky do zápisníkov alebo na tabuľky.

Napokon, nemal som ani kedy pozorovať ich prácu, lebo nám vyšiel v ústrety knihovník, bol to, ako sme už vedeli, Malachiáš z Hildesheimu. Usiloval sa nasadiť si na tvár prívetivý výraz na privítanie, no zoči-voči takému nezvyčajnému výzoru som sa nemohol nezachvieť. Bol vysokej postavy a hoci bol neobyčajne chudý, údy mal veľké a neobratné. Ako k nám kráčal dlhými krokmi, zahalený do čierneho rúcha svojej rehole, mal vo vzhľade niečo znepokojujúce. Kapucňa, ktorú mal ešte na hlave, ako prišiel zvonku, mu zatieňovala bledú tvár a dodávala čosi boľavého jeho veľkým zádumčivým očiam. Jeho výzor akoby niesol stopy mnohých vášní, ktoré si vôľa podriadila, ale ktoré, ako sa zdalo, vytvorili tie črty, no teraz ich už neoživovali. V ťahoch jeho tváre prevládala trúchlivosť a prísnosť a jeho oči boli také pichľavé, že jediným pohľadom mohli preniknúť do srdca každého, kto sa s ním rozprával, a čítať jeho tajné myšlienky, takže človek len ťažko mohol zniesť ich skúmavý pohľad a usiloval sa druhý raz sa s ním nestretnúť.

Knihovník nás zoznámil s mnohými mníchmi, ktorí boli v tom čase v práci. O každom nám povedal, čo práve robí, a ja som u všetkých obdivoval hlbokú oddanosť poznaniu a štúdiu slova Božieho. Tak som spoznal Venantia zo Salvemecu, prekladateľa z gréčtiny a arabčiny, oddaného obdivovateľa Aristotela, ktorý bol istotne najmúdrejší zo všetkých ľudí. Bendika z Uppsaly, mladého škandinávskeho mnícha, ktorý sa zaoberal rétorikou. Berengára z Arundelu, knihovníkovho pomocníka. Aymara z Alessandrie, prepisujúceho diela požičané knižnici iba na niekoľko mesiacov, a ešte skupinu iluminátorov z rozličných krajín, Patrika z Clonmacnoisu, Hrabana z Toleda, Magna z Iony, Walda z Herefordu.

Zoznam by mohol pravdaže pokračovať a niet nič krajšieho ako zoznam, nástroj obdivuhodných hypotypóz. Ale musím prejsť k predmetu našich rozhovorov, z ktorého vyplynuli mnohé náznaky dôležité na pochopenie toho mierneho nepokoja, čo zavládol medzi mníchmi, a čohosi nevysloveného, čo ťaživo viselo nad každým ich slovom.

Môj majster začal reč s Malachiášom chválou na krásu skriptória a usilovnosť pisárov a otázkami, ako tunajšia práca postupuje, lebo – povedal veľmi prezieravo – všade o tejto knižnici počul a chcel by si pozrieť viaceré z kníh. Malachiáš mu vysvetlil, čo už povedal opát, že mních požiada knihovníka o dielo, do ktorého sa chce pozrieť, a ten, ak je to žiadosť oprávnená a zbožná, ho ide vyhľadať. Viliam sa spýtal, ako môže poznať názvy kníh uložených v skriniach o poschodie vyššie, a Malachiáš mu ukázal hrubizný, husto popísaný kódex so zoznamom, pripevnený zlatou retiazkou o jeho stôl.

Viliam vopchal ruky do habitu, kde mal na prsiach vrecko, a vytiahol z neho predmet, ktorý som mu už počas cesty videl v rukách aj na tvári. Bola to akási vidlica, zostrojená tak, aby dobre sedela človeku na nose (a na jeho vyčnievajúcom orľom nose sedela ešte lepšie), ako sedí jazdec na konskom chrbte alebo vták na hambálku. Zarovno očí prechádzala na obidvoch bokoch do oválnych kovových obrúčok, ktoré držali dve sklá mandľového tvaru, hrubé ako dno pohára. S nimi Viliam obyčajne čítal a vravieval, že cez ne vidí lepšie ako od prírody alebo ako mu to dovoľuje pokročilý vek, najmä keď ubúda denného svetla. Nepotreboval ich pri pohľade do diaľky, na to mal oči, naopak, veľmi dobré, iba keď hľadel zblízka. S nimi mohol čítať rukopisy popísané takými drobučkými literami, že aj ja som ich len ťažko lúštil. Vysvetlil mi, že keď človek prekročí polovicu života, hoci mal vždy výborný zrak, jeho oko ochabuje a zrenička sa prestáva prispôsobovať, takže mnohí učenci sú po svojej päťdesiatej jari na čítanie a písanie ako mŕtvi. Je to ťažký kríž pre ľudí, ktorí by ešte dlhé roky mohli vydávať zo svojich schopností to najlepšie. Preto treba chváliť Pána, že niekto túto pomôcku vynašiel a vyrobil. A vravel mi to, aby podoprel názor svojho Rogera Bacona, že cieľom poznania je aj predĺženie ľudského života.

Ostatní mnísi hľadeli na Viliama veľmi zvedavo, ale neopovážili sa ho na nič opýtať. A ja som si uvedomil, že ani na miesto, ktoré je tak výhradne a hrdo zasvätené čítaniu a písaniu, táto zázračná pomôcka ešte neprenikla. Pocítil som hrdosť, že som po boku muža, ktorý má čosi, čím udivuje ľudí povestných vo svete svojou múdrosťou.

S touto vecou na očiach sa Viliam sklonil nad záznamy v kódexe. Nazrel som ta aj ja a objavili sme názvy kníh, o ktorých sme nikdy nepočuli, popri knihách veľmi slávnych, ktoré knižnica vlastnila.

„De pentagono Salomonis, Ars loquendi et intelligendi in lingua hebraica, De rebus metallicis (De pentagono… – O Šalamúnovom päťuholníku; Umenie hovoriť a rozumieť po hebrejsky; O kovoch… O púnskej vojne; Franské príbehy; O chválorečení svätého kríža; O veku sveta a ľudí od Flavia Claudia Giordana, usporiadané v jednotlivých knihách podľa jednotlivých písmen od A po Z.) od Rogera z Herefordu, Algebra od Al-Chvárizmího v latinskom preklade Roberta Angelica, Punica od Silia Italica, Gesta Francorum, De laudibus sanctae crucis od Hrabana Maura a Flavii Claudii Giordani de aetate mundi et hominis reservatis singulis litteris per singulos libros ab A usque ad Z,“ čítal môj majster. „Vynikajúce diela. V akom poriadku sú však registrované?“ Zacitoval z textu, ktorý som ja nepoznal, no určite bol dôverne známy Malachiášovi: „Habeat Librarius et registrum omnium librorum ordinatum secundum facultates et auctores, reponeatque eos separatim et ordinate cum signaturis per scripturam applicatis. (Habeat Librarius… – Knihovník nech má zoznam všetkých kníh zoradený podľa tematiky aj autorov a nech ich ukladá oddelene a podľa poriada písmenami vyznačených signatúr.) Ako viete, kde ktorá kniha leží?“

Malachiáš mu ukázal akési poznámky, ktoré boli pri každom názve. Čítal som: iii, IVgradus, V in prima graecorum; ii, V gradus, VII in tertia anglorum (IV gradus… – 4. priečka, 5. v prvej Grékov; 5. priečka, 7. v tretej Angličanov…) a tak ďalej. Pochopil som, že prvé číslo označuje miesto knihy na polici, že tá, to jest gradus, sa označuje druhým číslom a tretím číslom že je označená skriňa, a takisto som pochopil, že ďalšie výrazy odkazujú na miestnosť alebo chodbu knižnice, a odvážil som sa požiadať bližšie údaje o týchto posledných distinctiones. (distinctiones – rozlišovacie znaky) Malachiáš na mňa prísne pozrel: „Hádam neviete, alebo ste zabudli, že do knižnice má prístup iba knihovník. Je teda správne a postačujúce, ak to vie rozlúštiť on.“

„A v akom poriadku sa knihy zapisujú do tohto zoznamu?“ spýtal sa Viliam. „Vidí sa mi, že nie podľa ich obsahu.“ Nespomenul radenie podľa autorov, ktoré by sa pridŕžalo sledu písmen v abecede, tento postup som videl iba v posledných rokoch a vtedy sa používal ešte zriedka.

„Počiatky knižnice sa strácajú v hĺbke vekov,“ povedal Malachiáš, „a knihy sa zapisujú v takom poradí, ako boli získané či darované, teda podľa svojho vstupu medzi tieto múry.“

„Tak sa ťažko hľadajú,“ poznamenal Viliam.

„Stačí, aby si ich knihovník všetky pamätal a vedel, kedy sem ktorá kniha prišla. Pokiaľ ide o ostatných mníchov, môžu sa spoľahnúť na jeho pamäť.“ Zdalo sa, že hovorí o niekom inom, nie o samom sebe, a ja som pochopil, že hovorí o úrade, ktorý v tej chvíli on nehodný zastával, no ktorý pred ním zastávala stovka iných, teraz už nebohých, čo si jeden druhému odovzdávali vedomosti.

„Rozumiem,“ povedal Viliam. „Keby som teda niečo hľadal o Šalamúnovom päťuholníku a nevedel by som čo, vy by ste mi vedeli uviesť, že jestvuje kniha s názvom, ktorý som práve prečítal, a mohli by ste určiť jej miesto na hornom poschodí.“

„Keby ste sa o Šalamúnovom päťuholníku naozaj mali niečo dozvedieť,“ povedal Malachiáš. „Lenže toto je kniha, o ktorej by som sa radšej poradil s opátom, či vám ju môžem dať.“

„Dozvedel som sa,“ riekol na to Viliam, „že jeden z vašich najschopnejších iluminátorov sa nedávno pominul. Opát mi veľa rozprával o jeho umení. Mohol by som vidieť kódexy, ktoré iluminoval?“

„Adelmus z Otranta bol ešte mladý,“ povedal Malachiáš, nedôverčivo pozrúc na Viliama, „preto pracoval iba na margináliách. Mal veľmi živú predstavivosť a zo známych vecí vedel poskladať veci neznáme a prekvapujúce, ako keby niekto spojil ľudské telo s konskou šijou. Tamto sú jeho knihy. Jeho stola sa ešte nikto nedotkol.“

Podišli sme k stolu, ktorý bol Adelmovým pracoviskom a na ktorom ešte ležali bohato iluminované listy žaltára. Boli to hárky jemnučkého velínu – kráľa pergamenu – a posledný bol ešte pripevnený na stole. Bol zľahka pretretý pemzou, zjemnený kriedou a vyrovnaný hladidlom, od drobučkých dierok na okraji boli jemným rydlom vytiahnuté všetky riadky, ktoré mali viesť umelcovu ruku. Prvá polovica už bola popísaná a na okraje už mních začal načrtávať figúry. Ďalšie listy boli dokončené a pri pohľade na ne sme obaja s Viliamom nemohli potlačiť výkrik údivu. Na okrajoch žaltára sa črtal svet opačný než ten, na aký nás naučili naše zmysly. Sťaby sa na prahu reči, ktorá je sama osebe rečou pravdy, rozvíjala v obdivuhodných narážkach in aenigmate (in aenigmate – v hádanke) pevne s ňou zviazaná klamná reč o vesmíre naruby, kde psy utekajú pred zajacom a jelene lovia leva. Drobné hlavy na vtáčej nôžke, zvieratá s ľudskými rukami na chrbte, vlasaté hlavy, z ktorých vyrastali nohy, zebrované dravce, štvornožce s hadím krkom zauzleným do tisícky nerozmotateľných uzlov, opice s jeleními parohmi, sirény v podobe operencov s blanitými krídlami na chrbte, ľudia bez ramien, ktorým ako hrby vyrastali na chrbte ďalšie ľudské telá, a postavy majúce na bruchu ústa plné zubov, ľudské bytosti s konskou hlavou a kone s ľudskými nohami, ryby s vtáčími krídlami a vtáky s rybím chvostom, obludy s jedným telom a dvoma hlavami alebo s jednou hlavou a dvojitým telom, kravy s kohútím chvostom a s motýlími krídlami, ženy s hlavou šupinatou ako rybí chrbát, dvojhlavé chiméry poprepletané s vážkami s jašteričím pyskom, kentauri, draci, slony, mantikory, tieňokožce ležiace na konároch stromov, grifóny, ktorým z chvosta vyrastal lukostrelec v bojovom výstroji, diabolské tvory s krkom bez konca, rady ľuďom podobných zvierat a zvieratám podobných trpaslíkov sa niekedy na tej istej strane spájali s výjavmi z vidieckeho sveta, kde bol celý život na poli zobrazený tak pôsobivo, až by človek uveril, že postavy žijú, oráči, oberači plodov, ženci, priadky, rozsievači vedľa líšok a kún vyzbrojených kušami, lezúcich do vežatého mesta, ktoré bránili opice. Tu sa začiatočné písmeno lomilo do L a v spodnej časti z neho vyrastal drak, tam zasa veľké V, ktorým sa začínalo slovo „verba“, vytváralo na spôsob prirodzeného úponku zo svojho kmeňa tisíc ráz zvinutého hada, z ktorého zasa vyrastali ďalšie hady, sťaby to boli listy a kyste kvetov.

Vedľa žaltára ležala zrejme iba nedávno dokončená utešená knižka hodiniek, taká neuveriteľne malá, že by sa človeku vošla do dlane. Písmo bolo drobučké, iluminácie na okraji na prvý pohľad ledva viditeľné, oko si ich muselo prezerať zblízka, aby sa mu ukázali v celej svojej kráse (človek sa v duchu pýtal, akým nadprirodzeným nástrojom ich iluminátor črtal, aby dosiahol taký živý účinok na takej nepatrnej ploche). Okraje knižky boli posiate drobnými postavičkami, ktoré akoby z prirodzenej rozpínavosti vyrastali z koncových oblúčikov prekrásne vykreslených písmen: morské sirény, utekajúce jelene, chiméry, ľudské torzá bez ramien vyliezajúce ako dážďovky z vnútra veršov. Na jednom mieste, sťaby pokračovanie troch „Sanctus, Sanctus, Sanctus,“ opakujúcich sa na troch osobitných riadkoch, boli zobrazené šelmy s ľudskou hlavou, jedna z nich sa skláňala a druhá sa vypínala hore, aby sa spojili v bozku, ktorý by človek neváhal označiť za necudný, keby nebol presvedčený, že takéto vyobrazenie na tomto mieste je určite odôvodnené hlbokým, hoci nie celkom jasným duchovným zmyslom.

Prezeral som si tie stránky, zmietajúc sa medzi nemým obdivom a smiechom, lebo aj keď figúrky komentovali posvätné stránky, nevyhnutne vzbudzovali veselosť. Aj brat Viliam si ich obzeral s úsmevom a napokon poznamenal: „Babewyn, tak sa volajú na mojich ostrovoch.“

„V Galii zase babouins,“ povedal Malachiáš. „Adelmus sa naozaj svojmu umeniu vyučil vo vašej krajine, hoci neskôr študoval aj vo Francúzsku. Paviány alebo africké opice. Postavy sveta obráteného hore nohami, kde domy stoja na hrote veže a zem je nad nebesami.“

Spomenul som si na niekoľko veršov, ktoré som bol počul v nárečí svojho rodného kraja, a nedalo mi, aby som ich neodrecitoval:

Aller Wunder si geswigen,

das herde himel hât überstigen,

daz sult ir wür ein Wunder wigen.

(Aller Wunder… – Všetky zázraky sú ničím,

zem nad nebo vystúpila,

toto vám je zázrak pravý.)

A Malachiáš pokračoval v texte:

Erd ob un himel unter

das sult ir hân besunder

Wür aller Wunder ein Wunder.

(Erd ob un… – Zem je hore, nebo dolu,

toto máte obdivovať,

to je zázrak nad zázraky.)

„Výborne, Adso,“ pokračoval knihovník, „tieto obrazy nám naozaj hovoria o kraji, kam človek doputuje na modrej husi, kde krahulce lovia ryby v potoku, medvede prenasledujú po nebi sokoly, raky lietajú s holubmi a kde sa traja obri lapili do pasce a poďobal ich kohút.“ A na perách mu zahral mierny úsmev. Ostatní mnísi, ktorí sledovali náš rozhovor s istým ostychom, sa nato od srdca rozosmiali, akoby boli čakali iba na knihovníkov pokyn. Ten sa zamračil, no ostatní sa smiali ďalej, vychvaľovali majstrovstvo chudáka Adelma a ukazovali si na tie najčudesnejšie výtvory. Ešte sme sa všetci smiali, keď sa nám za chrbtom ozval slávnostný a prísny hlas.

„Verba vana aut risui apta non loqui.“ (Verba vana… – Prázdne alebo smiech vyvolávajúce slová nehovor.)

Obrátili sme sa. To prehovoril mních zhrbený pod ťarchou rokov, biely ako sneh, a nemienim tým iba vlasy a chlpy, ale aj tvár a zreničky. Pochopil som, že je slepý. Hlas mal ešte zvučný a údy mocné, hoci telo mu už zmeravelo od ťarchy rokov. Upieral na nás oči, akoby nás videl, a aj neskôr som si všimol, že sa hýbe a rozpráva, akoby ešte vždy mal dar zraku. Tón jeho hlasu bol však tónom človeka, ktorý má iba dar proroctva.

„Muž ctihodného veku a múdrosti, ktorého tu vidíte,“ povedal Malachiáš Viliamovi, ukazujúc na novoprídeného, „je Jorge z Burgosu. Je starší od každého v kláštore okrem Alinarda z Grottaferraty a mnoho mníchov mu zveruje bremä svojich hriechov pod pečaťou spovedného tajomstva.“ Potom sa obrátil k starcovi: „Muž pred vami je náš hosť, brat Viliam z Baskervillu.“

„Dúfam, že ste sa za moje slová nenahnevali,“ povedal starec stroho. „Počul som, že sa ľudia smejú na smiešnych veciach, a pripomenul som im jednu zo zásad našej rehole. A ako vraví žalmista, ak sa má mních vyhýbať užitočným rečiam, lebo zložil sľub mlčanlivosti, tým väčšmi sa má vystríhať rečí planých. A tak ako sú plané reči, sú aj plané obrazy. Sú to tie, čo luhajú o podobe stvorenstva a predstavujú svet opačný od toho, aký má byť, vždy bol a vždy bude na veky vekov až do skončenia čias. Vy ste však z inej rehole, kde sa vraj hľadí zhovievavo aj na tú najnemiestnejšiu veselosť.“ Narážal na to, čo sa medzi benediktínmi povrávalo o výstrednostiach svätého Františka z Assisi a hádam aj o výstrednostiach prisudzovaných bratkom a spirituálom každého druhu, ktorí boli najčerstvejšími výhonkami františkánskej rehole, vyvolávajúcimi rozpaky. Brat Viliam sa však tváril, že narážku nepostrehol.

„Obrázky na okrajoch často vyvolávajú úsmev, no iba preto, aby povznášali,“ odpovedal. „Ako treba v kázňach uvádzať exemplá, a neraz aj žartovné, aby sme podnietili predstavivosť zbožného ľudu, tak aj reč obrazov má pripúšťať takéto pletky. V bestiároch je príklad na každú cnosť a na každý hriech a zvieratá odrážajú svet ľudí.“

„Ach, pravdaže,“ zaposmeškoval starec, ale bez úsmevu, „každý obraz je dobrý, keď má viesť k cnosti, aby sa výkvet stvorenia, postavený na hlavu, stal predmetom smiechu. A tak sa Slovo Božie vyjavuje prostredníctvom osla, ktorý hrá na lýre, sovy, ktorá orie štítom, volov, čo sa samy zapriahajú do jarma, riek, ktoré tečú k prameňom, mora, ktoré vzbĺka plameňom, vlka, ktorý sa stáva pustovníkom! Hoňte zajaca s volom, gramatiku nech vás učí kuvik, nech psy hryzú blchy, nevidomí nech dozerajú na nemých a nemí nech si pýtajú chleba, nech mravec vrhne teľa, nech lietajú pečené kurence, nech koláče rastú na strechách, papagáje nech vykladajú rétoriku, sliepky nech oplodňujú kohúty, uviažte voly za voz, uložte psa do postele a všetci nech chodia po hlave! Čo vlastne chcú všetky tieto pletky? Svet naruby, opak toho, čo Boh ustanovil, a to pod zámienkou, že vysvetľujú Božie naučenia!“

„Ale Areopagita (Areopagita – Pseudo-Dionysius Areopagita (zom. 448), autor traktátu De divinis nominibus (Božie mená) ) učí,“ riekol pokorne Viliam, „že Boha možno pomenovať iba pomocou najznetvorenejších vecí. A Hugo zo Svätého Viktora (Hugo zo Svätého Viktora – (Hugues de Saint Victor, 1096-1145), popredný predstaviteľ teologicko-mystickej školy v opátstve sv. Viktora v Paríži) nám pripomína, že čím väčšmi sa podobnosť stáva nepodobnou, tým väčšmi sa nám pod rúškom strašných a neprístojných figúr vyjavuje pravda, tým menej sa predstavivosť ukája v telesnom pôžitku a je nútená odhaľovať tajomstvá ukryté pod hanebnými obrazmi.“

„Poznám tento dôvod a s hanbou priznávam, že bol hlavným dôvodom našej rehole, keď clunyjskí opáti bojovali proti cisterciánom. Lenže svätý Bernard mal pravdu: ten, kto zobrazuje ohavy a čudá prírody, aby Božie veci vyjavil per speculum et in aenigmate (per speculum et in aenigmate – pomocou zrkadla a v hádanke), postupne nachádza záľubu v samej povahe zohavenín, ktoré tvorí, zabáva sa nimi a na nich a svet už nevidí inak ako pomocou nich. Stačí, aby ste vy, čo máte ešte zrak, pozreli na hlavice vašej krížovej chodby,“ pokračoval a rukou ukázal na obloky smerujúce ku kostolu. „Čo značia tie smiešne zohaveniny, tá znetvorená vzhľadnosť a vzhľadná znetvorenosť na očiach bratov oddávajúcich sa rozjímaniu? Čo tie špinavé opice? Čo tie levy, tí kentauri, tie poloľudské tvory s papuľou na bruchu, s jedinou nohou, s ušami ako plachty? Čo tie škvrnité tigre, tí zápasiaci bojovníci, lovci vytrubujúci na rohoch a množstvo tiel s jednou hlavou a množstvo hláv na jednom tele? Štvornožci s hadím chvostom a ryby s hlavou štvornožca, zviera vyzerajúce spredu ako kôň a zozadu ako cap, tam zas kôň s rohami a tak ďalej? Teraz už má mních väčšiu záľubu v čítaní mramorov než v čítaní rukopisov a radšej obdivuje diela človeka, než by rozjímal o Božom zákone. Sú to hanebnosti pre vaše žiadostivé oči a pre váš smiech!“

Veľký starec zmĺkol, celý zadychčaný. A ja som obdivoval jeho pamäť, keď, azda už dlhé roky slepý, si v nej ešte tak živo uchoval obrazy, ktoré nám ako neprístojne spomínal. Ba mal som až podozrenie, že vtedy, keď ich videl, ho veľmi priťahovali, ak ich ešte vedel tak vášnivo opísať. Často sa mi však stalo, že som najzvodnejšie vyobrazenia hriechu našiel práve na stránkach, ktoré napísali ľudia neotrasiteľných cností, čo odsudzovali jeho príťažlivosť a účinky. To je znak, že títo ľudia tak horia túžbou vydať svedectvo o pravde, že z lásky k Bohu neváhajú priznať zlu všetky zvody, do ktorých sa halí, aby tak lepšie poučili ľudí, akými spôsobmi ich zlý duch opantáva. A Jorgeho slová naozaj vo mne vyvolali veľkú chuť pozrieť si tigre a opice v krížovej chodbe, ktoré som dovtedy nevidel. Jorge však pretrhol sled mojich myšlienok, lebo znova začal hovoriť, teraz už pokojnejšie.

„Náš pán nepotreboval také nezmysly, aby nám ukázal správnu cestu. V jeho podobenstvách nič nevyvoláva smiech alebo obavu. Adelmus, ktorého teraz oplakávate, lebo je mŕtvy, sa tak tešil z tých ohavností, čo maľoval, že stratil zo zreteľa posledné veci, ktoré mali stelesňovať. Prešiel všetkými,“ a tu jeho hlas zaznel slávnostne a výhražne, „hovorím, všetkými cestičkami ohavností. A za to Boh trestá.“

Na prítomných doľahlo ťaživé ticho. Osmelil sa ho prerušiť Venantius zo Salvemecu.

„Ctihodný Jorge,“ riekol, „vaša cnosť vás robí nespravodlivým. Dva dni predtým, ako Adelmus umrel, ste sa práve tu, v skriptóriu, zúčastnili na učenej dišpute. Adelmovi záležalo na tom, aby jeho umenie, náchylné zobrazovať nezvyčajnosti a veci fantastické, predsa len slúžilo na slávu Božiu a bolo nástrojom poznania vecí nebeských. Brat Viliam pred chvíľou citoval slová Aeropagitu o poznaní skrze znetvorenosť. A Adelmus toho dňa citoval slová inej vrcholnej autority, doktora Akvinského, keď povedal, že je primerané, aby sa veci božské vyjadrovali skôr formou škaredých tiel ako formou tiel ušľachtilých. Po prvé preto, lebo ľudský duch sa tak ľahšie vyvaruje chyby; veď je jasné, že isté vlastnosti božským veciam prisudzovať nemožno, a toto by sa spochybnilo, keby sa na ne poukazovalo pomocou ušľachtilých telesných tvarov. V druhom rade preto, lebo tento spôsob je primeranejší poznaniu, aké na tejto zemi o Bohu máme: veď on sa nám vyjavuje väčšmi v tom, aký nie je, než v tom, aký je, a teda podoby vecí, ktoré sú od neho vzdialenejšie, nás vedú k presnejšej predstave o ňom, lebo tak vieme, že on je nad všetkým, čo hovoríme a čo si myslíme. A v treťom rade preto, lebo tak sú veci božské lepšie zastreté pred nepovolanými ľuďmi. Slovom, toho dňa išlo o to, ako možno odhaliť pravdu prostredníctvom výrazov prekvapujúcich aj vtipných a záhadných. A ja som mu pripomenul, že ohľadne týchto vecí som v diele veľkého Aristotela našiel veľmi jasné slová…“

„Nepamätám sa,“ prerušil ho stroho Jorge, „som už veľmi starý. Nepamätám sa. Môžbyť som bol priveľmi prísny. Už je neskoro, musím ísť.“

„To je čudné, že sa nepamätáte,“ nástojil Venantius, „bola to učená a veľmi pekná debata, zapojili sa do nej aj Bendik a Berengár. Išlo vlastne o to, či metafory a slovné hry či hádanky, ktoré vyzerajú ako výmysly básnikov slúžiace iba na pobavenie, nevedú k tomu, aby sa o veciach uvažovalo novým a prekvapujúcim spôsobom, a ja som povedal, že od vedomca sa požaduje aj táto schopnosť… A bol tam aj Malachiáš…“

„Ak sa ctihodný Jorge nepamätá, maj ohľad na jeho vek a na jeho ustatú myseľ… jednako ešte vždy takú sviežu,“ ohlásil sa jeden z mníchov, ktorí počúvali debatu. Veta bola vyslovená pobúreným tónom, aspoň spočiatku, lebo keď si hovoriaci uvedomil, že výzvou mať ohľad na starca vlastne upozorňuje na jeho slabosť, zmiernil prudkosť výpadu a skončil takmer ospravedlňujúcim šepotom. Bol to knihovníkov pomocník Berengár z Arundelu. Pri pohľade na tohto mládenca bledej tváre som si spomenul, ako Ubertino opísal Adelma: mal oči ako necudná žena. Zraky všetkých sa teraz upierali naňho, on zneistel a zakliesnil prsty do seba, akoby chcel potlačiť vnútorné napätie.

Venantiova reakcia bola nezvyčajná. Pozrel na Berengára tak, že ten sklopil oči: „V poriadku, brat môj,“ povedal, „pamäť je darom Božím, no aj schopnosť zabudnúť môže byť veľmi dobrá a treba si ju vážiť. Vážim si ju však u starého spolubrata, s ktorým som sa rozprával. Od teba som čakal, že sa lepšie pamätáš na to, čo sa odohralo, keď sme tu boli s tvojím drahým priateľom…“

Nevedel by som povedať, či Venantius položil dôraz na slovo „drahý“. No pobadal som, že medzi prítomnými zavládli rozpaky. Každý odvrátil pohľad, nikto nepozeral na Berengára, ktorý sa prudko začervenal. Nato rozhodným tónom zasiahol Malachiáš: „Poďte, brat Viliam, ukážem vám ďalšie zaujímavé knihy.“

Skupinka sa rozišla. Zazrel som, ako Berengár hodil po Venantiovi nenávistným pohľadom a ako mu ho Venantius s nemou výzvou opätoval. Vidiac, že starý Jorge sa poberá preč, sklonil som sa s pocitom hlbokej úcty, aby som mu pobozkal ruku. Starec mi to dovolil, položil mi ruku na hlavu a spýtal sa, kto som. Keď som mu povedal svoje meno, tvár sa mu rozjasnila.

„Máš veľké a veľmi pekné meno,“ riekol. „Vieš, kto bol Adso z Montier-en-Der (Adso Monasteriensis – (po 920-992), opát v kláštore Montier-en-Der)?“ opýtal sa. Priznávam, že som to nevedel. Jorge teda dodal: „Bol to autor veľkej a strašnej knihy Libellus de Antichristo (Libellus de Antichristo – Knižka o Antikristovi), predvídal v nej, čo sa má stať, ale ľudia naňho dosť nedali.“

„Kniha bola napísaná ešte koncom tisícročia,“ povedal Viliam, „a predpovede sa nesplnili…“

„Pre toho, kto nemá oči, aby nimi videl,“ riekol slepec. „Cesty Antikrista sú pomalé a kľukaté. Prichádza, keď to neočakávame, no nie preto, že by apoštolov výpočet bol chybný, ale preto, lebo my sa v ňom nevyznáme.“ Potom obrátený do skriptória vykríkol tak silno, že sa jeho hlas rozľahol až pod klenbou: „Prichádza! Nestrácajte posledné dni v smiechu nad netvorčekmi so škvrnitou kožou a s vykrúteným chvostom! Nepremárnite posledných sedem dní!“

Prvý deň

VEŠPERY

Tu si Viliam a Adso prezrú zvyšok opátstva. Viliam dôjde k niekoľkým záverom o Adelmovej smrti a pohovorí si s bratom sklárom o sklách na čítanie aj o prízrakoch zjavujúcich sa tým, čo chcú priveľa čítať.

V tej chvíli zazvonili na vešpery a mnísi začali vstávať od stolov. Malachiáš nám naznačil, že aj my máme odísť. On so svojím pomocníkom Berengárom ostane, dá veci na poriadok a (ako sa vyjadril) pripraví knižnicu na noc. Viliam sa ho spýtal, či potom zamkne dvere.

„Nijaké dvere nebránia vstúpiť do skriptória z kuchyne a z refektára, ani zo skriptória do knižnice. Silnejší než akékoľvek dvere musí byť opátov zákaz. A mnísi musia používať aj kuchyňu, aj refektár až do kompletória. Vtedy ja sám dolu pozatváram dvere do kuchyne aj do refektára, aby sa cudzí ľudia či zvieratá, ktoré zákazy nerešpektujú, nemohli dostať do Budovy, a tá je od tej chvíle neprístupná.“

Zišli sme dolu. Mnísi sa uberali k chóru, môj majster však rozhodol, že nám Pán odpustí, ak sa nezúčastníme na pobožnosti (oveľa viac nám toho musel odpúšťať v nasledujúcich dňoch!), a navrhol mi, aby som sa s ním poprechádzal po okolí, že sa trocha lepšie zoznámime s týmto miestom.

Vyšli sme z kuchyne a prešli sme cez cintorín. Boli tam novšie náhrobné kamene aj kamene poznačené časom a rozprávajúce o živote mníchov, ktorí žili v minulých storočiach. Hroby boli bezmenné, týčili sa nad nimi kamenné kríže.

Počasie sa začínalo kaziť. Zdvihol sa studený vietor a nebo sa zaťahovalo. Slnce, zapadajúce za zeleninovou záhradou, sa dalo iba tušiť a od východu, kam sme popri kostolnom múre smerovali, sa už začínalo stmievať. Tam, kde sa hradbový múr spájal s východnou baštou Budovy, takmer celkom pri ňom boli chlievy a paholci práve prikrývali džber s prasacou krvou. Všimli sme si, že za chlievmi je múr nižší, takže sa ponadeň dalo nachýliť. Svah za strmou hradbou prudko klesal a bol posiaty črepmi, ktoré sneh nestačil celkom zakryť. Domyslel som si, že ide o hnojisko, že z tohto miesta zhadzujú hnoj a ten sa zosúva až k zákrute, kde sa začína chodník, po ktorom sa pri svojom úteku vychytil Brunellus. Vravím hnoj, lebo išlo o hrubú vrstvu smradľavej masy zapáchajúcej až k ohrade, ponad ktorú som sa nakláňal; zdola ju podľa všetkého odnášali sedliaci a hnojili ňou polia. No s ľudskými a zvieracími výkalmi sa miešali aj iné pevné odpadky, všetok ten odvrh mŕtvych látok, ktoré opátstvo vylučovalo zo svojho tela, aby sa uchovalo číre a čisté vo svojom styku s končiarom vrchu a s nebesami.

V stajniach vedľa chlievov koniari privádzali kone k válovom. Prešli sme cestou, pozdĺž ktorej sa na tom boku, kde bola hradba, tiahli rozličné stajne a sprava, tesne za chórom, stálo dormitórium mníchov a za ním záchody. Tam, kde východná hradba zahýnala k poludňajšej strane, stála v rohu medzi múrmi vyhňa. Poslední kováči odkladali náradie, zahášali pahreby a zberali sa na bohoslužby. Viliam zvedavo zamieril do tej časti vyhne, takmer oddelenej od ostatnej dielne, kde jeden mních odkladal náčinie. Na jeho stole bola prekrásna zbierka mnohofarebných skielok, väčšie tably skla stáli opreté o stenu. Pred ním ležal ešte nedokončený relikviár, zatiaľ to bola iba strieborná kostra, no bolo jasné, že do nej osadzuje sklá a iné kamene, ktoré svojimi nástrojmi zmenšil na veľkosť drahokamu.

Tak sme spoznali Mikuláša z Morimonda, opátskeho majstra sklára. Vysvetlil nám, že v zadnej časti vyhne sa sklo aj fúka, kým v prednej, kde sú kováči, sa sklá osadzujú do olovených rámov a robia sa okná. No dodal, že veľké sklárske dielo, ktoré skrášľuje kostol a Budovu, bolo dokončené prinajmenšom pred dvoma storočiami. Teraz robia už iba menšie práce alebo opravy škôd, ktoré narobil čas.

„A to veľmi úmorne,“ dodal, „lebo už nedokážeme nájsť niekdajšie farby, najmä modrú, ktorú ešte môžete obdivovať v chóre, tá je taká číra, že keď je slnko vysoko, prúdi cez ňu do chrámovej lode priam rajské svetlo. Nedávno obnovené sklá v západnej časti lode už nie sú také kvalitné a v letných dňoch to aj vidieť. Raz darmo,“ dodal, „už nemáme múdrosť niekdajších ľudí, časy obrov sa pominuli.“

„Sme trpaslíci,“ pripustil Viliam, „no trpaslíci stojaci na pleciach tých obrov a aj pri svojej malosti niekedy dovidíme ďalej za obzor ako oni.“

„Povedz mi, čo robíme lepšie, ako robili oni!“ zvolal Mikuláš. „Zíď do kostolnej krypty, kde je uložený poklad opátstva, a nájdeš tam relikviáre zhotovené tak majstrovsky, že ten nepodarok, čo tu horko-ťažko zliepam,“ ukázal na svoju robotu na stole, „sa ti bude zdať ako ich spotvorenina.“

„Nikde nie je napísané, že by majstri sklári mali robiť len okná a zlatníci relikviáre, ak ich majstri minulých čias vedeli vyrobiť také krásne a tak, že môžu pretrvať stáročia. Inak by svet zaplavili relikviáre, navyše teraz, keď sú svätí, z ktorých by sa dali relikvie získať, takí vzácni,“ zažartoval Viliam. „Ani okná nemožno osádzať donekonečna. V rozličných krajoch som videl vyrábať zo skla nové diela, ktoré nám pripomínajú zajtrajší svet, keď sklo už nebude slúžiť iba pri náboženských úkonoch, ale bude aj pomocníkom v ľudskej slabosti. Chcem ti ukázať výtvor našich čias, z ktorého jeden nesmierne užitočný kus mám česť vlastniť.“ Siahol do habitu a vytiahol odtiaľ svoje šošovky, ktoré nášho spolubesedníka priviedli do úžasu.

Mikuláš s veľkým záujmom vzal vidlicu, ktorú mu Viliam podával. „Oculi de vitro cum capsula!“ ( Oculi… – sklené oči s obrubou) zvolal. „Počul som o nich od istého fra Giordana, s ktorým som sa spoznal v Pise. Vravel, že boli vynájdené ani nie pred dvadsiatimi rokmi. Ale už je to vyše dvadsať rokov, ako som sa s ním rozprával.“

„Myslím, že boli vynájdené oveľa skôr,“ povedal Viliam, „ale ťažko sa vyrábajú, treba na to veľmi skúsených sklárov. Vyžadujú si čas a námahu. Pred desiatimi rokmi takéto vitrei ab oculis ad legendum (vitrei… – očné sklá na čítanie) predali v Bologni za šesť soldov. Ja som jeden pár dostal do daru od veľkého majstra Salvina degli Armati pred vyše desiatimi rokmi a za celý ten čas som si ich opatroval tak starostlivo, akoby boli – a teraz už aj sú – časťou môjho tela.“

„Dúfam, že mi niekedy dovolíš, aby som si ich obzrel, rád by som urobil podobné,“ povedal vzrušený Mikuláš.

„Pravdaže,“ prisvedčil Viliam, „ale pamätaj na to, že hrúbka skla sa mení podľa oka, na ktoré sa má prispôsobiť, a že týchto šošoviek treba urobiť viac a skúšať ich na pacientovi, kým sa nenájde tá pravá hrúbka.“

„Aká zázračná vec!“ pokračoval Mikuláš. „A jednako by mnohí ľudia povedali, že sú to čary a mágia a diabolské podvody…“

„Tu naozaj spokojne môžeš hovoriť o mágii,“ súhlasil Viliam, „lenže mágia má dve podoby. Jedna je dielom diabla a usiluje sa človeka zničiť pomocou úskokov, o ktorých sa ani nemá hovoriť. Druhá je dielom Božím, v nej sa Božia múdrosť prejavuje v múdrosti človeka, ktorá slúži na pretváranie prírody a jej cieľom je aj predĺženie ľudského života. Táto mágia je svätá, jej sa učenci budú musieť venovať čoraz väčšmi nielen preto, aby objavili nové veci, ale aj preto, aby opäť odhalili mnohé tajomstvá prírody, ktoré Božia múdrosť vyjavila Židom, Grékom a iným dávnym národom, ba aj dnešným neveriacim (neveril by si, koľko zázračných vecí z optiky a z vedy o zraku obsahujú knihy neveriacich!). A všetkých týchto znalostí sa kresťanská veda musí znova zmocniť, musí ich odňať pohanom a neveriacim tamquam ab iniustis possessoribus.“ (tamquam ab iniustis… – ako nezákonným vlastníkom)

„A prečo tí, čo túto vedu ovládajú, ju neohlasujú všetkému ľudu Božiemu?“

„Lebo nie všetok ľud Boží je pripravený prijať toľké tajomstvá a už sa neraz stalo, že nositeľov tejto vedy pokladal za čarodejníkov paktujúcich s diablom a tí svojím životom platili za túžbu rozdeliť sa s inými o svoj poklad poznania. Ja sám som si pri procesoch s ľuďmi podozrivými z obcovania s diablom musel dávať pozor, aby som nepoužíval tieto šošovky, a byť odkázaný na to, aby mi ochotní sekretári čítali potrebné písma, lebo tam, kde bola diablova prítomnosť taká nástojčivá a všetci takpovediac cítili jeho sírový pach, by aj na mňa boli hľadeli ako na druha vypočúvaných. A napokon, ako hlásal veľký Roger Bacon, nie vždy sa tajomstvá vedy môžu dostať do rúk všetkým, lebo dakto by ich mohol zneužiť na zlé zámery. Učenec musí často za čarodejné vydávať knihy, ktoré nimi nie sú, naopak, obsahujú pravú vedu, aby ich chránil pred zvedavými zrakmi.“

„Ty sa teda obávaš, že jednoduchí ľudia by mohli tieto tajomstvá zneužiť?“ opýtal sa Mikuláš.

„Pokiaľ ide o jednoduchých ľudí, obávam sa len toho, že by ich mohli mať za diela diabla, o ktorých im až pričasto hovoria kazatelia, a mohli by byť z nich vydesení. Vieš, mal som možnosť poznať veľmi šikovných lekárov, čo vyrobili medicíny, ktoré dajakú chorobu môžu vyliečiť šmahom ruky. Ale keď svoju masť alebo odvar dávali jednoduchým ľuďom, hovorili posvätné slová a odriekali vety, ktoré sa ponášali na modlitby. A nie preto, že by tieto modlitby mohli uzdravovať, ale aby jednoduchí ľudia vo viere, že uzdravenie prinášajú modlitby, prehltli odvar alebo aby sa natreli masťou, a tak sa uzdravili bez toho, aby venovali priveľkú pozornosť ich liečivej sile. A aj preto, aby duša, povzbudená dôverou v zbožnú formulku, lepšie prijímala pôsobenie lieku na telo. Poklady vedy však často treba strážiť nie pred jednoduchými ľuďmi, ale pred inými učencami. Dneska sa robia zázračné stroje – raz ti o nich porozprávam – pomocou ktorých naozaj možno usmerňovať beh prírody. Lenže beda, ak by sa dostali do rúk ľudí, ktorí by ich používali na rozširovanie svojej časnej moci a ukájanie svojich túžob po majetku. V Kataji (Kataj – Čína) vraj akýsi mudrc namiešal prach, ktorý v styku s ohňom vytvára veľký rachot a veľký plameň, ničiaci všetko na mnoho a mnoho lakťov naokolo. Je to obdivuhodný výtvor, ak sa využije na odvádzanie toku riek alebo na lámanie skál tam, kde treba upraviť pôdu. Ale čo, ak ho niekto použije, aby privodil škodu svojim nepriateľom?“

„Možno by to bolo na mieste, keby išlo o nepriateľov ľudu Božieho,“ riekol zbožne Mikuláš.

„Možno,“ pripustil Viliam. „Ale kto je dnes nepriateľom ľudu Božieho? Cisár Ľudovít, alebo pápež Ján?“

„Och, Pane Bože!“ zvolal Mikuláš celý vyľakaný, „v takej háklivej veci by som naozaj nechcel rozhodovať sám!“

„Vidíš,“ povedal Viliam, „niekedy je dobré, ak isté tajomstvá ešte zastiera jazyk zrozumiteľný iba povolaným. Tajomstvá prírody sa neprenášajú na kozie či ovčie kože. Aristoteles v knihe o tajomstvách hovorí, že sa láme nebeská pečať prílišným prezrádzaním tajov prírody a umenia, a že by z toho mohlo vzísť mnoho zlého. To však neznačí, že by sa tajomstvá nemali odhaľovať, ale o tom, kedy a ako budú vyjavené, majú rozhodovať učenci.“

„A preto je dobre, že na takých miestach ako toto nie sú všetky knihy prístupné každému,“ povedal Mikuláš.

„To je zas druhá vec,“ povedal Viliam. „Hrešiť možno aj nadmernou rečnivosťou, aj prílišnou mlčanlivosťou. Ja som nevravel, že pramene vedy treba ukrývať. Vidím v tom, naopak, veľké zlo. Chcel som povedať, že pri narábaní s tajmi, ktoré môžu plodiť tak dobro, ako aj zlo, má učenec právo a povinnosť používať tajný jazyk, zrozumiteľný iba jemu podobným. Cesta vedy je neľahká a neľahko sa na nej odlišuje dobro od zla. A novodobí učenci sú často iba trpaslíkmi stojacimi na pleciach iných trpaslíkov.“

Príjemný rozhovor s mojím majstrom Mikuláša asi naladil na dôvernosti. Žmurkol na Viliama, sťaby chcel povedať: ‚My dvaja si rozumieme, lebo hovoríme o tom istom,‘ a poznamenal: „Ale tamto,“ a ukázal na Budovu, „tajomstvá vedy dobre strážia mágiou.“

„Áno?“ riekol Viliam s predstieranou ľahostajnosťou. „Viem si to predstaviť, zahasprované dvere, prísne zákazy, hrozby.“

„Oj, nie, čosi viac…“

„Napríklad?“

„Nuž, ja to presne neviem, mojou starosťou je sklo, nie knihy, ale po opátstve kolujú… chýry…“

„Aké?“

„Čudné. Napríklad o mníchovi, ktorý sa v noci chcel dostať do knižnice, aby pohľadal čosi, čo mu Malachiáš nechcel dať, a videl hady, bezhlavých ľudí a ľudí s dvoma hlavami. Málo chýbalo, že z labyrintu nevyšiel šialený…“

„Prečo hovoríš o mágii, a nie o diabolských zjaveniach?“

„Lebo aj keď som len obyčajný majster sklár, nie som celkom bez úsudku. Diabol (nech nás Boh opatruje!) nepokúša mnícha hadmi a dvojhlavými ľuďmi. Ak už, tak necudnými vidinami, ako pokúšal otcov na púšti. A ak je zlom siahnuť po istých knihách, prečo by mal diabol odrádzať mnícha, aby vykonal zlý skutok?“

„To pokladám za dobrú entymému,“ priznal môj majster.

„A navyše, keď som opravoval obločné sklá v špitáli, zo zábavy som si prelistoval niekoľko Severínových kníh. Bola tam kniha tajomstiev, myslím, že od Alberta Veľkého, zaujalo ma v nej niekoľko zvláštnych iluminácií a prečítal som si pár strán o tom, ako možno natrieť masťou knôt olejovej lampy a dym, čo z nej vychádza, spôsobuje videnia. Asi si zbadal, či vlastne ešte si nemohol, lebo ešte si v opátstve nestrávil noc, že za tmy sa na poschodí Budovy svieti. Cez niektoré okná presvitá slabé svetlo. Mnohí sa pýtajú, čo je to, a povráva sa o bludičkách alebo o dušiach nebohých knihovníkov, ktorí sa vracajú do svojho kráľovstva. Mnohí tu tomu veria. Ja si myslím, že sú tam lampy nastrojené tak, aby vyvolávali vidiny. Vieš, ak získaš maz zo psieho ucha a natrieš ním knôt, ten, kto sa nadýcha dymu z takej lampy, bude presvedčený, že má psiu hlavu. A iná masť účinkuje tak, že sa ľudia chodiaci okolo lampy cítia veľkí ako slon. A z očí netopiera a z dvoch rýb, ktorým neviem meno, a z vlčej žlče urobíš taký knôt, že pri jeho plameni uvidíš zvieratá, z ktorých si zobral tuk. A pomocou jašteričieho chvosta dosiahneš, že všetko naokolo bude ako strieborné, a z tuku čierneho hada a zdrapu umrlčej plachty sa ti bude zdať, že v miestnosti je plno hadov. Ja to viem. Ktosi v knižnici je veľmi chytrý…“

„A nemohli by tieto čary spôsobovať duše nebohých knihovníkov?“

Mikuláš zrozpačitel a zmocnil sa ho nepokoj. „Na to som nemyslel. Môžbyť je tak. Nech nás Boh chráni. Už je neskoro, vešpery sa už začali. Zbohom.“ A pobral sa ku kostolu.

Kráčali sme ďalej po južnej strane: napravo bol útulok pre pútnikov a kapitulná sieň so záhradou, naľavo záboje, mlyny, sýpky, pivnice, dom novicov. A všetci sa náhlili do kostola.

„Čo si myslíte o tom, čo povedal Mikuláš?“ opýtal som sa.

„Neviem. V knižnici sa čosi deje, ale neverím, že by to boli duše nebohých knihovníkov…“

„Prečo?“

„Lebo dozaista boli takí cnostní, že sú dnes v kráľovstve nebeskom a hľadia do Božej tváre, ak ti táto odpoveď postačí. Pokiaľ ide o tie lampy, ak sú tam, uvidíme ich. A pokiaľ ide o masti, o ktorých rozprával náš sklár, sú aj ľahšie spôsoby, ako vyvolávať vidiny, a Severín ich pozná veľmi dobre, to si pobadal. Isté je, že v opátstve nechcú, aby v noci dakto vnikol do knižnice, no mnohí sa o to pokúšali či pokúšajú.“

„A náš zločin má s tým niečo spoločného?“

„Zločin? Čím dlhšie na to myslím, tým väčšmi sa presviedčam, že Adelmus sa zabil sám.“

„Ale prečo?“

„Spomínaš si, ako som dnes ráno zbadal hnojisko? Keď sme stúpali hore po zákľuke, nad ktorou sa dvíha východná bašta, zbadal som na tom mieste stopy po zosuve, teda približne tam, kde sa kopí hnoj, sa časť pôdy odtrhla a zviezla až pod baštu. A preto sa nám dnes večer pri pohľade zhora videlo, že hnoj je len slabo zapadaný snehom, vlastne je len pripadnutý tým včerajším, nie je na ňom sneh, čo padal v minulých dňoch. Pokiaľ ide o Adelma, opát nám povedal, že jeho mŕtvola sa dotĺkla o skaly, ale pod východnou baštou, hneď pod strminou rastú borovice. Skaly sú naopak práve tam, kde sa končí hradba a tvorí akýsi schodík, za ktorým sa začína spádovisko hnoja.“

„A teda?“

„Teda uváž, či pre našu myseľ nie je väčšmi… ako to mám povedať?… Či nie je úspornejšie domnievať sa, že z dôvodov, ktoré treba vyjasniť, sa Adelmus sponte sua (sponte sua – z vlastnej vôle) vrhol z okraja múra, odrazil sa od skál a mŕtvy či ranený dopadol na hnoj. Víchrica, čo toho večera zúrila, spôsobila zosuv pôdy a s ňou sa aj hnoj, aj telo toho úbožiaka zviezli pod východnú baštu.“

„Prečo vravíte, že také riešenie je pre našu myseľ úspornejšie?“

„Milý Adso, netreba rozmnožovať výklady a príčiny, ak to nie je výslovne nevyhnutné. Ak Adelmus padol z východnej bašty, musel sa predtým dostať do knižnice, dakto ho najprv musel ovaliť, aby sa nevzpieral, potom sa s bezduchým telom na pleciach musel akosi vyškriabať až na oblok, otvoriť ho a nešťastníka vyhodiť. Pri mojom predpoklade nám však stačí Adelmus, jeho vôľa a zosuv pôdy.“

„A prečo by sa bol zabíjal?“

„A prečo by ho bol dakto zabil? Tak či tak treba nájsť dajaké príčiny. A že príčiny tu sú, o tom nepochybujem. V Budove je ovzdušie nabité vyhýbavosťou, všetci nám čosi zamlčujú. Doteraz sme už pozbierali zopár narážok, pravda, veľmi nejasných, o akomsi čudnom vzťahu medzi Adelmom a Berengárom. To značí, že knihovníkovho pomocníka nespustíme z očí.“

Kým sme sa takto zhovárali, vešperová pobožnosť sa skončila. Sluhovia sa pred večerou ešte vracali k svojim povinnostiam, mnísi sa uberali do refektára. Nebo už bolo tmavé a začínalo snežiť. Sneh poletoval v malých jemných vločkách a myslím, že padal väčšiu časť noci, lebo nasledujúceho rána bola celá planina pokrytá belostnou perinou, ako poviem ďalej. Bol som hladný a s úľavou som prijal myšlienku, že ideme k stolu.

Prvý deň

KOMPLETÓRIUM

Tu Viliam s Adsonom zakúsia opátovo milé pohostinstvo a Jorgeho zlostné reči.

Refektár osvetľovali veľké fakle. Mnísi sedeli za radom stolov, nad ktorými trónil opátov stôl, stojaci priečne na širokom pódiu. Na opačnej strane stála kazateľnica a na nej už zaujal miesto mních, ktorý mal počas večere čítať. Opát na nás pri fontánke čakal s bielym plátnom, aby nám podľa dávnych rád svätého Pachomia utrel po umytí ruky.

Opát pozval Viliama k svojmu stolu a povedal, že aj ja, čo som aj benediktínsky novic, ako čerstvý hosť budem toho večera požívať tú istú výsadu. V nasledujúcich dňoch, riekol mi otcovsky, si budem môcť sadnúť k stolu s mníchmi, alebo ak ma môj majster poverí nejakou úlohou, budem si môcť pred stolovaním alebo po ňom zájsť do kuchyne, kde sa už kuchári o mňa postarajú.

Mnísi teraz stáli pri stoloch, nehybní, kapucne stiahnuté do tváre a ruky pod škapuliarmi. Opát podišiel k svojmu stolu a predniesol Benedicite. (Benedicite – Dobrorečte) Lektor na kazateľnici zanôtil Edent pauperes. (Edent pauperes – Chudobní sa najedia (žalm 22., verš 27) ) Opát udelil požehnanie a všetci si posadali.

Regula nášho zakladateľa vyžaduje stravovať sa veľmi striedmo, ale ponecháva na opáta, aby rozhodol, koľko pokrmu mnísi naozaj potrebujú. Na druhej strane sa dnes už v našich opátstvach zhovievavejším okom hľadí na pôžitky stola. Nemyslím iba na tie, ktoré sa, bohužiaľ, zmenili na hniezda žráčov; aj opátstva, čo sa pridŕžajú zásad pokánia a cnosti, predkladajú mníchom, takmer vždy zabratým do ťažkej duševnej práce, nie ľahkú, lež výdatnú stravu. Lenže zasa opátov stôl má vždy výsady, už aj preto, že nezriedka pri ňom sedia význační hostia a opátstva sa rady popýšia plodmi svojich polí, výsledkami svojho chovu a umením svojich kuchárov. Večera, ako je to zvykom, sa odbavovala v tichosti, mnísi sa navzájom dorozumievali našou bežnou prstovou abecedou. Novicov a mladších mníchov obsluhovali ako prvých, len čo jedlá určené všetkým odniesli od opátovho stola.

Pri opátovom stole sedeli s nami Malachiáš, celárius a dvaja najstarší mnísi, slepý kmeť Jorge z Burgosu, ktorého som spoznal už v skriptóriu, a staručký, takmer storočný Alinardus z Grottaferraty, krivkajúci, vetchý a – ako sa mi zdalo – neprítomný duchom. Opát nám o ňom povedal, že do tohto opátstva prišiel ešte ako novic, vždy tu žil a pamätá si najmenej osemdesiat rokov jeho histórie. Povedal nám to potichu hneď na začiatku, lebo potom sme už podľa zvyku našej rehole mlčky počúvali čítanie. Ale ako som bol povedal, pri opátovom stole platili isté výnimky, a tak nám prišlo pochváliť jedlo, ktoré nám predkladali, opát zas vychvaľoval svoj olej alebo svoje víno. Ba raz nám pri nalievaní aj pripomenul tie články reguly, v ktorých náš svätý zakladateľ poznamenal, že víno veru mníchom neprospieva, ale keď sa už v dnešných časoch nedajú presvedčiť, aby nepili, nech aspoň pijú s mierou, lebo ako pripomína Kazateľ, víno aj mudrcov privádza k odpadlíctvu. Pod „dnešnými časmi“ mal Benedikt na mysli tie svoje, teraz už veľmi dávne, a predstavte si, ako to bolo vtedy, keď sme v opátstve večerali, po toľkom úpadku mravov (a to už nehovorím o časoch, keď toto píšem, ibaže tu v Melku sa väčšmi holduje pivu!); skrátka, pilo sa bez preháňania, ale nie bez chuti.

Jedli sme mäso z práve zabitých prasiec, opečené na ražni, a pri ďalších jedlách som si všimol, že na ne nepoužili zvierací tuk ani repkový olej, ale dobrý olej z olív rastúcich na pozemkoch, ktoré malo opátstvo na úpätí vrchu smerom k moru. Opát nám ponúkol z kuraťa (určeného na jeho stôl), ktoré pripravovali v kuchyni pred mojimi očami. Zbadal som, že má vtedy ešte veľmi vzácnu kovovú vidličku, ktorá mi svojím tvarom pripomínala šošovky môjho majstra; náš hostiteľ bol človek urodzeného pôvodu a nechcel si pri jedle ušpiniť ruky a ponúkol aj nám svoje náčinie, aby sme si ním aspoň nabrali mäso z veľkého taniera na svoje misky. Ja som odmietol, ale Viliam ponuku vďačne prijal a nenútene si poslúžil tým panským náradím, hádam aby opát nemal dôvod myslieť si, že františkáni sú málo vychovaní ľudia nízkeho pôvodu.

Všetky tie dobré pokrmy (po niekoľkých dňoch cesty, keď sme sa živili, ako sa dalo) ma tak nadchli, že som ani nesledoval čítanie, ktoré medzitým zbožne pokračovalo. Vrátilo ma k nemu Jorgeho súhlasné zamrmlanie a uvedomil som si, že sme práve v tej časti, keď sa číta jedna z hláv Reguly. Po tom, čo som popoludní od Jorgeho počul, som si uvedomil, prečo je taký spokojný. Lektor totiž čítal: „Nasledujme príklad proroka, ktorý hovorí: Zaumienil som si: budem cesty svoje striezť, aby som sa jazykom svojím neprevinil, náhubok dám si na ústa, onemel som, ponížil sa a zdržal sa reči aj o veciach počestných. Ak nás týmto prorok učí, že z lásky k tichu sa neraz máme vyhýbať aj dovoleným rečiam, o to väčšmi sa máme vyhýbať rečiam neprípustným, aby sme sa vyhli trestu za taký hriech.“ A pokračoval: „Avšak hrubosti, hlúposti a pochabosti odsudzujeme na večné vylúčenie zovšadiaľ a nedovoľujeme žiakovi, aby na také reči otváral ústa.“

„A to má platiť aj o margináliách, o ktorých dnes bola reč,“ nezdržal sa a ticho poznamenal Jorge. „Ján Zlatoústy povedal, že Kristus sa nikdy nesmial.“

„Nič v jeho ľudskej prirodzenosti mu v tom nebránilo,“ podotkol Viliam, „lebo smiech, ako učia teológovia, je človeku vlastný.“

„Forte potuit sed non legitur eo usus fuisse,“ (Forte pouit… – Možno mohol, ale nikde nečítame, že by tak bol robil.) riekol príkro Jorge, citujúc Petra Cantora.

„Manduca, jam coctum est,“ (Manduca… – Jedz, už je upečené.) zašepkal Viliam.

„Čože?“ opýtal sa ho Jorge v domnienke, že naráža, na nejaké jedlo, ktoré mu predložili.

„Týmito slovami podľa svätého Ambróza svätý Vavrinec na rošte vyzval svojich vrahov, aby ho obrátili na druhý bok, ako spomína aj Prudentius (Prudentius (348 – cca 405 po Kr.) – najväčší latinský kresťanský básnik staroveku) v knihe Peri stephanon (Peri stephanon – O vencoch mučeníkov),“ riekol Viliam s výzorom svätca. „Svätý Vavrinec sa teda vedel smiať a žartovať, aj keď len preto, aby pokoril svojich nepriateľov.“

„Čo dokazuje, že smiech je veľmi blízky smrti a telesnému rozkladu,“ odvrkol mu Jorge a musím priznať, že sa prejavil ako dobrý logik.

V tej chvíli nás opát dobrácky vyzval, aby sme boli ticho. Večera sa už aj tak chýlila ku koncu, opát vstal a predstavil Viliama mníchom. Pochválil jeho múdrosť, vyjavil jeho povesť a oznámil, že ho poprosil, aby vyšetril okolnosti Adelmovej smrti. Vyzval mníchov, aby na Viliamove otázky odpovedali a aby aj svojich podriadených v celom opátstve upozornili, nech tak robia tiež. A aby mu uľahčili pátranie, ak – dodal – nebudú jeho požiadavky v rozpore s kláštorným poriadkom. V tom prípade by mu on musel dať povolenie.

Po večeri sa mnísi zberali do chóru na kompletórium. Znova si stiahli kapucne do tváre, zoradili sa predo dvermi a čakali. Potom sa pohli v dlhom rade, prešli cez cintorín a vošli severným portálom do chóru.

Odchádzali sme spolu s opátom. „O tomto čase sa zatvárajú dvere Budovy?“ opýtal sa Viliam.

„Len čo sluhovia dajú do poriadku refektár a kuchyňu, sám knihovník zahaspruje zdnuka všetky dvere.“

„Zdnuka? A kadiaľ vyjde?“

Opát sa na chvíľu s vážnou tvárou zahľadel na Viliama: „V kuchyni určite spať nebude,“ odvetil odmerane. A pridal do kroku.

„Dobre, dobre,“ pošepol mi Viliam, „je tu teda ešte aj ďalší vchod, ibaže my o ňom nemáme vedieť.“ Usmial som sa, hrdý na jeho úsudok, on ma však zavrátil: „A nesmej sa! Vieš, že v týchto múroch nemá smiech dobrú povesť.“

Vošli sme do chóru. Svietila tam iba jedna lampa, umiestnená na masívnej bronzovej trojnožke, vysokej ako dvaja muži. Mnísi mlčky vchádzali do chórových lavíc, zatiaľ čo lektor čítal úryvok z homílie svätého Gregora.

Potom dal opát znamenie a spevák zanôtil Tu autem Domine miserere nobis. (Tu autem Domine… – Ty však, Pane, zmiluj sa nad nami… Pomoc naša je v mene Pánovom… Ktorý stvoril nebo i zem…) Opát odpovedal Adjutorium nostrum in nomine Domini a všetci sa ozvali zborovým Qui fecit coelum et terram. Nato sa začal spev žalmov: Bože, ty spravodlivosť moja, vyslyš ma, keď volám o pomoc; Oslavovať ťa budem, Pane, celým srdcom svojím; Zvelebujte Pána všetci služobníci Pánovi. My sme nevošli do chórovej lavice, utiahli sme sa do hlavnej lode. A tam sme odrazu zbadali, ako sa Malachiáš vynoril z tmy jednej bočnej kaplnky.

„Nespusť to miesto z očí,“ povedal mi Viliam. „Mohol by tam byť priechod do Budovy.“

„Popod cintorín?“

„A prečo nie? Vlastne, keď o tom tak uvažujem, musí tu kdesi byť kostnica, veď nie je možné, aby všetkých tých mníchov po stáročia pochovávali na takej škvarke zeme.“

„Vy naozaj chcete vojsť v noci do knižnice?“ spýtal som sa vydesený.

„Kde sú mŕtvi mnísi a hady a tajomné svetlá, však, milý Adso? Nie, chlapče môj. Dneska som na to myslel, a nie zo zvedavosti, lež preto, lebo som si kládol otázku, akou smrťou zišiel zo sveta Adelmus. No teraz, ako som ti už povedal, sa prikláňam k logickejšiemu vysvetleniu, a keď sa to tak vezme, chcel by som rešpektovať tunajšie zvyky.“

„Načo to teda chcete vedieť?“

„Lebo veda, to nie je iba vedieť to, čo sa má alebo môže robiť, ale aj to, čo by sa mohlo robiť a čo by sa radšej robiť nemalo. Preto som dnes majstrovi sklárovi povedal, že učenec musí dajako utajiť tajomstvá, ktoré odhalí, aby ich iní nezneužili, ale odhaliť ich treba, a táto knižnica mi pripadá ako miesto, kde tajomstvá ostávajú neodhalené.“

S týmito slovami sa pobral z kostola, lebo pobožnosť sa skončila. Obidvaja sme boli veľmi ustatí a odišli sme do svojej cely. Ja som sa schúlil do klbka vo výklenku, ktorý Viliam žartom nazval mojím loculom (loculus – výklenok v múre na uloženie rakvy alebo urny), a vzápätí som zaspal.

Druhý deň

MATUTÍNUM

Tu pár hodín mystického šťastia pretrhne krvavá udalosť.

Nijaký tvor nie je zradnejší nad kohúta, ktorý je raz symbolom démona, raz zmŕtvychvstalého Krista. Naša rehoľa pozná dosť takýchto darebákov, čo nespievali pri východe slnka. Ale zasa, najmä v zimných dňoch, sa matutínum odbavuje ešte za hlbokej noci, keď celá príroda ešte spí, lebo mních má vstávať za tmy a v tme sa dlho modliť, očakávajúc deň a osvetľujúc temnoty plameňom zbožnosti. Múdry zvyk preto káže určiť strážcov, ktorí nejdú spať zároveň so spolubratmi, ale trávia noc v rytmickom odriekaní presného počtu žalmov, ktorý im odmeriava čas, a keď uplynú hodiny určené ostatným na spánok, dávajú im znamenie, aby vstávali.

Tej noci nás teda zobudili mnísi, ktorí s vyzváňaním prechádzali po dormitóriu a po dome pútnikov, kým iný mních prechádzal od cely k cele a kričal Benedicamus Domino (Benedicamus… – Dobrorečme Pánovi… Bohu vďaky Domine… Pane, otvor moje pery a moje ústa budú hlásať tvoju slávu), na čo každý odpovedal Deo gratias.

S Viliamom sme zachovali benediktínsky zvyk: ani nie za pol hodiny sme sa pripravili čeliť novému dňu, potom sme zišli do chóru, kde už mnísi kľačiačky odriekali prvých pätnásť žalmov a čakali, kedy prídu novici so svojím majstrom. Vtedy si každý sadol do svojho štalumu v chórovej lavici a zbor zanôtil Domine labia mea aperies et os meum annuntiabit laudem tuam. Volanie stúpalo pod klenby kostola ako pokorná prosba dieťaťa. Dvaja mnísi vyšli na kazateľňu a začali spievať deväťdesiaty štvrtý žalm Venite exaltemus (Venite exaltemus… – Poďte, plesajme v Pánovi), po ktorom nasledovali ďalšie predpísané žalmy. A ja som pocítil nový zápal viery.

Mnísi sedeli v chórových laviciach, šesťdesiat postáv v habitoch a kapucniach navlas rovnakých, šesťdesiat tieňov ledva osvetlených plameňom blčiacim na veľkej trojnožke, šesťdesiat hlasov znejúcich na chválu Najvyššieho. A pri tom dojemnom súzvuku, tej vstupnej bráne do rajských slastí som sa v duchu pýtal, či je opátstvo skutočne miestom skrytých tajomstiev, nedovolených pokusov o ich odhalenie, miestom temných hrozieb. Lebo teraz sa mi javilo ako útulok svätcov, večeradlo cnosti, relikviár vedomostí, archa rozvážnosti, veža múdrosti, hradba miernosti, bašta sily, kadidlo svätosti.

Po šiestich žalmoch sa začalo čítanie Písma svätého. Niektorým mníchom kľuckala hlava a jeden z tých, čo v noci bdeli, obchádzal s lampkou chórové lavice a budil spáčov. Ten, koho prichytil v driemotách, za trest vzal lampku a sám pokračoval v obchôdzke. Potom odznelo ďalších šesť žalmov. Nato opát udelil požehnanie, modleník určený na tento týždeň sa pomodlil predpísané modlitby a všetci sa sklonili smerom k oltáru vo chvíľke zahĺbenia do seba, ktorej slasť nemôže pochopiť ten, kto takéto hodiny mystického vzletu neprežil. Napokon si všetci znova stiahli kapucne do tváre, sadli si a slávnostne zanôtili Te Deum. (Te Deum – Teba, Bože (chválime) …) Aj ja som velebil Pána, lebo ma oslobodil od pochybností a zbavil ťaživého pocitu, do ktorého ma uvrhol prvý deň môjho pobytu v opátstve. Sme krehké bytosti, povedal som si, a zlý duch medzi týmito učenými a zbožnými mníchmi rozdúchava drobnú závisť a neznášanlivosť, to je však iba dym, ktorý sa rozplynie pod mocným náporom viery, len čo sa všetci zhromaždia v mene Otca a Kristus opäť zostúpi medzi nich.

Medzi matutínom a laudami sa mnísi nevracajú do ciel hoci je ešte hlboká noc. Novici šli za svojím majstrom do kapitulnej siene učiť sa žalmy, niektorí mnísi ostali v kostole a dávali do poriadku bohoslužobné predmety, väčšina v tichom rozjímaní prechádzala po krížovej chodbe a k tým sme sa pridali aj Viliam a ja. Sluhovia ešte spali a spali aj vtedy, keď sme sa, ešte vždy za tmy, vrátili do chóru na laudy.

Znovu sa začali spievať žalmy a najmä jeden z tých, čo sú predpísané na pondelok, ma znova uvrhol do predchádzajúcich obáv: „Hovorí hriešnemu v srdci jeho neprávosť, niet bázne Božej pred očami jeho. Lebo si pochlebuje v mysli svojej, že sa vina jeho nezbadá a ani nezoškliví. Slová úst jeho neprávosť a klam.“ Zdalo sa mi zlým znamením, že regula práve na tento deň predpísala také hrozné napomenutie. Záchvevy môjho nepokoja neutíšilo ani zvyčajné čítanie z Apokalypsy, nasledujúce po oslavných žalmoch. Opäť mi prišli na myseľ postavy z portála, ktoré mi predchádzajúceho dňa tak ujarmili srdce a pripútali zrak. Ale keď sa po responzóriu, hymne a výňatku zo Starého zákona začal evanjeliový chválospev, zbadal som za oknami chóru priamo nad oltárom bledý svit, v ktorom sklá už začínali hrať rozmanitými farbami, až dovtedy zamretými v temnote. Neboli to ešte ranné zore, ktoré mali triumfovať cez prímu, práve pri speve Deus qui est sanctorum splendor mirabilis (Deus qui est… – Boh, ktorý je predivným jasom svätých) a Iam lucis orto sidere. (Iam lucis… – Už vyšla jasná dennica…) Bola to len prvá plachá predzvesť zimného úsvitu, ale aj to stačilo a stačil aj slabý polotieň, vytláčajúci z chrámovej lode nočnú tmu, aby mi pookrialo srdce.

Spievali sme slová z Božej knihy, a keď sme vydávali svedectvo o Slove, ktoré prišlo, aby osvietilo národy, zazdalo sa mi, že dennica celým svojím jasom zaplavuje chrám. Zdalo sa mi, že svetlo, ešte neprítomné, žiari zo slov oslavnej piesne, voňavej mystickej ľalie, ktorá sa roztvárala pod oblúkmi klenby. „Vďaka Ti, ó, Pane, za túto chvíľu nevyspytateľnej blaženosti,“ modlil som sa tíško a vravel som svojmu srdcu: „A ty, hlúpe, čoho sa ľakáš?“

Naraz od severného portála doľahol dnu akýsi hurhaj. Pýtal som sa sám seba, ako to, že sluhovia, priberajúci sa do roboty, tak rušia bohoslužby. Vtom vošli traja paholci, v tvári sa im zračila hrôza, pristúpili k opátovi a čosi mu šepkali. Opát ich najprv pohybom ruky utíšil, akoby nechcel prerušiť pobožnosť, ale vošli ďalší sluhovia a krik ešte zosilnel: „Je to človek! Mŕtvy človek!“ volal ktorýsi a nato ďalší: „Mních je to, čo si nevidel, že má na nohách črievy?“

Modleníci zmĺkli, opát pokynul celáriovi, aby ho nasledoval, a náhlil sa z kostola. Viliam išiel za ním, ale už aj ostatní mnísi opúšťali svoje štalumy a hrnuli sa von.

Obloha už bola jasná a snehová prikrývka ešte väčšmi zjasňovala pláň. Za chrbtom chóru pred chlievmi trónila od predchádzajúceho dňa veľká dieža s prasacou krvou a ponad jej okraj pretŕčal akýsi čudný predmet ponášajúci sa na kríž, čosi ako dva drúky zapichnuté do zeme, na ktoré sa vešajú handry, aby plašili vtáky.

Boli to však ľudské nohy, nohy človeka vopchatého dolu hlavou do nádoby s krvou.

Opát prikázal, aby mŕtvolu (bohužiaľ mŕtvolu, lebo nijaká živá bytosť by nemohla byť v takej necudnej polohe) vytiahli z odpornej tekutiny. Paholci váhavo podišli k dieži a vytiahli z nej úbohé zakrvavené telo, zababrúc sa pritom krvou. Ako som už z rozprávania vedel, krv, čo sa po stečení hneď riadne rozmieša a nechá v chlade, sa nezrazí, no vrstva na mŕtvom už začala tuhnúť, vsiakla mu do šiat a bránila spoznať jeho tvár. Podišiel sluha s putňou vody a vyšplechol ju nebohému chudákovi do tváre. Druhý sa zohol a poutieral mu ju handrou. A pred našimi očami sa zjavila bledá tvár Venantia zo Salvemecu, znalca gréckych otázok, s ktorým sme sa zhovárali predchádzajúceho popoludnia nad Adelmovými kódexami.

„Adelmus možno spáchal samovraždu,“ povedal Viliam upierajúc pohľad na Venantiovu tvár. „Ale tento naisto nie, ani nemožno predpokladať, že by sa bol nachýlil cez okraj dieže a spadol do nej náhodou.“

Opát podišiel k nemu: „Brat Viliam, vidíte, že v opátstve sa čosi deje, niečo, čo si vyžaduje všetku vašu múdrosť. Ale zaprisahávam vás, konajte rýchlo!“

„Bol v chóre počas bohoslužby?“ spýtal sa Viliam, ukazujúc na mŕtvolu.

„Nie,“ povedal opát. „Všimol som si, že jeho štalum je prázdny.“

„Chýbal ešte niekto?“

„Myslím, že nie. Nič také som nezbadal.“

Viliam chvíľu váhal, kým položil ďalšiu otázku, a vyslovil ju šeptom, aby ostatní nepočuli:

„Berengár bol na svojom mieste?“

Opát pozrel naňho znepokojene aj s obdivom, sťaby prezrádzal, ako ho zarazilo, že môj majster má podozrenie, aké chvíľu mal aj on, ibaže z pochopiteľnejších dôvodov. Potom rýchlo povedal: „Bol, sedí v prvom rade sprava, takmer vedľa mňa.“

„Prirodzene,“ povedal Viliam, „to ešte nič neznačí. Nemyslím, že by bol niekto išiel do chóru poza apsidu, telo tu teda mohlo byť už niekoľko hodín, najskôr odvtedy, ako sa všetci uložili spať.“

„Iste, prví sluhovia vstávajú na svitaní, preto ho našli až teraz.“

Viliam sa sklonil nad telo, akoby bol zvyknutý zaobchádzať s mŕtvolami. Namočil vo vode handru, čo ležala vedľa putne, a lepšie poutieral Venantiovu tvár. Medzitým sa tam zbehli ďalší zdesení mnísi a vytvorili hlučný kruh, ktorému opát nakazoval mlčať. Pomedzi nich si prekliesnil cestu Severín, ktorý mal v opátstve na starosti telá, a sklonil sa vedľa môjho majstra. Aby som počul ich rozhovor a aby som pomohol Viliamovi, ktorý opäť potreboval čistú mokrú handru, premohol som hrôzu a odpor a pridal som sa k nim.

„Videl si už dakedy utopenca?“ opýtal sa Viliam.

„Mnoho ráz,“ odvetil Severín. „A ak dobre hádam, o čo ti ide, utopenci nevyzerajú takto, tí majú napuchnutú tvár.“

„Teda tento človek už bol mŕtvy, keď ho niekto hodil do džbera.“

„Prečo by to bol robil?“

„Prečo ho zabil? Máme pred sebou čin zvrátenej mysle. Teraz však treba zistiť, či na tele nie sú rany a podliatiny. Navrhujem, aby ho odniesli do kúpeľov, vyzliekli, umyli a poprezerali. Hneď ta prídem za tebou.“

Kým Severín s opátovým dovolením prikázal paholkom preniesť telo, môj majster poprosil opáta, aby sa mnísi vrátili do chóru tou istou cestou, ktorou prišli, a sluhovia nech odídu rovnako, aby sa priestranstvo vyprázdnilo. Opát sa ho nespýtal, prečo si to želá, a vyhovel mu. Ostali sme teda sami pri dieži, z ktorej pri tom hrôzostrašnom vyťahovaní mŕtvoly vyšpľachla krv. Všade navôkol bol sneh červený, na viacerých miestach roztopený od porozlievanej vody a tam, kde ležalo telo, bola veľká tmavá škvrna.

„Pekná motanica,“ povedal Viliam, ukazujúc na spleť stupají, ktoré všade dookola zanechali mnísi a sluhovia. „Sneh je, milý Adso, obdivuhodný pergamen, na ktorom ľudské telá nechávajú veľmi dobre čitateľné písmo. Lenže toto je zle zoškrabaný palimpsest a môžbyť z neho nevyčítame nič zaujímavého. Od kostola sa sem nahrnuli mnísi, od chlievov a stajní sa zasa zbehli sluhovia. Nedotknuté je len priestranstvo medzi chlievmi a Budovou. Pozrieme, či tam nenájdeme dačo zaujímavého.“

„A čo by ste chceli nájsť?“ opýtal som sa.

„Ak do tej dieže neskočil sám, dakto ho ta musel doniesť, asi už mŕtveho. A kto prenáša iného človeka, zanecháva v snehu hlboké stopy. Hľadaj teda stopy odlišné od tých, ktoré tu nechali tí ukričaní mnísi, čo nám zničili náš pergamen.“

Tak sme aj spravili. A hneď prezradím, že to ja, nech ma Boh od márnivosti ochráni, som objavil čosi medzi diežou a Budovou. Boli to dosť hlboké odtlačky ľudských nôh na miestach, kade ešte nikto neprešiel, ako hneď postrehol môj majster, menej výrazné než stopy, ktoré po sebe nechali mnísi a sluhovia, čo značilo, že na ne napadal ďalší sneh, a teda, že tam boli už dlhšie. No ešte pozoruhodnejším sa nám zdalo, že vedľa tých šľapají sa tiahla súvislejšia stopa, akoby človek, čo ich tam zanechal, za sebou niečo vliekol. Skrátka, bola to ryha vedúca od dieže k dverám refektára, ktoré boli medzi južnou a východnou baštou.

„Refektár, skriptórium, knižnica,“ riekol Viliam. „Zasa knižnica. Venantius zomrel v Budove a najpravdepodobnejšie v knižnici.“

„Prečo práve v knižnici?“

„Pokúšam sa byť vo vrahovej koži. Keby bol Venantius zomrel násilnou smrťou v refektári, v kuchyni alebo v skriptóriu, prečo ho tam nenechať? Ale ak umrel v knižnici, bolo ho treba preniesť inde, buď preto, lebo v knižnici by ho nikdy neboli našli (a vrahovi záležalo možno práve na tom, aby ho našli), buď preto, lebo vrah podľa všetkého nechce, aby sa pozornosť upriamila na knižnicu.“

„A prečo by vrahovi malo záležať na tom, aby telo našli?“

„Neviem, iba vyslovujem domnienky. Kto tvrdí, že vrah zabil Venantia z nenávisti? Mohol ho zabiť namiesto hocikoho iného, len aby zanechal po sebe znak, aby naznačil čosi iné.“

„Omnis mundi creatura, quasi liber et scriptura…“ (Omnis mundi… – Na svete každé stvorenie ako kniha a písmo…) zamrmlal som. „Ale čo by to mal byť za znak?“

„To práve neviem. Lenže nezabúdajme, že sú aj také znaky, ktoré vyzerajú ako znaky, a predsa nemajú nijaký zmysel, napríklad blitiri alebo bu-ba-baf…“

„Bola by ukrutnosť,“ povedal som, „zabiť človeka iba preto, aby sa povedalo bu-ba-baf!“

„Bolo by ukrutné,“ podotkol Viliam, „zabiť človeka aj preto, aby sa povedalo Credo in unum Deum…“ (Credo in unum Deum – Verím v jedného Boha…)

V tej chvíli k nám došiel Severín.

Telo poumývali a starostlivo poprezerali. Nijaká rana, nijaké podliatiny na hlave. Mŕtvy ako účinkom nadprirodzenej sily.

„Ako z trestu Božieho?“ opýtal sa Viliam.

„Možno,“ odvetil Severín.

„Alebo následkom jedu?“

Severín zaváhal. „Môžbyť.“

„Máš v laboratóriu jedy?“ opýtal sa Viliam cestou k špitálu.

„Mám. Lenže záleží na tom, čo pokladáš za jed. Sú látky ktoré v malých dávkach osožia zdraviu a v nadmerných usmrcujú. Držím ich ako každý správny bylinkár a používam ich uvážlivo. V záhrade napríklad pestujem valeriánu. Pár kvapiek v odvare z iných bylín upokojí nerovnomerne bijúce srdce. Prehnaná dávka zapríčiňuje meravenie a smrť.“

„A nezbadal si na mŕtvole známky dajakého zvláštneho jedu?“

„Nie. Ale po viacerých jedoch neostávajú nijaké stopy.“

Prišli sme do špitála. Sem preniesli Venantiovo telo, poumývané v kúpeli, ležalo na veľkom stole v Severínovom laboratóriu. Krivule a ďalšie sklené a hlinené pomôcky mi pripomenuli alchymistovu dielňu (ale tú som poznal iba z počutia). Na dlhých policiach pozdĺž steny stáli rady ampúl, džbánov a iných nádob, plných substancií rozličných farieb.

„Pekná zbierka zeliniek,“ podotkol Viliam. „Všetko z vašej záhrady?“

„Nie,“ povedal Severín, „mnoho zriedkavých substancií, ktoré v týchto krajoch nerastú, mi v priebehu rokov podonášali mnísi zo všetkých kútov sveta. Popri substanciách, ktoré sa ľahko získajú z tunajších rastlín, mám tu aj veľmi vzácne veci, čo sa u nás nenájdu. Pozri… tlčené aghalingho, pochádza z Kataja, dostal som ho od jedného arabského učenca. Aloe socotrina z Indie, výborne zaceľuje rany. Živé striebro, kriesi mŕtvych, či lepšie povedané, prebúdza tých, čo stratili vedomie. Arzenik, veľmi nebezpečný jed, smrteľný pre toho, kto ho prezrie. Borák, dobrá zelinka na choré pľúca. Betonika, dobrá na zlomeniny lebky. Mastix, ktorý zmierňuje pľúcne hlieny a vyčerpávajúce katary. Myrha…“

„Tá, ktorú priniesli traja králi?“ opýtal som sa.

„Tá, ibaže tu pomáha predchádzať potratom, získava sa zo stromu zvaného balsamodendron myrha. A toto je múmia, je veľmi vzácna, vzniká pri rozklade mumifikovaných mŕtvol, slúži na prípravu mnohých priam zázračných liekov. Mandragora officinalis, dobrá proti nespavosti…“

„A na vzbudzovanie telesnej žiadostivosti,“ podotkol môj majster.

„Tak sa hovorí, ale tu sa na to nepoužíva, ako asi viete aj sami,“ usmial sa Severín. „A pozrite na toto,“ povedal, berúc do ruky jednu ampulku, „modrá skalica, hotový zázrak na oči.“

„A toto je čo?“ opýtal sa živo Viliam a dotkol sa kameňa ležiaceho na polici.

„Toto? To som dostal do daru už dávnejšie. Myslím, že je to lopris amatiti alebo lapis hematiti. (lapis hematiti – krvavočervený kameň) Bude mať asi viaceré liečivé účinky, lenže som ešte nezistil aké. Poznáš ho?“

„Áno,“ odvetil Viliam, „ale nie ako liek.“ Vytiahol z habitu nožík a pomaly, nanajvýš opatrne sa s ním blížil ku kameňu. Sotva sa nožík dostal do jeho blízkosti, zazrel som, ako čepeľ prudko poskočila, sťaby bol Viliam pohol rukou v zápästí, čo sa však nestalo, a s jemným kovovým cengnutím prilipla ku kameňu.

„Vidíš?“ povedal Viliam. „To je magnet.“

„A na čo slúži?“ opýtal som sa.

„Na rozličné veci, o nich ti ešte porozprávam. No teraz by som, Severín, chcel vedieť, či je tu dačo také, čo by mohlo človeka usmrtiť.“

Severín chvíľu rozmýšľal, povedal by som, že až pridlho vzhľadom na to, aká stručná bola jeho odpoveď: „Mnoho vecí. Už som ti povedal, že hranica medzi jedom a liekom je veľmi jemná, Gréci obidva volali pharmakon.“

„A v ostatnom čase nič odtiaľto nezmizlo?“

Severín opäť porozmýšľal, potom odvetil, akoby vážil slová: „V ostatnom čase nič.“

„A v minulosti?“

„Ktovie. Nespomínam si. V tomto opátstve som už tridsať rokov a v špitáli dvadsaťpäť.“

„Pridlhý čas pre ľudskú pamäť,“ pripustil Viliam. Potom z ničoho nič povedal: „Včera sme hovorili o bylinách, vyvolávajúcich vidiny. Ktoré sú to?“

Severín dal posunkami aj výrazom tváre jasne najavo, že chce vyhnúť tejto téme: „Vieš, musel by som porozmýšľať; mám tu toľko zázračných substancií. Ale hovorme radšej o Venantiovi. Čo na to povieš?“

„Musel by som porozmýšľať,“ odvetil Viliam.

Druhý deň

PRÍMA

Tu niekoľko vecí vyjaví Bendik z Uppsaly, iné zasa Berengár z Arundelu a Adso sa dozvie, čo je to pravé pokánie.

Nešťastná udalosť vzrušila život opátstva. Hurhaj vyvolaný objavením mŕtvoly prerušil pobožnosť. Opát hneď poslal mníchov nazad do chóru, aby sa modlili za dušu svojho spolubrata.

Hlasy mníchov boli zlomené. Stali sme si tak, aby sme mohli skúmať ich výzor, keď podľa liturgických predpisov nemali nasadené kapucne. Hneď sme si všimli Berengárovu tvár. Bledú, napätú, lesknúcu sa od potu. Predchádzajúceho dňa sme dva razy začuli, že ho s Adelmom spájal nejaký osobitný vzťah; a nešlo tu o to, že títo dvaja sa ako vrstovníci priatelili, ale o vyhýbavý tón, akým sa tí, čo na toto priateľstvo narážali, o ňom zmieňovali.

Vedľa Berengára stál Malachiáš. Nevľúdny, zamračený, nepreniknuteľný. Vedľa neho slepý Jorge, aj on s nepreniknuteľnou tvárou. Zato sme pobadali nervózne pohyby Bendika z Uppsaly, zaoberajúceho sa rétorikou, ktorého sme spoznali predchádzajúceho dňa v skriptóriu, a zachytili sme, ako hodil pohľadom po Malachiášovi. „Bendik je nervózny, Berengár vydesený,“ poznamenal Viliam. „Hneď ich treba vypočuť.“

„Prečo?“ spýtal som sa prostoducho.

„Naše remeslo je ťažké,“ povedal Viliam. „Ťažké je remeslo vyšetrovateľa, musí udrieť na najslabších, a to vo chvíli ich najväčšej slabosti.“

A skutočne, sotva sa obrady skončili, dostihli sme Bendika, ktorý smeroval ku knižnici. Mládenec bol zrejme nerád, že ho Viliam volá, a vyhováral sa na robotu. Zdalo sa, akoby mal naponáhlo do skriptória. Ale môj majster mu pripomenul, že vedie vyšetrovanie z opátovho poverenia, a zaviedol ho do krížovej chodby. Sadli sme si na vnútorný múrik medzi dvoma stĺpmi. Bendik čakal, že začne Viliam, a poškuľoval k Budove.

„Nuž teda,“ opýtal sa Viliam, „o čom sa hovorilo toho dňa, keď ste sa ty, Berengár, Venantius, Malachiáš a Jorge rozprávali o Adelmových margináliách?“

„Veď ste to včera počuli. Jorge namietal, že je neprípustné vyzdobovať smiešnymi obrázkami knihy, ktoré obsahujú pravdu. A Venantius na to poznamenal, že sám Aristoteles hovoril o vtipoch a slovných hrách ako o prostriedkoch, ktoré lepšie pomáhajú odkryť pravdu, a teda že smiech nemusí byť zlá vec, ak môže byť sprostredkovateľom pravdy. Jorge namietol, že pokiaľ sa pamätá, Aristoteles o tom hovorí v knihe Poetika v súvislosti s metaforami. A že tu ide hneď o dve znepokojujúce okolnosti, po prvé, že Poetika, ktorá bola kresťanskému svetu dlhé časy, a hádam z Božieho rozhodnutia, neznáma, sa k nám dostala prostredníctvom neveriacich Maurov…“

„Veď ju do latinčiny preložil jeden z priateľov anjelského doktora z Akvína,“ podotkol Viliam.

„To som mu povedal aj ja,“ riekol Bendik a hneď bol smelší. „Ja po grécky čítam zle a k tej slávnej knihe som sa mohol dostať len cez preklad Viliama z Moerbeke. (Viliam z Moerbeke – (cca 1215-1286), významný prekladateľ antických diel, vynikajúci znalec gréčtiny) Hej, to som mu povedal aj ja. Ale Jorge dodal, že druhým znepokojujúci dôvodom je, že Stagirita (Stagirita – Aristotelovo prímeno podľa jeho rodiska Stageiru) tam hovorí o poézii a tá je infima doctrina (infima doctrina – najnižšie umenie) a žije z výmyslov. A Venantius povedal, že aj žalmy sú básnické diela a používajú metafory, na to sa Jorge nahneval a povedal, že žalmy sú dielom Božieho vnuknutia a používajú metafory, aby vyjavili pravdu, kým diela pohanských básnikov používajú metafory na to, aby vyjavili lož, a na číru zábavu, čo sa ma veľmi dotklo.“

„Prečo?“

„Lebo sa zaoberám rétorikou, čítam mnohých pohanských básnikov a viem… alebo lepšie, myslím si, že ich slová vyjavujú aj pravdy naturaliter (naturaliter – od prírody) kresťanské… Skrátka, ak sa dobre pamätám, Venantius nato hovoril o iných knihách a Jorge sa veľmi nazlostil.“

„O akých?“

Bendik zaváhal: „Nepamätám sa. Záleží na tom, o akých knihách sa hovorilo?“

„Záleží, a veľmi, lebo sa usilujeme pochopiť, čo sa odohralo medzi ľuďmi, ktorí žijú medzi knihami, s knihami a z kníh, a teda je dôležité aj to, čo o knihách hovorili.“

„To je pravda,“ povedal Bendik a po prvý raz sa usmial a tvár sa mu takmer rozžiarila. „Žijeme pre knihy. Je to sladké poslanie v tomto svete, kde vládne neporiadok a úpadok. Nuž hádam aj pochopíte, čo sa toho dňa stalo. Venantius vie… vedel veľmi dobre po grécky a povedal, že Aristoteles venoval druhú knihu Poetiky najmä smiechu, a ak mu taký veľký filozof zasvätil celú knihu, musí byť smiech vážna vec. Jorge odvetil, že mnohí cirkevní otcovia nevenovali celé knihy hriechu, ktorý je tiež vážna vec, ale je to zlo, a Venantius povedal, že pokiaľ vie, Aristoteles hovoril o smiechu ako o dobrej veci a nástroji pravdy, načo sa ho Jorge posmešne opýtal, či náhodou túto Aristotelovu knihu nečítal, a Venantius odvetil, že ju nemohol čítať nikto, lebo sa nikdy nenašla a možno je už nadobro stratená. Druhú knihu Poetiky naozaj nemohol nikto čítať, ani Viliam z Moerbeke ju nikdy nemal v rukách. Vtedy Jorge povedal, že ju nenašiel preto, lebo nikdy ani nebola napísaná, keďže Prozreteľnosť nechcela, aby sa velebili ničotnosti. Ja som ich chcel upokojiť, lebo Jorge sa ľahko poddáva hnevu a Venantiove reči ho dráždili, a povedal som, že v tej časti Poetiky, ktorú poznáme, aj v Rétorike je mnoho múdrych poznámok o vtipných hádankách, a Venantius so mnou súhlasil. Bol tam s nami aj Pacificus z Tivoli, ktorý veľmi dobre pozná pohanských básnikov, a povedal, že pokiaľ ide o vtipné hádanky, v tom sú neprekonateľní africkí básnici. Uviedol aj Symphosiovu hádanku o rybe:

Est domus in terris, clara quae voce resultat.

Ipsa domus resonat, tacitus sed non sonat hospes.

Ambo tamen currunt, hospes simul et domus una.

(Est domus… – Je v zemi dom, kde sa hlas jasný jednostaj ozýva.

Sám dom hlasne šumí, jeho pán však hlásky neriekne.

Jednako pán aj dom vždy sa, vždycky sa pospolu náhlia.)

Tu Jorge riekol, že Ježiš kázal, aby naša reč bola áno, alebo nie, a čo je navyše, pochádzal od Zlého, a stačí vraj povedať ryba, aby sme nazvali rybu, nie utajovať jej pojem pod klamlivými zvukmi. A doložil, že sa mu nevidí múdre brať si za vzor Afričanov… A vtedy…“

„Vtedy?“

„Vtedy sa stalo čosi, čo som nepochopil. Berengár sa rozosmial, Jorge ho pokarhal a on mu odvetil, že sa smeje preto, lebo mu prišlo na myseľ, že keby sa dobre hľadalo medzi Afričanmi, našli by sa inakšie hádanky, nie také ľahké, ako tá o rybe. Malachiáš, ktorý bol tiež pri tom, sa nasrdil, len-len že neschmatol Berengára za kapucňu, a prikázal mu, aby sa staral o svoju robotu… Berengár, ako viete, je jeho pomocník…“

„A potom?“

„Potom Jorge ukončil rozhovor tým, že sa pobral preč. Všetci sme si išli po svojom, ale pri práci som si všimol, že najprv Venantius a potom Adelmus podišli k Berengárovi a čosi od neho pýtali. Zďaleka som videl, ako sa vykrúca, a v priebehu dňa obidvaja za ním zašli ešte raz. A toho večera som videl, ako sa Berengár a Adelmus pred odchodom do refektára dohovárajú v krížovej chodbe. A to je všetko, čo viem.“

„Čiže vieš, že dvaja ľudia, čo nedávno zomreli za záhadných okolností, pýtali čosi od Berengára,“ povedal Viliam.

Zaskočený Bendik odvetil: „To som nevravel! Povedal som, čo sa toho dňa stalo a ako ste sa ma pýtali…“ Na chvíľočku sa zamyslel, potom náhlivo dodal: „Ale ak chcete vedieť moju mienku, Berengár im hovoril o niečom, čo je v knižnici, a tam by ste mali hľadať.“

„Prečo myslíš, že v knižnici? Čo myslel Berengár pod slovami ‚keby sa hľadalo medzi Afričanmi‘? Nechcel povedať, že treba lepšie čítať afrických básnikov?“

„Možno, vyzeralo to tak, ale prečo by sa potom Malachiáš tak rozzúril? V zásade on rozhoduje, či niekomu dá knihu afrických básnikov, alebo nie. Jednako však viem: kto listuje v katalógu kníh, medzi údajmi, ktoré pozná len knihovník, často nájde výraz ‚Africa‘, a našiel som tam dokonca údaj finis Africae. (finis Africae – koniec Afriky) Raz som požiadal o knihu s týmto označením, už si nepamätám akú, zaujal ma jej názov, a Malachiáš mi povedal, že knihy s týmto označením sa stratili. Toto viem. Preto vám vravím, dávajte pozor na Berengára, dávajte naňho pozor, keď ide do knižnice. Človek nikdy nevie.“

„Človek nikdy nevie,“ zakončil Viliam a prepustil ho. Potom sa začal so mnou prechádzať po krížovej chodbe a pri chôdzi poznamenal, že po prvé, Berengár sa opäť stal predmetom rečí svojich spolubratov, a po druhé, Bendik nás, ako sa zdá, veľmi chce upriamiť na knižnicu. Podotkol som, že hádam chce, aby sme tam objavili čosi, čo chce poznať aj on, a Viliam povedal, že to zrejme bude tak, ale možné je vraj aj to, že ak nás tak upriamuje na knižnicu, chce nás odviesť od iného miesta. Spýtal som sa, od ktorého. A Viliam povedal že nevie, môžbyť od skriptória, môžbyť od kuchyne alebo od chóru, od dormitória alebo od špitála. Pripomenul som mu že predchádzajúceho dňa ho knižnica lákala, a on odvetil, že sa dá zlákať vecami, ktoré sa páčia jemu, a nie tými, na ktoré ho navádzajú iní. Ale knižnicu vraj bude treba mať na očiach a za daného stavu by nebolo zlé dajako sa ta dostať. Okolnosti ho vraj už oprávňujú, aby jeho zvedavosť siahala až po hranice zdvorilosti a ohľadu na zvyky a zákony opátstva.

Poberali sme sa z krížovej chodby. Sluhovia a novici vychádzali z kostola, lebo sa práve skončila omša. Ako sme minuli západnú stranu chrámu, zbadali sme, že z portála priečnej lode vyšiel Berengár a zamieril cez cintorín k Budove. Viliam naňho zavolal, on zastal a my sme prišli k nemu. Bol ešte rozrušenejší, ako keď sme ho videli v chóre, a Viliam sa očividne rozhodol využiť jeho duševný stav, ako to bol spravil už s Bendikom.

„Ukazuje sa, že ty si posledný videl Adelma živého,“ začal.

Berengár sa zatackal, akoby mal už-už odpadnúť.

„Ja?“ opýtal sa slabým hlasom. Viliam položil otázku takmer naslepo, najskôr preto, lebo mu Bendik povedal, že videl, ako sa tí dvaja dovrávali po vešperoch v krížovej chodbe. Musel trafiť do čierneho, lebo Berengár, očividne mysliac na iné, naozaj posledné stretnutie, začal zlomeným hlasom:

„Ako to môžete tvrdiť! Videl som ho predtým, než som šiel spať, tak ako všetci ostatní!“

Tu Viliam usúdil, že stojí za to nedopriať mu výdychu: „Nie, ty si ho videl ešte raz a vieš viac, ako chceš prezradiť. Lenže tu sú v hre už dvaja mŕtvi a ďalej mlčať nemôžeš. Vieš veľmi dobre, že je veľa spôsobov, ako niekoho primať k reči!“

Viliam mi neraz hovoril, že aj ako inkvizítor sa vždy vyhýbal mučeniu, ale Berengár ho zle pochopil (alebo to Viliam tak chcel); v každom prípade mu zámer vyšiel.

„Hej, hej,“ prisvedčil Berengár a usedavo sa rozplakal, „toho večera som Adelma videl, ale už mŕtveho!“

„Akože?“ vyzvedal sa Viliam, „na úpätí zrázu?“

„Nie, nie, videl som ho tu na cintoríne, kráčal pomedzi hroby, prízrak medzi prízrakmi. Stretol som ho a hneď som vedel, že nemám pred sebou živého človeka, mal tvár mŕtvoly, jeho oči už hľadeli na večné muky. Prirodzene, iba nasledujúceho rána, keď som sa dozvedel o jeho smrti, som pochopil, že som stretol jeho ducha, ale už v tej chvíli som si uvedomil, že mám videnie a že predo mnou stojí zatratená duša, lemur… Och, Bože môj, akým záhrobným hlasom sa mi prihovoril!“

„A čo povedal?“

„‚Som zatratený!‘ tak mi povedal. ‚Pred sebou máš človeka ktorý prišiel z pekla a do pekla sa musí vrátiť.‘ Tak mi povedal. A ja som naňho zavolal: ‚Adelmus, naozaj prichádzaš z pekla? Aké sú pekelné muky?‘ A celý som sa triasol, lebo som práve išiel z kompletória, kde sa čítali strašné stránky o Božom hneve. A on mi odvetil: ‚Pekelné muky sú nekonečne väčšie, ako náš jazyk dokáže vypovedať. Vidíš,‘ povedal, ‚tento plášť zo sofizmov, do ktorého som sa halil až do dnešného dňa? Ten ma ťaží a gniavi, akoby som na pleciach niesol najvyššiu parížsku vežu alebo najväčšie horstvo sveta, už nikdy sa ho nebudem môcť zbaviť. A tento trest mi uložila Božia spravodlivosť za moju márnomyseľnosť, za to, že som mal svoje telo za schránku rozkoší, že som si namýšľal, že viem viac ako ostatní, a mal som záľubu v ohavnostiach a tak som ich pestoval vo svojej predstavivosti, až mi splodili v duši veci oveľa ohavnejšie a s tými teraz budem musieť žiť naveky. Vidíš? Podšívka tohto plášťa akoby bola celá zo žeravého uhlia a ohnivých plameňov a ten oheň mi spaľuje telo, takýto trest ma postihol za hanebný hriech zmyselnosti, ktorej som prepadol, a tento oheň ma teraz bez prestania zachvacuje a spaľuje! Podaj mi ruku, môj sladký učiteľ,‘ povedal mi ešte, ‚nech ti je toto stretnutie so mnou užitočným poučením a odplatou za mnohé poučenia, ktoré si mi dal, podaj mi ruku, môj sladký učiteľ!‘ A pokýval prstom horiacej ruky a na moju ruku dopadla kvapka jeho potu a zdalo sa mi, že mi ju prepáli – dlho som na nej mal stopu, ale som ju pred všetkými skrýval. Potom zmizol medzi hrobmi a na druhé ráno som sa dozvedel, že telo, čo ma tak vydesilo, vtedy už ležalo mŕtve pod úpätím brala.“

Berengár prerývane vzlykal. Viliam sa ho spýtal:

„A prečo ťa nazval svojím sladkým učiteľom? Boli ste predsa v rovnakom veku. Dačo si ho azda naučil?“

Berengár si zakryl hlavu, kapucňu si stiahol až do tváre, padol na kolená a objal Viliamovi nohy: „Neviem, neviem, prečo ma tak nazval, ja som ho nič nenaučil!“ zaúpel zúfalo. „Bojím sa, otče, chcem sa vám vyspovedať, zľutujte sa, diabol mi kvári útroby!“

Viliam ho odtisol a podal mu ruku, aby vstal. „Nie, Berengár,“ riekol mu, „nežiadaj odo mňa, aby som ťa vyspovedal. Nezatváraj mi ústa tým, že otvoríš svoje. To, čo chcem od teba vedieť, mi povieš inak. A ak mi to nepovieš, prídem na to sám. Ak chceš, žiadaj ma o zľutovanie, ale mlčanie odo mňa nežiadaj. V tomto opátstve mlčí priveľa ľudí. Radšej mi povedz, ako si mohol vidieť, že má bledú tvár, keď bola tmavá noc, ako ti mohol popáliť ruku, keď tej noci bol dážď a ľadovec so snehom, a čo si robil na cintoríne. No tak,“ surovo ho zatriasol za plecia, „povedz mi aspoň toto!“

Berengár sa chvel na celom tele: „Neviem, čo som robil na cintoríne, nepamätám sa. Neviem, ako som mohol vidieť jeho tvár, možno som mal svetlo, nie… on mal svetlo, niesol kahanec, asi som zazrel jeho tvár v svetle plameňa…“

„Ako mohol niesť svetlo, keď pršalo a snežilo?“

„Bolo to po kompletóriu, hneď po kompletóriu, vtedy ešte nesnežilo, začalo až potom… Pamätám si, že začínalo duť, keď som utekal k dormitóriu. Utekal som k dormitóriu, opačným smerom, ako išiel duch… A ďalej už neviem nič, prosím vás, už sa ma nič nepýtajte, ak ma nechcete vyspovedať.“

„No dobre,“ povedal Viliam, „choď už, choď do kostola a porozprávaj sa s Pánom, keď sa nechceš rozprávať s ľuďmi, alebo nájdi mnícha, ktorý si vypočuje tvoju spoveď, lebo ak si sa od tých čias nevyznal zo svojich hriechov, svätokrádežne si pristupoval k sviatostiam. Choď! Ešte sa uvidíme.“

Berengár behom zmizol. A Viliam si pomädlil ruky, ako som ho to často vídal robiť, keď bol s niečím spokojný.

„Výborne,“ povedal, „teraz je všetko jasnejšie.“

„Jasnejšie, majstre?“ spýtal som sa ho. „Teraz, keď tu máme ešte aj Adelmovho ducha?“

„Drahý Adso,“ riekol Viliam, „ten duch má podľa mňa z ducha pramálo. V každom prípade odriekal čosi, čo som už čítal v dajakej knihe pre kazateľov. Títo mnísi vari priveľa čítajú, a keď sú rozrušení, znovu prežívajú vidiny, ktoré mali nad knihami. Neviem, či to Adelmus naozaj tak povedal, alebo či to Berengár tak počul, pretože to tak počuť chcel. Pravdou je, že tento prípad potvrdzuje veľa mojich predpokladov. Napríklad: Adelmus spáchal samovraždu a Berengár nám svojou príhodou o ňom hovorí, že pred smrťou blúdil veľmi rozrušený a prenasledovaný výčitkami svedomia pre čosi, čoho sa dopustil. Bol rozrušený a vydesený zo svojho hriechu, lebo ktosi ho vystrašil a možno aj tým pekelným výjavom, ktorý on sám tak majstrovsky rozpovedal Berengárovi. A prechádzal cintorínom, lebo išiel z chóru, kde sa zveril (alebo vyspovedal) komusi, kto v ňom vzbudil hrôzu a výčitky svedomia. A z cintorína, ako sme sa od Berengára dozvedeli, nešiel k dormitóriu, ale opačným smerom. Teda k Budove, ale aj (možné to je) k obvodovému múru za chlievmi, odkiaľ, ako som usúdil, sa vrhol do strže. A vrhol sa ta skôr, ako sa strhla metelica, skonal pod múrom a iba neskôr zviezol zosuv jeho telo medzi severnú a východnú baštu.“

„A tá páliaca kvapka potu?“

„Tá bola už v príbehu, ktorý počul a zopakoval, alebo si ju vymyslel rozrušený a výčitkami svedomia zmáraný Berengár. Lebo antistrofou Adelmových výčitiek svedomia sú výčitky Berengárove, sám si to počul. A ak Adelmus prichádzal z chóru, možno niesol sviečku a kvapka na priateľovej ruke bola iba kvapkou vosku. Ale Berengár cítil jej pálenie oveľa väčšmi, lebo Adelmus ho naozaj nazval svojím učiteľom. A to značí, že mu vyčítal, že ho naučil čosi, z čoho bol na smrť zúfalý. A Berengár to vie, trpí, lebo vie, že dohnal Adelma k smrti, keď ho naviedol na čosi, čo robiť nemal. A po tom všetkom, čo sme o tomto knihovníkovom pomocníkovi počuli, nie je ťažké predstaviť si, čo to bolo, môj úbohý Adso.“

„Myslím, že už viem, k čomu medzi nimi došlo,“ povedal som, hanbiac sa za svoju dôvtipnosť, „ale či neveríme všetci v milosrdného Boha? Adelmus, ako vravíte, sa pravdepodobne vyspovedal, prečo sa teda za svoj prvý hriech chcel potrestať hriechom ešte ťažším alebo aspoň rovnako ťažkým?“

„Lebo čiesi slová v ňom vyvolali zúfalstvo. Povedal som, že stránky dajakého dnešného kazateľa museli komusi vnuknúť slová, ktoré vydesili Adelma a on nimi zase vydesil Berengára. V úsilí roznietiť zbožnosť a strach (a horlivosť a úctu k ľudským a Božím zákonom) kazatelia ešte nikdy nehovorili ľudu také kruté, zdrvujúce a hrôzostrašné slová ako v dnešných dňoch. Nikdy predtým nebolo počuť v procesiách flagelantov sväté chválospevy inšpirované Kristovými bolesťami a bolesťami Panny Márie tak ako dnes, nikdy pred tým jednoduchých ľudí nepodnecovali k viere vykresľovaním až takých strašných pekelných múk.“

„Možno treba viacej pokánia,“ povedal som.

„Adso môj, nikdy som nepočul toľké výzvy činiť pokánie, ako v dnešných časoch, keď už ani kazatelia, ani biskupi, ani len moji duchovní spolubratia nie sú schopní vzbudiť ozajstné pokánie…“

„Ale tretí vek, anjelský pápež, kapitula v Perugii…“ povedal som zmätený.

„Clivé spomienky. Obdobie pokánia sa skončilo, preto o ňom môže hovoriť aj generálna kapitula rehole. Pred sto, dvesto rokmi sa zdvihol silný závan obrody. Keď vtedy o nej voľakto hovoril, skončil na hranici, či to už bol svätý, alebo kacír. Teraz o nej hovoria všetci. V istom zmysle o nej diskutuje ešte aj pápež. Nedaj na obnovu ľudského rodu, keď o nej hovoria kúrie a dvory.“

„A čo fra Dolcino?“ osmelil som sa opýtať, lebo som sa chcel dozvedieť viac o mužovi, ktorého meno som predchádzajúceho dňa viac ráz počul.

„Zomrel tak zle, ako žil, lebo aj on prišiel prineskoro. A čo ty vlastne o ňom vieš?“

„Nič, práve preto sa pýtam…!“

„Radšej by som o ňom nehovoril. Mal som do činenia s daktorými takzvanými apoštolmi a prezrel som si ich zblízka. Je to smutný prípad. Vzrušil by ťa. Veď vzrušil aj mňa. A ešte väčšmi by ťa vzrušila moja neschopnosť posudzovať. Je to prípad človeka, ktorý sa dopustil nezmyslov, lebo konal tak, ako hlásali mnohí svätci. Napokon som už ani nevedel, na kom leží vina, bol som ako… ako omámený akousi spriaznenosťou, ktorá vyžarovala z tých dvoch protichodných táborov, z tábora svätcov, ktorí hlásali pokánie, a z tábora hriešnikov, ktorí ho činili často na úkor iných… Ale hovoril som o dačom inom. A možno ani nie, jednostaj asi hovorím o tom istom: keď sa čas pokánia pominul, pre kajúcnikov sa potreba pokánia zmenila na potrebu smrti. A tí, čo zabíjali šalejúcich kajúcnikov, vracajúc tak smrť smrti, aby porazili skutočné pokánie, ktoré plodilo smrť, nahradili pokánie duše pokáním predstavivosti, privolávaním nadprirodzených vidín, utrpenia a krvi a nazývali to ‚zrkadlom‘ skutočného pokánia. Zrkadlom, ktoré jednoduchým, ale dakedy aj učeným ľuďom už za tohto života dáva v predstavách prežiť pekelné múky. Aby vraj nikto nehrešil. Dúfajú, že pomocou strachu uchránia duše pred hriechom, nádejajú sa, že strach nahradí vzburu.“

„A potom už naozaj nebudú hrešiť?“ spýtal som sa dychtivo.

„Záleží na tom, čo pod hrešením rozumieš, Adso,“ odvetil majster. „Nechcel by som byť nespravodlivý k ľuďom tejto krajiny, kde žijem už pekných pár rokov, no pre málo cnostnú taliansku pospolitosť sa mi zdá typickým, že strach pred dajakou modlou, čo ju hneď aj volajú menom dajakého svätca, im zhrešiť nedovolí. Väčšmi sa boja svätého Sebastiána alebo svätého Antona ako Krista. Ak tu chce dakto dajaké miesto uchovať čisté, ak chce, aby tam ľudia nemočili, lebo v tomto sú Taliani ako psy, nakreslí tam ostrou trieskou obraz svätého Antona a ten zaženie všetkých, čo by si tam chceli uľaviť. Tak Taliani aj pod vplyvom vlastných kazateľov prepadajú dávnym poverám, neveria už vo vzkriesenie tela, veľký strach majú iba z telesných rán a z nešťastí, preto sa väčšmi boja svätého Antona ako Krista.“

„Ale Berengár nie je Talian,“ poznamenal som.

„To je jedno, hovorím o duchovnom ovzduší, ktoré cirkev a kazateľské rehole rozšírili po tomto polostrove a ktoré sa odtiaľto šíri na všetky strany. A zasahuje už aj také ctihodné opátstvo učených mníchov ako toto.“

„No aspoň by nehrešili,“ držal som sa svojho, lebo som bol ochotný uspokojiť sa aj s tým.

„Keby toto opátstvo bolo speculum mundi (speculum mundi – zrkadlo sveta), už by si poznal odpoveď.“

„A je ním?“ opýtal som sa.

„Aby jestvovalo zrkadlo sveta, musel by svet mať dajaký tvar,“ zakončil Viliam, ktorý bol na môj chlapčenský rozum priveľký filozof.

Druhý deň

TERCIA

Tu sú Viliam s Adsonom svedkami zvady medzi osobami z ľudu, Aymarus z Alessandrie urobí niekoľko narážok a Adso uvažuje o svätosti a o diablovom lajne. Potom sa s Viliamom vrátia do skriptória, ten zbadá čosi zaujímavé, tretí raz sa zúčastní na rozhovore o prípustnosti smiechu, ale v konečnom dôsledku sa nesmie pozrieť tam, kam by chcel.

Skôr než sme vyšli do skriptória, zašli sme sa do kuchyne najesť, lebo ako sme vstali, ešte sme nič nemali v ústach. Miska teplého mlieka mi hneď pozdvihla náladu. Z veľkého kozuba v južnej bašte už sálal oheň ako vo vyhni, v peci sa zas piekol chlieb na ten deň. Dvaja ovčiari kládli na stôl práve zabitú ovcu. Medzi kuchármi som zazrel Salvátora a ten na mňa vyškeril svoje vlčie zuby. Zbadal som, ako z jedného stola zobral zvyšky kuraťa z minulého dňa a potajomky ich šuchol ovčiarom, ktorí si ich so spokojným úsmeškom schovali do kožených kabátcov. Ale hlavný kuchár to zazrel a Salvátora pokarhal: „Celárius, celárius,“ povedal, „ty máš majetok opátstva spravovať, nie ho rozhadzovať!“

„Filli Dei (Filli Dei – Synovia Boží… puerov – dietok) su to,“ odvetil Salvátor. „Jezus rekel, že robíte jemu šecko, čo robíte jednomu z týchto puerov.“

„Ty bratko mojich gatí, ty minoritský smrad!“ rozkričal sa naňho kuchár. „Tu nie si medzi svojimi žobravými bratmi! Na rozdávanie deťom Božím pamätá opátovo milosrdenstvo!“

Salvátor sa zamračil a zlostne sa naňho osopil: „Neni som žáden minoritský bratko! Som mních sancti Benedicti! (sancti Benedicti – svätého Benedikta) Merdre à toy (Merdre à toy – Choď do zadku), zasraný bogomil!“

„Bogomilka je tá suka, do ktorej noc čo noc vrážaš ten svoj kacírsky kôl, ty sviňa jedna!“ kričal kuchár.

Salvátor chytro pratal ovčiarov preč, a keď prechádzal popri nás, ustarostene na nás pozrel: „Brate,“ povedal Viliamovi, „bráň si svoju rehoľu, čo moja neni, rekni mu, že filios Francisci non ereticos esse!“ (Filios Francisci… – Františkovi synovia nie sú kacíri.) Potom mi šepol do ucha: „Ille menteur (Ille mentuer – Je to klamár.), fuj,“ a odpľul si na zem.

Kuchár ho surovo vysotil a zabuchol za ním dvere. „Brat môj,“ povedal úctivo Viliamovi, „nehovoril som zle o vašej reholi ani o presvätých mužoch, ktorí do nej patria. Hovoril som to tomu falošnému minoritovi a falošnému benediktínovi, ktorý nie je ani ryba, ani rak.“

„Viem, odkiaľ prišiel,“ povedal Viliam zmierlivo. „Teraz je však taký istý mních ako ty a si mu zaviazaný bratskov úctou.“

„Lenže on pchá nos tam, kde nemá, lebo je celáriovým chránencom a myslí si, že sám je celáriom. V opátstve si počína ako na svojom, vo dne aj v noci.“

„Prečo v noci?“ spýtal sa Viliam. Kuchár hodil rukou, ako by naznačoval, že nechce hovoriť o veciach málo počestných. Viliam sa ho už na nič nepýtal a dopil svoje mlieko.

Čoraz väčšmi ma omínala zvedavosť. Stretnutie s Ubertinom, šuškanie o Salvátorovej a celáriovej minulosti, čoraz častejšie narážky na bratkov a na kacírskych minoritov, ktoré som v tých dňoch počul, majstrova neochota povedať mi čo-to o fra Dolcinovi… Rad výjavov sa mi v mysli začal skladať do celistvého obrazu. Napríklad počas našej cesty sme prinajmenšom dva razy stretli procesiu flagelantov. Raz na nich miestni ľudia hľadeli ako na svätcov, druhý raz si začal šuškať, že sú to kacíri. A pritom išlo vždy o tých istých ľudí. Dvaja a dvaja kráčali v procesii ulicami mesta, zahalení iba handrou prepásanou cez boky, lebo už prekonali každý pocit hanby. Všetci mali v ruke remenný korbáč, šľahali sa po chrbte až do krvi, prelievali prúdy sĺz, akoby na vlastné oči videli Spasiteľove muky, a kvílivo prosili Pána o zľutovanie a Matku Božiu o pomoc. Nielen vo dne, ale aj v noci, so zažatými sviecami, za tuhej zimy vo veľkom húfe tiahli od kostola ku kostolu a v pokore padali na tvár pred oltárom. Na ich čele kráčali kňazi so sviecami a zástavami a neboli medzi nimi iba muži a ženy z ľudu, lež aj vznešené matróny a kupci… A vtedy sme boli svedkami prejavov veľkého pokánia, tí čo kradli, vracali nakradnuté veci, iní sa vyznávali zo svojich zločinov…

No Viliam na nich hľadel iba chladne a povedal mi, že to nie je pravé pokánie. Už vtedy hovoril viac-menej to isté ako potom v to ráno: že obdobie veľkej očisty pokáním sa skončilo a že takto sami kazatelia organizujú zbožnosť davu len preto, aby nepodľahol túžbe po inom pokání, ktoré je kacírske a všetkým naháňa strach. Nevedel som však pochopiť, aký je v tom rozdiel, ak vôbec nejaký bol. Zdalo sa mi, že rozdiel nespočíva v činoch toho či onoho, ale v pohľade, akým cirkev ten či onen čin posudzuje. Spomenul som si na rozhovor s Ubertinom. Viliam si nepochybne chcel presadiť svoje, usiloval sa mu nahovoriť, že nie je veľký rozdiel medzi jeho mystickou (a pravovernou) vierou a pomýlenou vierou kacírov. Ubertina to rozhorčilo ako človeka, ktorý ten rozdiel dobre vidí. Získal som z toho dojem, že je odlišný práve preto, lebo on to rozlíšiť dokáže. Viliam sa zriekol inkvizítorského úradu, lebo ten rozdiel už rozoznať nevedel. Preto mi nedokázal rozprávať o záhadnom fra Dolcinovi. Ale potom (vravel som si) Viliam nepochybne stratil oporu Pána, ktorý nielenže učí rozdiely vidieť, ale svojich vyvolených takouto rozoznávacou schopnosťou priam obdarúva. Ubertino a Klára z Montefalka (ktorá tiež bola obklopená hriešnikmi) ostali svätými práve preto, lebo vedeli rozlišovať. Toto je svätosť a nič inšie.

Lenže prečo nevie rozlišovať Viliam? Veď je to taký bystrý človek, pokiaľ ide o prírodné javy, vie vybadať aj tie najjemnejšie nezhody a najvzdialenejšie príbuznosti medzi vecami…

Bol som pohrúžený do týchto myšlienok a Viliam dopíjal mlieko, keď sme začuli, ako nás ktosi pozdravil. Bol to Aymarus z Alessandrie, ktorého sme spoznali už v skriptóriu a ktorý ma zaujal tým, že mu z tváre nikdy neschádzal úsmešok, akoby sa nijako nevedel vyrovnať s pochabosťou celého ľudského rodu, a súčasne akoby tejto kozmickej tragédii nepripisoval veľký význam.

„Tak ako, brat Viliam, už ste si zvykli v tejto diere bláznov?“

„Mne pripadá ako miesto ľudí zasluhujúcich si obdiv za svoju svätosť a učenosť,“ riekol Viliam obozretne.

„Takým len bolo. Keď opáti boli opátmi a knihovníci knihovníkmi. Videli ste, ako to teraz hentam vyzerá,“ ukázal rukou na poschodie, „polomŕtvy Nemec s očami slepca zbožne počúva blúznenia slepého Španiela s očami mŕtvoly, vyzerá to, akoby každú chvíľu mal prísť Antikrist, zoškrabujú sa pergameny, ale nových kníh pribúda pramálo… My si tu hore sedíme a dolu v mestách sa rozhoduje… Voľakedy sa z našich opátstiev ovládal svet. A dnes, ako vidíte, sem cisár posiela svojich priateľov, aby sa tu stretli s jeho nepriateľmi (čo-to o vašom poslaní viem, mnísi nemajú inej roboty, jednostaj klebetia), ale keď chce mať v rukách moc nad touto krajinou, ostáva v mestách. My žneme zbožie a chováme sliepky, a tam dolu vymieňajú lakte hodvábu za baly plátna a baly plátna za vrecia korenia a to všetko za poriadne peniaze. My náš poklad strážime, ale tam dolu poklady hromadia. Aj knihy. A krajšie ako tie naše.“

„Vo svete sa naozaj deje mnoho nového. Ale prečo si myslíte, že za to môže opát?“

„Lebo vydal knižnicu do rúk cudzincov a spravuje opátstvo ako pevnosť postavenú na jej obranu. Benediktínske opátstvo v týchto talianskych končinách by malo byť miestom, kde o talianskych veciach rozhodujú Taliani. Čo robia Taliani dnes, keď nemajú už ani pápeža? Obchodujú a vyrábajú a sú bohatší ako francúzsky kráľ. Robme tak aj my, vieme robiť krásne knihy, vytvárajme ich pre univerzity a starajme sa o to, čo sa robí vo svete. Nemám na mysli cisára, pri všetkej úcte k vášmu poslaniu, brat Viliam, ale to, čo robia Bolončania alebo Florenťania. Odtiaľto by sme mohli kontrolovať pútnikov a kupcov idúcich z Talianska do Provensalska a naopak. Otvorme knižnicu textom v ľudovom jazyku a prídu sem aj tí, čo už po latinsky nepíšu. Nás však ovláda hŕstka cudzincov, ktorí ďalej vedú knižnicu tak, ako by v Cluny bol opátom ešte starý dobrý Odilo…“

„Ale opát je Talian,“ namietol Viliam.

„Opát tu nemá nijaké slovo,“ povedal Aymarus a uškŕňal sa ďalej. „Namiesto hlavy má skriňu na knihy. Je rozožratý črvotočou. Na zlosť pápežovi dovoľuje, aby opátstvo zaplavovali bratkovia… myslím tým, brat Viliam, na kacírov, odpadlíkov od vašej presvätej rehole… a aby sa zavďačil cisárovi, pozýva sem mníchov zo všetkých kláštorov na severe, akoby sme u nás nemali dosť schopných prepisovačov a znalcov gréčtiny a arabčiny a akoby vo Florencii a v Pise nebolo dosť synov bohatých a štedrých kupcov, čo by radi vstúpili do našej rehole, keby tým mohli rozšíriť moc a vážnosť svojich otcov. Lenže tu sa zhovievavosť voči svetským veciam prejavuje iba vtedy, keď sa dovoľuje Nemcom, aby… och, dobrý Pane, nech mi jazyk zdrevenie, lebo budem rozprávať o neprístojnostiach!“

„V opátstve dochádza k neprístojnostiam?“ opýtal sa Viliam roztržito a dolial si trochu mlieka.

„Aj mních je len človek,“ poznamenal Aymarus. Potom dodal: „Ale tu menej než kdekoľvek inde. A aby bolo jasné, ja som nič nepovedal.“

„Veľmi zaujímavé,“ riekol Viliam. „A toto je iba váš názor, alebo takto zmýšľa viacero mníchov?“

„Viacero, viacero. Viacerí z tých, čo teraz žialia nad Adelmovým nešťastným koncom. Ale keby bol do priepasti zletel niekto druhý, čo sa po knižnici moce viac ako treba, nebolo by sa ich to dotklo.“

„Čo tým chcete povedať?“

„Narozprával som toho už priveľa. Všetci tu priveľa rozprávame, asi ste už na to prišli. Príkaz mlčať tu už nikto nerešpektuje. Na jednej strane. Na druhej strane sa rešpektuje až priveľmi. Namiesto rozprávania či mlčania by sa malo konať. V zlatých časoch našej rehole, ak opát nestačil na svoj úrad, stačila čaša otráveného vína a otvorila sa cesta jeho nástupcovi. Rozumie sa, brat Viliam, že vám tieto veci nevravím preto, aby som ohováral opáta alebo iných spolubratov, nech ma Boh od toho uchová. Našťastie nemám vo zvyku ohovárať. Ale nemilo by sa ma dotklo, keby vás bol opát požiadal, aby ste sledovali mňa alebo niekoho takého, ako je Pacificus z Tivoli alebo Peter zo Sant‘ Albana. My s tým, čo sa robí okolo knižnice, nič nemáme. Ale chceli by sme sa na ňu pozrieť zbližša. Nuž teda odkryte to hadie hniezdo, veď ste upálili toľkých kacírov.“

„Ja som nikdy nikoho neupálil,“ stroho odvetil Viliam.

„Povedal som to iba tak,“ priznal Aymarus so širokým úsmevom. „Úspešný lov, brat Viliam, ale v noci si dávajte pozor!“

„Prečo nie aj vo dne?“

„Lebo vo dne sa tu dobrými bylinami pomáha telu a v noci sa zlými bylinami škodí duši. Neverte, že Adelma sotili do priepasti čiesi ruky alebo že čiesi ruky ponorili Venantia do krvi. Tu niekto nechce, aby mnísi sami rozhodovali, kam ísť, čo robiť a čo čítať. A pekelné sily alebo sily s peklom spriaznených černokňažníkov sa používajú na to, aby zmiatli zvedavé mysle…“

„Mienite tým otca bylinkára?“

„Severín zo Sankt Emmerama je dobrý človek. Samozrejme, on Nemec, Malachiáš Nemec…“ A keď Aymarus takto ešte raz dal najavo, že ohováranie nemá v povahe, vyšiel hore za svojou robotou.

„Čo nám tým chcel naznačiť?“ opýtal som sa.

„Všetko a nič. Opátstvo je vždy miestom, kde mnísi bojujú medzi sebou o vládu nad spoločenstvom. Aj v Melku, ale ako novic si na to možno ešte neprišiel. Kto v tvojej krajine získa vládu nad opátstvom, získa aj miesto, z ktorého možno rokovať priamo s cisárom. V tejto krajine je však situácia iná, tu cisár bude ďaleko, aj keď dôjde až do Ríma. Niet tu dvora, teraz už ani toho pápežského. No sú tu mestá, to si asi zbadal.“

„Pravdaže, a veľmi na mňa zapôsobili. Talianske mesto je celkom inakšie ako mesto tam u nás… Nie je to len miesto kde sa býva: je to miesto, kde sa rozhoduje, všetci sú vždy na námestí, mestský magistrát má väčšie slovo ako cisár alebo pápež. Každé mesto akoby bolo… kráľovstvom…“

„A kraľujú v ňom kupci. A ich zbraňou sú peniaze. V Taliansku majú peniaze inakšiu funkciu ako v tvojej či moje krajine. Peniaze obiehajú všade, ale veľkú časť života ešte ovláda a usmerňuje výmena vecí, sliepok alebo snopov zbožia alebo kosáka alebo voza a peniaze slúžia človeku na to aby tie veci získal. Iste si zbadal, že v talianskom meste, naopak, veci slúžia na to, aby človek získal peniaze. Aj kňazi a biskupi, ba aj rehole musia s peniazmi rátať. Preto sa, prirodzene, vzbura proti moci prejavuje ako volanie po chudobe a proti moci sa búria tí, ktorí sú vylúčení z peňažných vzťahov, a každé volanie po chudobe vyvoláva veľké napätie a veľké spory a celé mesto od biskupa až po člena mestského magistrátu hľadí na každého, kto priveľmi hlása chudobu, ako na vlastného nepriateľa. Inkvizítori cítia zápach diabla tam, kde sa dakto ohlási proti zápachu diablovho lajna. Teraz už asi chápeš, čo má Aymarus na mysli. Benediktínske opátstvo bolo za zlatých čias tejto rehole miestom, z ktorého pastieri dozerali na stádo veriacich. Aymarus chce návrat k tradícii. Lenže život stáda sa zmenil a opátstvo sa môže vrátiť k tradícii (k svojej niekdajšej sláve, k niekdajšej moci), len ak príjme nové obyčaje stáda a zmení sa aj samo. A keďže dneska sa stádo neovláda zbraňami ani veľkolepými obradmi, ale prostredníctvom kontroly peňazí, Aymarus chce, aby sa celá výroba v opátstve, ba aj sama knižnica stala dielňou a výrobňou peňazí.“

„A čo to má spoločného so zločinmi či so zločinom?“

„To ešte neviem. Teraz by som však rád zašiel hore. Poď!“

Mnísi sa už venovali svojej robote. V skriptóriu vládlo ticho, ale nebolo to ticho prameniace v plodnom pokoji sŕdc. Berengár, ktorý prišiel tesne pred nami, nás prijal rozpačito. Ostatní mnísi zdvihli hlavy od roboty. Vedeli, že sme tam, aby sme vypátrali čosi, čo sa týka Venantia, a už smer ich pohľadov upriamil našu pozornosť na prázdne miesto pod oknom, obráteným do vnútorného osemuholníkového dvorca.

Hoci bol veľmi chladný deň, v skriptóriu bolo príjemne. Nie náhodou bolo nad kuchyňou, z nej prúdil dostatok tepla, už aj preto, lebo vývody dymu z obidvoch dolných pecí prechádzali stĺpmi nesúcimi točité schody v západnej a južnej bašte. V severnej bašte na opačnej strane siene neboli schody, ale veľký kozub, v ktorom plápolal oheň a sálalo z neho príjemné teplo. Navyše podlaha bola pokrytá slamou a tá tlmila zvuk našich krokov. Najmenej vykúrený bol kút pri východnej bašte, čo som hneď aj pobadal, lebo stolom stojacim v tej časti sa všetci usilovali vyhnúť, keďže bolo viac miest ako mníchov. Keď som si neskoršie uvedomil, že točité schody vo východnej bašte ako jediné vedú nielen dolu do refektára, ale aj hore do knižnice, pýtal som sa v duchu, či sa prezieravým výpočtom nerozvrhlo vyhrievanie siene tak, aby sa mnísi do toho kúta veľmi neťahali a aby knihovník mohol ľahšie kontrolovať prístup do knižnice. Ale možno som sa až priveľmi opičil po svojom majstrovi a s tým podozrením som to prehnal, lebo hneď som si uvedomil, že v lete by to neplatilo, pokiaľ by to (vravel som si), nebola najslnečnejšia, a teda zas len tá najnevýhodnejšia strana.

Stôl nebohého Venantia stál chrbtom k veľkému kozubu a podľa všetkého bol jedným z najvyhľadávanejších. Dovtedy som strávil v skriptóriu len malú časť života, ale veľkú som v ňom prežil neskôr, a tak viem, koľko si pisár, rubrikátor alebo vedátor vytrpí za stolom v zime, keď dlhé hodiny zviera rydlo v skľavených prstoch (aj pri bežnej teplote po šiestich hodinách písania vojde do prstov mníšsky kŕč a palec bolí, akoby bol rozmliaždený). A to vysvetľuje, prečo na okrajoch rukopisov často nachádzame vety, ktoré tam pisár zanechal ako svedectvo o svojom utrpení (alebo o svojej netrpezlivosti), napríklad: „Vďaka Bohu, už sa stmieva“ alebo: „Och, keby som tu tak mal poriadny pohár vína!“ alebo „Dneska je zima, svetlo je slabé, velín chlpatý, čosi nie je v poriadku.“ Ako hovorí staré príslovie, tri prsty držia pero, no robí celé telo. A celé aj bolí.

Ale začal som o Venantiovom stole. Bol menší než ostatné, vlastne ako všetky, čo stáli okolo osemuholníkového dvorca a boli určené vedátorom, kým tie väčšie stáli pod oblokmi na vonkajších stenách a boli určené iluminátorom a prepisovačom. Navyše aj Venantius používal stojan, lebo podľa všetkého prezeral rukopisy, ktoré malo opátstvo požičané na odpisovanie. Pod stolom stála nízka polička a na nej kôpka nezviazaných listov, a keďže všetky boli napísané po latinsky, usúdil som, že sú to jeho najnovšie preklady. Boli napísané narýchlo, ešte to neboli knižné stránky, iba sa mali dostať prepisovačovi a neskôr iluminátorovi. Preto boli ťažko čitateľné. Medzi listami bolo zopár kníh v gréčtine. Ďalšia grécka kniha ležala otvorená na stojane, bolo to dielo, ktoré Venantius v minulých dňoch prekladal. Vtedy som ešte po grécky nevedel, ale majster mi povedal, že je to dielo istého Lukiána a rozpráva o človeku premenenom na osla. To mi pripomenulo podobnú bájku od Apuleia, ktorú novicom obyčajne nedovoľovali čítať.

„Ako to, že Venantius prekladal toto dielo?“ opýtal sa Viliam Berengára, ktorý stál nablízku.

„Požiadal nás o to pán Milána a opátstvo za to získa predkupné právo na víno z niektorých panstiev na východe,“ povedal Berengár a ukázal rukou do diaľky. A vzápätí dodal: „To neznačí, že by sa opátstvo prepožičiavalo na vykonávanie platených prác pre svetské osoby. Objednávateľ sa však postaral, aby nám benátsky dóža požičal tento vzácny rukopis ktorý dostal od byzantského cisára, a keby bol Venantius svoju prácu dokončil, boli by sme z nej urobili dve kópie, jednu pre objednávateľa a jednu pre knižnicu.“

„Ktorá teda nepohrdne ani pohanskými bájkami,“ riekol Viliam.

„Knižnica je svedectvo pravdy a omylu,“ ozval sa nám chrbtom akýsi hlas. Bol to Jorge. Znova ma prekvapilo (a v nasledujúcich dňoch sa mi to malo stať ešte veľa ráz), ako sa tento starec z ničoho nič dokáže odkiaľsi vynoriť akoby sme nie my videli jeho, ale on nás. Pozastavil som aj nad tým, čo asi môže robiť v skriptóriu slepec, ale neskôr som si uvedomil, že Jorge je v opátstve všadeprítomný. A v skriptóriu býval často, sedával na stoličke pri kozube a zdalo sa, akoby sledoval všetko, čo sa v sieni robí. Raz som počul, ako sa zo svojho miesta hlasno opýtal: „Kto to ide hore?“ a obrátil sa k Malachiášovi, ktorý po slame, tlmiac jeho kroky, smeroval do knižnice. Všetci mnísi ho mali vo veľkej úcte a často sa naňho obracali, čítali mu ťažko zrozumiteľné úryvky, radili sa s ním o nejakom schóliu (schólium – kritická alebo vysvetľujúca poznámka na okraji starovekých textov) alebo ho žiadali, aby im vysvetlil, ako majú zobraziť nejaké zviera alebo nejakého svätca. A on upieral do prázdna svoje vyhasnuté oči, sťaby hľadel na stránky, ktoré mal v živej pamäti, a odpovedal, že falošní proroci sú odetí ako biskupi a že im z úst vychádzajú žaby, vysvetľoval, aké kamene majú zdobiť múry nebeského Jeruzalema, alebo či Arimaspov (Arimaspovia – mýtický skýtsky národ) treba na mapách zaznačiť blízko krajiny kňaza Jána (kňaz Ján – postava zo stredovekých legiend, podľa Marka Pola tatársky chán, podľa iných etiópsky alebo ázijský cisár), radil však, aby ich ohavnosť nebola až taká, že by zvádzala, stačí ich vraj zobraziť v náznakoch, aby sa dali spoznať, no aby neroznecovali zmyselné túžby alebo aby neboli oškliví až na smiech.

Raz som ho počul radiť jednému scholiátorovi, ako má vyložiť recapitulatio (recapitulatio – stručné zopakovanie, súhrn) v Tychoniových textoch v duchu svätého Augustína, aby sa zamedzilo donatistickému (donatisti – ranokresťanská sekta nazvaná podľa biskupa v Kartágu Donáta) bludu. Druhý raz som ho počul poskytovať rady, ako treba pri komentovaní odlišovať kacírov od schizmatikov. Raz zasa jednému bezradnému učencovi hovoril, akú knihu by mal v katalógu knižnice vyhľadať a približne na ktorom liste nájde o nej zmienku, a uisťoval ho, že knihovník mu ju určite vydá, lebo ide o dielo inšpirované Bohom. A inokedy som zas od neho počul, že takú a takú knihu nemajú hľadať, vraj v katalógu síce je, ale pred päťdesiatimi rokmi ju zničili myši, a keď sa jej niekto dotkne, rozpadne sa na prach. Skrátka, bol živou pamäťou knižnice a dušou skriptória. Niekedy napomenul mníchov, keď počul, že sa medzi sebou bavia: „Ponáhľajte sa, aby ste zanechali svedectvo o pravde, lebo čas sa napĺňa!“ a narážal tým na príchod Antikrista.

„Knižnica je svedectvom pravdy a omylu,“ povedal teda.

„Pravda, Apuleius i Lukiános sa dopustili mnohých omylov,“ povedal Viliam. „Ale táto bájka pod rúškom výmyslov obsahuje aj dobré ponaučenie, lebo ukazuje, ako draho človek platí za svoje chyby, a okrem toho si myslím, že príbeh muža premeneného na somára je narážkou na premenu duše, ktorá upadla do hriechu.“

„Možno,“ povedal Jorge.

„Teraz však už chápem, prečo sa Venantius v rozhovore, ktorý mi včera spomínal, tak zaujímal o problémy komédie; veď aj takéto bájky sa môžu hodnotiť ako staroveké komédie. Ani jedny, ani druhé nehovoria o ľuďoch, ktorí naozaj žili, ako je to v tragédiách, ale podľa Isidora sú to výmysly: Fabulae poetae a fando nominaverunt quia non sunt res factae sed tantum loquendo fictae.“ (Fabulae poetae… – Bájky pomenovali básnici podľa bájenia, lebo to nie sú veci, ktoré sa stali, ale iba veci v reči vymyslené.)

V prvej chvíli som nepochopil, prečo sa Viliam pustil do takejto učenej debaty, a práve s človekom, ktorý podľa všetkého podobné témy neobľuboval, ale Jorgeho odpoveď mi prezradila, aký bol môj majster obratný.

„Toho dňa sme nedebatovali o komédiách, ale iba o prípustnosti smiechu,“ povedal Jorge nevľúdne. A ja som si veľmi dobre pamätal, že keď sa Venantius deň predtým o tej debate zmienil, Jorge tvrdil, že sa na ňu nepamätá.

„Ach tak,“ prehodil Viliam, „myslel som, že ste sa rozprávali o klamstvách básnikov a o vtipných hádankách…“

„Hovorilo sa o smiechu,“ povedal Jorge odmerane. „Pohania písali komédie, aby rozosmiali divákov, a tým páchali zlo. Náš Pán Ježiš nikdy nerozprával komédie ani bájky, ale iba jasné podobenstvá, ktoré nás obrazným spôsobom učia, ako si máme zaslúžiť raj, a to nech sa aj stane.“

„Prekvapuje ma,“ povedal Viliam, „prečo ste taký zaujatý proti myšlienke, že by sa Ježiš bol mohol smiať. Ja si myslím, že smiech, tak ako aj kúpele, dobre lieči telesné šťavy a iné chorobné stavy, najmä melanchóliu.“

„Kúpele sú dobrá vec,“ povedal Jorge, „a sám Akvinský ich radí ako prostriedok zaháňajúci smútok, ktorý môže byť planým utrpením, keď nepochádza zo zla, ktoré možno prekonať odvahou. Kúpeľmi sa telesné šťavy opäť dostávajú do rovnováhy. Smiech lomcuje telom, znetvoruje črty tváre, robí človeka podobným opici.“

„Opice sa nesmejú, smiech je vlastný človeku, je to znak jeho rozumnosti,“ podotkol Viliam.

„Aj slovo je znakom ľudskej rozumnosti, a možno sa ním rúhať Bohu. Nie všetko, čo je vlastné človeku, je aj nevyhnutne dobré. Smiech je znakom hlúposti. Kto sa smeje neverí v to, z čoho sa smeje, ale ani to nemá v nenávisti. A teda, keď sa človek smeje zo zla, značí to, že nemieni proti nemu bojovať, a keď sa smeje z dobra, zaznáva silu, pomocou ktorej sa dobro šíri zo seba samého. Preto Regula hovorí: Decimus humilitatis gradus est si non sit facilis ac promptus in risu, quia scriptum est: stultus in risu exaltat vocem suam.“ (Decimus humilitatis gradus… – Desiaty stupeň pokory je, že človek nie je náchylný a hotový smiať sa, lebo je napísané: hlupák v smiechu zvyšuje svoj hlas.)

„Quintilianus vraví,“ skočil mu do reči môj majster, „že smiech nemá miesta v chváloreči, tá má byť dôstojná, ale v mnohých iných prípadoch ho treba podporovať. Tacitus chváli iróniu Calpurnia Pisona, Plinius mladší napísal: Aliquando praeterea rideo, jocor, ludo, homo sum.“ (Aliquando praeterea… – Niekedy sa tiež smejem, žartujem, hrám sa, som človek.)

„To boli pohania,“ odsekol mu Jorge. „Regula hovorí: Scurrilitates vero vel verba otiosa et risum moventia aeterna clausura in omnibus locis damnamus, et ad talia eloquia discipulum aperire os non permittimus.“ (Scurrilitates vero… – Pochabé alebo zbytočné a smiech vyvolávajúce reči odsudzujeme na večné vylúčenie z každého miesta a nedovoľujeme žiakovi, aby na to otváral ústa.)

„Lenže už v čase, keď Kristovo slovo slávilo víťazstvo na zemi, Synesios z Kyrény (Synesios z Kyrény – (cca 370-412), stúpenec novoplatónskej filozofie) povedal, že božskosť dokázala harmonicky spojiť komické s tragickým, a Aelius Spartianus (Aelius Spartianus – historik z konca 3. stor.) hovorí o cisárovi Hadriánovi, človeku vznešených spôsobov a ducha naturaliter kresťanského, že vedel veselé chvíle striedať s chvíľami dôstojnosti. A napokon Ausonius (Ausonius – rímsky básnik, rétor a gramatik zo 4. stor.) odporúča s mierou dávkovať vážnosť aj hravosť.“

„Ale Paulinus z Noly (Paulinus z Noly – lat. kresťanský básnik, Ausoniov žiak) a Klement Alexandrijský (Klement Alexandrijský – gréc. cirkevný spisovateľ na rozhraní 2. a 3– stor.) nás upozorňujú, aby sme sa vystríhali takýchto hlúpostí, a Sulpitius Severus (Sulpitius Severus – kresťanský historik z rozhrania 4. a 5. stor.) hovorí, že svätého Martina nikto nikdy nevidel ani nahnevaného, ani veselého.“

„Spomína však aj niektoré svätcove odpovede spiritualiter salsa (spiritualiter salsa – duchovne štipľavé),“ riekol Viliam.

„Boli pohotové a múdre, nie smiešne. Svätý Efraim napísal parenézu (parenéza – podnecujúca reč) proti smiechu mníchov a v De habitu et conversatione monachorum (De habitu… – O odeve a správaní mníchov) odporúča vyhýbať sa oplzlosti a vtipkovaniu, akoby to bol hadí jed.“

„Ale Hildebertus povedal: Admittenda tibi joca sunt post seria quaedam, sed tamen et dignis et ipsa gerenda modis. (Admittenda tibi… – Po istých vážnych veciach môžeš žartovať, no aj to iba prístojne a s mierou) A Ján zo Salisbury (Ján zo Salisbury – anglický scholastik z 12. stor.) povolil miernu veselosť. A napokon Kazateľ (Kazateľ – jedna z kníh Starého zákona), z ktorého ste citovali tú časť, kde sa hovorí, že smiech je príznačný pre hlupáka (na čo sa odvoláva vaša Regula), pripúšťa aspoň tichý smiech, smiech spokojnej duše.“

„Duša je spokojná iba vtedy, keď rozjíma o pravde a teší sa z vykonaného dobra, a pravda a dobro nie sú na smiech. Preto sa Kristus nesmial. Smiech je semenišťom pochybností.“

„Ale dakedy treba aj pochybovať.“

„Nevidím na to nijaký dôvod. Keď človek pochybuje, má sa obrátiť na nejakú autoritu, na slová niektorého cirkevného otca alebo učiteľa cirkvi a každá pochybnosť sa rozplynie. Zdá sa mi, že ste nasiaknutý pochybným učením, podobným tomu, aké hlásajú parížski logici. Ale svätý Bernard (sv. Bernard – (cca 1090-1153), cirkevný učiteľ a reformátor, zakladateľ kláštora v Clairvaux) sa správne postavil proti tomu kastrátovi Abélardovi (Abélard – (Peter A., 1079-1142), básnik, filozof a teológ, ktorý vošiel do dejín aj svojím ľúbostným vzťahom s neterou paríž. kanonika Heloisou; na jeho príkaz bol vyklieštený), ktorý chcel všetky problémy podrobiť chladnému a bezživotnému súdu Písmom neosvieteného rozumu a vyslovovať svoje ‚tak je a tak nie je‘. Pravda, kto prijme tieto nebezpečné názory, dokáže oceniť aj zábavu hlupáka, ktorý sa smeje z toho, o čom už raz a navždy bola vyslovená jediná pravda, a tú treba poznať. A tak hlupák svojím smiechom súčasne hovorí: Deus non est.“ (Deus non est – Boha niet)

„Ctihodný Jorge, zdá sa mi, že ste nespravodlivý, keď o Abélardovi hovoríte ako o kastrátovi, veď viete, že do takého poľutovaniahodného stavu upadol pre podlosť iných.“

„Pre svoje hriechy. Pre svoju opovážlivú dôveru v ľudský rozum. Viera jednoduchých ľudí bola zosmiešnená, rozpitvávali sa Božie tajomstvá (alebo boli také pokusy, a hlupáci boli tí, čo sa na to podujali), bez bázne sa preberali otázky dotýkajúce sa najvyšších vecí, na posmech sa obracali cirkevní otcovia, lebo boli presvedčení, že tieto otázky treba radšej nechať na pokoji, nie ich lúštiť.“

„Nesúhlasím s vami, ctihodný Jorge. Boh od nás žiada, aby sme svoj rozum používali na riešenie mnohých nejasností pri ktorých nám Písmo ponecháva voľnosť rozhodovania. A keď vás dakto nabáda, aby ste verili dajakému tvrdeniu, musíte si najprv preskúmať, či je prijateľné, lebo náš rozum stvoril Boh a to, čo sa páči nášmu rozumu, nemôže sa nepáčiť rozumu Božiemu, o ktorom napokon vieme iba to, čo o ňom podľa analógie a často pomocou negácie vyvodíme z postupov nášho rozumu. Vidíte teda, že aj smiech môže byť niekedy správnym nástrojom na to, aby sa podkopala falošná autoritatívnosť dajakého nezmyselného tvrdenia, ktoré sa prieči rozumu. Smiech často slúži aj na zmätenie ničomníkov a na to, aby sa v plnom svetle vyjavila ich hlúposť. O svätom Maurovi sa hovorí, že ho pohania strčili do vriacej vody a on sa vraj ponosoval, že kúpeľ je veľmi studený; pohanský vládca z hlúposti strčil ruku do vody, aby sa o tom presvedčil, a oparil sa. Takto krásne ten svätý mučeník zosmiešnil nepriateľov viery.“

Jorge sa uškrnul: „Aj v príhodách, ktoré rozprávajú kazatelia, sa nájde mnoho táranín. Svätec ponorený do vriacej vody trpí pre Krista a zadržiava v sebe krik, nevyvádza pohanom detské žarty!“

„Vidíte?“ povedal Viliam, „tento príbeh sa podľa vás prieči zdravému rozumu a obviňujete ho zo smiešnosti! Aj keď mlčky a bez pohnutia perami, predsa sa na čomsi smejete a chcete, aby som to ani ja nebral vážne. Smejete sa na smiechu, ale smejete sa.“

Jorge mrzuto hodil rukou: „Hračkárením so smiechom ma zaťahujete do daromných rečí. Predsa dobre viete, že Kristus sa nesmial.“

„Nie som si tým celkom istý. Keď vyzýva farizejov, aby prví hodili kameňom, keď sa pýta, čí obraz je na minci, ktorou sa platí daň, keď sa hrá so slovami a vraví: ‚Tu es petrus,‘ (Tu es petrus – Ty si skala) myslím, že hovorí vtipne, aby zmiatol hriešnikov a aby povzbudil na duchu svojich učeníkov. Vtipná je aj jeho odpoveď Kajfášovi: ‚Sám si to povedal.‘ A Hieronym tú časť z Jeremiáša, kde Boh hovorí Jeruzalemu: Nudavi femora contra faciem tuam (Nudavi femora… – Odhalil som ti bedrá…), komentuje slovami: sive nudabo et relevabo femora et posteriora tua. (sive nudabo… – obnažím a odhalím bedrá a zadok tvoj…) Teda ešte aj Boh sa vyjadruje žartovne, aby zmiatol tých, ktorých chce potrestať. A vy sám dobre viete, že v najväčšom zápale boja medzi clunyjcami (clunyjci – mnísi z benediktínskeho opátstva v Cluny) a cisterciánmi (cisterciáni – kontemplatívna rehoľa založená v Citeaux na protest proti úpadku benediktínskych mravov) tí prví obvinili tých druhých, že nenosia spodky, len aby ich zosmiešnili. A v Speculum Stultorum (Speculum Stultorum – Zrkadlo hlupákov, satira z 12. stor.) sa rozpráva o somárovi Brunellovi, ktorý sa pýta, čo by sa stalo, keby v noci vietor strhol prikrývku a mních by si uzrel ohanbie…“

Okolostojaci mnísi sa rozosmiali a do Jorgeho vošla zlosť: „Zaťahujete mojich spolubratov na slávnosť šialencov. Viem, že františkáni si získavajú priazeň ľudu takýmito sprostosťami, ale na takéto pletky vám odpoviem veršom, ktorý som počul od jedného z vašich kazateľov: Tum podex carmen extulit horridulum.“ (Tum podex… – Vtedy zadok zanôtil odpornú pieseň…)

Bola to prisilná výčitka. Viliam bol zádrapčivý, no Jorge ho teraz obviňoval, že prdí ústami. V duchu som sa pýtal, či nás starý mních touto prísnou odpoveďou nevyzval, aby sme zo skriptória odišli. Zbadal som však, že Viliam, pred chvíľou taký bojovný, sa zmenil na krotkého baránka.

„Prosím o odpustenie, ctihodný Jorge,“ povedal. „Moje ústa zradili moje myšlienky, nechcel som k vám byť neúctivý. To, čo vravíte, je možno správne, a ja som sa mýlil.“

Na tento prejav dokonalej pokory odvetil Jorge akýmsi zahuhňaním, ktoré mohlo vyjadrovať tak uspokojenie, ako odpustenie, a neostalo mu nič inšie, ako vrátiť sa na svoje miesto, a mnísi, ktorí sa k nám počas debaty postupne pridávali, sa tiež porozchádzali k svojim stolom. Viliam si znovu kľakol k Venantiovmu stolu a začal sa premŕvať medzi listami. Svojou poníženou odpoveďou získal niekoľko pokojných sekúnd. A to, čo za tých pár sekúnd zbadal, bolo podnetom jeho pátrania nasledujúcej noci.

Bolo to však naozaj iba pár sekúnd. Ihneď ta podišiel Bendik, vraj si na stole zabudol rydlo, keď prišiel počúvať rozhovor s Jorgem, a pošepol Viliamovi, že sa s ním súrne potrebuje rozprávať, aby sa teda stretli za kúpeľmi. Povedal mu, nech odíde prvý, on vraj zakrátko dôjde za ním.

Viliam na niekoľko okamihov zaváhal, potom zavolal na Malachiáša, ktorý od svojho knihovníckeho stola pri katalógu sledoval všetko, čo sa tam odohrávalo, a z moci opátovho poverenia (túto svoju výsadu primerane zdôraznil) ho poprosil, nech niekoho postaví na stráž k Venantiovmu stolu lebo pre svoje vyšetrovanie považuje za potrebné, aby sa k nemu celý deň nikto nepriblížil, až kým sa nevráti. Povedal to nahlas, lebo tým činom zaväzoval nielen Malachiáša, aby striehol na mníchov, ale aj mníchov, aby striehli na Malachiáša. Knihovníkovi nezostávalo inšie ako súhlasiť a Viliam odišiel a ja som išiel s ním.

Keď sme sa cez záhradu uberali ku kúpeľom, ktoré stáli tesne vedľa špitála, Viliam poznamenal:

„Podľa všetkého je mnohým proti vôli, aby sa mi dostalo do rúk čosi, čo je na Venantiovom stole alebo pod ním.“

„A čo by to malo byť?“

„Mám dojem, že to nevedia ani tí, ktorým je to proti vôli.“

„Bendik nám nemá teda čo povedať, iba nás odvádza zo skriptória?“

„To sa hneď dozvieme,“ riekol Viliam. A Bendik zakrátko za nami naozaj prišiel.

Druhý deň

SEXTA

Tu Bendik vedie akési čudné reči, z ktorých vysvitnú málo povznášajúce veci o živote opátstva.

To, čo nám Bendik hovoril, bolo trocha zmätené. Skutočne to vyzeralo, že nás ta vylákal iba preto, aby nás dostal zo skriptória, ale rovnako sa nám videlo, že z neschopnosti vymyslieť si nejakú hodnovernú zámienku nám hovorí aj útržky akejsi širšej pravdy, ktorú pozná.

Povedal nám, že ráno sa zdráhal hovoriť, no teraz, po zrelej úvahe, sa vraj nazdáva, že Viliam má poznať celú pravdu. V pamätnom rozhovore o smiechu Berengár spomenul „finis Africae“. Čo to je? Knižnica je plná tajomstiev, a najmä kníh, ktoré mnísi nikdy čítať nesmeli. Na Bendika urobili silný dojem Viliamove slová o tom, že tvrdenia treba preveriť rozumom. Podľa jeho mienky má mních zaoberajúci sa vedou právo poznať všetko, čo knižnica ukrýva, predniesol plamenné slová proti soissonskému koncilu (soissonský koncil – konal sa r. 1121), ktorý odsúdil Abélarda, a ako rozprával, uvedomili sme si, že týmto ešte mladým mníchom, majúcim záľubu v rétorike, lomcuje túžba po nezávislosti a len ťažko prijíma záväzky, ktoré disciplína v opátstve ukladá jeho zvedavému duchu. Vždy som sa učil nedôverovať takejto zvedavosti, dobre však viem, že môjmu majstrovi tento postoj nebol proti mysli, a pobadal som, že s Bendikom sympatizuje a verí mu. Skrátka, Bendik nám povedal, že nevie, o akých tajnostiach sa Adelmus, Venantius a Berengár zhovárali, ale vraj by ho potešilo, keby ten smutný prípad vrhol trocha svetla na spôsob, akým sa spravuje knižnica, a nestráca nádej, že nech by už môj majster akokoľvek rozmotal to klbko, vyťaží z neho závery, ktoré podnietia opáta, aby uvoľnil duchovnú disciplínu, zväzujúcu mníchov, čo ako on prišli z takej diaľky, dodal, len aby sýtili svoj um zázrakmi ukrytými v rozľahlých útrobách knižnice.

Myslím, že Bendik bol úprimný, keď hovoril, čo od vyšetrovania čaká. Avšak ako Viliam predpokladal, pravdepodobne chcel aj to, aby sa, zhrýzaný zvedavosťou, mohol prvý hrabať na Venantiovom stole a aby nás udržal čím ďalej od neho, bol ochotný dať nám za to ďalšie informácie. A tie boli takéto:

Berengár, a to vedelo už mnoho mníchov, horel chorobnou vášňou k Adelmovi, vášňou, pre ktorú Boží hnev strestal Sodomu a Gomoru. Takto sa Bendik vyjadril a urobil tak zrejme z ohľadu na môj mladý vek. No ten, kto strávil chlapčenské roky v kláštore, hoci sám žil cudne, o takých vášňach počul toho dosť a niekedy si sám musel dávať pozor pred nástrahami ich otrokov. A či som aj ja sám ako mladučký mních nedostával v Melku od jedného postaršieho mnícha lístočky s veršami, aké obyčajne svetský človek posiela žene? Rehoľné sľuby nás síce držia ďaleko od sídla nerestí, akým je telo ženy, ale často nás privádzajú veľmi blízko k iným pokleskom. A môžem napokon sám pred sebou tajiť, že ešte aj teraz v starobe lomcuje mnou južný démon, keď sa v chóre môj pohľad pozabudne na ešte nezarastajúcej tvári nejakého novica, čistého a sviežeho ani dievčina?

Tieto veci hovorím nie preto, aby som vyvolal pochybnosti o svojom rozhodnutí venovať sa rehoľnému životu, ale aby som ospravedlnil poklesky mnohých, pre ktorých je toto posvätné bremeno priťažké. A hádam aj preto, aby som ospravedlnil ohavný zločin Berengárov. Podľa Bendikových slov sa však zdalo, že tento mních pestoval svoju neresť ešte ohavnejším spôsobom, uchyľoval sa k vydieraniu, aby od iných dostal to, čo by im inak cudnosť a dôstojnosť bránila dať.

Nuž teda už dlhší čas si mnísi uťahovali z nežných pohľadov, ktoré Berengár vrhal na Adelma, šuhaja podľa všetkého veľmi driečneho. Adelmus bol zas vrcholne zaľúbený do svojej práce, ktorá mu hádam bola jediným potešením, a pramálo sa staral o Berengárovu vášeň. Ale ktovie, možno ani on sám nevedel, že v hĺbke duše má rovnaké hanebné sklony. Vec sa má tak, že Bendik si náhodou vypočul rozhovor medzi Berengárom a Adelmom, v ktorom Berengár narážal na akési tajomstvo, ktoré Adelmus chcel od neho zvedieť, a navrhol mu hanebný obchod. Aký, to môže uhádnuť aj ten najnevinnejší čitateľ. A Bendikovi sa zdalo, že z Adelmových úst počul súhlasné slová, vyslovené takmer s úľavou. Akoby, odvážil sa tvrdiť Bendik, si Adelmus vlastne nič inšie ani neželal a stačilo mu nájsť si nejaký iný dôvod ako telesnú žiadostivosť, aby súhlasil. To značí, dôvodil Bendik, že Berengárovo tajomstvo sa muselo týkať tajov vedy, a tak sa Adelmus mohol čičíkať ilúziou, že sa dopúšťa telesného hriechu, aby vyhovel žiadosti ducha. A koľko ráz, doložil Bendik s úsmevom, ním samým žiadosti ducha lomcovali tak prudko, že na to, aby ich uspokojil, by bol vyhovel telesným žiadostiam inej osoby aj v rozpore s túžbou svojho vlastného tela.

„Nie sú také chvíle,“ spýtal sa Viliama, „keď by ste sa aj vy dopustili odsúdeniahodného činu, len aby ste sa dostali ku knihe, ktorú už roky hľadáte?“

„Pred stáročiami múdry a precnostný Silvester II. daroval nesmierne vzácnu armilárnu sféru za jeden rukopis, myslím, že Statiov (Statius, Lucanus – rímski epickí básnici z 1. stor. n.l.) alebo Lucanov,“ povedal Viliam. Potom rozvážne dodal: „Ale išlo o armilárnu sféru, nie o vlastnú česť.“

Bendik pripustil, že vo svojom zápale zašiel priďaleko, a pokračoval v rozprávaní. V noci pred Adelmovou smrťou tých dvoch zo zvedavosti sledoval. A videl, ako sa po kompletóriu spolu uberajú do dormitória. Dlho čakal za pootvorenými dverami svojej cely, susediacej s ich celami, a keď sa nad spiacimi mníchmi rozhostilo ticho, jasne videl, ako Adelmus prekĺzol do Berengárovej cely. Ešte bol hore, lebo nemohol zaspať, keď vtom počul, ako sa Berengárove dvere otvárajú, ako Adelmus odtiaľ takmer beží a priateľ sa ho usiluje zadržať. Berengár sa náhlil za Adelmom, uberajúcim sa na prízemie. Bendik ich opatrne sledoval a od ústia dolnej chodby zbadal, ako sa Berengár, trasúci sa na celom tele, utiahol do kúta a upieral oči na dvere Jorgeho cely. Bendik vytušil, že Adelmus sa hodil k nohám starého spolubrata, aby sa vyspovedal z hriechu. A Berengár sa triasol, lebo vedel, že jeho tajomstvo vychádza najavo, hoci pod pečaťou spovedného tajomstva.

Potom Adelmus vyšiel, v tvári bol veľmi bledý, odtisol od seba Berengára, ktorý mu chcel čosi povedať, a vybehol z dormitória, obišiel okolo apsidy a severným portálom (ktorý je v noci vždy otvorený) vošiel do chóru. Pravdepodobne sa chcel pomodliť. Berengár sa bral za ním, no do kostola nevošiel, blúdil po cintoríne a spínal ruky.

Bendik nevedel, čo robiť, keď zrazu zbadal, že nablízku sa pohybuje ešte niekto štvrtý. Aj ten sledoval tých dvoch, no Bendika, ktorý sa pritisol ku kmeňu duba na kraji cintorína, určite nevidel. Bol to Venantius. Keď ho Berengár zbadal, učupil sa medzi hroby a Venantius vošiel do kostola. Nato sa Bendik zo strachu, že ho objavia, vrátil do dormitória. Nasledujúceho rána našli Adelmovu mŕtvolu na úpätí zrázu. Viac už Bendik nevedel.

Blížila sa hodina obeda. Bendik nás opustil, môj majster sa ho už na nič nepýtal. Chvíľu sme ešte stáli za kúpeľmi, potom sme sa prechádzali po záhrade a uvažovali sme o tých zvláštnych odhaleniach.

„Krušina,“ povedal odrazu Viliam a zohol sa, aby si prezrel krík, ktorý v ten zimný deň spoznal podľa vetvičiek. „Odvar z jej kôry je dobrý na zlatú žilu. A tamto je arctium lappa, lopúch, obklad z jeho čerstvých koreňov hojí kožné lišaje.“

„Viete viac než Severín,“ povedal som mu. „Ale teraz mi povedzte, čo si myslíte o tom, čo sme tu počuli.“

„Drahý Adso, mal by si sa naučiť rozmýšľať vlastnou hlavou. Bendik nám podľa všetkého povedal pravdu. Jeho rozprávanie sa zhoduje s tým, čo dnes ráno hovoril Berengár, aj keď v jeho slovách bolo plno halucinácií. Pokús sa to zrekonštruovať. Berengár a Adelmus spáchajú spolu akúsi ohavnosť, na to sme už prišli. Berengár asi vyjavil Adelmovi tajomstvo, ktoré, bohužiaľ, tajomstvom ostane. Adelmus sa dopustil priestupku proti cudnosti a proti prírode a potom už myslí iba na to, aby sa z neho vyznal dakomu, kto by mu mohol dať rozhrešenie, a beží za Jorgem. Lenže ten je veľmi prísnej povahy, o tom sme sa už presvedčili, a určite dá Adelmovi také ponaučenie, z ktorého ten prepadne trýznivým výčitkám. Možno mu nedá rozhrešenie, možno mu za pokánie uloží čosi, čo on vykonať nemôže, to my nevieme a Jorge nám to nikdy nepovie. Faktom je, že Adelmus beží do kostola, padá pred oltárom na tvár, ale výčitky svedomia v sebe nezmierni. Tu k nemu prichádza Venantius. Nevieme, čo si povedia. Možno Adelmus zverí Venantiovi tajomstvo, ktoré získal od Berengára ako dar (alebo ako odplatu) a na ktorom mu už teraz ani trochu nezáleží, lebo má svoje, omnoho strašnejšie a pálčivejšie. Čo spraví Venantius? Možno ho pochytila rovnaká spaľujúca zvedavosť, ktorá dnes hnala aj nášho Bendika, a spokojný s tým, čo sa dozvedel, necháva Adelma jeho výčitkám. Adelmus vidí, že je opustený, začne myslieť na samovraždu, zúfalý vychádza na cintorín a tam stretá Berengára. Hovorí mu strašné slová, vyhadzuje mu na oči jeho zodpovednosť, nazýva ho svojím učiteľom nehanebnosti. Myslím, že Berengárovo rozprávanie, ak si odmyslíme všetky halucinácie, vystihuje skutočnosť. Adelmus mu opakuje rovnaké slová doháňajúce do zúfalstva, aké asi počul od Jorgeho. Nato zdrvený Berengár odchádza jedným smerom a Adelmus druhým: ide sa zabiť. Potom príde to, čoho sme už boli takmer svedkami. Všetci si myslia, že Adelma dakto zavraždil, Venantius z toho usúdi, že tajomstvo knižnice je ešte závažnejšie, ako si myslel, a pokračuje v hľadaní na vlastnú päsť. Až dovtedy, kým ho dakto nezastaví, ešte predtým alebo potom, ako nájde to, čo hľadal.“

„Kto ho zabil? Berengár?“

„Môžbyť. Alebo Malachiáš, ktorý musí strážiť Budovu. Alebo ktosi druhý. Berengár je v podozrení preto, lebo má strach a vie, že Venantius už pozná jeho tajomstvo. V podozrení je Malachiáš: ako strážca knižnice zistí, že dakto porušil jej neprístupnosť, a tak zabíja. Jorge vie všetko o všetkých, pozná Adelmovo tajomstvo, nechce, aby som zistil, čo Venantius našiel… Mnohé okolnosti vrhajú podozrenie naňho. Lenže povedz, ako môže slepec zabiť muža, ktorý je v rozkvete síl, a ako by mohol starec, čo ako statný, prevliecť mŕtvolu a hodiť ju do dieže. Napokon, prečo by vrahom nemohol byť sám Bendik? Mohol nás klamať, mohli ho viesť skryté zámery. A prečo by sme mali obmedzovať podozrenie iba na tých, čo sa zúčastnili rozhovoru o smiechu? Možno sú za zločinom celkom iné pohnútky, ktoré s knižnicou nemajú nič spoločného. Tak či onak, potrebujeme dve veci: zistiť, ako sa dá v noci dostať do knižnice, a získať dajaký kahanec. O ten sa postaraj ty. Pomotaj sa cez obed po kuchyni a vezmi dajaký…“

„Mám kradnúť?“

„Požičať na väčšiu slávu Pánovu.“

„Ak je tak, môžete sa na mňa spoľahnúť.“

„Výborne. Pokiaľ ide o vchod do Budovy, videli sme, odkiaľ sa včera v noci vynoril Malachiáš. Dnes sa pozriem do kostola, a najmä do tej kaplnky. O hodinu ideme k stolu. Potom sa máme stretnúť s opátom. Budeš pri tom, lebo som požiadal, aby so mnou mohol prísť aj pisár, ktorý náš rozhovor zaznačí.“

Druhý deň

NÓNA

Tu sa opát hrdí bohatstvom svojho opátstva a prejavuje obavy z kacírov a naostatok Adso zapochybuje, či urobil dobre, že sa vybral do sveta.

Opáta sme našli v kostole pred hlavným oltárom. Dozeral na prácu niekoľkých novicov, čo odkiaľsi vytiahli množstvo posvätných nádob, kalichy, patény, monštrancie a kríž, ktorý som pri ranných obradoch nevidel. Nemohol som zadržať výkrik obdivu nad jagavou krásou posvätného náčinia. Bolo pravé poludnie a svetlo sa lialo oknami chóru a ešte bohatšie prúdilo oknami na priečelí a vytváralo biele kaskády, ktoré sa ako mystické riavy Božej podstaty krížili na rozličných miestach kostola a zaplavovali aj oltár.

Nádoby, kalichy a všetko ostatné prezrádzalo drahocenný materiál: medzi ušľachtilou žltosťou zlata, nepoškvrnenou úbeľou slonoviny a priezračnosťou krištáľu žiarili drahokamy všetkých farieb a veľkostí. Spoznal som hyacint, topás, rubín, zafír, smaragd, chryzolit, ónyx, karbunkul aj jaspis a achát. A zároveň som zbadal, čo som si ráno, najprv zahĺbený v modlitbe a potom preniknutý hrôzou, nevšimol: antependium oltára a jeho tri ďalšie bočné platne boli celé zo zlata a ako zlatý sa javil celý oltár, nech naň človek hľadel z ktorejkoľvek strany.

Opát sa usmial nad mojím ohromením. „Poklady, čo tu vidíte,“ riekol mne a môjmu majstrovi, „aj ďalšie, ktoré ešte uvidíte, sú stáročným dedičstvom zbožnosti a pokory a svedectvom moci a svätosti tohto opátstva. Na tento oltár a na predmety, ktoré sa naň kladú, kniežatá a mocnári tohto sveta, arcibiskupi a biskupi obetovali prstene zo svojej investitúry, ozdoby zo zlata a drahých kameňov, ktoré boli znakom ich veľkosti, aby tu boli roztavené na väčšiu slávu Pána a tohto jeho stánku. Hoci opátstvo dnes postihla ďalšia smutná udalosť, tvárou v tvár svojej krehkosti nemôžeme zabúdať na silu a moc Najvyššieho. Blížia sa sviatky Božieho narodenia a začíname čistiť posvätné predmety, aby sme Spasiteľovo zrodenie oslávili so všetkou nádherou a veľkoleposťou, ktorú si zasluhuje a vyžaduje. Všetko sa musí ukázať v plnom lesku,“ dodal zahľadený na Viliama a ja som neskôr pochopil, prečo s toľkou pýchou vysvetľuje svoje zaneprázdnenie, „lebo si myslíme, že je potrebné a vhodné, aby sme Bohu venované dary neskrývali, ale aby sme ich vystavovali na verejnosť.“

„Iste,“ povedal Viliam zdvorilo, „ak je vaša vznešenosť toho názoru, že Pána máme oslavovať takto, potom vaše opátstvo dosiahlo v tomto prejave chvály najvyššiu dokonalosť.“

„A tak to má byť,“ povedal opát. „Ak v Šalamúnovom chráme džbány a banky zo zlata a zlaté mažiariky z vôle Božej alebo z príkazu prorokov slúžili na zachytávanie kozej alebo teľacej krvi či krvi jalovíc, tým skôr sa majú zlaté nádoby a vzácne kamene a všetko, čo má zo stvorených vecí najväčšiu cenu, s ustavičnou úctou a dokonalou zbožnosťou používať na uchovávanie krvi Kristovej! Keby sa nejakým druhým stvorením naša podstata vyrovnala podstate cherubínov a serafínov, ešte vždy by nebola hodna slúžiť takej nevýslovnej obeti…“

„Amen,“ povedal som.

„Mnohí namietajú, že svätosťou nadchnutý duch, čisté srdce a úmysel plný viery by na tento posvätný obrad mali stačiť. My ako prví jednoznačne a rozhodne tvrdíme, že to je podstatné. Sme však presvedčení, že Bohu sa má vzdávať úcta aj vonkajšou stránkou posvätného náčinia, lebo je nanajvýš správne a primerané, aby sme svojmu Spasiteľovi slúžili vo všetkom a bezvýhradne, ako On neváhal vo všetkom bezvýhradne a bez výnimky pamätať na nás.“

„Takýto bol vždy názor veľkých ľudí vašej rehole,“ priznal Viliam. „Spomínam si na prekrásne veci, ktoré o výzdobe kostolov napísal veľký a ctihodný opát Suger (Suger – (cca 1080-1151), opát v St. Denis, ktorý výrazne ovplyvnil vývin stredovekej architektúry a ikonografie.).“

„Tak je,“ povedal opát. „Vidíte tento kríž? Ešte nie je dokončený…“ Zobral ho do rúk s nekonečnou láskou a prezeral si ho s blaženým výrazom na tvári. „Ešte tu chýba niekoľko perál, nenašiel som ich v potrebnej veľkosti. O kríži z Golgoty svätý Andrej kedysi povedal, že ho Kristove údy zdobia ako perly. A perlami musí byť ozdobená aj táto skromná podoba toho veľkého zázraku. Hoci som uznal za vhodné nechať sem, nad hlavu Spasiteľa, vsadiť ten najkrajší diamant, aký ste kedy videli.“ Zbožnými rukami s dlhými bielymi prstami pohladil najcennejšie časti posvätného dreva, vlastne posvätnej slonoviny, lebo z tohto skvostného materiálu boli ramená kríža.

„Keď sa kochám vo všetkých krásach tohto svätostánku a keď ma čaro mnohofarebných kameňov vytŕha zo starostí o veci vonkajšie a dôstojné rozjímanie ma premenou materiálneho na nemateriálne pobáda uvažovať o rozmanitosti svätých cností, mám pocit, akoby som bol v akejsi zvláštnej oblasti vesmíru, ktorá už neväzí celkom v zemskom bahne a ešte nie je celkom voľná v čistote nebies. A mám pocit, že z Božej milosti môžem byť anagogicky unesený z tohto nízkeho sveta do sveta vyššieho…“

Hovoril obrátený do lode. Prúd svetla lejúci sa z výšky mu vďaka osobitne priaznivej polohe slnca, tejto dennej hviezdy, ožaroval tvár a ruky, ktoré v návale nadšenia roztiahol do tvaru kríža. „Každá stvorená vec,“ povedal, „či je viditeľná alebo neviditeľná, je svetlom, ktoré Otec svetiel privádza do bytia. Táto slonová kosť, tento ónyx, ale aj kameň, čo nás obklopuje, sú svetlom, lebo spoznávam, že sú dobré a krásne, že jestvujú podľa vlastných zákonov proporcie, že sa líšia rodom a druhom od všetkých iných rodov a druhov, že sú určené vlastným číslom, že sa nevymykajú zo svojho poriadku, že si hľadajú osobitné miesto zhodné so svojou váhou. A tieto veci sa mi odhaľujú tým väčšmi, čím je látka, na ktorú hľadím, cennejšia sama osebe, a tým lepšie vyjavuje stvoriteľskú moc Božiu, ak sa k vznešenej príčine, vo svojej plnosti nedostupnej, dostávam od vznešeného účinku; o čo lepšie mi o Božej príčinnosti hovorí taký obdivuhodný účinok, ako je zlato alebo diamant, ak mi ju dokáže vyjaviť už aj výkal a chrobák! Keď teda v týchto drahokamoch spoznávam také vysoké veci, duša mi plače v radostnom dojatí, no nie z pozemskej márnosti alebo z lásky k bohatstvu, ale z prečistej lásky k prvotnej, nezapríčinenej príčine.“

„Toto je skutočne tá najsladšia z teológií,“ povedal Viliam s dokonalou pokorou a ja som si uvedomil, že práve použil tú úskočnú myšlienkovú figúru, ktorú rétorici nazývajú iróniou; jej použitiu má vždy predchádzať pronuntiatio (pronuntiatio – súd (v logike) ) ako jej signál aj zdôvodnenie, čo však Viliam nikdy nerobil. Preto opát, používajúci skôr figúry reči, vzal Viliama doslovne a dodal, ešte vždy v mystickom vytržení: „To je tá najkratšia z ciest, ktoré nás privádzajú k Najvyššiemu, materiálna teofania.“

Viliam zdvorilo zakašlal. Robil tak vždy, keď chcel zaviesť reč na niečo inšie. Poľahky sa mu to darilo, lebo – a to je myslím pre ľudí z jeho kraja príznačné – mal vo zvyku každý takýto zásah začínať dlhými vzdychmi, akoby ho sformovanie ucelenej myšlienky stálo veľkú duševnú námahu. Ibaže ako som sa už presvedčil, čím viac vzdychov jeho výrok predchádzalo, tým väčšmi bol presvedčený o správnosti svojho úsudku.

„Hm… hm…“ ozval sa teda Viliam. „Mali by sme sa porozprávať o stretnutí a o dišpute o chudobe…“

„Chudoba…“ povedal opát, ešte vždy zabratý do svojich úvah, akoby mu robilo ťažkosti vrátiť sa z tej krásnej oblasti vesmíru, do ktorej ho uniesli jeho drahokamy. „Pravdaže, stretnutie…“

A začali zoširoka rozoberať veci, ktoré som už zčasti poznal a zčasti pochopil z ich rozhovoru. Ako som povedal už na začiatku tejto svojej vernej kroniky, išlo o dvojitý spor, stavajúci na jednej strane cisára proti pápežovi a na druhej pápeža proti františkánom, ktorí na kapitole v Perugii, čo aj po dlhých rokoch, pristúpili na tézy spirituálov o Kristovej chudobe, a o zamotanú situáciu, ktorá z toho vznikla a postavila františkánov na stranu cisára a ktorá sa z trojuholníka protikladných postojov a spojenectiev mne ešte vonkoncom nejasným zásahom opátov rehole svätého Benedikta zmenila teraz na štvorec.

Nikdy som celkom jasne nepochopil, prečo benediktínski opáti poskytovali ochranu a prístrešie spirituálnym františkánom ešte prv, než ich vlastná rehoľa do istej miery prijala ich názory. Lebo kým spirituáli hlásali, že sa treba zrieknuť všetkého pozemského majetku, opáti mojej rehole, a práve ten deň mi to jasne potvrdil, išli cestou nemenej cnostnou, ale celkom opačnou. Podľa mňa sa nazdávali, že nadmerná moc pápeža značí nadmernú moc biskupov a miest, kým moja rehoľa si po stáročia uchovala svoju moc nedotknutú práve v boji so svetským kňažstvom a s mestskými kupcami tým, že vystupovala ako priamy prostredník medzi nebom a zemou a ako poradca panovníkov.

Mnoho ráz som počul opakovať vetu, že ľud Boží sa delí na pastierov (čiže kňazov), psov (čiže bojovníkov) a ovce, teda ľud. Neskôr som sa však poučil, že túto vetu možno vyjadriť niekoľkorakým spôsobom. Benediktíni často hovorili nie o troch stavoch, ale o dvoch veľkých triedach, z ktorých jedna sa stará o správu vecí pozemských a druhá o správu vecí nebeských. Pri pozemských veciach platilo rozdelenie na kňažstvo, svetských pánov a ľud, ale nad týmto trojčlenným delením stál ordo monachorum (ordo monachorum – mníšsky stav), priamy prostredník medzi ľudom Božím a nebesami, a mnísi nemali nič spoločného s hlúpymi a skazenými svetskými pastiermi, akými boli kňazi a biskupi, čo sa už podriaďovali záujmom miest, kde ovečkami neboli už dobrí a verní sedliaci, ale kupci a remeselníci. Benediktínska rehoľa nebola proti tomu, aby sa vláda nad jednoduchým ľuďom zverila svetským kňazom, pokiaľ stanovenie konečného pravidla tohto vzťahu prislúchalo mníchom, ktorí boli v priamom styku s prameňom všetkej svetskej moci, s ríšou, tak ako s prameňom všetkej moci nebeskej. A preto vari mnohí benediktínski opáti v úsilí prinavrátiť ríši jej dôstojnosť proti mestským vládam (kde sa biskupi a kupci zjednotili) súhlasili aj s tým, že budú chrániť spirituálnych františkánov, s ktorými nemali rovnaké názory, ale ich prítomnosť im bola vhod, lebo poskytovala ríši dobré argumenty proti nadmernej moci pápeža.

Toto, ako som usúdil, viedlo k tomu, že Abbo bol teraz ochotný spolupracovať s Viliamom, ktorého vyslal cisár ako sprostredkovateľa medzi františkánskou rehoľou a pápežskou stolicou. Lebo aj napriek zúrivej dišpute, vážne ohrozujúcej jednotu cirkvi, sa Michal z Ceseny, ktorého pápež Ján viac ráz pozýval do Avignonu, napokon rozhodol pozvanie prijať, lebo nechcel, aby medzi jeho rehoľou a pápežom došlo k definitívnej roztržke. Ako generálny predstavený františkánov chcel, aby triumfovalo ich stanovisko, a súčasne chcel získať pápežov súhlas, lebo tušil, že bez neho by na čele rehole dlho neobstál.

Mnohí však Michala vystríhali, že pápež ho chce vo Francúzsku vlákať do pasce, obviniť z kacírstva a postaviť pred súd. A preto radili, aby jeho odchodu do Avignonu predchádzalo niekoľko rokovaní. Marsilius mal lepší nápad: navrhol vyslať s Michalom aj cisárskeho legáta, ktorý by pápežovi predostrel názor cisárových prívržencov. Nie preto, aby presvedčil starého Cahorsa (Cahors – Jaques de Cahors, pápež Ján XXII.), ale aby posilnil Michalovu pozíciu, ktorý by sa ako člen cisárskej legácie tak ľahko nemohol stať obeťou pápežovej pomsty.

Tak či tak, aj tento nápad mal veľa nevýhod a nedal sa uskutočniť okamžite. Vzišiel z neho zámer usporiadať predbežné stretnutie členov cisárskej legácie s niekoľkými pápežovými vyslancami, aby preskúmali svoje stanoviská a spísali dohody, ktoré by talianskym účastníkom stretnutí zaručovali bezpečnosť. Organizáciou tohto prvého stretnutia bol poverený práve Viliam z Baskervillu. Ten mal potom v Avignone predložiť stanovisko cisárskych teológov, ak by usúdil, že cestu možno vykonať bez nebezpečenstva. Išlo o neľahké podujatie, lebo sa predpokladalo, že pápež, ktorý pozýval iba Michala, aby ho mohol ľahšie prinútiť k poslušnosti, pošle do Talianska legáciu s tým, že cestu cisárskych vyslancov na jeho dvor má podľa možnosti prekaziť. Viliam si až doteraz počínal veľmi obratne. Po dlhých poradách s rozličnými benediktínskymi opátmi (to bola teda príčina mnohých zastávok na našej ceste) vybral opátstvo, kde sme práve boli, lebo sa vedelo, že opát je veľmi oddaný ríši a súčasne vďaka svojej veľkej diplomatickej obratnosti nie je neobľúbený ani na pápežskom dvore. Toto opátstvo bolo teda tou neutrálnou pôdou, na ktorej sa obidve skupiny mohli stretnúť.

Ale pápež odporoval ďalej. Vedel, že ak raz bude jeho legácia na pôde opátstva, bude podliehať opátovej právomoci, a keďže jej členmi mali byť aj predstavitelia svetského kléru, nechcel prijať túto klauzulu s vysvetlením, že sa obáva cisárskej pasce. Dal si teda podmienku, aby sa o nedotknuteľnosť jeho vyslancov starala družina lukostrelcov francúzskeho kráľa, ktorej bude veliť človek požívajúci jeho dôveru. Dostalo sa mi to do uší, keď sa o tom Viliam rozprával v Bobbiu s pápežským poverencom: išlo o formulu, ktorá by vymedzovala úlohy tejto družiny, čiže to, čo sa rozumie pod zabezpečením nedotknuteľnosti pápežských legátov. Nakoniec sa prijala formula, ktorú navrhli Avignončania a ktorá vyzerala rozumná: ozbrojenci a ich veliteľ budú mať právomoc „nad každým, kto by sa nejakým spôsobom pokúšal siahnuť na život členov pápežskej legácie a násilnými činmi ovplyvňovať ich správanie a názory“. Vtedy sa zdalo, že dohoda vychádza z čisto formálnych ohľadov. No po tom, čo sa v opátstve práve prihodilo, bol opát znepokojený a vyjavil Viliamovi svoje pochybnosti. Ak legácia príde do opátstva, kým je páchateľ obidvoch zločinov ešte neznámy (o deň nato mali obavy v opátstve ešte vzrásť, lebo pribudol ďalší zločin), bude treba priznať, že medzi týmito múrmi sa pohybuje ktosi, čo by mohol násilnými činmi ovplyvniť názory a správanie pápežských legátov.

Bolo by nezmyslom pokúšať sa utajiť spáchané zločiny, lebo keby sa prihodilo ešte čosi ďalšie, pápežskí legáti by to pokladali za sprisahanie proti sebe. Sú teda iba dve riešenia: alebo Viliam odhalí vraha pred príchodom legácie (a tu sa opát naňho uprene zahľadel, akoby mu mlčky vyčítal, že si s tým ešte neporadil), alebo bude treba poctivo upovedomiť pápežovho zástupcu, čo sa tu deje, a požiadať ho o spoluprácu, aby bolo opátstvo počas rokovania starostlivo strážené. To sa opátovi nevidelo, lebo to značilo, že by sa čiastočne zriekol svojej právomoci a vydal svojich mníchov pod kontrolu Francúzov. Riskovať sa však nedalo. Aj Viliama, a opáta takýto zvrat udalostí znepokojil, ale nemali na výber. A tak si len prisľúbili, že konečné rozhodnutie prijmú v priebehu nasledujúceho dňa. V tej chvíli neostávalo inšie, ako zveriť sa Božiemu milosrdenstvu a Viliamovej múdrosti.

„Urobím, čo bude v mojich silách, vaša vznešenosť,“ povedal Viliam. „Na druhej strane však nevidím, ako by to mohlo stretnutiu naozaj uškodiť. Aj pápežov zástupca láskavo pochopí, že je rozdiel medzi činom šialenca či krvilačného človeka alebo hádam iba poblúdenej duše, a vážnymi otázkami, o ktorých sem prídu dišputovať bezúhonní ľudia.“

„Myslíte?“ opýtal sa opát, upreto hľadiac na Viliama. „Nezabúdajte, Avignončania vedia, že sa stretnú s minoritmi, teda s osobami nebezpečne blízkymi bratkom a ďalším ešte bláznivejším ako bratkovia, nebezpečným kacírom, čo sa poškvrnili zločinmi,“ a tu opát stíšil hlas, „popri ktorých udalosti, čo sa tu odohrali, samy osebe hrozné, blednú ako hmla na slnci.“

„To nie je jedno a to isté!“ zvolal prudko Viliam. „Nemôžete predsa stavať na tú istú roveň minoritov z perudžskej kapituly a zopár bánd kacírov, ktorí nepochopili posolstvo evanjelia a boj proti bohatstvu premenili na výčiny osobnej pomsty a krvavých šialenstiev…“

„Pred pár rokmi niekoľko míľ odtiaľto jedna z týchto bánd, ako ich vy sám nazývate, ohňom a mečom spustošila majetky biskupa z Vercelli a novarské vrchy,“ sucho riekol opát.

„Máte na mysli fra Dolcina a apoštolov…“

„Falošných apoštolov,“ opravil ho opát. A opäť som počul spomínať fra Dolcina a falošných apoštolov a opäť s podozrievavým tónom v hlase, akoby podfarbenom strachom.

„Falošných apoštolov,“ ochotne pripustil Viliam. „Ale tí nemali nič spoločného s minoritmi…“

„Len takisto hlásali úctu k Joachimovi z Kalábrie,“ neprestával útočiť opát, „môžete sa na to spýtať svojho spolubrata Ubertina.“

„Dovolím si vašej vznešenosti pripomenúť, že teraz je aj vaším spolubratom,“ povedal Viliam s úsmevom a s náznakom úklonu, akoby opátovi blahoželal k tomu, čo jeho rehoľa získala, keď prijala takého slávneho muža.

„Viem, viem,“ usmial sa opát. „A vy zas viete, s akou bratskou starostlivosťou naša rehoľa prichýlila spirituálov, keď upadli do pápežovej nemilosti. Nemám na mysli len Ubertina, ale aj mnohých ďalších, bezvýznamnejších bratov, o ktorých sa vie málo a malo by sa hádam vedieť viac. Stalo sa nám totiž, že sme prijali zbehov, ktorí k nám prišli v minoritskom rúchu a neskôr som sa dozvedel, že rozličné životné okolnosti ich na čas zblížili s dolcinovcami…“

„Aj tu?“ spýtal sa Viliam.

„Aj tu. Prezrádzam vám čosi, o čom vlastne viem veľmi málo, v každom prípade nie dosť, aby som mohol vysloviť obžalobu. Keďže však vediete vyšetrovanie týkajúce sa života tohto opátstva, mali by ste to vedieť tiež. Poviem vám teda, že na základe toho, čo som počul alebo vytušil, mám podozrenie, zdôrazňujem, mám podozrenie, že v živote nášho celária, ktorý sem prišiel pred rokmi práve pri hromadnom úteku minoritov, bolo akési veľmi temné obdobie.“

„Celárius? Remígius z Varagine, a dolcinovec? Mne pripadá ako veľmi pokojný človek, v každom prípade nepoznám nikoho, kto by sa o pani chudobu staral menej…“ povedal Viliam.

„Naozaj nemôžem naňho nič povedať a využívam jeho dobré služby, za ktoré mu je vďačné celé bratstvo. Toto vám hovorím iba preto, aby som vám ukázal, ako ľahko možno nájsť spojenie medzi bratom a bratkom.“

„Vaša vznešenosť je opäť nespravodlivá, ak to tak môžem povedať,“ prerušil ho Viliam. „Hovorili sme o dolcinovcoch, nie o bratkoch. O tých možno rozprávať donekonečna, a pritom ani nevedieť, o kom je reč, lebo tí sú všelijakí, len nie krvilační. Tým možno nanajvýš zazlievať, že bez hlbšieho rozmyslu uvádzajú do života veci, ktoré spirituáli hlásali s väčšou zdržanlivosťou a vedení skutočnou láskou k Bohu, a v tom s vami súhlasím, že hranice medzi nimi sú vskutku zanedbateľné…“

„Ale bratkovia sú kacíri!“ skočil mu do reči opát. „Nestačí im hlásať názor, že Kristus a apoštoli boli chudobní, učenie, ktoré ja síce nezastávam, ale ktoré možno využiť proti avignonskej nadutosti. Bratkovia z tohto učenia vyvodzujú praktický záver, právo na vzburu, na rabovanie, na rozvracanie mravov.“

„A ktorí bratkovia?“

„Všetci, koľko ich je. Viete, že sa poškvrnili nesmiernymi zločinmi, že neuznávajú manželstvo, že popierajú peklo, že sa dopúšťajú sodomie, že ochotne prijímajú bogomilské bludárstvo ordo Bulgariae a ordo Drygonthiae…“ (ordo Bulgariae, ordo Dryhonthie – bulharský rád, dragovický rád)

„Prosím vás,“ povedal Viliam, „nemiešajte dohromady také rozdielne veci. Hovoríte, akoby bratkovia, pataríni, valdénci, katari a spolu s nimi bulharskí bogomili a kacíri z Dragovice boli všetci jedno a to isté!“

„Aj sú,“ riekol drsne opát, „áno, sú, lebo sú to kacíri a kacírmi sú, lebo vystavujú nebezpečenstvu sám poriadok civilizovaného sveta aj poriadok ríše, ktorý vy, ako sa mi vidí podporujete. Pred vyše sto rokmi stúpenci Arnolda z Brescie podpaľovali domy urodzených pánov a kardinálov a toto bolo ovocie lombardského kacírstva patarínov. O týchto kacíroch viem hrozné veci, čítal som ich u Caesaria z Heisterbachu. Veronský kanonik zo svätého Gedeona Everhardus si všimol, že človek, u ktorého býval, každú noc odchádza z domu so ženou aj s dcérou. Opýtal sa kohosi z nich, kam chodia a čo robia. Poď a uvidíš, dostal odpoveď, tak sa vybral s nimi do akejsi priestrannej podzemnej miestnosti, kde sa zišli ľudia obidvoch pohlaví. Za hrobového ticha jeden arcikacír predniesol reč plnú rúhania so zámerom rozvrátiť ich život a mravy. Potom zhasli sviecu a každý muž sa vrhol na ženu vedľa seba, nerobiac rozdiel medzi vlastnou manželkou a nevydatou ženou, medzi vdovou a pannou, medzi paňou a slúžkou, ani (čo bolo ešte horšie, nech mi Pán odpustí, že hovorím také ohavnosti) medzi dcérou a sestrou. Keď to Everhardus, mládenec ľahkovážny a zmyselný, všetko videl, predstieral, že je učeníkom, pritrel sa – neviem či už k dcére svojho hostiteľa, alebo k inej dievčine, a keď zhasli sviecu, zhrešil s ňou. Takto hrešil, bohužiaľ, vyše roka, až raz majster povedal, že mládenec navštevuje ich schôdzky s takým úžitkom, že čoskoro sám bude môcť zaúčať nových stúpencov. Vtedy Everhardus pochopil, do akej priepasti padol, a dokázal sa dostať z ich krážov, povedal im, že medzi nich nechodil z kacírstva, ale preto, lebo ho priťahovali dievčatá. A oni ho vyhnali. Nuž vidíte, takýto je zákon a život kacírov, patarínov, katarov, joachimitov a kadejakých spirituálov. Ani sa niet čomu čudovať: neveria vo vzkriesenie tela ani v peklo ako trest pre ničomníkov a domnievajú sa, že môžu beztrestne robiť, čo sa im zažiada. Veď sa aj sami volajú katharoi, čiže čistí.“

„Vy, Abbo,“ riekol Viliam, „žijete v tomto prekrásnom a svätom opátstve, vzdialenom od podlostí sveta. Život v mestách je oveľa zložitejší, ako si myslíte, a aj hriech a zlo, ako viete, majú rozličné stupne. Lót bol oveľa menší hriešnik ako jeho spoluobčania, ktorí nečisto zmýšľali ešte aj o Bohom zoslaných anjeloch, a Petrova zrada nebola ničím popri Judášovej, veď prvému aj bolo odpustené, druhému nie. Patarínov a katarov nemôžete klásť na jednu rovinu. Hnutie patarínov požaduje nápravu mravov v rámci zákonov svätej matky cirkvi. Tí chceli iba zlepšiť spôsob života duchovných osôb.“

„Tvrdením, že sa nemajú prijímať sviatosti od nehodných kňazov…“

„A v tom sa mýlili, no to bol ich jediný doktrinálny omyl. Nikdy nemali v úmysle prekrúcať zákon Boží…“

„Lenže patarínske kázne Arnolda z Brescie pred vyše dvesto rokmi v Ríme nahuckali húfy spodiny, aby podpaľovala domy šľachticov a kardinálov.“

„Arnold sa usiloval pritiahnuť do svojho nápravného hnutia mestských konšelov. Tí sa k nemu nepridali, zato šli za ním davy bedárov a vydedencov. Nie je zodpovedný za to, s akou silou a hnevom odpovedali na jeho výzvy napraviť skazené mesto.“

„Mesto je vždy skazené.“

„Mesto je miestom, kde dnes žije ľud Boží, ktorému sme aj vy aj my pastiermi. Je miestom pohoršenia, kde bohatý prelát káže o cnosti chudobnému a vyhladovanému ľudu. Patarínske nepokoje sa rodia z takéhoto stavu. Sú zločinné, no nie sú nepochopiteľné. Katari, to je čosi inšie. Je to východné kacírstvo, stojace mimo cirkevnej doktríny. Neviem, či skutočne páchajú alebo páchali zločiny, z ktorých ich obviňujú. Viem, že odmietajú manželstvo, že popierajú peklo. Kladiem si otázku, či im veľa činov, ktorých sa nedopustili, nepripísali iba preto, že zastávali takéto (isteže hanebné) názory.“

„Chcete povedať, že katari sa nepomiešali s patarínmi a že jedni aj druhí sú iba dve z nespočetných tvárí toho istého démona?“

„Hovorím, že mnohé z tých kacírstiev, bez ohľadu na učenie, ktoré zastávajú, majú úspech u jednoduchých ľudí, lebo im ponúkajú možnosť žiť inak. Verte, že jednoduchí ľudia veľmi často o učení veľa nevedia. Často sa stalo, že húfy jednoduchých ľudí si splietli katarské kázne s patarínskymi a tie zase s kázňami spirituálov. Život jednoduchých ľudí, Abbo, nie je osvietený poznaním a citlivým zmyslom pre odlišnosti, ktoré z nás robia múdrych. Kvária ich choroby, bieda, jachcú z nevedomosti. Pridať sa ku skupine kacírov je pre mnohých z nich často iba jeden zo spôsobov, ako vykričať svoje zúfalstvo. Kardinálov dom môžu ľudia spáliť tak preto, lebo chcú aby kňažstvo žilo dokonalejším životom, ako preto, lebo sa nazdávajú, že peklo, o ktorom ono káže, nejestvuje. Vždy sa to robí preto, lebo jestvuje peklo pozemské, kde žije stádo ktorého sme pastiermi. Avšak vy veľmi dobre viete, že ako títo ľudia nerobia rozdiel medzi bulharskou cirkvou a nasledovníkmi kňaza Liutpranda, často ani cisárska vrchnosť a jej stúpenci nerobili rozdiel medzi spirituálmi a kacírmi. Nezriedka skupiny ghibellínov v úsilí poraziť svojich protivníkov podporovali v ľude náklonnosť ku katarom. Podľa mňa robili zle. No dnes už viem, že tie isté skupiny v úsilí zbaviť sa týchto nepokojných a priveľmi nebezpečných ‚jednoduchých‘ protivníkov často pripisovali jedným bludy druhých a všetkých dohnali na hranicu. Videl som, Abbo, to vám prisahám, na vlastné oči som videl, ako ľudí cnostného života úprimných vyznavačov chudoby a čistoty, ibaže nepriateľov biskupov, vohnali biskupi do rúk svetskej moci, či už bola v službách cisára, alebo v službách slobodných miest tým, že ich obvinili z pohlavnej neviazanosti, sodomie, ohavných činov, ktorými azda zhrešili iní, ale oni nie. Jednoduchí ľudia sú určení na jatky, využijú ich, keď treba ohroziť moc protivníka, a obetujú ich, keď ich už nepotrebujú.“

„Tak teda,“ spýtal sa opát s očividnou zlomyseľnosťou, „fra Dolcino a jeho šialenci a Gherardo Segalelli a tí ničomní vrahovia boli podlí katari alebo cnostní bratkovia, bogomilski sodomiti, alebo patarínski reformátori? Nože mi povedzte. Viliam, veď vy o kacíroch viete všetko, až vyzeráte ako jeden z nich, kde je pravda?“

„Niekedy ani na jednej strane,“ smutne odvetil Viliam.

„Ani vy už teda neviete rozlíšiť jedného kacíra od druhého? Ja mám aspoň jednu zásadu. Viem, že kacíri sú tí, čo by chceli rozvrátiť poriadok, podľa ktorého žije ľud Boží. A bránim ríšu, lebo je pre mňa zárukou tohto poriadku. Bojujem proti pápežovi, lebo duchovnú moc odovzdáva mestským biskupom, ktorí sa spolčujú s kupcami a cechmi a tento poriadok nebudú vedieť udržať. My sme ho udržiavali po stáročia. A pokiaľ ide o kacírov, mám tiež jednu zásadu, a tá je obsiahnutá v odpovedi, ktorú Arnoldus Amalrich, opát z Citeaux, dal tým, čo sa ho pýtali, čo treba urobiť s obyvateľmi mesta Béziersu, podozrivého z kacírstva: ‚Zabite ich všetkých, Boh si svojich spozná.‘“

Viliam sklopil oči a hodnú chvíľu mlčal. Potom povedal: „Mesto Béziers bolo dobyté a naši nehľadeli ani na postavenie, ani na pohlavie, ani na vek a takmer dvadsaťtisíc ľudí zahynulo mečom. Po tej masakre bolo mesto vyplienené a vypálené.“

„Aj svätá vojna je len vojna.“

„Aj svätá vojna je len vojna. Hádam preto by sväté vojny byť nemali. Ale čo to hovorím, veď som tu na to, aby som hájil práva Ľudovíta, ktorý takisto pustoší Taliansko ohňom. Aj ja som sa ocitol v hre čudných spojenectiev. Čudné je spojenectvo spirituálov s ríšou, čudné je spojenectvo ríše s Marsiliom, ktorý sa dožaduje zvrchovanosti ľudu. A čudné je aj spojenectvo medzi nami dvoma, veď sa tak líšime názormi a tradíciami. Máme však dve spoločné úlohy. Postarať sa o úspech stretnutia a odhaliť vraha. Usilujme sa teda postupovať v pokoji.“

Opát roztvoril náručie. „Dajte mi bozk pokoja, brat Viliam. Pri vašich vedomostiach by sme mohli dlho diskutovať o háklivých teologických a morálnych otázkach. Nemôžeme sa však oddávať dišpute, ako to robia parížski magistri. Pravda je, máme pred sebou závažnú úlohu a musíme postupovať vo vzájomnej zhode. Hovoril som však o týchto veciach, lebo sa nazdávam, že je tu možný nejaký súvis, chápete, že je tu nejaký súvis, alebo že iní môžu dávať do súvisu zločiny, ktoré sa tu stali, s tézami vašich spolubratov. Preto som vás varoval a preto aj musíme predísť každému podozreniu alebo krivému obvineniu zo strany Avignončanov.“

„Nemal by som to chápať tak, že vaša vznešenosť mi tým zároveň naznačila, ktorým smerom mám postupovať pri svojom vyšetrovaní? Domnievate sa, že terajšie udalosti môžu mať pôvod v dajakej temnej príhode z kacírskej minulosti daktorých mníchov?“

Opát chvíľu mlčky hľadel na Viliama a z výrazu jeho tváre sa nedalo nič vyčítať. Potom povedal: „V tomto smutnom prípade ste inkvizítorom vy. Vy máte právo podozrievať, ba môžete sa dopustiť aj rizika, že vaše podozrenie bude neoprávnené. Ja som tu iba otcom všetkých. A vravím vám, keby som vedel, že minulosť niektorého z mojich mníchov vyvoláva odôvodnené podozrenie, už by som bol zakročil, aby tá zlá zelina bola vytrhnutá aj s koreňmi. Čo viem, to už viete aj vy. To, čo neviem, nech vyjde na svetlo vďaka vašej múdrosti. Ale v každom prípade informujte vždy a predovšetkým mňa.“ Rozlúčil sa a vyšiel z kostola.

„Prípad sa nám komplikuje, milý Adso,“ povedal Viliam so zachmúrenou tvárou. „My tu naháňame akýsi rukopis, zaujímame sa o škriepky daktorých priveľmi zvedavých mníchov a o prípad iných mníchov, zasa priveľmi zmyselných, a tu sa nám naraz čoraz nástojčivejšie natíska aj iná, celkom odlišná stopa. Takže celárius… Ale teraz si musíme ísť trocha pospať lebo zamýšľame ostať v noci hore.“

„Teda ešte vždy zamýšľate dostať sa dnes v noci do knižnice? Nevzdávate sa prvej stopy?“

„V nijakom prípade. A potom, kto povedal, že ide o dve odlišné stopy? Ten prípad s celáriom by napokon mohol byť iba opátovým podozrením.“

Pobral sa k útulku pre pútnikov. Na prahu zastal a povedal, akoby pokračoval v predchádzajúcich slovách:

„Opát ma v podstate požiadal, aby som vyšetril okolnosti Adelmovej smrti, ešte keď sa nazdával, že medzi jeho mladými mníchmi sa čosi deje. Teraz však Venantiova smrť vyvoláva ďalšie podozrenia a opát možno vytušil, že kľúč k tomuto tajomstvu leží v knižnici, a nechce, aby som po ňom pátral. Nuž mi teda predkladá stopu celária, aby odviedol moju pozornosť od Budovy…“

„Lenže prečo by nechcel, aby…“

„Nevypytuj sa priveľa! Opát mi hneď na začiatku povedal, že knižnica je nedotknuteľná. Asi má na to svoje dôvody Môžbyť aj on je zapletený do čohosi, o čom nepredpokladal, že by to mohlo súvisieť s Adelmovou smrťou, teraz si však uvedomuje, že tento poburujúci prípad sa rozrastá a môže poznačiť aj jeho. A neželá si, aby sa odhalila pravda alebo aspoň nechce, aby som ju odhalil ja…“

„Lenže potom sme na mieste, ktoré Boh opustil,“ povedal som skľúčene.

„A už si videl také miesto, kde by Boh prebýval rád?“ opýtal sa ma Viliam, hľadiac na mňa zo svojej výšky.

Potom mi kázal, aby som si pospal. Keď som si líhal, usúdil som, že ma otec nemal posielať do sveta, ktorý je zložitejší, ako som si myslel. Spoznával som odrazu priveľa vecí.

„Salva me ab ore leonis,“ (Salva me… – Zachráň ma od tlamy levovej…) modlil som sa zaspávajúc.

Druhý deň

PO VEŠPEROCH

V tejto krátkej kapitole starý Alimardus povie veľmi zaujímavé veci o labyrinte a o tom, ako sa doň dostať.

Zobudil som sa tesne pred zvonením zvolávajúcim k večernému stolu. Od spánku som bol celý omarený, lebo denný spánok je ako telesný hriech, čím častejšie sa ho človek dopúšťa, tým väčšmi sa mu ho žiada, a predsa sa cíti nešťastný, sýty a zároveň nenasýtený.

Viliam nebol vo svojej cele, zrejme vstal oveľa skôr. Našiel som ho po krátkom blúdení, práve keď vychádzal z Budovy. Povedal mi, že bol v skriptóriu, listoval v katalógu, pozoroval, ako mnísi pracujú, a pokúšal sa dostať k Venantiovmu stolu, aby pokračoval v obhliadke. Lenže každý akoby si z takej či onakej príčiny zaumienil nedovoliť mu, aby sa v tých listoch poprehŕňal. Najprv k nemu prišiel Malachiáš, aby mu ukázal zopár vzácnych iluminácií. Potom ho pod akousi malichernou zámienkou zabával Bendik. A keď sa už sklonil, že sa znova pustí do obhliadky, prikmotril sa k nemu Berengár a ponúkol sa, že mu pomôže.

Keď už Malachiáš videl, že môj majster podľa všetkého vážne zamýšľa zaoberať sa Venantiovými vecami, napokon mu krátko a jasne povedal, že skôr ako sa začne prehrabávať v listoch zomrelého, mal by si vari od opáta vyžiadať dovolenie; vraj on sám, čo je aj knihovník, sa toho z rešpektu pre poriadok zdržal; a vraj sa k tomu stolu naozaj nikto nepriblížil, ako ho Viliam o to požiadal, a nikto sa k nemu ani nepriblíži, pokým o tom nerozhodne opát. Viliam mu pripomenul, že mu opát dal dovolenie pátrať po celom opátstve, a Malachiáš sa nie bez zlomyseľnosti opýtal, či mu opát dovolil voľne sa pohybovať aj po skriptóriu alebo nedajbože aj po knižnici. Viliam pochopil, že mu nestojí za to merať si s Malachiášom sily, aj keď všetok ten rozruch a obavy okolo Venantiových pergamenov v ňom, prirodzene, túžbu, aby sa s nimi oboznámil, ešte posilňovali. Jeho predsavzatie, že sa ta v noci, aj keď ešte nevie ako, vráti, bolo také pevné, že sa rozhodol nevyvolávať roztržky. Očividne však pomýšľal na odvetu, čo by vyzeralo ako veľká neústupčivosť a vari by si za to zaslúžil odsúdenie keby ho nebola hnala jedine túžba po pravde.

Prv ako sme sa pobrali do refektára, ešte sme sa trocha poprechádzali po krížovej chodbe, aby sme v chladnom večernom vzduchu striasli zo seba spánok. Prechádzalo sa tam ešte zopár mníchov pohrúžených do meditácií. V záhrade pred krížovou chodbou sme zbadali staručkého už nevládneho Alinarda z Grottaferraty, ktorý väčšinu dňa trávil medzi rastlinami, ak sa práve nemodlil v kostole. Sedel z vonkajšej strany stĺporadia a zdalo sa, že chlad ani necíti.

Viliam sa mu prihovoril a starca viditeľne potešilo, že sa s ním ktosi dal do reči.

„Mali sme jasný deň,“ povedal Viliam.

„Z milosti Božej,“ odvetil starec.

„Jasný na nebi, ale chmúrny na zemi. Dobre ste poznal Venantia?“

„Akého Venantia?“ opýtal sa starec. Potom mu v očiach preblesklo svetielko. „Ach, toho mŕtveho mládenca. Po opátstve sa túla šelma…“

„Aká šelma?“

„Veľká šelma, ktorá vystúpila z mora… Má sedem hláv a desať rohov a na rohoch desať diadémov a na hlavách tri rúhavé mená. Šelma podobná leopardovi, nohy má ako medveď a jej tlama je ako tlama leva… Ja som ju videl…“

„Kde ste ju videli? V knižnici?“

„V knižnici? Prečo? Už roky nechodím do skriptória a knižnicu som nikdy nevidel. Do knižnice nikto nechodí. Poznal som tých, čo ta chodili…“

„Koho? Malachiáša, Berengára?“

„Och, nie…“ starec sa chrapľavo zasmial. „Pred nimi. Knihovníka, ktorý prišiel pred Malachiášom, to sú už roky…“

„Kto to bol?“

„Nespomínam si. Zomrel, keď bol Malachiáš ešte mladý. A toho, čo prišiel pred Malachiášovým majstrom a bol mladým knihovníkovým pomocníkom, ešte keď som ja bol mladý, Ale do knižnice moja noha nikdy nevkročila. Labyrint…“

„Knižnica je labyrint?“

„Hunc mundum tipice laberinthus denotat ille,“ (Hunc mundum… – Ten labyrint je obrazom nášho sveta. Je široký pre toho, kto doňho vchádza, ale priveľmi úzky pre toho, kto chce z neho vyjsť.) zarecitoval starec zabratý do seba. „Intranti largus, redeunti sed nimis artus. Knižnica je veľký labyrint, znak labyrintu sveta. Vojdeš, a nevieš, či vyjdeš. Nemá sa zachádzať za Herculove stĺpy…“

„Teda neviete, ako sa dá vojsť do knižnice, keď sú dvere Budovy zamknuté?“

„Ale hej,“ zasmial sa starec, „to vedia mnohí. Prejdeš cez kostnicu. Cez kostnicu prejsť môžeš, ale cez ňu prejsť nechceš. Mŕtvi mnísi sú na stráži.“

„Na stráži sú teda mŕtvi mnísi, a nie tí, čo sa v noci so svetlom mocú po knižnici?“

„So svetlom?“ Starec vyzeral prekvapený. „Nikdy som o tom nepočul. Mŕtvi mnísi sú v kostnici, kosti sa pomaly sťahujú z cintorína, zhromažďujú sa tam a strážia priechod. Nikdy si nevidel oltár kaplnky, z ktorej sa ide do kostnice?“

„To je tá tretia vľavo za priečnou loďou, pravda?“

„Tretia? Možno. Tá, kde je na oltárnom podstavci vytesaných tisíc kostlivcov. Štvrtá lebka sprava, zatlač oči… a si v kostnici. Ale nechoď ta, ja som ta nikdy nevkročil. Opát to nechce.“

„A čo tá šelma, kde ste ju videli?“

„Šelmu? Ach, Antikrist… Príde každú chvíľu, tisícročie uplynulo, čakáme ho…“

„Ale tisícročie uplynulo už pred tristo rokmi, a on neprišiel…“

„Po uplynutí tisícročia Antikrist nepríde. Keď uplynie tisíc rokov, nastúpi kráľovstvo spravodlivých, potom príde Antikrist, aby zmiatol spravodlivých a potom nastane posledná bitka…“

„Lenže spravodliví budú vládnuť tisíc rokov,“ povedal Viliam. „Alebo vládli od Kristovej smrti až do konca prvého tisícročia, a teda Antikrist mal prísť vtedy, alebo ešte nevládli a Antikrist je ešte ďaleko.“

„Tisícročie sa neráta od Kristovej smrti, ale od Konštantínovej donácie. Teraz je to tisíc rokov…“

„Čiže teraz sa končí kráľovstvo spravodlivých?“

„Neviem, už neviem… Som ustatý. Ťažko sa to ráta. Beatus z Liébany (Beatus z Liébany – (zom. 798), významný komentátor Apokalypsy (Zjavenia) apoštola Jána) to vyrátal, opýtaj sa Jorgeho, on je mladý, má dobrú pamäť… Lenže čas už dozrel. Nepočul si sedem poľníc?“

„Prečo sedem poľníc?“

„Nepočul si, ako zomrel ten druhý mládenec, ten iluminátor? Zatrúbil prvý anjel a nastalo krupobitie a na zem padal oheň zmiešaný s krvou. A zatrúbil druhý anjel a tretina mora sa zmenila na krv… A nezomrel ten druhý mládenec v mori krvi? Pozor na tretiu poľnicu! Zomrie tretina tvorstva žijúceho v mori. Boh na nás posiela trest. Celý svet okolo opátstva je zamorený kacírstvom, na rímskom stolci vraj sedí zvrátený pápež, ktorý používa hostie na černokňažnícke kúsky a chová nimi svoje murény… A u nás niekto porušil zákaz, otvoril pečate labyrintu…“

„Kto vám to povedal?“

„Počul som to, všetci si šuškajú, že do opátstva vošiel hriech. Máš hrach?“

S touto prekvapujúcou otázkou sa obrátil na mňa. „Nie hrach nemám,“ riekol som zmätený.

„Najbližšie mi dones hrachu. Omáľam ho v ústach, pozri aké mám biedne, bezzubé ústa, omáľam ho, až dokiaľ celkom nezmäkne. Je dobrý na sliny, aqua fons vitae. (aqua fons vitae – voda je prameň života) Donesieš mi zajtra hrachu?“

„Áno, zajtra vám prinesiem,“ povedal som. Ale už driemal Nechali sme ho tak a išli sme do refektára.

„Čo si myslíte o tom, čo povedal?“ opýtal som sa svojho majstra.

„Teší sa božskému šialenstvu storočných ľudí. V jeho slovách sa dá ťažko rozlíšiť pravda od nepravdy. Ale myslím, že nám predsa len povedal, ako sa dá dostať do Budovy. Pozrel som si kaplnku, z ktorej vyšiel Malachiáš minulej noci. Skutočne je tam kamenný oltár a na jeho podstavci sú vykresané lebky. Dnes večer to skúsime.“

Druhý deň

KOMPLETÓRIUM

Tu vojdú do Budovy, objavia tajomného návštevníka, nájdu tajnú správu s černokňažníckymi znakmi, prídu o práve nájdenú knihu, ktorú potom budú hľadať v mnohých ďalších kapitolách, a nie ostatnou z nepríjemností je krádež Viliamových vzácnych šošoviek.

Večera sa odbavila v skľučujúcom tichu. Prešlo čosi vyše dvanásť hodín, ako objavili Venantiovo telo. Všetci kútikom oka pozerali na jeho prázdne miesto pri stole. Keď prišiel čas kompletória, zástup uberajúci sa do chóru vyzeral ako pohrebný sprievod. Počas pobožnosti sme stáli v lodi a nespúšťali sme z očí kaplnku. Svetlo bolo slabé, a keď sa Malachiáš vynoril z tmy a zamieril do svojho štalumu, nemohli sme pochopiť, odkiaľ vlastne vyšiel. Na každý prípad sme sa utiahli do šera bočnej lode, aby nikto nezbadal, že tam po skončení pobožnosti ostávame. V škapuliari som mal kahanec, potiahol som ho v kuchyni cez večeru. Mali sme ho zapáliť od ohňa, ktorý horel po celú noc vo veľkej bronzovej trojnožke. Mal som nový knôt a hodne oleja. Svetlo nám malo vystačiť na dlhý čas.

Bol som priveľmi vzrušený tým, do čoho sme sa púšťali, aby som venoval pozornosť obradom, takmer som ani nezbadal, kedy sa skončili. Mnísi si stiahli kapucne do tváre, pomalým radom vyšli von a pobrali sa do svojich ciel. Kostol, osvetľovaný len slabým plameňom v trojnožke, ostal prázdny.

„Dajme sa do toho!“ povedal Viliam.

Podišli sme k tretej kaplnke. Podstavec oltára sa skutočne podobal na kostnicu, pri pohľade na lebky s prázdnymi hlbokými očnými jamkami, v hŕbe uložené na hromade dúčelí, človeka pochytil strach, taký obdivuhodne verný bol ten reliéf. Viliam si potichu opakoval, čo počul od Alinarda (štvrtá lebka sprava, stlač oči). Strčil prsty do očných jamiek bezmäsej tváre a hneď nato sme začuli akýsi tupý škripot. Oltár sa pohol, obrátil sa na skrytom čape a odkryl tmavý otvor. Zdvihol som kahanec a posvietil som dnu. Zazreli sme vlhké schody. Rozhodli sme sa, že po nich zídeme, a chvíľu sme sa dohovárali, či máme vchod za sebou zatvoriť. Radšej nie, povedal Viliam, nevieme, či by sme ho potom vedeli otvoriť. A pokiaľ ide o riziko, že by nás niekto mohol objaviť, nuž ten, čo by o tomto čase prišiel, iste vie, ako sa s mechanizmom narába, a ani zatvorený priechod ho nezastaví.

Po dobrej desiatke schodov sme sa dostali do akejsi chodby, kde boli po bokoch vodorovne vyhĺbené výklenky, aké som neskôr videl v mnohých katakombách. Ibaže vtedy som do kostnice vkročil po prvý raz a pochytil ma náramný strach. Kosti mníchov, vyhrabané zo zeme, sa tam po stáročia kopili vo výklenkoch a nikto sa nepokúsil opäť ich poskladať do podoby tela. V niektorých výklenkoch boli len drobné kosti, v iných iba lebky, úhľadne poukladané do akejsi pyramídy, aby sa neskotúľali, a bolo to naozaj hrôzostrašné divadlo, najmä pri hre tieňov a svetiel, ktorú kahanec vytváral, ako sme tade kráčali. V jednom výklenku som videl samé ruky, množstvo od seba už neoddeliteľných rúk v spleti mŕtvych prstov. Z úst sa mi vydral výkrik, lebo na okamih som mal dojem, že na tom mieste mŕtvych je čosi živé, že tam čosi spišťalo a mihlo sa v tme.

„Potkany,“ uistil ma Viliam.

„Čo tu robia potkany?“

„Prechádzajú tadeto ako my, lebo kostnica vedie do Budovy, a teda aj do kuchyne. A k chutným knihám v knižnici. Teraz už chápeš, prečo má Malachiáš taký ponurý výzor. Jeho úrad mu káže prechádzať tadeto dva razy denne, večer a ráno. Ten sa veru nemá na čom smiať.“

„A prečo sa v Evanjeliu nikde nespomína, že Kristus sa smial?“ opýtal som sa z ničoho nič. „Je to skutočne tak, ako vraví Jorge?“

„Celé zástupy si kládli otázku, či sa Kristus smial. Mňa to neveľmi zaujíma. Myslím, že sa vôbec nesmial, lebo ako syn Boží bol vševediaci, a teda vedel, čo my kresťania budeme stvárať. Ale už sme na mieste.“

A vďaka Bohu, chodba sa naozaj skončila, znovu tu boli schody a potom nám stačilo už iba strčiť do železom okutých dverí z tvrdého dreva a ocitli sme sa za kuchynským ohniskom, priamo pod točitými schodmi do skriptória. Ako sme po nich vychádzali, zazdalo sa nám, že počujeme akýsi šramot.

Chvíľu sme ticho postáli, potom som povedal: „To nie je možné. Pred nami sem nik nevošiel…“

„Ak je toto jediný vstup do Budovy. V dávnych časoch to bola pevnosť, musí mať teda viac tajných vchodov, o ktorých nevieme. Poďme opatrne. Ale nemáme veľmi na výber. Ak zhasneme svetlo, nebudeme vedieť, kam ideme, ak ho necháme svietiť, vyplašíme toho, kto je hore. Môžeme len dúfať, že ak tam dakto je, má väčší strach ako my.“

Vyšli sme z južnej bašty a vošli sme do skriptória. Venantiov stôl bol práve na opačnej strane. Idúcky sme osvetľovali len zopár lakťov steny, lebo sieň bola veľmi rozľahlá. Dúfali sme, že na dvore niet nikoho, čo by zazrel svetlo prenikajúce z oblokov. Stôl vyzeral nedotknutý, no ako sa Viliam zohol, že si prezrie listy na spodnej polici, hneď sklamane vykríkol.

„Niečo chýba?“ spýtal som sa.

„Dnes som tu videl dve knihy, jedna z nich bola v gréčtine. A práve tá chýba. Ktosi ju zobral a mal veľmi naponáhlo, lebo jeden pergamen mu spadol na zem.“

„Ale stôl bol strážený…“

„Pravdaže. Možno sa tu ktosi hrabal iba pred chvíľou.“ Obrátil sa do tmy a jeho hlas sa rozľahol medzi stĺpmi: „Ak si tu, maj sa na pozore!“ Videlo sa mi, že je to dobrý nápad: ako už Viliam povedal, vždy je lepšie, ak sa ten, čo nám naháňa strach, bojí väčšmi nás ako my jeho.

Viliam položil na stôl list, ktorý našiel na zemi, a sklonil sa nad ním. Požiadal ma, aby som mu posvietil. Podniesol som kahanec a zazrel som, že list je na hornej časti biely a na dolnej pokrytý drobučkými písmenami, ktoré som ťažko spoznával.

„To je gréčtina?“ opýtal som sa.

„Áno, ale veľmi tomu nerozumiem.“ Vytiahol z habitu svoje šošovky, pevne si ich nasadil na nos a ešte väčšmi sa sklonil nad list.

„Je to po grécky, písané veľmi drobným písmom a navyše neporiadne. Aj so šošovkami sa mi to ťažko číta, bolo by treba viacej svetla. Poď bližšie…“

Chytil list, pridržal si ho pred očami a ja babrák namiesto toho, aby som prešiel za jeho chrbát a podržal mu kahanec nad hlavou, som sa postavil rovno pred neho. Požiadal ma, aby som prešiel nabok, ja som tak spravil a pritom som plameňom začiahol chrbát listu. Viliam ma odsotil a opýtal sa, či mu chcem rukopis spáliť, potom vykríkol. Aj ja som dobre videl, že na hornej polovici listu sa zjavilo niekoľko nejasných znakov žltohnedej farby. Viliam si vzal kahanec a prechádzal ním za pergamenom, držiac plameň dosť blízko, aby ho zohrial, ale neoškvŕkol. Postupne, ako Viliam posúval kahanec a ako od dymu, ktorý vystupoval z vrcholka plameňa predná strana tmavla, na bielom liste sa pomaly, jedna za druhou, sťaby akási neviditeľná ruka písala ‚Mane, Tekel, Fares‘ (Mane, Tekel, Fares (hebr.) – Zrátal, odvážil, rozdelil; slová, ktoré podľa biblického podania napísala tajomná ruka na stenu paláca babylonského kráľa Baltazára.), črtali akési značky, ktoré sa nepodobali na nijakú abecedu, ak len nie na černokňažnícku.

„Úžasné!“ povedal Viliam. „Čoraz zaujímavejšie!“ Poobzeral sa okolo seba: „Ale radšej tento objav neukazujme, aby to nevyužil náš tajomný hosť, ak je ešte tu…“ Zložil si šošovky a položil ich na stôl, potom pergamen starostlivo zvinul a schoval ho v habite. Ešte ohúrený takýmto sledom prinajmenšom obdivuhodných udalostí som chcel Viliama požiadať o ďalšie vysvetlenie, keď vtom od východného schodiska, vedúceho do knižnice, doľahol k nám a vyrušil nás akýsi tupý šramot.

„Tamto je, chyť ho!“ skríkol Viliam. Rozbehli sme sa tým smerom, on rýchlejšie, ja pomalšie, lebo som niesol kahanec. Počul som akýsi buchot, ako keď sa niekto potkne a spadne, a keď som dobehol k začiatku schodišťa, našiel som tam Viliama, ako si obzerá ťažký zväzok s okovaným rohmi a kovovými sponami. V tej istej chvíli sme šramot počuli znova, ozval sa tam, odkiaľ sme prišli.

„Ja blázon,“ zvolal Viliam, „chytro k Venantiovmu stolu!“

Pochopil som, že ktosi, stojaci v šere za naším chrbtom zahodil zväzok, aby nás dostal čo najďalej odtiaľ.

Viliam bol zasa rýchlejší ako ja a prvý pribehol k stolu. V behu som zazrel, ako nejaký tieň uniká pomedzi stĺpy smerom k schodom v západnej bašte.

Pochytil ma bojový zápal, kahanec som strčil Viliamovi a voslep som sa rútil k schodom, po ktorých zbehol utekajúci. V tej chvíli som sa cítil ako Kristov vojak bojujúci so všetkými pekelnými zástupmi a horel som túžbou dolapiť neznámeho a odovzdať ho do rúk môjho majstra. Potkol som sa o okraj kutne a takmer som sa skotúľal dolu schodmi. V tú chvíľu, a prisahám, že iba ten jediný raz v živote, som ľutoval, že som vstúpil do kláštora, okamžite mi však prebleskla hlavou potešujúca myšlienka, že aj môj protivník musí zápasiť s rovnakou prekážkou. A navyše, ak zobral knihu, nemá voľné ruky. Takmer som vletel do kuchyne za chlebovú pec a vo svite hviezdnatej noci, čo slabo osvecoval priestrannú sieň, som zazrel, ako tieň, ktorý som prenasledoval, prekĺzol cez dvere do refektára a zatvoril ich za sebou. Vrhol som sa k nim, chvíľu som sa s nimi mocoval, vošiel som do refektára, rozhliadol som sa naokolo, ale nikoho som nevidel. Dvere do dvora boli ešte zahasprované. Obrátil som sa. Šero a ticho. Zazrel som, že z kuchyne vychádza slabé svetielko, a prilepil som sa k stene. Na prahu medzi miestnosťami sa zjavila postava s kahancom. Vykríkol som. Bol to Viliam.

„Nikoho tu niet? To som si myslel. Nevyšiel dverami. Nevkĺzol do priechodu cez kostnicu?“

„Nie, vybehol odtiaľto, ale neviem kade!“

„Vravel som ti, že sú tu aj ďalšie priechody, no teraz by sme ich zbytočne hľadali. Ten človek sa podľa všetkého práve vynára v dajakom odľahlom kúte. A s ním i moje šošovky.“

„Vaše šošovky?“

„Veru tak. Náš neznámy mi nemohol zobrať list, zato keď prechádzal popri stole, veľmi duchaprítomne uchmatol moje sklá.“

„A prečo?“

„Lebo nie je hlupák. Počul ma hovoriť o tých poznámkach, pochopil, že sú dôležité, a došlo mu, že bez šošoviek ich nebudem v stave rozlúštiť, a je si istý, že nikomu až natoľko nedôverujem, aby som mu ich ukázal. Teda akoby som tie poznámky ani nemal.“

„A ako vedel o vašich šošovkách?“

„Včera sme predsa o nich hovorili s majstrom sklárom, a okrem toho som si ich nasadil dnes dopoludnia v skriptóriu, keď som sa chcel poprehŕňať vo Venantiových pergamenoch. Mnoho osôb by teda mohlo vedieť, aká je to vzácnosť. Normálny rukopis by som ešte aj prečítal, ale nie tento,“ povedal a znova rozkrúcal tajomný hárok, „kde je grécky text napísaný veľmi drobným písmom a horná časť je veľmi nejasná.“

Ukázal mi záhadné znaky, ktoré sa zjavili ako zázrakom v teple plameňa: „Venantius chcel uchovať závažné tajomstvo a použil taký atrament, čo pri písaní nezanechá stopu a objaví sa, iba keď sa zahreje. Alebo použil citrónovú šťavu. A keďže neviem, akú látku použil, a znaky by zasa mohli zmiznúť, poď chytro, máš dobré oči, prepíš ich hneď čo najvernejšie, a radšej nech sú trocha väčšie.“

To som aj spravil, nevediac, čo odpisujem. Išlo o štyri či päť skutočne bosoráckych riadkov, tu uvádzam iba zopár začiatočných znakov, aby som čitateľovi poskytol predstavu, akú záhadu sme mali pred očami.

Keď som bol s prepisom hotový, Viliam na znaky pozrel, bohužiaľ bez šošoviek, preto si aj moju tabuľku držal poriadne ďaleko od nosa. „Určite je to tajná abeceda a bude ju treba rozlúštiť,“ povedal. „Znaky sú nakreslené zle a ty si ich odkreslil hádam ešte horšie, ale určite ide o abecedu podľa znakov zvieratníka. Vidíš? V prvom riadku máme…“ ešte väčšmi odtiahol list od seba a prižmúril oči, aby sa sústredil: „Strelec, Slnko, Merkúr, Škorpión…“

„A čo značia?“

„Keby Venantius bol býval bez dôvtipu, bol by použil najbežnejšiu abecedu zvieratníka: A zodpovedá Slnku, B Jupiteru… Prvý riadok by sa potom čítal… nože píš: RAIQASL…“ Zmĺkol. „Nie, to nič neznačí a Venantius bez dôvtipu nebol. Zostavil abecedu podľa iného kľúča. Musím naň prísť.“

„A dá sa to?“ spýtal som sa s obdivom.

„Áno, ak človek trocha pozná učenie Arabov. Najlepšie traktáty o kryptografii (kryptografia – tajné písmo) sú dielom neveriacich učencov a v Oxforde som si daktoré z nich mohol dať prečítať. Bacon mal pravdu, keď hovoril, že vedomosti získava len ten, kto pozná jazyky. Abú Bakr Ahmad ibn Alí ibn Wašajja an-Nábatí napísal pred storočiami Knihu neskrotnej túžby zbožného človeka spoznať záhady starých spisov a vyložil v nej mnoho zásad, podľa ktorých sa zostavujú a lúštia tajné abecedy, vhodné pri praktizovaní mágie, ale aj pri výmene listov medzi vojskami alebo medzi kráľom a jeho vyslancami. Videl som aj ďalšie arabské knihy, ktoré uvádzajú celý rad pozoruhodných dômyslov. Môžeš napríklad nahradiť jedno písmeno druhým, môžeš napísať slovo odzadu, môžeš písať písmená v obrátenom poradí, ale brať iba každé druhé a potom začať odznova, môžeš, ako v tomto prípade, nahradiť písmená znakmi zvieratníka a takto utajeným písmenám pripísať číselnú hodnotu a tieto čísla zasa podľa inej abecedy zameniť za iné písmená…“

„A ktorý z týchto systémov použil Venantius?“

„Bolo by ich treba preveriť všetky a navyše aj ďalšie. Ale prvou zásadou pri lúštení tajnej správy je uhádnuť, čo chce povedať.“

„Ale potom ju už netreba lúštiť!“ zasmial som sa.

„Nie v tomto zmysle. Možno však postaviť hypotézu, aké by mohli byť prvé slová odkazu, a potom si preveriť, či zásada, ktorá z toho vyplýva, platí na celý zvyšok zápisu. Tak napríklad Venantius iste zaznačil kľúč, pomocou ktorého sa dá dostať do finis Africae. Ak sa domnievam, že správa hovorí o tom, hneď sa mi vybaví istý rytmus… Skús pozrieť na prvé tri slová, nehľaď na písmená, iba na počet znakov… IIIIIIII IIIII IIIIIII… Teraz ich skús rozdeliť na slabiky tak, aby v každej boli aspoň dva znaky, a hovor si nahlas: ta-ta-ta, ta-ta, ta-ta-ta… Nič ti neprichádza na myseľ?“

„Veru nie.“

„Mne veru áno. Secretum finis Africae… (Secretum finis Africae – tajomstvo konca Afriky) Ale keby to tak bolo, v poslednom slove by prvé a šieste písmeno muselo byť rovnaké, a tak to aj je, aha, tu je dva razy symbol Zeme. A prvé písmeno prvého slova, S, by muselo byť také isté ako posledné písmeno druhého slova: a pozri, naozaj sa tu opakuje znak Panny. Možno je to správna cesta. Lenže môže ísť aj o rad náhod. Treba nájsť zásadu zhodnosti…“

„A kde ju nájsť?“

„V hlave. Vymyslieť ju. A potom zistiť, či vyhovuje. Lenže takéto overovanie ma môže stáť celý deň. Viac nie, lebo – to si pamätaj – niet takého tajného písma, ktoré by sa pri troške trpezlivosti nedalo rozlúštiť. Ale teraz sa tu len zbytočne zdržiavame, ešte si máme prezrieť knižnicu. Tým skôr, že druhú časť správy bez šošoviek nijako neprečítam a ty mi s tým nepomôžeš, lebo pre teba tieto znaky…“

„Grecum est, non legitur,“ (Grecum est… – To je po grécky, to sa nečíta.) dokončil som pokorený.

„Práve to, a teraz vidíš, že Bacon mal pravdu! Uč sa! Ale nestrácajme odvahu! Schováme pergamen aj tvoje poznámky a ideme hore do knižnice. Lebo dnes večer nás nezadrží ani desať plukov pekelných.“

Prežehnal som sa. „Ale kto tu mohol byť pred nami? Bendik?“

„Bendik horel túžbou zistiť, čo je medzi Venantiovými pergamenmi, ale nemyslím, že by nám vedel vyviesť takýto zlomyseľný kúsok. V podstate nám navrhol spojenectvo a podľa mňa ani nevyzerá na to, že by sa v noci odvážil vojsť do Budovy.“

„Teda Berengár? Alebo Malachiáš?“

„Myslím, že z Berengára by čosi také vystalo. V podstate je spoluzodpovedný za knižnicu, hryzú ho výčitky, že vyzradil akési tajomstvo, domnieval sa, že Venantius potiahol tú knihu, a možno ju chcel odniesť, kam patrí. Hore už vyjsť nestačil a teraz ju dakde schováva, a ak nám Boh pomôže môžeme ho prichytiť pri čine, keď sa ju pokúsi vrátiť na miesto.“

„Ale mohol by to byť aj Malachiáš, vedený rovnakými po hnútkami.“

„Nepovedal by som. Malachiáš sa mohol na Venantiovom stole hrabať, koľko len chcel, keď tu ostal sám, aby zavrel Budovu. Veľmi dobre som to vedel, ale nemal som ako tomu zabrániť. Teraz vieme, že to neurobil. Ak sa nad tým poriadne zamyslíš, nemáme dôvod predpokladať, že Malachiáš vedel že Venantius vošiel do knižnice a čosi tam potiahol. O tom vie Berengár a Bendik a vieme o tom my dvaja. Mohol by o tom vedieť Jorge z Adelmovej spovede, ale on istotne nebol ten človek, čo sa tak krkolomne rútil dolu točitými schodmi…“

„Teda Berengár alebo Bendik…“

„A prečo nie Pacificus z Tivoli alebo daktorý z mníchov, ktorých sme dnes videli? Alebo sklár Mikuláš, ktorý vie o mojich šošovkách? Alebo ten čudák Salvátor, ktorý, ako sme sa dopočuli, sa tára po nociach za ktoviečím. Musíme sa mať na pozore a nezužovať okruh podozrivých iba preto, že nás to, s čím sa nám zveril Bendik, napravilo jediným smerom. Bendik nás možno chcel popliesť.“

„Ale videl sa vám úprimný.“

„Iste. No pamätaj si, že prvou povinnosťou dobrého inkvizítora je podozrievať v prvom rade tých, čo vyzerajú úprimní.“

„Mrzká je veru inkvizítorská robota,“ povedal som.

„Veď preto som ju aj nechal. A ako vidíš, musím sa k nej vrátiť. Ale nože už poďme do knižnice.“

Druhý deň

NOC

Tu konečne preniknú do labyrintu, majú čudesné vidiny a ako to už v labyrintoch býva, zablúdia.

S kahancom zdvihnutým vysoko pred sebou sme znova vyšli do skriptória, tentoraz po východnom schodišti, ktoré viedlo aj na zakázané poschodie. Myslel som na to, čo o labyrinte povedal Alinardus, a čakal som čosi hrôzostrašného.

Keď sme sa už ocitli tam, kam sme nikdy nemali vkročiť, prekvapilo ma, že sa nachádzame v neveľkej sedemstennej miestnosti bez oblokov, kde, ako napokon na celom poschodí, prenikavo razilo potuchlinou a plesňou. Nič strašidelného.

Ako som povedal, miestnosť mala sedem stien, ale iba v štyroch bol medzi dvoma menšími, v múre vstavanými stĺpmi pomerne široký priechod, nad ktorým sa klenul polkruhový oblúk. Pozdĺž plných stien stáli obrovské skrine preplnené starostlivo uloženými knihami. Na skriniach aj na jednotlivých policiach boli ceduľky s číslami: zrejme išlo o tie isté čísla, ktoré sme videli v katalógu. Uprostred miestnosti stál stôl, takisto založený knihami. Na všetkých zväzkoch ležala iba tenká vrstva prachu, znak, že boli často utierané. Ani na zemi nebolo nijakých smetí. Na stene nad oblúkom jedných z dverí bola namaľovaná veľká kartuša a na nej nápis: Apocalypsis Jesu Christi. Nevyzeral vyblednutý aj keď litery boli starosvetské. Neskoršie sme si v ďalších miestnostiach všimli, že kartuše boli vlastne vyryté do kameňa, a dosť hlboko, a ryhy boli vyplnené farbou, ako sa to robí na kostolných freskách.

Prešli sme jedným z priechodov a ocitli sme sa v ďalšej miestnosti. Na jednej strane bolo okno s alabastrovými tabuľkami namiesto skiel, dve steny boli plné a jedna s priechodom do ďalšej miestnosti, takým istým ako ten, cez ktorý sme práve prišli. Aj táto miestnosť mala dve plné steny, v jednej stene oblok a ďalšie dvere priamo pred nami. V obidvoch miestnostiach boli kartuše, tvarom sa podobali tej, ktorú sme videli prvú, ale nápisy mali rozdielne. Na kartuši v prvej miestnosti stálo: Super thronos viginti quatuor (Super thronos… – Na trónoch sedelo dvadsaťštyri starcov.) v druhej: Nomen illi mors (Nomen illi mors – Menoval sa smrť). Obidve miestnosti boli menšie než tá, cez ktorú sme vošli do knižnice (tá bola sedemstenná a tieto dve štvorstenné), ale zariadenie v nich bolo rovnaké: skrine s knihami a naprostriedku stôl.

Vstúpili sme do tretej miestnosti. Tu neboli knihy ani kartuša. Pod oblokom stál kamenný oltár. Bolo tam troje dverí jednými sme vošli, druhé viedli do sedemstennej miestnosti, v ktorej sme už boli, a tretie nás doviedli do ďalšej miestnosti, podobajúcej sa na tie predchádzajúce, ibaže na kartuši stálo: Obscuratus est sol et aer. (Obscuratus est… – Zatemnilo sa slnko aj vzduch.) Odtiaľ sa prechádzalo do ďalšej miestnosti, kde boli na kartuši slová: Facta est grando et ignis. (Facta est… – Nastalo krupobitie a oheň.) Tam už nijakých dverí nebolo, z tej miestnosti sa ďalej ísť nedalo a bolo sa nám treba vrátiť.

„Uvažujme,“ povedal Viliam. „Päť štvorcových alebo mierne lichobežníkových miestností, v každej z nich jeden oblok, a obklopujú sedemstennú miestnosť bez oblokov, do ktorej vedú schody. Vidí sa mi to jednoduché. Sme vo východnej bašte. Zvonka má každá bašta päť oblokov a päť stien. Vychádza to. Prázdna miestnosť je obrátená na východ, presne tak ako chór v kostole, slnečné lúče na svitaní osvecujú oltár, čo je podľa mňa správne a zbožné. Jediným chytráctvom sa mi tu zdajú tie alabastrové tabule. Cez deň prepúšťajú krásne svetlo, a v noci nimi neprenikne ani len mesačný lúč. Nie je to vlastne nijaký poriadny labyrint. Teraz sa pozrieme, kam vedie ďalších dvoje dverí sedemstennej miestnosti. Myslím, že sa tu ľahko vyznáme.“

Môj majster sa mýlil, stavitelia knižnice boli chytrejší, ako sme si mysleli. Neviem dobre vysvetliť, čo sa vlastne stalo, no len čo sme opustili baštu, sled miestností sa akosi pomotal Niektoré mali dvoje, iné zasa troje dverí. V každej bol jeden oblok, aj v takých, do ktorých sme vošli z miestnosti s oblokom v predstave, že ideme dovnúra Budovy. Vo všetkých boli tie isté skrine a stoly, pekne poukladané zväzky vyzerali jeden ako druhý a veru nám nepomáhali na prvý pohľad rozoznať, kde sme. Pokúšali sme sa zorientovať podľa kartuší. Raz sme prešli cez miestnosť s nápisom: In diebus illis (In diebus illis – V tých dňoch) a po krátkom chodení sa nám zdalo, že sme sa do nej opäť vrátili. Ibaže sme si pamätali, že dvere naproti obloku viedli do miestnosti s nápisom Primogenitus mortuorum (Primogenitus mortuorum – Prvorodený z mŕtvych), kým teraz sme narazili na inú, kde stálo znova Apocalypsis Jesu Christi, a nebola to sedemstenná miestnosť, z ktorej sme sa vydali na obchôdzku. To nás doviedlo k presvedčeniu, že niekedy sa kartuše v rozličných miestnostiach opakujú. Našli sme dve susediace miestnosti s nápisom Apocalypsis a vzápätí ďalšiu s nápisom Cecidit de coelo stella magna. (Cecidit de coelo… – Z neba spadla veľká hviezda…)

Pôvod viet na kartušiach bol jasný, išlo o výňatky zo Zjavenia svätého Jána, ale už vonkoncom nebolo jasné, prečo sú napísané na múroch, ani podľa akého poriadku sú rozmiestnené. Náš zmätok ešte vzrástol po zistení, že niektoré kartuše, nebolo ich zasa mnoho, nie sú čierne, ale červené.

V istej chvíli sme sa znovu ocitli v sedemstennej miestnosti, odkiaľ sme vyrazili (tá sa dala ľahko spoznať, lebo v nej vyúsťovali schody) a ešte raz sme sa dali po pravej ruke, usilujúc sa ísť rovno z miestnosti do miestnosti. Prešli sme cez tri miestnosti a narazili sme na súvislú stenu. Jediný priechod viedol do bočnej miestnosti, ktorá mala iba ďalšie dvere. Vyšli sme cez ne, prešli cez ďalšie štyri miestnosti a znova sme mali pred sebou súvislú stenu. Vrátili sme sa do predchádzajúcej miestnosti, kde boli ešte dva priechody, pobrali sme sa tým, ktorým sme to ešte neskúšali, prešli sme cez ďalšiu miestnosť a opäť sme sa ocitli vo východiskovej sedemstennej sále.

„Ako sa volala tá posledná miestnosť, z ktorej sme sa vrátili?“ opýtal sa Viliam.

Zalovil som v pamäti: „Equus albus.“ (Equus albus – Biely kôň)

„Dobre, nájdime ju.“ Našli sme ju bez ťažkostí. Tam, ak sme sa nechceli vracať po vlastných stopách, nám ostávalo len vojsť do miestnosti s označením Gratia vobis et pax. (Gratia vobis… – Milosť vám a pokoj) V nej sme napravo našli nový priechod, ktorý nás podľa našej mienky nemal doviesť nazad. A skutočne, ešte raz sme našli In diebus illis a Primogenitus mortuorum (boli to tie isté miestnosti, ako pred chvíľou?), až sme sa napokon dostali do miestnosti, kde, ako sa nám zdalo, sme ešte neboli: mala názov Tertia pars terrae combusta est. (Tertia pars… – Tretina zeme zhorela.) Ale vtedy sme už nevedeli, kde sme vzhľadom na východnú baštu.

S kahancom vystrčeným pred sebou som sa vydal do nasledujúcich miestností. Oproti nám sa zrazu vynoril hrozivo mohutný obor, telo sa mu vlnilo a chvelo, akoby to bol duch.

„Diabol!“ skríkol som a len-len že mi kahanec nevypadol z rúk, tak prudko som sa zvrtol a vrhol sa Viliamovi do náručia. Ten mi vzal kahanec z ruky, odstrčil ma a vykročil napred s odvahou, ktorá mi prichodila nadľudská. Aj on čosi zazrel, lebo prudko cúvol. Potom znova vykročil a zdvihol lampu. Nato sa rozosmial.

„Naozaj dômyselné! Zrkadlo!“

„Zrkadlo?“

„Áno, môj chrabrý bojovník. Pred chvíľou si sa v skriptóriu tak odvážne vrhol na skutočného nepriateľa a teraz sa naľakáš vlastného obrazu. Zrkadla, ktoré ti vracia tvoj zväčšený a spotvorený obraz.“

Chytil ma za ruku a priviedol ma k stene naproti vchodu. Na zvlnenej sklenej tabuli, ktorú teraz kahanec osvetľoval zblízka, som uvidel naše groteskne znetvorené obrazy, ktoré menili podobu aj výšku podľa toho, ako sme sa približovali alebo vzďaľovali.

„Budeš si musieť prečítať dajaký traktát o optike,“ povedal Viliam pobavene, „ako to istotne urobili zakladatelia knižnice. Najlepšie o tom písali Arabi. Alhazén zostavil traktát De aspectibus (De aspectibus – O výzoroch), kde pomocou presných geometrických dôkazov hovorí o sile zrkadiel. Podľa toho, aký majú povrch, môžu daktoré z nich zväčšovať aj tie najdrobnejšie veci (a čo inšie sú moje šošovky?), iné ukazujú obrazy hore nohami alebo krížom alebo zobrazujú dva predmety namiesto jedného a štyri namiesto dvoch. Ďalšie, ako napríklad toto, zas robia z trpaslíka obra a z obra trpaslíka.“

„Pane Ježišu!“ zvolal som. „Toto sú teda tie zjavenia, ktoré vraj niekto videl v knižnici?“

„Môžbyť. Naozaj dômyselný nápad.“ Prečítal si kartušu na stene nad zrkadlom: Super thronos viginti quatuor. „To sme už mali, ale v miestnosti bez zrkadla. A táto navyše nemá obloky a ani nie je sedemstenná. Kde sme?“ Rozhliadol sa okolo seba a podišiel k jednej skrini. „Adso, bez tých mizerných oculi ad legendum (oculi ad legendum – oči na čítanie, t.j. okuliare) neviem prečítať, čo je napísané na tých knihách. Prečítaj mi zopár názvov.“

Vzal som jednu len tak naverímboha. „Majstre, tu nie je napísané nič!“

„Akože? Veď tam vidím písmo, ako to čítaš?“

„Nijako. To nie sú písmená abecedy a nie je to ani gréčtina, tú by som poznal. Vyzerá to ako červíky, hadíky, mušince…“

„Ach, to je písané po arabsky. Sú tam ešte také?“

„Hej, zopár. Ale tuto je jedna v latinčine, ak Boh dá. Al… Al-Chvárizmí (Al-Chvárizmí – arabský matematik a astronóm z 9. stor.), Tabulae.“

„Astronomické tabuľky Al-Chvárizmího v preklade Abélarda z Bathu! Veľmi vzácne dielo. Pokračuj…“

„Isá ibn Alí (Isá ibn Alí (11. stor.) – najväčší arabský optik, stúpenec gréckeho lekára Galéna), De oculis (De oculis – O očiach), Al-Kindí (Al-Kindí – arabský filozof a prírodovedec z 9. stor.), De radiis stellatis (De radiis stellatis – O hviezdnych lúčoch ) …“

„Teraz pozri na stôl.“

Roztvoril som veľký zväzok, čo ležal na stole, knihu De bestiis. (De bestiis – O zvieratách) Natrafil som na jemne iluminovanú stranu, na ktorej bol zobrazený prekrásny jednorožec.

„Pekná robota,“ poznamenal Viliam, ktorý obrázky videl dobre. „A tamto?“

Prečítal som: „Liber monstruorum de diversis generibus. (Liber monstruorum… – Kniha netvorov rozličných druhov.) Aj tu sú pekné obrázky, ale zdajú sa mi staršie.“

Viliam sa naklonil nad text: „To iluminovali írski mnísi najmenej pred piatimi storočiami. Kniha s jednorožcom je však oveľa mladšia, vyzerá akoby ju robili Francúzi.“ A opäť som obdivoval učenosť svojho majstra.

Vošli sme do susednej miestnosti a prešli cez štyri ďalšie, všetky mali obloky, všetky boli plné kníh v neznámych jazykoch a v každej bolo zopár textov o okultných vedách. Napokon sme narazili na stenu a museli sme sa vrátiť, lebo týchto päť miestností bolo spojených len medzi sebou, nedalo sa z nich prejsť inam.

„Podľa postavenia múrov by sme teraz mali byť v päťuholníku daktorej inej bašty, ale nie je tu stredová sedemstenná miestnosť, asi sa teda mýlime.“

„A čo obloky,“ poznamenal som. „Ako to, že je tu toľko oblokov? Veď nie je možné, aby boli všetky miestnosti obrátené na vonkajšiu stranu.“

„Zabúdaš na vnútorný dvorec. Mnoho z tých oblokov, čo sme videli, vedie do osembokej šachty. Keby bol teraz deň, rozdiel vo svetle by nám ukázal, ktoré okná sú vonkajšie a ktoré vnútorné, a hádam by nám určil aj polohu miestnosti vzhľadom na slnko. Ale v noci rozdiel nebadať. Vráťme sa.“

Vrátili sme sa do miestnosti so zrkadlom a zamierili sme k tretím dverám, cez ktoré, ako sa nám zdalo, sme ešte neprešli. Pred nami sa ukázali tri či štyri miestnosti v rade za sebou a z tej poslednej k nám presvitala akási slabá žiara.

„Niekto tam je!“ zvolal som priškrteným hlasom.

„Ak je, už zbadal naše svetlo,“ povedal Viliam, jednako však zakryl plameň rukou. Minútku-dve sme postáli. Žiara sa ďalej ľahko chvela, no ani nesilnela, ani neslabla.

„Možno je to len lampa,“ povedal Viliam, „jedna z tých, čo sem dávajú, aby mníchom navraveli, že v knižnici prebývajú duše zosnulých. Lenže to treba zistiť. Ty ostaň tu a zakrývaj svetlo, ja tam opatrne zájdem.“

Ešte vždy som sa hanbil, ako zbabelo som sa zachoval pred zrkadlom, a chcel som si napraviť reputáciu.

„Nie,“ povedal som, „idem ja, vy ostaňte tu. Pôjdem opatrne, som nižší a ľahší. Len čo zistím, že nehrozí nijaké nebezpečenstvo, zavolám vás.“

Tak som aj spravil. Prešiel som cez tri miestnosti, zakrádajúc sa popri stene zľahka ako mačka (alebo ako novic, ktorý ide do kuchyne kradnúť syr, v čom som v Melku vynikal). Chránený stĺpom, ktorý tvoril pravú zárubňu, som sa popri stene došúchal až na prah miestnosti, odkiaľ vyžarovalo slabé svetielko, a nazrel som dnu. V miestnosti nebolo nikoho Na stole stála akási lampka a ledva žižkala. Nebola olejová ako náš kahanec, podobala sa skôr na neprikrytú kadidelnicu, nehorela plameňom, ale v ľahkom popole čosi tlelo. Dodal som si odvahy a vošiel som dnu. Vedľa kadidelnice ležala na stole otvorená kniha plná žiarivých farieb. Podišiel som bližšie a na otvorenej strane som zazrel štyri rôznofarebné pásy, žltý, cinóbrový, tyrkysový a zlatistohnedý. Vynímalo sa tam zviera hrozné už na pohľad, desaťhlavý drak, ktorý chvostom strhával nebeské hviezdy a zrážal ich na zem. A zrazu som videl, že sa drak množí a šupiny na jeho koži akoby sa menili na more ohnivých platničiek, ktoré sa odlúpili od pergamenu a krúžia mi okolo hlavy. Zaklonil som hlavu a zazrel som, ako sa povala miestnosti nakláňa a padá na mňa, nato som začul akoby sipot tisícov hadov, nie však hrozivý, skôr akýsi zvodný, a zjavila sa mi žena zaliata svetlom priblížila sa tvárou k mojej tvári a ovanula ju svojím dychom. Odstrčil som ju vystretými rukami a zazdalo sa mi, že sa nimi dotýkam kníh v skrini pred sebou, alebo že tie sa zväčšujú do obrovských rozmerov. Už som nevnímal, kde som, kde je nebo a kde zem. Uprostred miestnosti som zazrel Berengára, prekypujúceho zmyselnosťou, ako s odporným úsmevom uprene hľadí na mňa. Zakryl som si tvár rukami a tie sa mi zdali ako slizké a blanité ropušie paprčky. Tuším som vykríkol, v ústach som zacítil kyslastú chuť a prepadol som sa do nekonečnej tmy, ktorá sa podo mnou rozzevovala, a potom som už nevedel o ničom.

Prebral som sa po čase, ktorý mi pripadal ako storočie, na údery, od ktorých mi dunelo v hlave. Ležal som na zemi a Viliam ma plieskal po lícach. Bol som už v druhej miestnosti do očí mi padla kartuša s nápisom Requiescant a laboribus suis. (Requiescant… – Nech si odpočinú od svojich námah.)

„No tak, Adso,“ šepkal mi Viliam. „To nič…“

„To tam…“ ešte som bľabotal. „Tá šelma tam…“

„Nijaká šelma. Našiel som ťa blúzniť na zemi pri stole, na ktorom leží krásna mozarabická Apokalypsa, otvorená na strane, kde mulier amicta sole (mulier amicta sole – žena odetá slnkom) čelí drakovi. Podľa zápachu som zistil, že si sa nadýchal čohosi škodlivého, a hneď som ťa odtiaľ odniesol. Aj mňa bolí hlava.“

„Čo som vlastne videl?“

„Vôbec nič. Ibaže tam tlejú látky vyvolávajúce vidiny, spoznal som ten zápach, bude to čosi arabského, hádam to isté, čo Starec z hôr (Starec z hôr – Hasan ibn al-Sabbah, stredoveký krutovládca v stred. Ázii) dával dýchať svojim ľuďom, prv ako ich vyslal vraždiť. Tým sme si vysvetlili záhadu videní. Dakto sem na noc dáva magické byliny, aby nevítaných hostí presvedčil, že knižnicu chráni diabolská moc. A čo si vlastne cítil?“

Nesúvisle, ako som si to pamätal, vyrozprával som Viliamovi svoje videnie a on sa zasmial: „Napoly si zveličil to, čo si videl v knihe, a napoly si nechal hovoriť svoje túžby a úzkosti. Taký účinok majú tieto byliny. Zajtra sa o tom budeme musieť porozprávať so Severínom, myslím, že o tom vie viac, ako nám chce navravieť. Sú to byliny, len byliny, netreba tu nijakých černokňažníckych úkonov, o ktorých nám rozprával sklár. Byliny, zrkadlá… Toto miesto zakázaných vedomostí je chránené mnohými veľmi múdrymi vynálezmi. Veda využívaná na zatemňovanie, nie na osvecovanie myslí. To sa mi nepáči. Akýsi zvrátený um vedie svätú obranu knižnice. Ale toto bola ťažká noc, už nám treba odtiaľto vyjsť. Si rozrušený, potrebuješ trocha vody a čerstvý vzduch. Tu by sme sa zbytočne namáhali otvoriť obloky, sú privysoko a možno ich celé desaťročie nikto neotváral. Ako mohlo dakomu skrsnúť v hlave, že Adelmus odtiaľto skočil do priepasti?“

Vyjsť, povedal Viliam, akoby to bola celkom jednoduchá vec. Vedeli sme, že do knižnice sa vchádza iba z jednej bašty, z východnej. Lenže kde sme my v tej chvíli boli? Načisto sme stratili orientáciu. Ako sme tam blúdili v obavách, že už odtiaľ nikdy nevyjdeme, ja ešte vždy s podlamujúcimi sa kolenami a s nutkaním na vracanie, Viliam zase dosť ustaraný o mňa a podráždený z toho, že jeho vedomosti sú nedostatočné, dostali sme, vlastne Viliam dostal vnuknutie, čo treba urobiť nasledujúceho dňa. Mali by sme sa do knižnice vrátiť, pravda, ak sa z nej vôbec dostaneme, s kúskom obhoreného dreva alebo s dajakým iným predmetom, ktorým by sme na stenách mohli urobiť značky.

„Na to, ako nájsť východ z labyrintu,“ odriekal Viliam, „je len jediný spôsob. V každom novom uzlovom bode, to jest v bode dovtedy ešte neprejdenom, sa príchodová cesta troma znakmi označí. Jestli predošlé znaky na tej-ktorej ceste k uzlovému bodu ukazujú, že sa tade už prešlo, príchodová cesta sa len jedným znakom označí. Jestli už všetky priechody takto boli označené, treba sa touže cestou nazad vrátiť, jestli však jeden alebo dva priechody v uzlovom bode sú ešte neoznačené, ktorýkoľvek z nich sa vyberie a dva znaky sa naň dajú. Pustiac sa priechodom, ktorý má len jeden znak, ešte dva k nemu pridáme, aby aj tento priechod mal tri znaky. Všetky časti labyrintu by mali byť prejdené, jestli sa z uzlového bodu priechodom troma znakmi označeným nikdy nepôjde, okrem že by už neoznačkovaného priechodu nebolo.“

„Ako to viete? Vyznáte sa v labyrintoch?“

„Nie, to len citujem jeden starý text, ktorý som kedysi čítal.“

„A podľa tohto návodu sa dá dostať von?“

„Pokiaľ viem, skoro nikdy. Ale aj tak to skúsime. Okrem toho v najbližších dňoch už zasa budem mať šošovky a budem si môcť lepšie poprezerať knihy. Možno tam, kde nás pletie poradie kartuší, nás usmerní poradie kníh.“

„Budete mať svoje šošovky? Ako ich nájdete?“

„Povedal som len, že budem mať šošovky. Urobím si druhé. Myslím, že majster sklár ledva čaká na podobnú príležitosť, aby sa naučil čosi nové. Ak má poriadne nástroje na brúsenie skla. Črepov, tých má v dielni nadostač.“

Ako sme tak blúdili a hľadali cestu, uprostred jednej miestnosti som odrazu zacítil, že ma po tvári pohladila akási neviditeľná ruka, a súčasne sa aj v susednej miestnosti ozval akýsi ston, ani ľudský, ani zvierací, akoby nejaký duch blúdil z jednej sály do druhej. Mal som už byť pripravený na prekvapenia, ktoré v tejto knižnici návštevníka čakali, znova som sa však zľakol a prudko som cúvol. Aj Viliam musel pocítiť čosi podobného, lebo si prešiel rukou po tvári, zdvihol kahanec nad hlavu a poobzeral sa dookola.

Natiahol ruku a pozoroval plameň, ktorý akoby sa bol živšie rozhorel, potom si naslinil prst a podržal ho vztýčený pred sebou.

„To je jasné,“ povedal a ukázal na dve miesta na náprotivných stenách. Tam sa vo výške muža cerili dve úzke škáry a keď ta človek priložil ruku, zacítil, ako tade zvonka prúdi studený vzduch. A keď ta priložil aj ucho, počul šum, akoby vonku fúkal vietor.

„Knižnica predsa musí mať aj vetrací systém,“ povedal Viliam, „inak by sa tu nedalo dýchať, najmä v lete. Okrem toho tieto škáry prepúšťajú aj potrebnú vlhkosť, aby sa pergameny nevysušili. Ale dômyselnosť staviteľov sa tým nevyčerpala. Škáry umiestnili v istých uhloch, a tak dosiahli, že za vetristých nocí sa prievan, ktorý cez ne preniká, kríži s inými prúdmi prievanu, preťahuje prepojenými miestnosťami a vydáva zvuky, ktoré sme počuli. A tie spolu so zrkadlami a bylinami umocňujú strach neopatrných mníchov, ktorí by sem vnikli tak ako my, bez toho, aby to tu poriadne poznali. Aj my sme si chvíľočku mysleli, že nám dajaké strašidlá dýchajú do tváre. Prišli sme na to len teraz, lebo až teraz sa zdvihol vietor. A tak aj toto tajomstvo sme vyriešili. No ešte nevieme, ako sa odtiaľto dostať!“

Za takéhoto hovoru sme sa motali sem a tam, nevediac už vôbec, kde sme, nedbali sme už ani na kartuše, ktoré sa nám videli všetky rovnaké. Naďabili sme na ďalšiu sedemstennú sálu, obišli sme všetky priľahlé miestnosti, ale nijaký východ sme nenašli. Vrátili sme sa, odkiaľ sme prišli, motali sme sa vari hodinu a už sme sa ani neusilovali zistiť, kde sme. Nakoniec Viliam priznal, že sme prehrali, že nám už inšie neostáva, iba sa vyspať v niektorej miestnosti a dúfať, že nás Malachiáš na druhý deň nájde. Ako sme tak žalostili nad neslávnym koncom našej výpravy, znezrady sme sa opäť dostali do sály, z ktorej viedli schody. Vrúcne sme sa poďakovali nebesiam a veselo sme zišli dolu.

Len čo sme boli v kuchyni, rozbehli sme sa k ohnisku a vošli sme do podzemnej chodby. Prisahám, že smrteľný úškľabok lebiek v kostnici mi pripadal ako úsmev drahých bytostí. Opäť sme boli v kostole. Odtiaľ sme vyšli severným portálom a konečne sme si šťastní sadli na kamenné náhrobné platne. Číry nočný vzduch mi prichodil ako božský balzam. Nad nami sa jagali hviezdy a vidiny z knižnice sa mi už zdali veľmi vzdialené.

„Aký je svet krásny a aké sú labyrinty škaredé!“ vyriekol som s úľavou.

„Aký krásny by bol svet, keby jestvovalo pravidlo, ako sa v labyrintoch pohybovať,“ odvetil môj majster.

„Koľko môže byť hodín?“ opýtal som sa.

„Stratil som pojem času. Ale mali by sme byť radšej vo svojich celách, skôr ako zazvonia na matutínum.“

Vykročili sme popri ľavej strane kostola, prešli sme okolo portála (obrátil som sa na druhý bok, aby som nevidel kmeťov z Apokalypsy, super thronos viginti quatuor!), a cez krížovú chodbu sme došli k útulku pre pútnikov.

Na prahu domu stál opát a prísne na nás pozeral. „Hľadám vás celú noc,“ povedal Viliamovi. „Nenašiel som vás v cele nenašiel som vás v kostole…“

„Sledovali sme istú stopu…“ povedal Viliam vyhýbavo a bolo vidieť, že je v rozpakoch. Opát sa naňho uprene zahľadel potom pomaly a prísne povedal: „Hľadal som vás hneď po kompletóriu. Berengár nebol v chóre.“

„Čo nepoviete!“ zvolal Viliam rozveselený. Teraz mu už bolo jasné, kto sa utajil v skriptóriu.

„Nebol v chóre na kompletóriu,“ zopakoval opát, „a ani sa nevrátil do svojej cely. Čochvíľa zazvonia na matutínum, uvidíme, či sa objaví. Inak sa obávam ďalšieho nešťastia.“

Na matutíne Berengár nebol.

Tretí deň

OD LÁUD PO PRÍMU

Tu sa v cele zmiznutého Berengára nájde zakrvavená handra, a to je všetko.

Keď toto píšem, cítim sa taký ustatý ako onej noci, či vlastne onoho rána. Čo mám povedať? Po pobožnosti poslal opát väčšinu mníchov, teraz už celkom vyľakaných, aby všetko prehľadali. Bezvýsledne.

Krátko pred laudami jeden mních pri prehľadávaní Berengárovej cely našiel pod slamníkom zakrvavené biele plátno. Ukázal ho opátovi a ten usúdil, že je to temná predzvesť. Bol tam aj Jorge, a ako sa to dozvedel, spýtal sa: „Krv?“, akoby sa mu to videlo nepravdepodobné. Povedali to Alinardovi, ten pokrútil hlavou a riekol: „Nie, nie, pri tretej poľnici príde smrť skrz vodu…“

Viliam si prezrel plátno a povedal: „Teraz je všetko jasné.“

„Teda kde je Berengár?“ spýtali sa ho.

„To neviem,“ odvetil. Počul to Aymarus, vyvrátil oči do neba a šepol Petrovi zo Sant‘ Albana: „To sú Angličania.“

Krátko pred prímou, už za slnečného svetla, vyslali sluhov, aby prehľadali úpätie svahu okolo celých hradieb. Vrátili sa naprázdno na terciu.

Viliam mi povedal, že tu nemôžeme nič robiť. Treba vyčkať, ako sa udalosti vyvinú. Pobral sa do vyhne a tam sa dlhšie rozprával s majstrom sklárom Mikulášom.

Ja som vošiel do kostola, kde sa už slúžili omše, a sadol som si neďaleko hlavného portála. Tam som zbožne zaspal a spal som dlho, lebo mladí, ako sa zdá, potrebujú spánok väčšmi než starí, ktorí sa už dosť naspali a zberajú sa zaspať naveky.

Tretí deň

TERCIA

Tu Adso v skriptóriu uvažuje o histórii svojej rehole a o osudoch kníh.

Z kostola som vyšiel menej ustatý, ale s otupenou mysľou, lebo telo si pokojne odpočinie iba v nočných hodinách. Vyšiel som hore do skriptória, poprosil som Malachiáša o dovolenie a začal som listovať v katalógu. Prechádzal som roztržitým pohľadom po listoch, ktoré sa mi obracali pred očami, v skutočnosti som však pozoroval mníchov.

Zapôsobilo na mňa, ako pokojne a v akej pohode sa oddávali svojej práci, akoby jedného ich spolubrata úporne nehľadali po celom opátstve a akoby už ďalší dvaja neboli zišli zo sveta za strašných okolností. Hľa, povedal som si, v čom je veľkosť našej rehole: Po stáročia takíto ľudia videli, ako sa na nich valia hordy barbarov, ako im plienia opátstvo, ako sa ríše rútia do plameňov, a jednako neprestávali milovať pergameny a atrament a ševeliac perami, ďalej čítali slová, odovzdávané stáročiami, ktoré oni odovzdávali stáročiam budúcim. Ďalej čítali a prepisovali, aj keď sa blížil koniec tisícročia, prečo by teda mali prestať práve teraz?

Predošlého dňa Bendik povedal, že by sa dopustil aj hriechu, len aby získal vzácnu knihu. Neklamal a nežartoval. Pravda, mních by mal pokorne milovať svoje knihy, želať si ich dobro, a nie holdovať vlastnej zvedavosti. No tak ako svetských ľudí pokúša cudzoložstvo a ako kňazi bažia po bohatstve, tak mníchov zvádza poznanie.

Listoval som v katalógu a pred očami sa mi mihali hotové hody tajomných názvov: Quinti Sereni de medicamentis, Phaenomena, Liber Aesopi de natura animalium, Liber Aethici peronymi de cosmographia, Libri tres quos Arculphus episcopus Adamnano escipiente de locis sanctis ultramarinis designavit conscribendos, Libellus Q. Iulii Hilarionis de origine mundi, Solini Polyshistor de situ orbis terrarum et mirabilibus, Almagesthus… (Quinti Sereni… – Kniha Quinta Serena o liekoch; Zjavy nebeské (autor Aratos, 3– stor. pred n. 1.); Ezopova kniha o povahe zvierat, Kniha o kozmografii, Tri knihy o svätých miestach v zámorí, ktoré podľa biskupa Arculpha zostavil Adamnanus, Knižka Q. Julia Hilariona o pôvode sveta, Solinov Polyhistor o stavbe sveta a o pozoruhodnostiach.) Nečudoval som sa, že tajomstvo zločinov sa krúti okolo knižnice. Týmto mužom zasväteným písaniu bola knižnica súčasne nebeským Jeruzalemom aj podsvetím na hranici medzi terra incognita a peklom. Ovládala ich knižnica, jej prísľuby a jej zákazy. Žili s ňou, pre ňu a hádam aj proti nej a s pocitom viny dúfali, že jedného dňa sa zmocnia všetkých jej tajomstiev. Prečo by sa nemali vystavovať nebezpečenstvu smrti, aby ukojili zvedavosť svojho ducha, prečo by nemohli zabíjať, aby zabránili niekomu zmocniť sa tajomstva, ktoré oni tak žiarlivo strážia?

Pravda, pokušenie, pýcha ducha. Celkom inakší bol mních pisár v predstavách nášho svätého zakladateľa: mal prepisovať, nevediac, čo píše, odovzdaný do vôle Božej, písať, lebo tak sa modlil, a modliť sa tým, že písal. Prečo to už tak nie je? Och, nie, nielen v tomto smere upadla naša rehoľa. Stala sa priveľmi mocnou, jej opáti sa pretekajú s kráľmi. Veď či nie je Abbo príkladom monarchu, ktorý sa ako monarcha usiluje urovnať rozpory medzi monarchami? Ba aj vedomosti, ktoré opátstva nazhromaždili, sú teraz výmenným tovarom, dôvodom pýchy, pohnútkou vychvaľovať sa a získavať si uznanie; tak ako sa rytieri vystatujú svojím brnením a štandardami, tak sa naši opáti vystatujú iluminovanými kódexmi. A tým väčšmi (aké šialenstvo!), že naše kláštory už stratili prvenstvo v učenosti, už aj katedrálne školy, mestské cechy, univerzity prepisujú knihy, a možnože viac a lepšie ako my, a vytvárajú nové – a možno to je príčinou toľkých nešťastí.

Opátstvo, v ktorom som sa nachádzal, bolo azda posledným, čo sa ešte mohlo hrdiť výnimočnosťou vo vytváraní a obnove poznania. No azda práve preto sa tunajší mnísi už neuspokojovali s posvätným dielom odpisovania, aj oni, hnaní túžbou po novotách, chceli vytvárať nové doplnky prírody. A neuvedomovali si, ako som vtedy nejasne tušil (a ako dnes, keď mi už rokmi a skúsenosťami zbelela hlava, dobre viem), že tým vlastne spečaťujú záhubu svojej výnimočnosti. Lebo keby to nové poznanie, ktoré chceli vytvárať, slobodne vychádzalo z tých múrov, to posvätné miesto by sa už ničím nelíšilo od katedrálnej školy či od mestskej univerzity. Utajené si však zachovávalo svoju vážnosť a silu, nebolo zamorené dišputami, samoľúbym sebavedomím, ktoré sa sitom svojho sic et non (sic et non – áno a nie) usiluje preosiať každé tajomstvo a každú veľkosť. To sú, povedal som si, dôvody mlčania a temna, ktoré obklopujú knižnicu. Tá je zásobnicou poznania, ale to poznanie môže uchovať neporušené iba tým, že zabráni, aby sa k nemu ktokoľvek dostal, ešte aj sami mnísi. Poznanie nie je ako minca, ktorú nepoznačí ani to najšpinavšie kupčenie, je skôr ako skvostný odev, ktorý sa ošúcha nosením a vystavovaním na obdiv. A nie je to práve tak aj s knihou, nerozpadávajú sa jej listy a nebledne jej atrament a jej zlato, keď sa jej dotýka priveľa rúk? Videl som, ako kúsok odo mňa Pacificus z Tivoli listuje v starom kódexe, ktorý akoby mal od vlhka zlepené listy. Oblizoval si ukazovák a palec, aby mohol obracať stránky, a tie pri každom dotyku s jeho slinou strácali životnosť. Oddeliť jednu od druhej značilo ohnúť ich, vystaviť ich drsnému pôsobeniu vzduchu a prachu, ktorý sa zažerie do jemných vrások vznikajúcich v pergamene pri jeho ohýbaní a vytvorí plesnivé škvrny všade tam, kde slina zvlhčí a súčasne oslabí roh listu. Ako nadbytok nehy pripravuje bojovníka o tvrdosť a udatnosť, tak tento nadbytok vlastníckej lásky a zvedavosti predurčuje knihu na chorobu, ktorá ju zahubí.

Čo si počať? Prestať knihy čítať a iba ich uchovávať? Sú moje obavy opodstatnené? Čo by na to povedal môj majster?

Neďaleko odo mňa jeden rubrikátor, Magnus z Ióny, vyšúchal velín pemzou a zvláčnil ho kriedou a teraz ho uhládzal hladidlom. Vedľa neho si ďalší, Hrabanus z Toleda, pripevnil pergamen na stôl, na obidvoch bokoch drobnými dierkami vyznačil okraje a teraz od jednej dierky k druhej kovovým rydlom ťahal veľmi jemné vodorovné čiary. Zakrátko sa obidva listy zaplnia farbami a tvarmi, stránka sa zmení na čosi ako relikviár, zajagá sa drahokamami vsadenými do toho, čo neskôr bude zbožnou tkaninou písma. Tí dvaja spolubratia, vravel som si, práve prežívajú hodiny svojho pozemského raja. Vyrábajú nové knihy, také isté ako tie, ktoré neúprosný čas zničí… Knižnicu teda nemôže ohroziť nijaká pozemská sila, je teda čímsi živým… Ale ak je živá, prečo by nemala podstúpiť riziko poznania? To je to, čo chce Bendik a čo možno chcel aj Venantius?

Pocítil som zmätok a strach z vlastných myšlienok. Možno nepristali novicovi, ktorý sa mal úzkostlivo a pokorne pridŕžať reguly vo všetkých nasledujúcich rokoch – a tak som potom aj robil a na nič som sa už potom nepýtal a svet okolo mňa sa medzitým čoraz prudšie zmietal vo víre krvi a šialenstva.

Bol už čas poludňajšieho jedla, pobral som sa teda do kuchyne. S kuchármi som sa už stačil spriateliť a oni mi vybrali zopár najlepších kúskov.

Tretí deň

SEXTA

Tu si Adso vypočuje Salvátorove dôverné reči, ktoré nemožno zhrnúť niekoľkými slovami, no ktoré ho privedú k mnohým znepokojujúcim úvahám.

Ako som jedol, zbadal som v kúte Salvátora, očividne už udobreného s kuchárom, ako sa veselo napcháva baraňou fašírkou. Hltal, akoby bol v živote ešte nejedol, nenechal ani len odrobinku a zrejme vzdával Bohu vďaku za tú mimoriadnu udalosť. Žmurkol na mňa a tým svojím prapodivným jazykom mi povedal, že si odčiňuje všetky odhladované roky. Začal som sa ho vypytovať. Rozprával mi o svojom žalostnom detstve v akejsi dedine, kde bolo nezdravé povetrie, polia zahnívali od veľmi častých dažďov a všetko bolo zamorené smrtonosnými výparmi. Ako som vyrozumel, záplavy tam trvali celé mesiace, až na poliach celkom zmylo brázdy a z merice vysiateho zrna sa zobrala štvrtka a zo štvrtky neostalo nič. Aj páni boli bledí ako bedári, aj keď, podotkol Salvátor, bedári umierali častejšie ako páni, asi preto (prehodil s úsmevom), lebo ich bolo viac… Štvrtka stála pätnásť soldov, merica šesťdesiat, kazatelia predpovedali koniec sveta, ale Salvátorovi rodičia a starí rodičia si pamätali, že tak bolo i dávnejšie, nuž z toho usúdili, že svet vždy speje k svojmu koncu. A keď už pojedli všetky zdochliny vtákov a všetky nečisté zvieratá, na aké naďabili, rozchýrilo sa po dedine, že ktosi začal vykopávať mŕtvych. Salvátor veľmi šikovne, ani keby bol komediantom, predviedol, ako to robievali tí homeni malissimi (homeni malissimi – veľmi zlí ľudia), čo deň po pohrebe holými rukami vyhrabali mŕtveho zo zeme. „Ham!“ riekol a zahryzol do svojej baranej fašírky, no ja som v jeho tvári videl úškľabok zúfalca, ktorý ohlodáva mŕtvolu. A potom sa niektorým ľuďom, horším od tých druhých, odnechcelo hrabať v posvätnej zemi, utiahli sa do hôr a ako zbojníci prepadávali pocestných. „Kik!“ povedal Salvátor s nožom na krku a „Ham!“ A tí najhorší z najhorších lákali deti vajcom alebo jabĺčkom a potom ich hanebne zožrali, ale – ako mi Salvátor s veľmi vážnou tvárou spresnil – najprv ich upiekli. Rozprával i o chlapovi, ktorý prišiel do dediny a za babku predával pečené mäso a nikto nemohol uveriť toľkému šťastiu, potom farár povedal, že je to ľudské mäso, a rozzúrený dav roztrhal toho chlapa na kusy. No ešte tej noci istý dedinčan vyhrabal zabitého z hrobu a jedol toho kanibala, a keď sa na to prišlo, dedina aj jeho odsúdila na smrť.

Salvátor mi však nerozprával iba tento príbeh. Skomolenými slovami, nútiac ma, aby som sa rozpomenul na to málo, čo som z provensalčiny a z talianskych nárečí vedel, mi rozprával, ako ušiel z rodnej dediny a ako sa túlal po svete. A v jeho príbehoch som našiel mnoho príbehov, ktoré som už poznal alebo cestou počul, a mnoho ďalších, počutých iba neskôr, nachádzam v nich teraz, takže nie som si istý, či mu s odstupom času nepripisujem dobrodružstvá a zločiny, ktoré prežili alebo spáchali iní ľudia pred ním a po ňom a ktoré sa teraz v mojej ustatej mysli zlievajú do jedného obrazu silou tej predstavivosti, ktorá spojením spomienky na zlato so spomienkou na vrch vytvára predstavu zlatého vrchu.

Počas cesty som Viliama často počul používať výraz obyčajní ľudia, ktorým poniektorí jeho spolubratia označovali nielen sám ľud, ale aj osoby nevzdelané. Ten výraz mi vždy prichodil málo výstižný, lebo v talianskych mestách som sa stretal s kupcami a remeselníkmi, ktorí neboli študovaní, no neboli ani nevzdelaní, aj keď svoje vedomosti vyjadrovali ľudovým jazykom. Ani niektorí tyrani, ktorí v tom čase na polostrove vládli, sa nevyznali v teológii ani v medicíne, ani v logike, ba neovládali ani latinčinu, určite to však neboli obyčajní ľudia či osoby nevedomé. Preto si myslím, že aj môj majster dosť zjednodušoval, keď hovoril o obyčajných ľuďoch. Salvátor však bol nepochybne obyčajný človek, pochádzal z vidieka po stáročia sužovaného hladom a zvoľou feudálnych pánov. Bol obyčajný, ale nebol hlupák. Túžil po inakšom svete, ktorý v tom čase, keď ušiel z otcovského domu, mal podľa jeho slov podobu rozrávkovej krajiny, kde zo stromov vyteká med a rastú na nich hrudy syra a voňavé klobásy.

Hnaný touto nádejou a takmer odmietajúc uznať, že tento svet je slzavým údolím, v ktorom (ako ma učili) aj nespravodlivosť je predurčená Prozreteľnosťou, aby sa zachovala rovnováha vecí, hoci nám ten zámer často uniká, preputoval Salvátor rozličné kraje od svojho rodného Monferrata po Ligúriu a potom ešte ďalej Provensalsko a kraje francúzskeho kráľa.

Salvátor blúdil svetom, žobral, kradol, predstieral choroby, kedy-tedy sa najal do služby u nejakého pána a znova sa uberal horami, hradskými cestami. Z toho, čo mi rozprával, som si predstavoval, ako sa pridáva k bandám tulákov, aké som v neskorších časoch videl čoraz častejšie tiahnuť Európou: boli to falošní mnísi, šarlatáni, podvodníci, šaľbiari, trhani a šklbani, malomocní a mrzáci, potulní predavači, vandráci, jarmoční speváci, klerici bez vlasti, putujúci študenti, klamárski kartári, kaukliari, skaličení žoldnieri, bludní Židia, na duchu zlomení utečenci z rúk neveriacich, šialenci, štvanci, zločinci s odrezanými ušami, sodomisti a medzi nimi potulní remeselníci, tkáči, kotlári, stoličkári, brusiči, košikári, murári a ešte šibenci každého zrna, falošní hráči, lumpi, lotri, lapaji, naničhodníci, ničomníci, šudiari, darmošľapi, ponevierači, povaľači a svätokupeckí kanonici a vyskočení kňazi a čachliari a ľudia žijúci už len z dôverčivosti iných, falšovatelia pápežských búl a pečatí, predavači odpustkov, falošní paralytici, vylihujúci pred dverami kostolov, zbehovia z kláštorov, predavači relikvií, rozhrešovatelia, veštci a hádači z ruky, zariekači, mastičkári, falošní kveštári a smilníci každej sorty, úskoční a násilnícki prznitelia mníšok a panien, predstierači vodnatieľky, padúcnice, zlatej žily, dny a nevyliečiteľných rán, ba aj pomätenosti. Našli sa aj takí, čo si omotávali telo obväzmi a predstierali, že majú nezahojiteľné vredy, iní si naberali do úst krvavočervenú tekutinu a robili sa, že majú suchoty a pľujú krv, ďalší lapaji predstierali, že majú ochrnutú nohu, a bez najmenšej potreby sa opierali o palicu, robili sa, že majú vražobník, svrab, nádory, opuchliny, dávali si obklady, šafránové tinktúry, na rukách nosili železá, na hlavách obväzy, zapáchajúci sa pchali do kostolov a znezrady padali na námestiach, z úst sa im valila pena, vytriešťali oči, z nozdier chrlili krv z černicovej šťavy a z rumelky, len aby vydrankali jedlo alebo peniaze od bohabojných ľudí, pamätlivých, že svätí otcovia nabádali dávať almužny: Rozdeľ sa o svoj chlieb s hladujúcim, prichýľ vo svojom dome toho, kto nemá strechu nad hlavou, navštevujme Krista, poskytujme prístrešie Kristovi, odievajme Krista, lebo ako voda zmýva oheň, tak z nás almužna zmýva hriechy.

Aj po udalostiach, o ktorých rozprávam, som pozdĺž toku Dunaja vídal a ešte aj vídam mnoho takýchto šarlatánov. Majú svoje mená a delia sa na pluky ako démoni: hlaváči, bahniari, protomedici, pauperes verecundi (pauperes verecundi – ostýchaví bedári), márničiari, rodinkári, krížikári, žalostivci, relikviári, zamúčenci, smetiskári, tichí blázni, rozčuchranci, lapikurkári, otrhanci a trasľavci, modlikári a obškuľovači, poberaji, ustráchanci, šarhovia, vrzúkači, padavci, nariekači a bľabotáci.

Boli ako kal tečúci po chodníkoch tohto sveta a medzi nich sa dostali dobromyseľní kazatelia, kacíri hľadajúci nové obete, roznecovači nesvornosti. Práve pápež Ján, ktorý sa večne obával pohybu obyčajných ľudí, čo chudobu hlásali a v chudobe aj žili, vystúpil proti žobravým kazateľom, ktorí podľa neho vábili zvedavcov obrazovými koruhvami, kázali a lákali od ľudí peniaze. Mal pravdu tento svätokupecký a skazený pápež, keď žobravých mníchov, ktorí hlásali chudobu, postavil na roveň týmto bandám vydedencov a lupičov? V tom čase, po nedlhom putovaní Apeninským polostrovom, som už nevedel, čo si o tom myslieť. Počul som o mníchoch z Altopascia, ktorí sa v kázňach vyhrážali exkomunikáciou a sľubovali odpustky, za peniaze dávali rozhrešenie od lúpeží a bratovrážd, od vrážd a krivoprísažníctva, nahovárali ľuďom, že v ich špitáli sa dennodenne slúži až sto omší, preto vraj zhromažďujú milodary, a že zo svojho majetku poskytujú veno dvom stovkám chudobných dievčeniec. A počul som o mníchovi Pavlovi Chromom, ktorý žil ako pustovník v rietských horách a rozchyroval o sebe, že mu sám Duch svätý zjavil, že telesné obcovanie nie je hriech: tak zvádzal svoje obete, ktoré nazýval sestrami. Nútil ich, aby sa bičovali po holom tele a pri tom si päť ráz pokľakli do tvaru kríža, skôr ako ich predstavil Bohu a požiadal ich o to, čo sám nazýval bozkom pokoja. Ale je to pravda? A čo spojilo týchto pustovníkov, ktorí sa vyhlasovali za osvietených, s bratmi chudobného života, ktorí tiahli cestami polostrova a vskutku činili pokánie, nenávidení kňazmi a biskupmi, lebo šľahali ich neresti a zlodejstvo?

Zo Salvátorovho rozprávania, dopĺňajúceho to, čo som už predtým vedel z vlastného poznania, tieto rozdiely nevystupovali, všetko vyzeralo rovnaké. Zavše mi pripadal ako jeden z tých zmrzačených žobrákov z Touraine, o ktorých povesť rozpráva, že sa dali na útek pred zázračnými telesnými pozostatkami svätého Martina, lebo sa obávali, že ich svätec uzdraví a pripraví ich tak o zdroj zárobkov, a svätec sa nad nimi veru aj bez milosti zľutoval, prv ako došli na hranicu, a za ich podlosť ich potrestal tým, že im vrátil silu do údov. Zavše sa však zvieracia tvár tohto mnícha rozžiarila nežným svetlom, keď mi rozprával, ako v časoch, keď žil v tých bandách, počúval františkánskych kazateľov, ukrývajúcich sa po horách tak ako on, a pochopil, že svoj biedny a túlavý život nemá chápať ako smutnú nevyhnutnosť, ale ako radostné odovzdanie sa, a pridal sa ku kajúcnickým sektám a skupinám, ktorým komolil mená a ktorých učenie vykladal veľmi svojrázne. Z toho som usúdil, že sa stretol s patarínmi a valdéncami a možno aj s katarmi, arnoldistami a humiliátmi, že na potulkách svetom prechádzal z jednej skupiny do druhej a postupne začal svoj tulácky stav prijímať ako svoje poslanie a robiť pre Pána to, čo predtým robil pre svoje brucho.

Ale ako a dokedy? Ako som vyrozumel, asi pred tridsiatimi rokmi vstúpil do jedného kláštora menších bratov v Toskánsku a tam si obliekol habit svätého Františka, ale rehoľné sľuby nezložil. Myslím, že tam pochytil tú trošku latiny, ktorú poznal, a zmiešal ju s nárečím všetkých miest, kde ako bedár bez domova pobudol, a všetkých kamarátov, s ktorými sa na potulkách stretol, od žoldnierov z mojich končín až po dalmátskych bogomilov. Tam, ako vravel, sa dal na kajúcny život (penitenziagite, opakoval mi s rozžiarenými očami a ja som znova počul výraz, čo tak zaujal Viliama), ale aj menší bratia, u ktorých žil, podistým nemali jasno v hlave, lebo v hneve na kanonika z neďalekého kostola, obvineného z lúpeží a iných ničomností, vtrhli do jeho domu, zhodili ho zo schodov, takže ten hriešnik z toho zomrel, a potom vyrabovali kostol. Za to biskup na nich poslal drábov, bratia sa rozpŕchli a Salvátor dlho blúdil po hornom Taliansku s bandou bratkov, teda žobravých minoritov, ktorí už žili bez zákona a bez disciplíny.

Potom sa uchýlil do okolia Toulouse, kde zažil zvláštnu príhodu, práve keď sa nadchýnal nad rozprávaním o veľkých križiackych výpravách. Jedného dňa sa zhromaždil veľký dav pastierov a úbožiakov, aby preplával cez more a bojoval proti nepriateľom viery. Volali ich pastierikmi. V skutočnosti chceli ujsť od svojej prekliatej zeme. Mali dvoch vodcov, ktorí im vštepovali bludy, kňaza, čo pre svoje zlé správanie prišiel o kostol, a akéhosi odpadlíka z rehole svätého Benedikta. Tí až natoľko pobláznili týchto prostoduchých ľudí, že opúšťali svoje polia a hrnuli sa húfne za nimi, ešte aj šestnásťroční šuhajci proti vôli rodičov, išli ako stádo, bez peňazí, iba s torbou a palicou a bol ich veľký zástup. Nedržali sa už ani rozumu, ani spravodlivosti, ale iba sily a svojej vôle. Boli ako opití tým, že sú všetci pospolu, konečne slobodní a s nejasnou nádejou na zasľúbenú zem. Prechádzali dedinami a mestami, berúc všetko, čo im prišlo pod ruku, a ak niekoho z nich posadili za mreže, prepadli väzenie a oslobodili ho. Keď vnikli do parížskej pevnosti, aby oslobodili niekoľko svojich druhov, ktorých dali páni zavrieť, a kráľovský miestodržiteľ Paríža sa im pokúsil postaviť na odpor, zmlátili ho, zhodili zo schodov pevnosti a vylomili brány väznice. Potom sa zoradili do bojových šíkov na lúke svätého Germaina. Nikto sa však neodvážil proti nim postaviť, a tak odišli z Paríža a zamierili do Akvitánie. A zabíjali všetkých židov, na ktorých natrafili, a oberali ich o majetok…

„Prečo židov?“ opýtal som sa Salvátora. Odvetil mi: „A prečo nie?“ A vysvetlil mi, že po celý život ich kazatelia učili, že židia sú nepriatelia kresťanstva a že honobia majetok, ktorý sa bedárom upiera. Spýtal som sa ho, či to nie je tak, že majetok honobia páni a biskupi pomocou desiatkov, a že teda pastierici nebojovali proti svojim skutočným nepriateľom. Odvetil mi, že keď sú skutoční nepriatelia príliš silní, treba si vybrať nejakých slabších. Pomyslel som si, že preto obyčajných ľudí volajú jednoduchými. Iba mocní vždy celkom presne vedia, kto sú ich skutoční nepriatelia. Páni nechceli, aby pastierici ohrozovali ich majetky, a mali veľké šťastie, keď pastierikom ich vodcovia navraveli, že židia sú veľkí boháči.

Opýtal som sa, kto vtĺkol ľuďom do hlavy, že treba udrieť na židov. To si Salvátor už nepamätal. Myslím, že keď toľké davy idú za tým, čo im sľúbili, a hneď sa aj čohosi domáhajú, nikdy nevedno, kto z nich sa ozýva. Pomyslel som si, že ich vodcovia boli vychovaní v kláštoroch a biskupských školách a rozprávali jazykom pánov, aj keď ho prekladali do slov, ktorým pastieri rozumeli. A pastierici nevedeli, kde je pápež, vedeli však, kde sú židia. Obľahli vysokú a mohutnú vežu francúzskeho kráľa, kde sa uchýlilo veľké množstvo vydesených židov. Tí vyšli na hradby veže a bránili sa odvážne i neľútostne drúkmi a kameňmi. Ale pastierici pri bráne veže založili oheň a kántrili zabarikádovaných židov dymom a ohňom. A keď židia videli, že sa nemôžu zachrániť, chceli sa radšej zabiť, ako by mali umrieť rukou neobrezaných, požiadali teda jedného spomedzi seba, ktorý vyzeral najodvážnejší, aby ich zabil mečom. Ten privolil a zabil ich do päťsto. Potom vyšiel z veže aj so židovskými deťmi a požiadal pastierikov, aby ho pokrstili. Ale pastierici mu povedali: ‚Povraždil si toľko svojich a teraz by si chcel uniknúť smrti?‘ a rozsekali ho na kusy. Deti však ušetrili a dali ich pokrstiť. Potom sa pobrali na Carcassone a cestou sa dopustili mnohých krvavých lúpeží. Vtedy francúzsky kráľ zbadal, že prekročili mieru, a nariadil, aby sa im každé mesto, ktorým budú prechádzať, postavilo na odpor a aby bránilo aj židov, akoby tiež boli kráľovými ľuďmi…

Prečo sa kráľ odrazu začal o židov tak starať? Azda preto, lebo sa začal obávať, čo by pastierici mohli narobiť v celom kráľovstve a že ich počet priveľmi rastie. Pojal teda do svojej priazne aj židov, či už preto, lebo kráľovstvo malo z nich úžitok v obchode, alebo preto, že teraz bolo treba zničiť pastierikov, a všetci dobrí kresťania mali mať dôvod plakať nad ich zločinmi. Lenže mnohí kresťania neposlúchli kráľa, lebo si mysleli, že nie je správne brániť židov, ktorí vždy boli nepriateľmi kresťanskej viery. A v mnohých mestách boli obyčajní ľudia radi, že židov, ktorí ich zdierali na pôžičkách, pastierici trescú za ich bohatstvo. Vtedy kráľ pod trestom smrti zakázal pomáhať pastierikom. Zhromaždil veľké vojsko a zaútočil na nich a mnoho ich padlo. Ostatní sa zachránili útekom, utiahli sa do hôr a hynuli hladom. Zakrátko boli všetci zničení. A kráľov poverenec ich lapal a po dvadsiatich – tridsiatich naraz vešal na najvyššie stromy, aby pohľad na ich mŕtvoly slúžil na večnú výstrahu a aby sa už nikto neopovážil rušiť pokoj kráľovstva.

Tento príbeh bol zvláštny tým, že Salvátor mi ho rozprával, akoby šlo o nanajvýš počestné podujatie. Skutočne veril, že húf pastierikov sa vydal dobyť Kristov hrob a vyslobodiť ho z rúk neveriacich, a nemohol som ho presvedčiť, že k tomuto prekrásnemu víťazstvu došlo už v časoch Petra Pustovníka a svätého Bernarda, za panovania francúzskeho kráľa Ľudovíta Svätého. No nech už bolo, ako bolo, Salvátor neodišiel k neveriacim, lebo sa musel čo najskôr stratiť z francúzskych končín. Prešiel do novarského kraja, ale o tom, čo sa tam stalo, hovoril veľmi nejasne. Napokon sa dostal do Casale a tam ho prichýlili v kláštore minoritov (a myslím, že tu sa stretol s Remígiom), práve keď mnohí z nich pre pápežovo prenasledovanie menili habit a hľadali úkryt v kláštoroch iných reholí, aby neskončili na hranici. Tak nám to rozprával aj Ubertino. Keďže Salvátor mal bohaté skúsenosti v mnohých remeslách (ktoré vykonával s nepoctivým úmyslom, keď sa slobodne túlal svetom, a so svätým úmyslom, keď sa túlal svetom z lásky ku Kristovi), hneď si ho celárius vzal za pomocníka. Preto teda bol už dlhé roky tuná, pramálo sa starajúc o osudy rehole a veľmi o správu pivnice a komory, tu sa mohol najesť a nemusel kradnúť, mohol chváliť Pána a nebyť za to upálený.

Tento príbeh som sa od neho dozvedel, ako sme tam jedli, a v duchu som sa pýtal, čo si asi vymyslel a čo zatajil.

Zvedavo som si ho prezeral ani nie pre jeho neobyčajné zážitky, ale skôr preto, lebo to, čo sa mu prihodilo, mi pripadalo ako jedinečné zhrnutie mnohých udalostí a hnutí, ktoré z vtedajšieho Talianska robili očarujúcu a nepochopiteľnú krajinu.

Čo z tohto rozprávania vychádzalo? Obraz človeka s dobrodružným životom, schopného aj zabiť svojho blížneho, a pritom si ani neuvedomiť, že sa dopúšťa zločinu. A hoci mi v tom čase všetky prestúpenia Božieho zákona pripadali jedno ako druhé, začal som už chápať čosi z toho, čo som počul, a uvedomoval som si, že jedna vec je masaker, ktorého sa dopustí dav zachvátený takmer extatickým vytržením a pletúci si zákony diabla so zákonmi Pána, a druhá vec je zločin, ktorý chladnokrvne, v tajnosti a zákerne vykoná jednotlivec. A nezdalo sa mi, že by sa Salvátor bol mohol poškvrniť takým zločinom.

Na druhej strane som chcel zistiť, čo je pravdy na opátových obvineniach, a bol som posadnutý myšlienkou na fra Dolcina, o ktorom som takmer nič nevedel, hoci jeho tieň sa vznášal nad mnohými rozhovormi, ktoré som si za tie dva dni vypočul. Rovno som sa teda Salvátora spýtal: „Nestretol si sa niekedy na svojich cestách s fra Dolcinom?“

Ten sa na to zachoval nezvyčajne. Vytreštil oči, ak sa to tak dá nazvať, niekoľko ráz sa prežehnal a zamrmlal zopár prerývaných viet v jazyku, ktorý som tentoraz naozaj nerozumel. Zdalo sa mi však, že vyjadrujú zapieranie. Dovtedy hľadel na mňa milo a s dôverou, povedal by som, že až priateľsky. V tom okamihu na mňa pozrel skoro nenávistne. Potom pod akousi zámienkou odišiel.

To už bolo na mňa priveľa. Kto bol ten mních, čo naháňal hrôzu každému ešte aj svojím menom? Rozhodol som sa neodkladať a čo najskôr sa to dozvedieť. Preblesklo mi hlavou: Ubertino! On sám vyslovil to meno už prvý večer, keď sme sa s ním stretli, vie všetko o svetlých aj temných osudoch bratov, bratkov a inej čeliadky z posledných rokov. Kde by som ho o tomto čase našiel? Istotne v kostole, pohrúženého do modlitby. A keďže som mal voľnú chvíľu, pobral som sa ta.

Tam ho nebolo a nenašiel som ho ani do večera. A tak ma zvedavosť omínala ďalej a medzitým sa odohrali ďalšie udalosti, o ktorých musím teraz porozprávať.

Tretí deň

NÓNA

Tu Viliam rozpráva Adsonovi o veľkej rieke kacírstva, o úlohe obyčajných ľudí v cirkvi, o svojich pochybnostiach, pokiaľ ide o poznateľnosť všeobecných zákonov, a len tak mimochodom povie, ako rozlúštil černokňažnícke znaky, ktoré zanechal po sebe Venantius.

Viliama som našiel vo vyhni, bol tam s Mikulášom a obidvaja boli celkom zabratí do roboty. Rozložili po stole hŕbu malých sklených terčíkov, podistým už pripravených na osadenie do okennej kostry, a niektoré z nich už vhodnými nástrojmi zmenšili na potrebnú hrúbku. Viliam ich skúšal tak, že si ich prikladal k očiam. Mikuláš zas prikazoval kováčom, aby zhotovili vidlicu, do ktorej sa potom vyhovujúce sklá mali zapasovať.

Viliam namrzene dudral, lebo šošovka, čo mu do tej chvíle najväčšmi vyhovovala, bola zelená a on vraj nechce vidieť pergameny, akoby to boli lúky. Mikuláš odišiel dozrieť na kováčov. Viliam sa ďalej prehrabával vo svojich terčíkoch a ja som mu zatiaľ rozprával o svojom rozhovore so Salvátorom.

„Ten človek všeličo zažil,“ povedal, „hádam aj bol medzi dolcinovcami. Toto opátstvo je skutočne svet v malom, a keď tu budeme mať ešte aj legátov pápeža Jána a brata Michala, budeme už naozaj kompletní.“

„Majstre,“ povedal som mu, „ja už ničomu nerozumiem.“

„Čo máš na mysli, Adso?“

„V prvom rade rozdiely medzi skupinami kacírov. Ale na to sa vás opýtam neskôr. Teraz ma trápi sám problém rozdielu. Keď ste sa rozprávali s Ubertinom, mal som dojem, že sa mu pokúšate dokázať, že všetci, svätci aj kacíri, sú rovnakí. A opátovi ste sa zasa usilovali vysvetliť rozdiel medzi takými a onakými kacírmi a medzi kacírmi a pravovernými. Čiže Ubertinovi ste vyčitovali, že za odlišných pokladá tých, čo sú v podstate rovnakí, a opátovi zase, že pokladá za rovnakých tých, čo sú v podstate odlišní.“

Viliam na chvíľku odložil šošovky na stôl. „Milý Adso,“ povedal, „pokúsme sa stanoviť dajaké rozlišovacie znaky a pri rozlišovaní sa držme termínov parížskych škôl. Teda, ako tam hovoria, všetci ľudia majú tú istú substanciálnu formu, je tak?“

„Pravdaže,“ odvetil som, pyšný na svoje znalosti, „sú to živočíchy, ale majú rozum a vyznačujú sa tým, že sa vedia smiať.“

„Veľmi správne. Ibaže Tomáš sa odlišuje od Bonaventúru, Tomáš je tučný, kým Bonaventúra je chudý, ba môže byť aj tak, že Uguccione je zlý, kým František je dobrý, že Aldemar je flegmatický, kým Agilulf je prchký. Je tak?“

„Nepochybne tak.“

„To teda značí, že rozliční ľudia sa vyznačujú identickosťou vo svojej substanciálnej forme a rozdielnosťou v akcidenciách, čiže v náhodnostiach.“

„Samozrejme je tak.“

„Keď teda hovorím Ubertinovi, že sama ľudská prirodzenosť v celej zložitosti svojich prejavov zahŕňa tak lásku k dobru, ako aj lásku k zlu, usilujem sa ho presvedčiť o identickosti ľudskej prirodzenosti. A keď zas hovorím opátovi, že je rozdiel medzi katarom a valdéncom, zdôrazňujem odlišnosť ich akcidencií. A zdôrazňujem ju preto, lebo sa stáva, že upália valdénca, pripisujúc mu akcidencie katara a naopak. A keď upaľujú človeka, zhorí aj jeho individuálna substancia a v číre nič sa obráti to, čo bolo konkrétnym prejavom jestvovania, a už tým samým bolo dobré, aspoň v očiach Boha, ktorý ho držal pri živote. Nezdá sa ti to dobrý dôvod, aby sa zdôrazňovali rozdiely?“

„Áno, majstre,“ prisvedčil som horlivo. „Teraz už chápem, prečo tak hovoríte, a vážim si vašu múdru filozofiu!“

„Nie je moja,“ odvetil Viliam, „a neviem ani, či je múdra. Ale hlavná vec, že si pochopil. Poďme teraz k tvojmu druhému problému.“

„Ide o to,“ povedal som, „že sa asi na nič nehodím. Nedokážem vidieť akcidentálny rozdiel medzi valdéncami, katarmi, lyonskými chudobnými, humiliátmi, begínmi, pinzokérmi, lombarďanmi, joachimistami, patarínmi, apoštolikmi, lombardskými chudobnými, arnoldistami, viliamistami, nasledovníkmi slobodného ducha a luciferínmi. Čo mám robiť?“

„Ach, neborák Adso,“ zasmial sa Viliam a priateľsky ma tľapol po tyle, „máš celkom pravdu! Vieš, to je tak, akoby sa v ostatných dvoch storočiach, ba ešte skôr týmto naším svetom prehnal víchor nespokojnosti, nádeje a zúfalstva, všetko naraz… Vlastne nie, to nie je dobré prirovnanie. Predstav si mohutnú, velebnú rieku, ktorá dlhé míle plynie medzi vysokými brehmi a ty vieš, kde je rieka, kde breh a kde pevná zem. Na istom mieste tá rieka, unavená, lebo už dlho a veľký kus tiekla, lebo sa blíži k moru, ktoré pohlcuje všetky rieky, už ani sama nevie, čo vlastne je. Stane sa svojou vlastnou deltou. Možno zostane jedno väčšie rameno, ale mnoho sa ich rozvetví všetkými smermi a daktoré sa opäť navzájom zlievajú a ty už nevieš, čo je pôvodom čoho, a často ani to, čo je ešte rieka a čo už more…“

„Ak vašej alegórii dobre rozumiem, riekou je mesto božie alebo kráľovstvo spravodlivých, ktoré sa blíži k tisícročiu a v neistote pred ním sa rozpadáva, rodia sa falošní aj praví proroci a všetko sa zlieva na veľkej rovine, kde nastane Harmagedon…“

„Tak som to práve nemyslel. Ale pravda je, že medzi nami františkánmi stále žije idea tretieho veku a príchodu kráľovstva Ducha svätého. Nie, pokúšal som sa ti skôr vysvetliť, že telo cirkvi, ktoré po stáročia bolo aj telom celej spoločnosti, telom Božieho ľudu, príliš zbohatlo a oťaželo, vlečie so sebou kal všetkých krajín, ktorými prešlo, stratilo svoju čistotu. Ramená delty sú, ak chceš, pokusmi rieky dostať sa čo najskôr k moru, čiže k okamihu očisty. Moja alegória však bola nedokonalá, mala ti len ukázať, že kacírskych a obnovovateľských prúdov je veľa a že sa preplietajú, keď už rieke nestačí koryto. K mojej nepodarenej alegórii môžeš ešte pridať obraz kohosi, čo sa zo všetkých síl pokúša rieke opäť postaviť brehy, ale márne. A daktoré ramená delty budú zasypané, iné umelými kanálmi privedené nazad do rieky a ďalšie zas majú voľne tiecť, lebo všetko nemožno udržať, a ak rieka chce zachovať svoj tok celistvý, ak chce, aby bol rozoznateľný, musí sa zbaviť časti svojich vôd.“

„Rozumiem tomu čoraz menej.“

„Ja tiež. Neviem rozprávať o podobenstvách. Na tú rozprávku o rieke zabudni. Radšej sa pokús pochopiť, že mnohé z hnutí, ktoré si spomínal, vznikli aspoň pred dvesto rokmi a už sú mŕtve, iné sa zrodili nedávno…“

„Ale keď sa hovorí o kacíroch, uvádzajú sa všetky spolu.“

„To je pravda, lenže to je jeden zo spôsobov, ako sa kacírstvo šíri, a takisto jeden zo spôsobov, ako ho ničia.“

„Zasa len nerozumiem,“ povedal som.

„Bože môj, aké je to ťažké. Dobre teda. Predstav si, že si reformátor mravov a zhromaždil si zopár druhov na končiari vrchu, aby ste tam žili v chudobe. A zakrátko vidíš, že k tebe prichádza mnoho ľudí, aj zo vzdialených krajov, a že ťa majú za proroka či za nového apoštola a nasledujú ťa. Prichádzajú naozaj kvôli tebe alebo kvôli tomu, čo hlásaš?“

„Neviem, dúfam, že áno. Prečo by inak prichádzali?“

„Lebo svojich otcov počuli rozprávať o iných reformátoroch, počuli legendy o viac alebo menej dokonalých spoločenstvách a pletú si ich jedno s druhým.“

„Teda každé nové hnutie dedí potomkov predchádzajúcich.“

„Pravdaže, lebo ponajviac sa tam hrnú jednoduchí ľudia, ktorí sa nevyznajú v teologických podrobnostiach. A pritom hnutia za mravnú obrodu vznikajú rozlične a na rozličných miestach a ich učenia sú rozdielne. Často sa napríklad zamieňajú katari s valdéncami. Medzi nimi je však veľký rozdiel. Valdénci hlásali reformu mravov vnútri cirkvi, katari hlásali inú cirkev, iný pohľad na Boha a na mravy. Katari sa domnievali, že svet je rozdelený medzi protikladné sily dobra a zla, a založili cirkev, v ktorej sa dokonalí odlišovali od jednoduchých veriacich a mali svoje vlastné sviatosti aj svoje vlastné obrady, stanovili veľmi prísnu hierarchiu, takmer ako v našej svätej matke cirkvi, a vôbec nepomýšľali na zničenie nijakej formy moci. To ti vysvetľuje, prečo sa ku katarom pridali aj mocnári, majetní ľudia, lénni páni. A nezamýšľali ani reformovať svet, lebo protiklad dobra a zla sa podľa nich nikdy neodstráni. Naproti tomu valdénci (a s nimi arnoldisti či lombardskí chudobní) chceli vytvoriť nový svet na ideále chudoby, preto prijímali medzi seba vydedencov a žili spoločne z práce svojich rúk. Katari odmietali sviatosti cirkvi, valdénci nie, odmietali iba osobnú spoveď.“

„A prečo ich teda miešajú dohromady a hovorí sa o nich ako o tej istej zlej zeline?“

„Veď ti vravím, to, čo im dáva život, je súčasne aj ich hrobom. Pridávajú sa k nim obyčajní ľudia, ktorých podnietili iné hnutia a ktorí sa domnievajú, že ide o ten istý pohyb vzbury a nádeje. A ničia ich inkvizítori, ktorí prisudzujú jedným chyby druhých, a ak sa sektári jedného hnutia dopustili zločinu, prisúdi sa tento zločin všetkým sektárom všetkých hnutí. Pokiaľ ide o pravdu, inkvizítori sa mýlia, lebo kladú vedľa seba protichodné učenia, majú však pravdu, pokiaľ ide o omyly tých druhých, lebo keď v dajakom meste vznikne povedzme hnutie arnoldistov, pridávajú sa k nemu aj tí, čo by inde boli alebo čo už inde boli katarmi či valdéncami. Apoštoli fra Dolcina hlásali fyzické zničenie kňazov a pánov a napáchali veľa násilia, kým valdénci sú proti násiliu a bratkovia tiež. Som si však istý, že k skupine fra Dolcina sa pridali mnohí ľudia, čo už predtým počúvali kázne bratkov alebo valdéncov. Adso môj, obyčajní ľudia si svoje kacírstvo vyberať nemôžu, prilepia sa na toho, kto káže v ich kraji, kto prechádza ich dedinou alebo námestím. A na tom stavajú ich nepriatelia. Predstaviť ľudu jediné kacírstvo, hoci súčasne hlása aj odmietanie pohlavnej rozkoše, aj telesné obcovanie, je veľká kazateľská obratnosť, lebo ukazuje kacírov ako jedinú spleť diabolských protirečení, ktoré urážajú zdravý rozum.“

„Teda jednotlivé hnutia navzájom nijako nesúvisia a iba diablove úskoky spôsobujú, že sa obyčajný človek, ktorý by chcel byť joachimistom alebo spirituálom, dostane do rúk katarov alebo naopak?“

„Ani tak to veru nie je. Poďme znova od začiatku. Adso, a uisťujem ťa, že sa ti tu pokúšam vysvetliť veci, ktoré zrejme ani ja sám v plnej miere nepoznám. Podľa mňa je chyba domnievať sa, že najprv sa zjaví kacírstvo a potom obyčajní ľudia, ktorí mu prepadnú (a ktorí preň padnú). V skutočnosti je tu najprv postavenie obyčajných ľudí a potom kacírstvo.“

„Ako to?“

„Dobre poznáš predstavu o usporiadaní ľudu Božieho. Veľké stádo a v ňom dobré ovečky a zlé ovce, ktoré držia pospolu strážni psi, teda bojovníci alebo svetská moc, cisár a páni pod vedením pastierov, teda duchovných osôb, vykladačov slova Božieho. Ten obraz je jasný.“

„Ale nie je pravdivý. Pastieri bojujú so psami, lebo každý z nich chce mať práva toho druhého.“

„Správne, a práve to znejasňuje povahu stáda. Psi a pastieri sa zúrivo rujú a nedbajú o stádo. A jeho časť ostáva mimo.“

„Ako mimo?“

„Na okraji. Sedliaci, čo nie sú sedliakmi, lebo nemajú zeme alebo tá, ktorú majú, ich neuživí. Mešťania, čo nie sú mešťanmi, lebo nepatria do nijakého cechu ani do nijakej korporácie, sú drobným ľudom, korisťou pre každého, kto príde. Videl si dakedy v šírom poli skupiny malomocných?“

„Áno, raz som ich videl zo sto pokope. Boli znetvorení, z tela im odpadávali kusy belavého mäsa, vliekli sa na barlách, viečka mali opuchnuté, oči podliate krvou, nehovorili ani nekričali: pišťali ako potkany.“

„Pre kresťanský ľud sú to inakší ľudia, ľudia na okraji stáda. Stádo ich nenávidí a oni nenávidia stádo. Chcú, aby sme všetci boli mŕtvi, všetci malomocní ako oni.“

„Hej, spomínam si na príbeh o kráľovi Markovi, ktorý musel odsúdiť krásnu Izoldu. A poslal ju na hranicu. A vtedy prišli malomocní a povedali kráľovi, že hranica je slabým trestom, že jestvuje trest ešte horší. A volali naňho: Daj nám Izoldu, nech patrí nám všetkým, choroba rozpaľuje našu žiadostivosť, vydaj ju svojim malomocným, pozri, handry sa nám lepia na mokvajúce rany, pri tebe sa tešila z bohatých odevov podšitých veveričou kožušinou a zo šperkov, a keď uvidí dvor malomocných, keď bude musieť vojsť do našich brlohov a líhať s nami, vtedy naozaj spozná svoj hriech a bude plakať za krásnym plameňom tejto hranice!“

„Na novica rehole svätého Benedikta čítaš dosť nezvyčajné veci,“ podotkol Viliam a ja som sa začervenal, lebo som vedel, že novic by ľúbostné romány čítať nemal. My mladí chlapci v melkskom kláštore sme si ich však medzi sebou požičiavali a čítali sme ich po nociach pri sviečke. „Ale to nič,“ pokračoval Viliam, „hlavná vec, že si pochopil, čo chcem povedať. Malomocní, vylúčení spomedzi ľudí, by chceli všetkých strhnúť do svojej skazy. A čím väčšmi ich budeš vylučovať, tým budú horší, čím väčšmi si ich budeš predstavovať ako zbor lemurov usilujúcich sa ťa zničiť, tým budú odstrčenejší. Svätý František to pochopil a jeho prvým rozhodnutím bolo odísť medzi malomocných. Ľud Boží sa nezmení, ak do svojho lona nepojme vyobcovaných.“

„No vy ste hovorili o iných vylúčených, veď malomocní nevytvárajú kacírske hnutia.“

„Stádo je ako rad sústredených kruhov, od tých najvnútornejších po tie na samom okraji. Malomocní sú znakom vylúčenia vo všeobecnosti. Svätý František to pochopil. Nechcel malomocným iba pomáhať, tak by sa bol jeho čin scvrkol iba na úbohý a bezmocný skutok milosrdenstva. Chcel vyjadriť inšie. Hovorili ti o jeho kázni vtákom?“

„Ach, áno, počul som ten prekrásny príbeh a obdivoval som svätca, ktorý sa tešil zo spoločnosti tých útlych Božích tvorov,“ povedal som vrúcne.

„Nuž, aby si vedel, rozprávali ti skreslený príbeh alebo príbeh, ktorý dnes rehoľa vytvára. František sa prihováral mestskému ľudu a radným pánom, a keď videl, že tí ho nechápu, vyšiel na cintorín a začal kázať havranom, strakám, jastrabom a dravým vtákom, čo sa tam živili mŕtvolami.“

„Aká hrôza,“ povedal som, „teda to neboli nijaké vtáčatká!“

„Boli to dravé vtáky, vylúčené takisto ako malomocní. František istotne myslel na ten verš z Apokalypsy, v ktorom sa hovorí: Potom som videl jedného anjela stáť v slnku. Mohutným hlasom volal na všetky vtáky letiace stredom neba: ‚Poďte, zhromaždite sa na veľkú Božiu hostinu. Budete jesť telá kráľov, telá vojvodcov, telá mocnárov, telá koní a tých, čo sedia na nich, a telá všetkých slobodných i otrokov, malých i veľkých.‘“

„František teda nabádal vylúčených, aby sa vzbúrili?“

„Nie, to ešte tak fra Dolcino a jeho stúpenci. František chcel vylúčených, hotových vzbúriť sa, privolať nazad medzi ľud Boží. Vylúčených bolo treba nájsť, aby stádo bolo zas pohromade. František to nedokázal a vravím ti to s pocitom veľkej trpkosti. Nato, aby znova pričlenil vylúčených, musel konať v rámci cirkvi, a aby mohol konať v rámci cirkvi, musel dosiahnuť uznanie svojej reguly, z ktorej mala vzísť rehoľa, a rehoľa, ktorá z nej vzišla, mala znova vytvoriť obraz kruhu, na ktorého okraji sú vylúčení. A teraz už chápeš, prečo zasa vznikli bandy bratkov a joachimistov, zhromažďujúce okolo seba vylúčených.“

„Nehovorili sme však o Františkovi, ale o tom, že kacírstvo je výtvorom obyčajných ľudí a vylúčených.“

„Tak je. Hovorili sme o vylúčených z ovčieho stáda. Po stáročia sa pápež a cisár medzi sebou naťahovali o moc a oni zatiaľ žili na okraji. To sú tí praví malomocní a tí, čo sú malomocenstvom napadnutí, sú iba ich obrazom, ktorý nám Boh dal, aby sme pochopili toto zázračné podobenstvo a aby sme pod slovom ‚malomocní‘ rozumeli ‚vylúčení, chudobní, obyčajní, vydedení, odtrhnutí od pôdy, ponížení v mestách.‘ My sme to nepochopili, tajomstvo malomocenstva nás neprestáva desiť, lebo sme nespoznali jeho povahu znaku. Všetci vylúčení zo stáda boli vždy ochotní počúvať alebo prednášať také kázne, ktoré sa síce odvolávajú na Kristove slová, no v skutočnosti obviňujú psov aj pastierov za ich počínanie a sľubujú, že jedného dňa príde na nich trest. To mocní vždy dobre chápali. Uvedomovali si, že ak vylúčených prijmú nazad, budú musieť obmedziť svoje výsady, preto tých, ktorí si svoje vylúčenie uvedomovali, biľagovali za kacírov bez ohľadu na to, aké bolo ich učenie. A tamtí, zaslepení svojím vylúčením, sa o nijaké učenie ozajstne ani nezaujímali. Takáto je ilúzia kacírstva. Každý je kacír, každý je pravoverný, nezaváži viera, ktorú dajaké hnutie predkladá, ale nádej, ktorú ponúka. Každé kacírstvo je zástavou signalizujúcou stav vylúčenia. Zoškrab kacírstvo a nájdeš malomocného. Každý boj proti kacírstvu sa usiluje iba o jedno: aby malomocný ostal malomocným. Čo môžeš chcieť od malomocných? Aby v dogme o trojjedinosti alebo v definícii eucharistie rozlišovali správne od nesprávneho? Kdeže, Adso, to sú hry pre nás doktrinárov. Obyčajní ľudia majú iné starosti. A vidíš, všetci ich riešia nesprávne. Preto sa z nich stávajú kacíri.“

„Ale prečo ich potom poniektorí ľudia podporujú?“

„Lebo sa im hodia do hry, v ktorej iba zriedka ide o vieru, zato častejšie o získanie moci.“

„To preto rímska cirkev obviňuje z kacírstva všetkých svojich protivníkov?“

„Preto a preto aj uznáva za pravoverné také kacírstvo, ktoré môže mať pod svojou kontrolou alebo ktoré musí akceptovať, lebo je už príliš silné a nebolo by dobré mať v ňom protivníka. Niet tu však nijakého presného pravidla, závisí to od ľudí a od okolností. A platí to aj o svetských pánoch. Pred päťdesiatimi rokmi mestská rada v Padove vydala nariadenie, že ten, kto zabije duchovnú osobu, musí zaplatiť jeden ťažký denár.“

„To je ako nič!“

„Presne tak. Tým sa len povzbudzoval ľud v nenávisti proti duchovenstvu, lebo mesto viedlo boj proti biskupovi. Teda už chápeš, prečo pred časom v Cremone ľudia verní cisárovi pomáhali katarom: nie pre vieru, ale aby rímskej cirkvi narobili starosti. Mestské magistráty občas povzbudzujú kacírov, lebo oni prekladajú evanjelium do ľudového jazyka a ten je dnes už jazykom miest, latinčina je jazykom Ríma a kláštorov. Alebo podporujú valdéncov, lebo tí tvrdia, že všetci, muži aj ženy, malí aj veľkí môžu učiť a kázať a že robotník, keď je desať dní učeníkom, si už hľadá dakoho, komu by mohol byť učiteľom…“

„A tak odstraňujú rozdiel, ktorý robí duchovné osoby nenahraditeľnými! Lenže prečo sa potom stáva, že tie isté mestské magistráty sa obracajú proti kacírom a všemožne pomáhajú cirkvi pri ich upaľovaní?“

„Lebo si uvedomujú, že rozšírenie kacírov ohrozuje aj výsady laikov, ktorí hovoria ľudovým jazykom. Už na lateránskom koncile roku 1179 (ako vidíš, začalo sa to už takmer pred dvesto rokmi) Walter Map vystríhal pred tým, čo sa stane, ak sa bude dôverovať takým hlupákom a nevzdelancom, ako sú valdénci. Povedal, ak si dobre pamätám, že nemajú stáleho bydla, chodia bosí a nič nevlastnia, všetko majú spoločné a nahí nasledujú nahého Krista; že začínajú v najväčšej pokore, lebo sú vylúčení, ale ak sa im dá priveľký priestor, všetkých vyženú. Preto potom mestá podporovali žobravé rády, a najmä nás františkánov, lebo sme umožňovali vytvoriť harmonický vzťah medzi potrebou pokánia a mestským životom, medzi cirkvou a mešťanmi, ktorí sa starali o svoje trhy…“

„Teda sa dosiahol súlad medzi láskou k Bohu a láskou k obchodom?“

„Nie, iba sa tým zahatali hnutia duchovnej obnovy, vpravili sa do rámca rehole uznanej pápežom. Ale čo sa plazilo pod tým, to sa ta nevpravilo. To na jednej strane vyústilo do hnutí flagelantov, ktoré nikomu neubližujú, na druhej do ozbrojených bánd, akými boli bandy fra Dolcina, do bosoráckych rituálov, aké odbavovali bratia z Montefalka, o ktorých hovoril Ubertino…“

„Lenže kto mal pravdu, kto má pravdu, kto sa mýlil?“ opýtal som sa načisto popletený.

„Všetci mali svoju pravdu a všetci sa mýlili.“

„A čo vy,“ v návale vzdoru len-len že som nekričal, „prečo sa k tomu nejako nevyjadríte, prečo mi nepoviete, kde je pravda?“

Viliam chvíľu mlčal, skúmajúc proti svetlu šošovku, ktorú opracúval. Potom spustil ruku a cez šošovku mi ukázal nejaký nástroj ležiaci na stole: „Pozri,“ povedal mi, „čo vidíš?“

„Nástroj, troška zväčšený.“

„Nuž tak, človek sa nanajvýš môže lepšie pozrieť.“

„Ale vždy je to ten istý nástroj!“

„Aj Venantiov rukopis bude aj potom ten istý, keď ho vďaka tejto šošovke budem môcť čítať. Ale keď ho prečítam, azda budem lepšie poznať časť pravdy. A hádam budeme môcť dajako zlepšiť život v opátstve.“

„Ale to nestačí!“

„Hovorím viac, ako by sa zdalo, Adso. Neraz som ti už rozprával o Rogerovi Baconovi. Možno to nebol najmúdrejší človek všetkých čias, ale na mňa vždy mocne zapôsobila nádej, ktorá podnecovala jeho lásku k vede. Bacon veril v silu obyčajných ľudí, v ich potreby a duchovnú vynachádzavosť. Nebol by býval dobrým františkánom, keby si nebol myslel, že ústami bedárov, vydedencov, hlupáčikov a nevzdelancov často hovorí náš Pán. Keby bol bližšie poznal bratkov, bol by im venoval väčšiu pozornosť ako provinciálom rehole. Obyčajní ľudia majú čosi, čo chýba učencom, ktorí často zablúdia v hľadaní najvšeobecnejších zákonov, majú intuíciu individuálneho. Lenže intuícia sama osebe nestačí. Obyčajní ľudia vyciťujú vlastnú pravdu, ktorá je azda pravdivejšia ako pravda učiteľov cirkvi, ale potom ju premrhajú v neuvážených činoch. Čo robiť? Dať obyčajným ľuďom vedu? To by bolo veľmi ľahké alebo aj veľmi ťažké. A vlastne akú vedu? Tú z Abbonovej knižnice? Františkánski majstri si túto otázku už položili. Veľký Bonaventúra hovoril, že učenci musia pravdu obsiahnutú v činoch obyčajných ľudí previesť do jasných pojmov…“

„Ako perudžská kapitula a Ubertinove učené pamäti, ktoré menia volanie obyčajných ľudí po chudobe na teologické rozhodnutia,“ povedal som.

„Áno, ale ako vidíš, deje sa to neskoro, pravda obyčajných ľudí sa medzitým už stala pravdou mocných, vhodnou skôr pre cisára Ľudovíta ako pre rehoľníkov chudobného života. Ako sa nevzdialiť od skúsenosti obyčajných ľudí, takpovediac zachovať jej účinnosť, schopnosť konať, aby sa ich svet zmenil a zlepšil? To bol Baconov problém: ‚Quod enim laicali ruditate turgescit non habet effectum nisi fortuito,‘ (Quod enim… – Lebo to, čo sa vyznačuje laickou hrubosťou, môže mať nanajvýš náhodný účinok.) hovoril. Skúsenosť obyčajných ľudí vedie k divým a nekontrolovateľným počinom. ‚Sed opera sapientiae certa lege vallantur et in fine debitum efficaciter diriguntur!‘ (Sed opera… – Ale diela múdrosti sú chránené pevným zákonom a v konečnom dôsledku sú účinne usmerňované podľa potreby) Inak povedané, aj spravovanie praktických vecí, či je to už mechanika, roľníctvo alebo správa mesta, si vyžaduje akúsi teológiu. Domnieval sa, že nová veda o prírode má byť novým veľkým poslaním učencov, aby pomocou nového poznania prírodných procesov uviedli do súladu základné potreby, ktoré vytvárajú aj domotané, ale svojím spôsobom pravdivé a oprávnené klbko nádejí obyčajných ľudí. Nová veda, nová prírodná mágia. Ibaže podľa Bacona mala toto poslanie usmerňovať cirkev, myslím, že preto, lebo v jeho časoch bolo spoločenstvo duchovných osôb zhodné so spoločenstvom učencov. Dnes to už tak nie je, učenci sa objavujú aj mimo kláštorov a katedrál, ba aj mimo univerzít. Napríklad aj v tejto krajine najväčší filozof nášho storočia nebol mních, ale lekárnik. Mám na mysli toho Florenťana, o ktorého poéme si iste počul. Ja som ju nečítal, lebo nerozumiem jeho ľudovému jazyku, a nakoľko viem, pramálo by sa mi páčila, lebo v nej rojčí o veciach, ktoré sú našej skúsenosti veľmi vzdialené. Ale aj tak, myslím, napísal to najmúdrejšie, čo nám je dané pochopiť o povahe prírodných prvkov a celého vesmíru a o spravovaní štátov. Ja aj moji priatelia sme presvedčení, že správa ľudských vecí dnes už nepatrí cirkvi, ale zhromaždeniu ľudu, vydávajúcemu zákony, preto sa aj domnievam, že rovnako v budúcnosti bude na spoločenstve učencov, aby predložilo túto celkom novú a ľudskú teológiu, ktorá je prírodnou filozofiou a pozitívnou mágiou.“

„Prekrásne poslanie,“ povedal som, „ale možno ho uskutočniť?“

„Bacon veril, že áno.“

„A vy?“

„Aj ja som v to veril. Ale aby človek veril, musí byť presvedčený, že obyčajní ľudia majú pravdu, lebo im je vlastná intuícia individuálneho, ktorá jediná je správna. No ak je intuícia individuálneho tou jedinou správnou, ako dokáže veda znova dôjsť k všeobecne platným zákonom, pomocou ktorých a ktorých výkladom sa dobrá mágia stáva účinnou?“

„Ozaj,“ spýtal som sa, „ako to dokáže?“

„To už neviem. Veľa som o tom besedoval v Oxforde so svojím priateľom Viliamom z Occamu, ktorý je teraz v Avignone. Zasial mi do duše pochybnosti. Lebo ak je správna iba intuícia individuálneho, ťažko sa dá dokázať, že rovnaké príčiny majú rovnaké následky. To isté teleso môže byť chladné alebo teplé, sladké alebo horké, vlhké alebo suché na jednom mieste, a na druhom nie. Ako môžem odhaliť všeobecné súvislosti, ktoré stavajú veci do istého poriadku, ak nemôžem pohnúť prstom, aby som nevytvoril nekonečný počet nových daností, keďže tým pohybom sa menia všetky pozičné vzťahy medzi mojím prstom a všetkými ostatnými predmetmi? Vzťahy sú spôsoby, akými moje vedomie vníma pomer medzi jednotlivými danosťami, ale kde je záruka, že tento spôsob je univerzálny a stály?“

„Vy predsa viete, že istej hrúbke skla zodpovedá istá sila videnia, a práve preto, že to viete, môžete teraz vyhotoviť také isté šošovky ako tie, o ktoré ste prišli. Veď ako inak by ste to mohli urobiť?“

„Bystrá odpoveď, Adso. Tak je, výrok, že v rovnakej hrúbke skla musí zodpovedať rovnaká sila videnia, som vypracoval ja. Dospel som k nemu na základe toho, že som mal viac ráz podobnú individuálnu intuíciu. Ten, kto skúma liečivé vlastnosti rastlín, vie, že všetky jednotlivé rastliny toho istého druhu majú na rovnako disponovaných pacientov ten istý účinok, a preto skúmateľ môže sformulovať výrok, že každá rastlina takého a takého tvaru v rovnakej miere zostruje zrak. Veda, o ktorej hovoril Bacon, nepochybne stojí na takýchto výrokoch. Ale pozor, hovorím o výrokoch týkajúcich sa vecí, nie o veciach samých. Veda narába s výrokmi a so svojimi termínmi a termíny označujú jednotlivé veci. Vieš, Adso, ja musím veriť, že môj výrok platí, lebo som k nemu došiel na základe skúseností, ale aby som to mohol veriť, musím predpokladať, že jestvujú všeobecne platné zákonitosti, o tých však nemôžem hovoriť, lebo už sama predstava o jestvovaní dajakých všeobecne platných zákonitostí a stanoveného poriadku vecí zahrnuje predpoklad, že Boh je ich väzňom, kým Boh je tak absolútne slobodný, že keby chcel, jediným prejavom svojej vôle by zmenil svet.“

„Teda ak dobre rozumiem, robíte niečo a viete, prečo to robíte, ale neviete, prečo viete, že viete to, čo robíte?“

Musím sa s hrdosťou priznať, že Viliam pozrel na mňa s obdivom: „Možno je to tak. V každom prípade to vysvetľuje, prečo nie som si istý svojou pravdou, aj keď v ňu verím.“

„Ste mystickejší ako Ubertino!“ povedal som zlomyseľne.

„Možno. Ale ako vidíš, zaoberám sa vecami prírody. Ani pri vyšetrovaní, ktoré tu vedieme, sa nechcem dozvedieť, kto je dobrý a kto zlý, ale kto bol včera večer v skripotóriu, kto vzal moje okuliare, kto nechal v snehu stopy tela vlečúceho iné telo a kde je Berengár. Toto sú fakty, tie sa neskôr pokúsim navzájom pospájať, ak je to vôbec možné, lebo ťažko možno povedať, akou príčinou je daný aký výsledok, stačil by zásah anjela a všetko by sa zmenilo, a teda niet sa čo čudovať, ak sa nedá dokázať, že jedna vec je príčinou druhej veci. Aj keď sa o to ustavične treba pokúšať, ako práve robím.“

„Máte vy veru neľahký život,“ povedal som.

„Ale našiel som Brunella!“ zvolal Viliam, narážajúc na koňa z predvčerajšieho dňa.

„Teda je akýsi poriadok vo svete,“ vykríkol som víťazne.

„Teda je trocha poriadku v mojej úbohej hlave,“ odvetil Viliam.

V tej chvíli sa vrátil Mikuláš, niesol už takmer hotovú vidlicu a víťazoslávne nám ju ukazoval.

„A keď bude táto vidlica na mojom úbohom nose,“ povedal Viliam, „hádam to v tej mojej úbohej hlave bude ešte usporiadanejšie.“

Prišiel akýsi novic a oznámil nám, že opát sa chce s Viliamom stretnúť a že ho čaká v záhrade. Môj majster musel svoje pokusy odložiť na neskoršie a ponáhľali sme sa na miesto stretnutia. Cestou si naraz klepol do čela, sťaby si bol iba vtedy na čosi spomenul.

„Mimochodom,“ povedal, „rozlúštil som Venantiove kabalistické znaky.“

„Všetky? Kedy?“

„Keď si spal. A závisí od toho, čo rozumieš pod slovom všetky. Rozlúštil som znaky, čo sa objavili účinkom plameňa, tie, ktoré si odkreslil. Grécke zápisky musia počkať, kým budem mať nové šošovky.“

„No a? Ide o tajomstvo finis Africae?“

„Áno, a kľúč bol pomerne jednoduchý. Venantius mal k dispozícii dvanásť znakov zverokruhu a osem znakov pre päť planét, pre obidva nebeské zdroje svetla a pre Zem. Spolu dvadsať znakov. A to stačí, aby k nim mohol priradiť písmená latinskej abecedy, keďže na vyjadrenie začiatočného zvuku v slovách unum a velut sa používa to isté písmeno. Poradie písmen poznáme. Aké asi bolo poradie znakov? Usúdil som, že podľa poradia nebeských sfér, a zverokruh som dal až celkom na koniec. Teda Zem, Mesiac, Merkúr, Venuša, Slnko a tak ďalej a za nimi znaky zverokruhu v tradičnom slede, ako ich radí aj Izidor zo Sevilly (Izidor zo Sevilly – (cca 560-636), polyhistor, okrem iných spisov autor dvadsaťzväzkového diela Etymologiae, ktoré podstatne ovplyvnilo stredoveké myslenie), začínajúc Baranom a jarnou rovnodennosťou a končiac Rybami. Ak použiješ tento kľúč, Venantiova správa hneď dostáva zmysel.“

Ukázal mi pergamen, na ktorý tú správu prepísal veľkými latinskými písmenami: Secretum finis Africae manus supra idolum age primum et septimum de quatuor.

„Je to jasné?“ opýtal sa.

„Ruka na idole pôsobí na prvý a na siedmy zo štyroch…“ opakoval som, krútiac pritom hlavou. „Vôbec to nie je jasné!“

„Viem. Ponajprv by bolo treba vedieť, čo Venantius myslel pod slovom idolum. Obraz, prízrak, figúru? A potom, čo asi budú tie štyri, ktoré majú prvý a siedmy? A čo s nimi treba robiť? Pohnúť ich, potlačiť, potiahnuť?“

„Teda nevieme nič a sme tam, kde sme boli,“ povedal som poriadne sklamaný. Viliam zastal a pozrel na mňa nie práve najvľúdnejšie. „Chlapče môj,“ riekol, „máš pred sebou úbohého františkána, ktorý so svojimi skromnými vedomosťami a s tou štipkou šikovnosti, za ktorú vďačí nekonečnej moci Božej, dokázal za pár hodín rozlúštiť tajné písmo, o ktorom si jeho autor myslel, že pre všetkých okrem neho ostane nezrozumiteľné… a ty, biedny a nepodarený nedouk, sa opovážiš povedať, že sme tam, kde sme boli?“

Veľmi neohrabane som sa svojmu majstrovi ospravedlnil. Ranil som jeho samoľúbosť, hoci som vedel, ako si na svojich rýchlych a istých dedukciách zakladá. Viliam naozaj vykonal obdivuhodné dielo a nebola to jeho vina, že prefíkaný Venantius nielenže to, čo objavil, zahalil do rúška tajnej abecedy zverokruhu, ale vytvoril aj nerozlúštiteľnú hádanku.

„To nič, to nič, neospravedlňuj sa,“ prerušil ma Viliam. „V podstate máš pravdu, vieme ešte veľmi málo. Poďme!“

Tretí deň

VEŠPERY

Tu dôjde ešte k jednému rozhovoru s opátom. Viliam má niekoľko znamenitých nápadov, ako vyriešiť záhadu labyrintu, a dokáže to tým najracionálnejším spôsobom. Potom zjedia posypaný syrec.

Opát nás čakal zachmúrený a ustarostený. V ruke držal akúsi listinu.

„Dostal som list od opáta z Conques,“ povedal. „Oznamuje mi meno muža, ktorého Ján poveril velením nad francúzskymi vojakmi a starostlivosťou o nedotknuteľnosť legácie. Nie je to človek z vojenských kruhov ani dvoran a zároveň bude členom legácie.“

„Zriedkavé spojenie rozličných cností,“ podotkol znepokojený Viliam. „Ktože to má byť?“

„Bernard Gui alebo Bernardus Guidonis, ako chcete.“

Viliam vyrazil zo seba čosi v svojej materčine, čomu som nerozumel a nerozumel tomu ani opát a hádam to tak bolo lepšie pre všetkých, lebo slovo, ktoré Viliam zasyčal, znelo neslušne.

„Nepáči sa mi to,“ doložil hneď nato. „Bernard bol celé roky kyjakom na kacírov v toulouskom kraji a napísal Practica officii inquisitionis heretice pravitatis (Practica… – Návod, ako vyšetrovať kacírsku zvrátenosť) pre všetkých tých, čo majú prenasledovať a zničiť valdéncov, begínov, pinzokérov, bratkov a dolcinovcov.“

„Viem. Poznám tú knihu, v otázkach doktríny je obdivuhodná.“

„V otázkach doktríny je obdivuhodná,“ pripustil Viliam. „On sám je oddaný Jánovi, ktorý ho v minulých rokoch poveril mnohými úlohami vo Flámsku aj tu v hornom Taliansku. A keď bol vymenovaný za biskupa v Galícii, vo svojej diecéze sa ani len neukázal a ďalej pôsobil ako inkvizítor. Myslel som si, že teraz sa už uchýlil na svoje biskupstvo v Lodéve, ale ako vidieť, Ján ho primal, aby sa vrátil k tejto činnosti, a práve tu, v severnom Taliansku. Prečo práve Bernard a prečo zodpovedá za ozbrojencov…?“

„Odpoveď na to je,“ riekol opát, „a potvrdzuje všetky obavy, s ktorými som sa vám včera zveril. Vy dobre viete – aj keď to predo mnou nechcete priznať – že postoj perudžskej kapituly v otázke Kristovej chudoby a chudoby cirkvi, hoci podložený dostatočnými teologickými argumentami, je rovnaký ako postoj, ktorý oveľa nerozvážnejšie a menej pravoverne zastávajú mnohé kacírske hnutia. Nie je ťažké dokázať, že postoj Michala z Ceseny, ktorý zastáva aj cisár, je rovnaký ako postoj Ubertina a Angela Clarena. Potiaľto budú obidve legácie zajedno. Gui však môže ísť ďalej a on vie, ako na to: bude chcieť dokázať, že perudžské tézy sú tézami bratkov alebo pseudoapoštolov. Súhlasíte?“

„Hovoríte, že je to tak, alebo že Bernard Gui povie, že je to tak?“

„Povedzme, že hovorím, že to tak povie on,“ pripustil opatrne opát.

„V tom sa s vami zhodujem. Ibaže to sa predvídalo. Chcem povedať, že sa vedelo, že k tomu dôjde, aj keby tu Bernarda nebolo. On to len urobí šikovnejšie ako hŕba tých obmedzencov z kúrie, a bude sa treba s ním prieť oveľa dôvtipnejšie.“

„Tak je,“ priznal opát, „ibaže tu sme pri otázke, ktorá sa vynorila už včera. Ak dozajtra nenájdeme človeka vinného z dvoch a možno aj troch zločinov, budem musieť Bernardovi povoliť dozor nad opátstvom. A človeku vybavenému takou mocou (nezabúdajme, že ju dostal po vzájomnej dohode) nemôžem zatajiť, že v opátstve došlo alebo ešte dochádza k nevysvetliteľným udalostiam. Inak, keby na to prišiel sám, keby (Bože uchovaj) došlo k ďalšiemu záhadnému prípadu, hneď by mal plné právo kričať, že ide o zradu…“

„To je pravda,“ zašomral ustaraný Viliam. „Nedá sa nič robiť. Bude sa treba mať na pozore a striehnuť na Bernarda, ktorý bude striehnuť na tajomného vraha. A možno to tak bude aj dobre, Bernard sa bude zaoberať vrahom a nebude môcť natoľko zasahovať do diskusie.“

„Bernard zaoberajúci sa hľadaním vraha bude sekerou podtínajúcou moju autoritu, na to nezabúdajte! Táto temná záležitosť ma po prvý raz núti, aby som časť moci v týchto múroch postúpil niekomu inému a to je nový prípad nielen v dejinách tohto opátstva, ale celého clunyjského rádu. Urobil by som hocičo, len aby som sa tomu vyhol. A v prvom rade by bolo treba odmietnuť legáciám pohostinstvo.“

„Veľmi prosím vašu vznešenosť, aby si také závažné rozhodnutia dobre rozvážila,“ povedal Viliam. „Máte v rukách list od cisára, ktorý vás vrelo vyzýva, aby…“

„Viem, čo ma k cisárovi viaže,“ rázne ho prerušil opát, „a viete to aj vy. A teda viete aj to, že bohužiaľ nemôžem cúvnuť. Ibaže toto všetko je veľmi zlé. Kde je Berengár, čo sa s ním stalo, čo robíte vy?“

„Ja som iba mních, ktorý kedysi s úspechom viedol inkvizičné vyšetrovanie. Vy viete, že za dva dni sa pravda vypátrať nedá. A napokon, akú moc ste mi dali? Môžem vstúpiť do knižnice? Môžem sa pýtať na všetko, čo chcem, chránený vašou autoritou?“

„Nevidím nijakú spojitosť medzi tými zločinmi a knižnicou,“ povedal popudené opát.

„Adelmus bol iluminátor, Venantius prekladateľ, Berengár knihovníkov pomocník…“ trpezlivo vysvetľoval Viliam.

„V tomto zmysle má všetkých šesťdesiat mníchov do činenia s knižnicou práve tak ako s kostolom. Prečo teda nehľadáte v kostole? Brat Viliam, vyšetrovanie vediete z môjho poverenia a v takých medziach, ako som vás o to prosil. Inak som po Bohu a z jeho milosti v týchto hradbách jediným pánom ja. A to bude platiť aj pre Bernarda. Ostatne,“ doložil už miernejšie, „nikde nie je povedané, že Bernard sem ide len kvôli tomuto stretnutiu. Opát z Conques mi o ňom píše aj to, že má pokračovať do južného Talianska. A ešte mi píše, že pápež prosil kardinála Bertranda z Poggetta, aby sem z Bologne prišiel a aby prevzal vedenie pápežskej legácie. Bernard sem možno ide preto, aby sa stretol s kardinálom.“

„Čo by zo širšieho hľadiska bolo ešte horšie. Bertrand je kyjakom na kacírov v strednom Taliansku. Toto stretnutie dvoch vrcholných predstaviteľov boja proti kacírstvu môže byť predzvesťou rozsiahlej ofenzívy v celej krajine, ofenzívy, ktorá by napokon mohla postihnúť celé františkánske hnutie…“

„O tom hneď upovedomíme cisára,“ povedal opát, „v takomto prípade by však bezprostredné nebezpečenstvo nehrozilo. Budeme sa mať na pozore. Zbohom.“

Viliam chvíľu mlčal, kým sa opát uberal preč. Potom mi povedal: „Hlavne si, Adso, dajme pozor, aby sme sa neprenáhlili. Tam, kde treba zhromaždiť mnoho drobných jednotlivostí, sa veci rýchlo riešiť nedajú. Ja sa vrátim do dielne, lebo bez tých šošoviek nielenže nebudem môcť čítať rukopis, lež ani sa nám dnes v noci neoplatí chodiť do knižnice. Ty sa choď prezvedieť, či sa už vie dačo o Berengárovi.“

V tej chvíli k nám pribehol Mikuláš z Morimonda s veľmi zlou správou. Chcel ešte lepšie obrúsiť tú najlepšiu šošovku, do ktorej Viliam vkladal toľké nádeje, ale sa mu rozbila. A druhá, ktorá ju azda mohla nahradiť, mu praskla, keď sa ju pokúšal vsadiť do vidlice. Bezradne ukázal na nebo. Bola už hodina vešperov a zmrákalo sa. Toho dňa by už z roboty nebolo nič. Ďalší stratený deň, súhlasil s ním roztrpčený Viliam, potláčajúc (ako sa mi neskôr priznal) v sebe chuť schmatnúť pod krk babráka sklára, ktorý už aj tak bol dosť pokorený.

Nechali sme ho jeho pokoreniu a šli sme sa opýtať na Berengára. Samozrejme, nikto ho nenašiel.

Mali sme pocit, že sme uviazli na mŕtvom bode. Chvíľu sme sa bezradne prechádzali po krížovej chodbe. Ale zakrátko som zbadal, že Viliam sa ponoril do seba a upiera pohľad do prázdna, akoby nič nevnímal. Pred chvíľkou si z habitu vytiahol steblo z tých bylín, ktoré som ho videl zbierať pred niekoľkými týždňami, a prežúval ho, akoby mu to prinášalo akési pokojné napätie. Vyzeral naozaj ako duchom neprítomný, ale oči mu podchvíľou zažiarili, sťaby v prázdnote jeho mysle skrsol nejaký nový nápad; a potom opäť upadol do tej svojej nezvyčajnej činorodej otupenosti. Odrazu povedal: „Pravdaže, mohlo by sa…“

„Čo?“ spýtal som sa.

„Rozmýšľal som nad tým, ako by sme sa mohli v labyrinte orientovať. Zostrojiť to nie je ľahké, ale pomohlo by to… Napokon, vchod je, ako vieme, vo východnej bašte. Predpokladajme, že by sme mali dajaký prístroj, ktorý nám ukazuje, kde je sever. Čo by sa stalo?“

„Samozrejme, že by stačilo zabočiť vpravo a obrátili by sme sa na východ. Alebo by stačilo ísť opačným smerom a vedeli by sme, že ideme k južnej bašte. Ale ak aj pripustíme, že nejaká taká mágia jestvuje, labyrint je labyrint, a len čo by sme sa pohli na východ, narazili by sme na stenu, ktorá by nám zabránila pokračovať, a znova by sme zablúdili…“ poznamenal som.

„Hej, ibaže prístroj, o ktorom hovorím, by vždy ukazoval na sever, aj keby sme išli iným smerom, a na každom mieste by nám povedal, ktorým smerom sa máme obrátiť.“

„To by bolo úžasné. Ten prístroj by sme však museli mať a musel by označovať sever aj v noci a na zatvorenom mieste, odkiaľ nevidieť ani slnko, ani hviezdy… ale podľa mňa podobný prístroj nemá ani ten váš Bacon!“ zasmial som sa.

„A veru sa mýliš,“ povedal Viliam, „lebo taký prístroj už bol zhotovený a daktorí moreplavci ho aj používali. Nepotrebuje hviezdy ani slnko, lebo využíva silu zázračného kameňa priťahujúceho železo, takého, aký sme videli v Severínovom špitáli. A preskúmal ho Bacon a istý piccardský mág, Peter z Maricourtu (Peter z Maricourtu – francúzsky scholastík z 13– stor., učiteľ Rogera Bacona), ktorý opísal jeho mnohoraké použitie.“

„A vy by ste taký prístroj dokázali vyrobiť?“

„Samo osebe by to nebolo také ťažké. Kameň možno použiť na mnoho zázračných vecí, okrem iného na zhotovenie stroja, ktorý sa neprestajne pohybuje bez pôsobenia dajakej vonkajšej sily, ale ten najjednoduchší objav opísal istý Arab, Baylek al Quabayakí. (Baylek al Quabayakí – egypt. mineralóg z 13– stor.) Vezmi nádobu plnú vody a daj do nej korok, cez ktorý si prevliekol železnú ihlu. Potom krúživým pohybom prechádzaj nad vodou magnetickým kameňom, až kým ihla nenadobudne vlastnosti kameňa. Vtedy sa jej hrot nasmeruje na sever, no správal by sa tak aj kameň, keby sa mohol krútiť na dajakom čape, a ak sa aj s nádobou pohybuješ, hrot ihly sa vždy obracia k Severke. Ani to nemusím hovoriť, že ak si podľa Severky vyznačíš na okraj nádoby veternú ružicu, vždy budeš vedieť, ako sa máš v knižnici pohybovať, aby si sa dostal k východnej bašte.“

„To je úžasné!“ zvolal som. „Ale prečo ihla vždy ukazuje na sever? Kameň priťahuje železo, to som videl, a predpokladám, že obrovské množstvo železa priťahuje kameň. Ale potom… potom sú v smere Polárky, na samom kraji sveta, veľké železné bane!“

„Podaktorí ľudia skutočne naznačovali, že to tak je. Ibaže ihla nesmeruje presne k hviezde moreplavcov, ale k bodu, do ktorého sa zbiehajú nebeské poludníky. A to, ako sa už kdesi bolo povedalo, značí, že hic lapis gerit in se similitudinem coeli (hic lapis gerit… – v tomto kameni sa odráža nebo) a že póly magnetu nemajú svoju inklináciu od pozemských pólov, ale od pólov nebeských. Čo je krásnym príkladom pohybu vyvolaného na diaľku, nie priamou materiálnou kauzalitou. Týmto problémom sa zaoberá môj priateľ Ján z Jandunu, keď práve cisár od neho nežiada, aby zmietol Avignon z povrchu zemského…“

„Poďme teda po Severínov kameň a po nejakú nádobu a vodu a korok,“ povedal som vzrušene.

„Pomaly, pomaly,“ tíšil ma Viliam. „Neviem prečo, ale ešte som nevidel, aby stroj dokonalý v opise filozofov aj dokonalo fungoval. Naproti tomu sedliakova motyka, ktorú nijaký filozof neopísal, funguje, ako treba… Bojím sa, že chodiť po labyrinte s kahancom v jednej ruke a s nádobou plnou vody v druhej… Počkaj, zišlo mi na um čosi inšie. Prístroj by ukazoval sever, aj keby sme boli mimo labyrintu, však?“

„Áno, ale zvonku by nám nebol treba, lebo by sme mali slnko a hviezdy…“ povedal som.

„Viem, viem. Ale ak prístroj funguje tak vonku, ako aj vnútri, prečo by to nemalo platiť aj o našej hlave?“

„O našej hlave? Tá tiež funguje aj vonku, veď zvonka polohu Budovy poznáme veľmi dobre! Ibaže dnu sa v tom nijako nevyznáme!“

„Veď to! Teraz však zabudni na ten prístroj. Myšlienka naň ma priviedla na myšlienku o prírodných zákonoch a o zákonoch nášho myslenia. Ide o toto: musíme zvonka objaviť spôsob, ako opísať vnútrajšok Budovy…“

„Ale ako?“

„Nechaj ma porozmýšľať, nemalo by to byť až také ťažké…“

„A čo metóda, ktorú ste spomínali včera? Nechceli ste chodiť po labyrinte a uhľom robiť značky?“

„Nie,“ povedal, „čím ďalej na to myslím, tým menej sa mi to pozdáva. Možno si to pravidlo dobre nepamätám, alebo na to, aby sa človek mohol po labyrinte pohybovať, musí mať dobrú Ariadnu, ktorá čaká naňho pri vchode a drží koniec nite. Ale takých dlhých nití niet. A keby aj boli, značilo by to (rozprávky často hovoria pravdu), že človek môže vyjsť z labyrintu, len ak má pomoc zvonka. Kde sú zákony vonkajška a zákony vnútrajška rovnaké. Nuž teda, Adso, použijeme matematické vedy. Len v matematických vedách, ako vraví Averroes (Averroes alebo Ibn Rošd (1126-1198) – arabský filozof a vedec, komentátor Aristotelových spisov), sa veci, ktoré sú známe nám, kryjú s vecami známymi absolútne.“

„Tak vidíte, že pripúšťate všeobecne platné poznatky.“

„Matematické poznatky sú výroky, ktoré náš rozum zostavil tak, aby vždy platili ako pravdivé, buď preto, lebo sú to vrodené idey, buď preto, lebo matematika bola vynájdená pred všetkými ostatnými vedami. A knižnicu vybudoval ľudský um, ktorý uvažoval matematicky, pretože bez matematiky sa labyrinty stavať nedajú. Ide teda o porovnanie našich matematických výrokov s výrokmi staviteľa a z tohto porovnania môže vzísť veda, lebo je to veda o termínoch skúmajúcich termíny. A prestaň ma už konečne zaťahovať do metafyzických diškurzov. Aký diabol ťa to dnes posadol? Máš dobré oči, vezmi si teda radšej dajaký pergamen či tabuľku, skrátka čosi na záznamy, a rydlo… dobre, máš, čo treba, si chlapík, Adso. Prejdeme sa okolo Budovy, kým je ešte trocha svetla.“

A tak sme dlho obchádzali okolo Budovy. Teda z diaľky sme si obzerali východnú, južnú a západnú baštu a múry medzi nimi. Zvyšok totiž stál nad strminou, no podľa zákonov symetrie sa nemohol líšiť od toho, čo sme videli.

A videli sme, ako mi to Viliam aj kázal na tabuľku presne zaznačiť, že v každom múre sú po dva obloky a na každej bašte po päť.

„A teraz uvažuj,“ povedal mi môj majster. „V každej miestnosti, ktorú sme videli, bol jeden oblok…“

„Okrem tých so siedmimi stenami,“ povedal som.

„To je prirodzené, to sú miestnosti v strede každej bašty.“

„A okrem niektorých, čo tiež boli bez oblokov, ale neboli sedemstenné.“

„Na tie teraz nemysli. Najprv nájdime pravidlo, potom sa pokúsime vysvetliť výnimky. Takže smerom von budeme mať na každú vežu po päť miestností a na každý múr po dve miestnosti, každú s jedným oblokom. Ak však z miestnosti s oblokom prejdeme do vnútornej časti Budovy, dostaneme sa do ďalšej miestnosti s oblokom. To značí, že ide o vnútorné obloky. A aký tvar má vnútorná šachta, ktorú vidieť v kuchyni a v skriptóriu?“

„Osemhranný,“ povedal som.

„Výborne. V skriptóriu sú na každej strane osemhranu dva obloky. To značí, že na každej strane osemhranu sú dve vnútorné miestnosti. Je tak?“

„Áno, ale čo miestnosti bez oblokov?“

„Tých je spolu osem. Vnútorná sedemstenná sála v každej bašte má totiž s každou z piatich miestností bašty spoločnú stenu. S čím susedia tie dve zvyšné steny? S miestnosťami smerujúcimi k vonkajším múrom nie, na tých by boli obloky, ani s miestnosťami ústiacimi do osemstennej šachty, tie takisto majú obloky, navyše takto by boli mimoriadne dlhé. Nože skús načrtnúť, ako by vyzerala knižnica pri pohľade zhora. Uvidíš, že na každú vežu pripadnú dve miestnosti, ktoré susedia so sedemstennou miestnosťou a vedú do miestností smerujúcich do osemstennej vnútornej šachty.“

Pokúsil som sa urobiť náčrtok podľa majstrových pokynov a z úst sa mi vydral víťazoslávny výkrik. „Teraz už vieme všetko! Počkajte, nech to spočítam… Knižnica má päťdesiatšesť miestností, štyri z nich sú sedemuholníkové a päťdesiatdva viac-menej štvorcových a z tých je osem bez oblokov, dvadsaťosem smerom na vonkajšiu a šestnásť smerom na vnútornú stranu!“

„A z tých štyroch bášt má každá päť štvorstenných miestností a jednu sedemstennú. Knižnica je postavená podľa nebeskej harmónie, ktorej možno prisúdiť rôzne výnimočné významy…“

„To je prekrásny objav,“ povedal som. „Ale prečo sa potom v nej tak ťažko dá orientovať?“

„Lebo umiestnenie priechodov nezodpovedá nijakému matematickému zákonu. Daktoré miestnosti umožňujú prístup do viacerých iných, daktoré iba do jednej a treba si položiť otázku, či nie sú tam aj také miestnosti, z ktorých sa už do iných prejsť nedá. Ak zvážiš aj túto okolnosť a navyše nedostatok svetla a nemožnosť zorientovať sa podľa slnka (a pridáš k tomu ešte vidiny a zrkadlá), tak pochopíš, ako môže labyrint domotať každého, kto po ňom chodí, rozrušený už z pocitu viny. Napokon, spomeň si, akí sme my sami boli včera večer zúfalí, keď sme nemohli nájsť východ. Vrcholný zmätok dosiahnutý pomocou vrcholného poriadku: podľa mňa je to vynikajúco vyrátané. Stavitelia knižnice boli naozaj majstri.“

„Ako sa v nej teda zorientujeme?“

„Teraz to už nebude ťažké. S plánom, ktorý si načrtol a ktorý by mal viac alebo menej zodpovedať pôdorysu knižnice, z prvej sedemstennej miestnosti vyrazíme tak, aby sme hneď našli jednu z dvoch slepých miestností. Ak sa potom budeme držať stále vpravo, po troch alebo štyroch miestnostiach by sme sa mali ocitnúť v druhej bašte, a môže to byť iba severná, a potom sa dostať do ďalšej slepej miestnosti, ktorá bude zľava susediť so sedemstennou sálou a sprava nám musí umožniť rovnaký priechod ako ten, čo som ti práve spomínal, a takto sa dostaneme až do západnej bašty.“

„Áno, ak sú všetky miestnosti prepojené priechodmi…“

„Tak je. A na to budeme potrebovať tvoj plán, na ňom si vyznačíme steny bez dverí, aby sme vedeli, kde práve odbočujeme. Ale to už nebude ťažké.“

„A môžeme si byť istí, že to vyjde?“ opýtal som sa v rozpakoch, pretože sa mi to všetko videlo akési veľmi jednoduché.

„Vyjde to,“ odvetil Viliam. „Omnes enim causae effectuum naturalium dantur per lineas, angulos et figuras. Aliter enim impossibile est scire propter quid in illis,“ (Omnes enim… – Všetky príčiny prirodzených účinkov sú dané priamkami, uhlami a telesami. Inak nie je možné o nich niečo vedieť.) zacitoval. „To sú slová jedného z veľkých oxfordských majstrov. Ale, bohužiaľ, ešte nevieme všetko. Zistili sme, ako nezablúdiť. Teraz sa nám treba dozvedieť, či sú knihy v miestnostiach rozmiestnené podľa dajakého pravidla. Verše z Apokalypsy nám toho povedali veľmi málo už aj preto, že mnohé z nich sa v rozličných miestnostiach opakujú…“

„A v apoštolovej knihe by sa predsa dalo nájsť oveľa viac ako päťdesiatšesť veršov!“

„Určite. Takže vyhovujú iba daktoré. Čudné, akoby ich mali menej než päťdesiat, tridsať, dvadsať… Ech, do Merlinovej brady!“

„Čej?“

„To nič, to je istý čarodej z mojich krajov… Použili toľko veršov, koľko je písmen v abecede! Určite je to tak! Nejde o celé verše, ide iba o začiatočné písmená. Každá miestnosť je označená dajakým písmenom abecedy a všetky písmená dohromady tvoria text, ktorý musíme odhaliť!“

„Ako báseň v podobe kríža alebo ryby!“

„Asi tak. V čase, keď bola knižnica založená, tento druh básní bol pravdepodobne veľmi obľúbený.“

„Lenže kde sa text začína?“

„Od kartuše, ktorá je väčšia ako ostatné, v sedemstennej miestnosti vstupnej bašty… alebo… No pravdaže, od viet napísaných červenou farbou!“

„Ale tých je plno!“

„Teda je tam veľa textov, alebo veľa slov. Teraz tú svoju mapu nakresli lepšie a väčšiu, v knižnici potom rydlom jemne označíš nielen miestnosti, ktorými budeme prechádzať, ale aj umiestnenie dverí a stien (a oblokov tiež), ako aj začiatočné písmeno verša, ktorý tam bude, a ako dobrý iluminátor červené písmená napíšeš väčšie…“

„Ako je to,“ povedal som naplnený obdivom, „že ste tajomstvo knižnice dokázali vyriešiť pri pohľade zvonka, a nevyriešili ste ho, keď ste boli dnu?“

„Takto Boh pozná svet, lebo ho načrtol v svojej mysli, akoby zvonka, skôr ako ho stvoril, kým my jeho poriadok nepoznáme, lebo žijeme v ňom a našli sme ho už hotový.“

„A tak veci možno spoznať, keď sa na ne pozeráme zvonka!“

„Veci vytvorené, lebo v mysli preberáme tvorcove postupy. No nie veci prírody, lebo tie nie sú dielom našej mysle.“

„Ale na knižnicu nám to stačí, však?“

„Áno,“ povedal Viliam. „Avšak iba na knižnicu. A teraz si poďme oddýchnuť. Do zajtra rána, keď už, dúfam, budem mať svoje šošovky, nemôžeme robiť nič. Bude lepšie ísť spať a zavčasu vstať. Skúsim ešte popremýšľať.“

„A večera?“

„Ach, pravdaže, večera. Už je po nej. Mnísi sú už na kompletóriu. Ale kuchyňa je možno ešte otvorená. Choď voľačo pohľadať!“

„Mám ísť kradnúť?“

„Požiadať Salvátora, ten je už tvojím priateľom.“

„Ale takto bude kradnúť on!“

„A či si ty strážcom svojho brata?“ spýtal sa Viliam Kainovými slovami. Postrehol som však, že to iba žartuje a chce tým povedať, že Boh je veľký a milosrdný. Preto som sa pobral hľadať Salvátora a našiel som ho pri konských stajniach.

„Krásny,“ povedal som, ukazujúc na Brunella, aby som nejako nadviazal rozhovor. „Rád by som si na ňom zajazdil.“

„Neni možno. Abbonis est. (Abbonis est – Je Abbonov… stačí… Pozri na toho, tretí koňa…) Lež neni treba dobrý kóň, žeby chytro bežal…“ Ukázal na statného, ale nevzhľadného koňa: „Aj henten sufficit… Vide illuc, tertius equi…“

Chcel mi ukázať na tretieho koňa. Zasmial som sa jeho podarenej latinčine. „A čo s ním budeš robiť?“ opýtal som sa ho.

A on mi vyrozprával čudnú vec. Vraj hocakého koňa, aj tú najstaršiu a najchatrnejšiu mršinu možno premeniť na koňa rovnako rýchleho ako Brunellus. Treba mu len primiešať do ovsa zelinu zvanú satyrion, dobre posekanú, a namastiť mu stehná jelením lojom. Potom človek sadne na koňa, a skôr ako ho bodne ostrohami, obráti ho pyskom na východ a tri razy mu zašepká do ucha: „Gašpar, Melicher, Baltazár.“ Kôň sa schytí do cvalu a za hodinu prebehne taký kus cesty, na aký by Brunellus potreboval osem hodín. A keby sa tomu koňovi zavesili na krk zuby vlka, ktorého sám v behu zahlušil, tak by necítil ani únavu.

Opýtal som sa ho, či to už niekedy skúsil. Z opatrnosti ku mne podišiel a zašuškal mi do ucha, ovanúc ma pritom svojím zapáchajúcim dychom, že je to vraj veľmi ťažké, lebo satyrion teraz pestujú už iba biskupi a ich priatelia rytieri, ktorí si pomocou neho zväčšujú svoju moc. Urobil som koniec jeho rečiam a povedal som mu, že môj majster chce večer ešte čítať v cele nejaké knihy a že by rád večeral tam.

„Zrobím sám,“ povedal, „zrobím posypaný syrec.“

„A to sa ako robí?“

„Facilis. (Facilis… – Ľahké… ako… A potom… maslo… zohriať na žeravom uhlí… dáme… posypeš cukrom a škoricou… na stôl… Neviem… Možno tvoj majster… dnes v noci…) Zebereš syrec nije moc starý a nije moc nasolený a krájaš na štvercové plátečky, lebo sicut sa tebe páči. Et postea dáš troška butierro lebo čerstvé sadlo rechauffer sobre la brasia. A do neho vamos a poner dva pláty syrca, a jak sa ti vidí už mäkký, zucharum et cannella supra positurum du bis. Et zaraz ho daj in tabula, bo sa má jestit ešče horúci.“

„Nech bude teda posypaný syrec,“ súhlasil som. Povedal mi, aby som naň počkal, a zmizol v kuchyni. Vrátil sa o pol hodiny s tanierom prikrytým plátnom. Voňalo to lákavo.

„Na,“ povedal mi a podával mi aj veľkú lampu plnú oleja.

„A to načo?“ spýtal som sa ho.

„Sais pas, moi,“ povedal naoko ľahostajne. „Fileisch tvoj magister zachce íc na tmavé mesto esta noche.“

Salvátor zrejme vedel viac, ako som tušil. Ďalej som sa nevyzvedal a odniesol som večeru Viliamovi. Najedli sme sa a ja som sa pobral do svojej cely. Lepšie povedané, predstieral som to. Chcel som ešte vyhľadať Ubertina a potajme som sa vrátil do kostola.

Tretí deň

PO KOMPLETÓRIU

Tu Ubertino vyrozpráva Adsonovi príbeh fra Dolcina, iné príbehy si Adso vybaví v pamäti alebo si ich prečíta v knižnici a potom sa mu pridá stretnúť dievčinu krásnu a hroznú ako vojsko zoradené do boja.

Ubertina som podľa predpokladu našiel pred sochou Panny Márie. Ticho som sa k nemu pripojil a chvíľu som sa tváril (to sa priznávam), že sa modlím. Potom som sa osmelil a oslovil som ho.

„Velebný otče,“ povedal som mu, „môžem vás poprosiť o vysvetlenie a o radu?“

Ubertino sa na mňa pozrel, chytil ma za ruku, vstal, zaviedol ma k lavici a usadil ma vedľa seba. Tuho ma objal, až som zacítil na tvári jeho dych.

„Predrahý synu,“ povedal, „tento úbohý starý hriešnik s radosťou urobí pre tvoju dušu všetko, čo je v jeho silách. Čo ťa trápi? Túžby, však,“ spýtal sa sám takmer túžobne. „Túžby tela?“

„Nie,“ odvetil som a začervenal som sa, „skôr túžby ducha, ktorý chce poznať priveľa vecí…“

„A to je zle. Iba Pán Boh pozná veci tohto sveta a nám prichodí len velebiť jeho múdrosť.“

„Ale prichodí nám aj odlišovať dobré od zlého a chápať ľudské vášne. Som iba novic, ale budem mníchom a kňazom, a tak sa musím naučiť, kde je zlo a ako vyzerá, aby som ho jedného dňa rozpoznal a učil aj iných, ako ho majú rozpoznávať.“

„Vravíš správne, chlapče. Čo teda chceš poznať?“

„Burinu kacírstva, otče,“ povedal som. A potom som zo seba vysypal jedným dychom: „Počul som o jednom planom človeku, ktorý zviedol na zlé cesty iných, o fra Dolcinovi.“

Ubertino chvíľu mlčal. Potom povedal: „Správne, bol si pri tom, keď sme ho predvčerom s bratom Viliamom spomenuli. Ale je to ohavný prípad, bolí ma o ňom čo aj rozprávať, lebo učí (hej, v tomto smere by si ho mal poznať, aby si z neho získal prospešné ponaučenie), ako vravím, učí, ako láska k pokániu a túžba očistiť svet môže splodiť krviprelievanie a vraždenie.“

Lepšie sa usadil a prestal mi tak silno zvierať plecia, ale ruku si ďalej ponechal na mojom krku, sťaby tým na mňa prenášal svoju múdrosť alebo svoj zápal.

„Tá história sa začala ešte pred fra Dolcinom,“ povedal, „pred vyše šesťdesiatimi rokmi, ja som bol vtedy ešte decko. Bolo to v Parme. Začal tam kázať istý Gherardo Segalelli. Vyzýval ľudí, aby viedli kajúcny život, chodil po uliciach a kričal: ‚Penitenziagite!‘ Bol neučený a takto chcel povedať: ‚Penitentiam agite, appropinquabit enim regnum coelorum.‘ (Penitentiam agite… – Robte pokánie, lebo sa priblížilo kráľovstvo nebeské.) Vyzýval svojich žiakov, aby nasledovali apoštolov, a chcel, aby sa jeho sekta nazývala rádom apoštolov a aby jej členovia chodili svetom ako chudobní žobráci žijúci iba z almužien…“

„Ako bratkovia,“ povedal som. „A nebol to aj príkaz nášho Pána a vášho Františka?“

„Áno,“ pripustil Ubertino s ľahkým zaváhaním a s povzdychom. „Ale Gherardo to vari prehnal. On a jeho stúpenci boli obvinení, že neuznávajú autoritu kňazov, slúženie omše, ani spoveď a že sa ponevierajú svetom.“

„Z toho však obvinili aj spirituálnych františkánov. A nehovoria dnes minoriti, že netreba uznávať autoritu pápeža?“

„To hej, ale neplatí to o autorite kňazov. Veď aj my sme kňazi. Chlapče môj, v týchto veciach sa dá ťažko vyznať. Čiara odlišujúca dobro od zla je taká tenká… Gherardo sa v čomsi mýlil a poškvrnil sa kacírstvom… Chcel vstúpiť do minoritskej rehole, naši spolubratia ho však neprijali. Trávil dni v kostole našich bratov a tam na obrazoch videl, že apoštoli majú na nohách sandále a na pleciach plášte, nechal si teda narásť vlasy aj bradu, natiahol si sandále a opásal sa šnúrou menších bratov, lebo každý, kto chce založiť novú kongregáciu, vždy čosi prevezme z rehole blahoslaveného Františka.“

„Lenže potom konal správne.“

„Ale v čomsi sa mýlil… Nosil biely plášť prehodený na bielej kutni a dlhé vlasy a medzi obyčajnými ľuďmi si získal povesť svätca. Predal svoj domec a peniaze, čo zaň utŕžil, nepomíňal ani nerozdal chudobným, ale s mešcom v ruke si stal na kameň, z ktorého v dávnych časoch rečnievali starostovia, zavolal na akýchsi lotrov, čo sa tam nablízku hrali v kocky, a rozhodil peniaze medzi nich so slovami: ‚Berte si, kto chcete!‘ a tí peniaze vzali a začali o ne hrať a preklínali živého Boha a on, ktorý im ich dal, to počul, a ani sa nezačervenal.“

„Ale aj František sa zriekol všetkého a dneska som od Viliama počul, že išiel kázať havranom a jastrabom, ba aj malomocným, teda spodine, ktorú tí, čo sa označovali za cnostných ľudí, odvrhli od seba…“

„Hej, ale Gherardo v čomsi schybil. František sa nikdy nedostal do rozporu so svätou cirkvou a evanjelium káže dávať chudobným, a nie lotrom. Gherardo dal, a nič za to nedostal, lebo to dal zlosynom, zle začal, zle pokračoval a zle aj skončil, lebo jeho bratstvo pápež Gregor X. zavrhol.“

„Možnože,“ povedal som, „ten pápež nebol až taký prezieravý ako pápež, ktorý schválil Františkovu reholu…“

„Hej, ale v čomsi sa Gherardo mýlil, kým František zas dobre vedel, čo robí. A potom, chlapče, títo pastieri svíň a kraviari, z ktorých sa odrazu stali pseudoapoštoli, si chceli blažene, bez najmenšej námahy žiť z almužien ľudí, ktorých menší bratia tak ťažko a hrdinským príkladom chudoby vychovávali. Lenže o toto nejde,“ dodal hneď nato, „vec je v tom, že Gherardo Segalelli sa chcel podobať apoštolom, ktorí boli ešte židia, a dal sa obrezať, a to je proti Pavlovým slovám Galaťanom – a ty vieš, že mnohí svätí muži hlásajú, že Antikrist povstane z národa obrezancov… Ale Gherardo sa dopúšťal ešte horšej veci, zvolával jednoduchých ľudí a hovoril im: ‚Poďte so mnou do vinice,‘ a tí, čo ho nepoznali, išli s ním do cudzej vinice, mysliac si, že je jeho, a jedli cudzie hrozno…“

„Veď ani minoriti nebránili cudzí majetok,“ povedal som bezočivo.

Ubertino si ma premeral prísnym pohľadom. „Minoriti vyžadujú chudobu od seba, nikdy však chudobu nevyžadovali od iných. Nemôžeš beztrestne siahnuť na majetok poriadnych kresťanov, lebo poriadni kresťania ťa označia za zbojníka. A to sa stalo Gherardovi. O ňom sa napokon hovorilo (pozor, neviem, či je to pravda, v tomto sa držím slov fra Salimbeneho, ktorý tých ľudí poznal), že chcel vyskúšať silu svojej vôle a svoju zdržanlivosť, preto vraj spal s niekoľkými ženami, no pohlavne sa s nimi nestýkal. Ale keď sa ho pokúsili nasledovať jeho žiaci, skončilo sa to celkom inak… Och, toto nie sú veci pre takého chlapca, žena je nástrojom diablovým… Gherardo aj ďalej volal penitenziagite, ale jeden z jeho žiakov, akýsi Guido Putagio, sa usiloval dostať na čelo skupiny a prevážal sa vo veľkej paráde na mnohozáprahu, utrácal peniaze a vystrájal hostiny ako kardináli svätej cirkvi rímskej. Potom sa medzi sebou pochytili o vedenie sekty a došlo k veľkým ničomnostiam. A jednako len za Gherardom išli mnohí, a nielen sedliaci, aj mešťania, členovia cechov a on im kázal, aby odhodili odev a aby nahí nasledovali nahého Krista, a vysielal ich do sveta kázať, on si však dal ušiť biely odev z hrubej látky bez rukávov a takto vystrojený vyzeral skôr ako pajác než ako rehoľník. Žili pod holým nebom, ale kedy-tedy vtrhli na zhromaždenia nábožného ľudu, vyhnali odtiaľ kazateľov a sami vyšli na kazateľňu, ba raz v kostole svätého Ursa v Ravenne na biskupský trón posadili dieťa. A vyhlasovali sa za dedičov učenia Joachima z Fiore…“

„Ale to robia aj františkáni, aj Gherardo z Borga San Donnino a vy tiež!“ zvolal som.

„Upokoj sa, chlapče! Joachim z Fiore bol veľký prorok a ako prvý pochopil, že František prinesie obnovu cirkvi. Ale pseudoapoštoli jeho učením ospravedlňovali svoje šialenstvá. Segalelli vodil so sebou aj jednu apoštoľku, akúsi Tripiu či Ripiu, ktorá sa chvastala, že má dar proroctva. Žena, rozumieš?!“

„Ale, otče,“ pokúsil som sa mu odporovať, „veď vy sám ste predvčerom hovorili o svätosti Kláry z Montefalka a Angely z Foligna…“

„Tie boli svätice! Žili v pokore, uznávali moc cirkvi, nikdy si nenárokovali dar proroctva. Ale pseudoapoštoli hlásali, že aj ženy môžu chodiť kázať z mesta do mesta, ako to robili mnohí iní kacíri. A neuznávali nijaké rozdiely medzi slobodnými a ženatými, žiaden sľub nepokladali za trvalý. Skrátka, aby som ťa priveľmi nezaťažoval smutnými záležitosťami, ktorých odtienky ani nemôžeš celkom dobre pochopiť, poviem ti len, že biskup Obizzo z Parmy sa nakoniec rozhodol dať Gherarda do želiez. Ale tu sa stala čudná vec, ktorá ti ukazuje, aká slabá je ľudská prirodzenosť a aká zákerná je burina kacírstva. Lenže biskup napokon Gherarda oslobodil a pozval ho k svojmu stolu a smial sa na jeho výčinoch a držal si ho ako šaša.“

„A to prečo?“

„Neviem alebo sa to bojím vedieť. Biskup bol urodzený človek a nemal rád kupcov a mestských remeselníkov. Možno mu nebolo proti vôli, že Gherardo sa svojimi kázňami o chudobe stavia proti nim a že od pýtania almužny prechádza k lúpeniu. Nakoniec však zasiahol pápež, biskup sa vrátil k náležitej prísnosti a Gherardo skončil na hranici ako nenapraviteľný kacír. To bolo na začiatku tohto storočia.“

„A čo má s tým spoločného fra Dolcino?“

„To, že ti ukazuje, ako kacírstvo prežíva aj samo zničenie kacírov. Ten Dolcino bol pankhartom jedného kňaza z novarskej diecézy. Tá je v tejto časti Talianska, len trochu severnejšie. Poniektorí ľudia vraveli, že sa narodil inde, v údolí Ossoly alebo v Romagnane. Ale na tom ani tak nezáleží. Bol to bystrý šuhaj a bol aj školovaný, ale okradol kňaza, ktorý sa oňho staral, a ušiel na východ, do mesta Tridentu. Tam hlásal Gherardovo učenie, a ešte kacírskejšie ako ten, vydával sa za jediného pravého apoštola Božieho, tvrdil, že všetko má byť spoločné vo vzájomnej láske, že je prípustné súložiť so všetkými ženami bez rozdielu, že nikoho nemožno obviniť z konkubinátu, ani keď súloží s manželkou či s dcérou…“

„Naozaj to kázal, alebo ho z toho iba obviňovali? Lebo som počul, že aj spirituálov obviňovali z takých zločinov, aké páchali rehoľníci z Montefalka…“

„De hoc satis,“ (De hoc satis – Dosť o tom.) prerušil ma ostro Ubertino. „To neboli rehoľníci. To boli kacíri. A priamo napáchnutí Dolcinom. Pozri, stačí vedieť, čo Dolcino robil neskôr, aby sme ho označili za zloducha. Ani ti veru nepoviem, ako sa oboznámil s učením pseudoapoštolov. Možno sa za mladi dostal do Parmy a vypočul si Gherarda. Vie sa iba toľko, že po Segalelliho smrti sa v bolonskom kraji s tými kacírmi stýkal. Isté však je, že kázať začal v Tridente. Tam zviedol Margarétu, veľmi peknú dievčinu z urodzenej rodiny, alebo ona zviedla jeho ako Heloisa Abélarda, lebo to si pamätaj, skrze ženu preniká diabol do mužovho srdca! Nato ho tridentský biskup vyhnal zo svojej diecézy, ale Dolcino vtedy už mal vyše tisíc nasledovníkov a vydal sa na dlhý pochod, ktorý ho priviedol nazad do rodného kraja. A cestou sa k nemu pridávali ďalší blúznivci, zvedení jeho slovami, a hádam sa k nemu pridali aj mnohí valdénski kacíri žijúci v horách, kade prechádzal, alebo sa on chcel spojiť s valdéncami v tých severných krajoch. V novarskom kraji našiel pre svoju vzburu vhodné prostredie, lebo ľudia z Gattinary boli vyhnali vazalov, ktorí tam vládli v mene vercellijského biskupa, a Dolcinových banditov prijali ako vítaných spojencov.“

„Čoho sa biskupovi vazali dopustili?“

„To neviem, ani mi to neprichodí súdiť. Ale ako vidíš, kacírstvo sa často spája so vzburou proti pánom, a preto kacír najprv začne hlásať pani chudobu a potom podľahne každému pokušeniu moci, vojny a násilia. V meste Vercelli bojovali medzi sebou isté rodiny a pseudoapoštoli to využili a tieto rodiny zasa ťažili z nepokojov, ktoré vyvolali pseudoapoštoli. Feudálni páni si najímali dobrodruhov, aby okrádali mešťanov, a mešťania požiadali o ochranu novarského biskupa.“

„To je domotaný prípad! A s kým držal Dolcino?“

„Neviem, nadŕžal sám sebe, miešal sa do všetkých tých hádok a nachádzal v nich príležitosť v mene chudoby hlásať boj proti cudziemu majetku. So svojimi stúpencami, ktorých už bolo tritisíc, sa utáboril na jednom vrchu pri Novare zvanom Lysý štít, tam si postavali hrádky a chyžky a Dolcino vládol všetkému tomu davu mužov a žien, ktorí žili v tej najväčšej nemravnosti. Odtiaľ svojim verným posielal listy, v ktorých vykladal svoje kacírske učenie. Hovoril a písal, že ich ideálom je chudoba a že nie sú viazaní nijakým putom vonkajšej poslušnosti a jeho, Dolcina, vraj poslal Boh, aby odpečatil proroctvá a pochopil písma Starého a Nového zákona. A svetských kňazov, kazateľov a minoritov nazýval vyslancami diabla a všetkých zbavil povinnosti, aby ich poslúchali. A v živote ľudu Božieho rozoznával štyri veky, prvý bol vekom Starého zákona, patriarchov a prorokov, ten bol ešte pred príchodom Krista, keď manželstvo bolo užitočné, lebo ľudia sa museli množiť; druhý bol vekom Krista a apoštolov a to bolo obdobie svätosti a cudnosti. Potom prišiel tretí vek, v ktorom pápeži museli spočiatku prijímať svetské bohatstvá, aby mohli spravovať ľud, ale keď sa ľudia začali vzďaľovať od Boha, prišiel Benedikt a ten pozdvihol hlas proti všetkému svetskému vlastníctvu. Keď potom aj Benediktovi mnísi začali zhromažďovať bohatstvá, prišli bratia svätého Františka a svätého Dominika a proti pozemskej vláde a bohatstvu kázali ešte prísnejšie než Benedikt. A napokon dnes, keď mnohí preláti znova žijú v rozpore so všetkými tými dobrými prikázaniami, sme prišli na koniec tretieho veku a treba sa vrátiť k učeniu apoštolov.“

„Lenže potom Dolcino kázal to isté, čo kázali františkáni a spomedzi františkánov práve spirituáli a aj vy sám, otče!“

„Ach, hej, ale on došiel k podlému záveru! Vraj na to, aby sa skoncovalo s týmto tretím, skazeným vekom, musia krutou smrťou zomrieť všetci kňazi, mnísi a rehoľní bratia, vraj všetkých cirkevných prelátov, kňazov, mníšky, rehoľníkov a rehoľnice a všetkých príslušníkov kazateľských rádov, minoritov, pustovníkov, ba aj samého pápeža Bonifáca má zahubiť cisár, ktorého vyberie on, Dolcino, a mal to byť Fridrich Sicílsky.“

„A či to nebol práve Fridrich, čo na Sicílii žičlivo prijal spirituálov vyhnaných z Umbrie, a nepožadujú práve minoriti, aby cisár, aj keď ním je teraz Ľudovít, zničil svetskú moc pápeža a kardinálov?“

„Pre kacírstvo či šialenstvo je príznačné, že prekrúca aj tie najsprávnejšie myšlienky a obracia ich proti Božím a ľudským zákonom. Minoriti nikdy od cisára nechceli, aby zabíjal iných kňazov.“

Dnes už viem, že sa mýlil. Lebo keď Ľudovít Bavor o niekoľko mesiacov neskôr nastolil v Ríme svoj poriadok, Marsilius a ďalší minoriti sa s duchovnými vernými pápežovi porátali práve tak, ako to žiadal Dolcino. Tým nechcem povedať, že Dolcino bol v práve, skôr to, že aj Marsilius sa mýlil. Začal som sa však pýtať, najmä po odpoludňajšom rozhovore s Viliamom, ako mohli obyčajní ľudia, nasledujúci Dolcina, rozoznať sľuby spirituálov od toho, ako ich Dolcino uskutočňoval. Nebola azda jeho vina v tom, že do života zavádzal to, čo ľudia pokladaní za pravoverných kázali v čisto mystickom zmysle? Alebo rozdiel bude v tom, v tom spočíva svätosť, že čakáme, aby nám dal Boh to, čo jeho svätí prisľúbili, a neusilujeme sa to dosiahnuť pozemskými prostriedkami? Dnes viem, že je to tak, a viem, prečo sa Dolcino mýlil: poriadok vecí sa nemá meniť, aj keď v jeho zmenu treba pevne dúfať. Toho večera som však bol vydaný napospas protichodným myšlienkam.

„Napokon,“ hovoril mi Ubertino, „znakom kacírstva je vždy pýcha. Roku 1303 sa Dolcino vo svojom druhom liste sám vyhlásil za najvyššieho predstaviteľa apoštolskej kongregácie a za svojich námestníkov určil perfídnu Margarétu (ženu!) a Longina z Bergama, Federika z Novary, Alberta Carentina a Valderika z Brescie. A začal blúzniť o tom, akí pápeži budú nasledovať za sebou, dvaja dobrí, prvý a posledný, a dvaja zlí, druhý a tretí. Prvý je Celstín (Celstín V. bol pápežom r. 1294, Bonifác VIII. v rokoch 1294-1303, Klement V. v rokoch 1305-1314), druhý je Bonifác VIII., o ktorom proroci hovoria: ‚Pýcha tvojho srdca ťa zhanobila, ó, ty, čo v skalných dierach prebývaš.‘ Tretí pápež sa nemenuje, lež o ňom to vraj Jeremiáš riekol: ‚Hľa, vystupuje sťa lev.‘ A leva ten nehanebník Dolcino videl vo Fridrichovi Sicílskom. Štvrtého pápeža Dolcino ešte nepoznal, mal to byť pápež svätý, pápež anjelský, o ktorom hovoril opát Joachim. Mal byť vyvolený Bohom a Dolcino a všetci jeho nasledovníci (ktorých v tom čase už bolo štyritisíc) mali vtedy spoločne dostať milosť Ducha Svätého a cirkev tak mala byť obnovená až do skončenia sveta. No za tri roky pred jeho príchodom malo byť dovŕšené všetko zlo. A Dolcino sa o to aj usiloval a šíril vojnu na všetky strany. A štvrtý pápež – na tomto prípade vidíš, ako sa démon pohráva so svojimi sukubmi – bol práve Klement V., ktorý proti Dolcinovi vyhlásil križiacku výpravu. A vyhlásil ju právom, lebo Dolcino v tých svojich listoch už hlásal myšlienky nezlučiteľné s pravou vierou. Tvrdil, že rímska cirkev je neviestka, že netreba poslúchať kňazov, že každá duchovná moc už prešla na sektu apoštolov, že iba apoštoli tvoria novú cirkev, že apoštoli môžu zrušiť manželský zväzok, že nikto nebude spasený, ak nebude patriť k sekte, že nijaký pápež nemôže odpúšťať hriechy, že sa nemajú platiť desiatky, že život bez rehoľného sľubu je dokonalejší ako život s ním, že pre modlitbu nemá vysvätený kostol väčšiu cenu ako stajňa a že Krista možno velebiť tak v lesoch, ako aj v kostole.“

„To naozaj tak hovoril?“

„Pravdaže, o tom niet pochýb, tak to napísal. Bohužiaľ, dopustil sa ešte aj horších vecí. Ako sa opevnil na Lysom štíte, začal plieniť dediny v údolí, podnikať výpady, aby si zaobstaral zásoby, skrátka, viedol naozajstnú vojnu proti blízkemu okoliu.“

„A všetci stáli proti nemu?“

„Nevedno. Poniektorí ho vari aj podporovali, vravel som ti, že sa zaplietol do nerozmotateľného klbka miestnych rozbrojov. Do toho prišla zima roku 1305, jedna z najkrutejších za posledné desaťročia, a všade navôkol bola veľká bieda. Dolcino poslal svojim stúpencom tretí list a mnohí z nich ešte za ním prišli, no tam hore už bol život na nevydržanie, nastal taký hlad, že jedli kone a iné zvieratá a varené seno. A mnohí z toho pomreli.“

„A proti komu teraz bojovali?“

„Biskup z Vercelli sa obrátil na Klementa V. a proti kacírom bola vyhlásená križiacka výprava. Boli vydané plnomocné odpustky pre každého, kto sa na nej zúčastní, bol pozvaný Ľudovít Savojský, lombardskí inkvizítori, milánsky arcibiskup. Mnohí pod znakom kríža išli na pomoc Vercellijčanom a Novarčanom, aj zo Savojska, z Provensalska a z Francúzska a hlavným veliteľom bol vercellijský biskup. Medzi predvojmi obidvoch vojsk dochádzalo k ustavičným zrážkam, Dolcinove opevnenia boli však nedobytné, tí bezbožníci odkiaľsi dostávali pomoc.“

„Od koho?“

„Myslím, že od iných bezbožníkov, ktorým tie neporiadky spôsobovali potešenie. Koncom roku 1305 však vodca kacírov musel opustiť Lysý štít. Nechal tam ranených a chorých, prešiel na triverske územie a tam sa opevnil na vrchu, ktorý sa dovtedy volal Zubello a potom Rubello či Rebello, lebo sa stal opevnením rebelov proti cirkvi. Skrátka, nemôžem ti rozpovedať všetko, čo sa odohralo. Boli to strašné masakry, nakoniec sa však rebeli museli vzdať, Dolcino a jeho ľudia boli zajatí a právom skončili na hranici.“

„Aj krásna Margaréta?“

Ubertino uprel na mňa pohľad. „Pamätáš si, že bola krásna, však? Vraj bola krásna a mnohí tamojší páni sa pokúšali vziať si ju za ženu, aby ju zachránili pred hranicou. Ale ona nechcela, zomrela ako zaťatá kacírka aj s tým svojím zaťatým kacírskym milencom. A nech ti je to ponaučením, chráň sa babylonskej neviestky, aj keď vezme na seba podobu tej najčarovnejšej bytosti.“

„Teraz mi povedzte inšie, otče. Dopočul som sa, že celárius kláštora a možno aj Salvátor sa s Dolcinom stretli a akýmsi činom s ním pobudli…“

„Mlč a nevynášaj nepremyslené úsudky! Celária som spoznal v jednom minoritskom kláštore. Síce už po udalostiach, ktoré sa týkajú Dolcinovho prípadu, to je pravda. V tých rokoch, prv ako sme sa rozhodli vyhľadať útočisko v reholi svätého Benedikta, mali mnohí sprituáli pohnutý život a museli opustiť svoje kláštory. Neviem, kde bol Remígius predtým, ako som ho stretol. Viem iba, že bol vždy dobrým rehoľným bratom, aspoň pokiaľ ide o pravovernosť. V inom ohľade, žiaľ, ľudské telo je slabé…“

„Čo tým myslíte?“

„To nie sú veci, ktoré by si mal vedieť. Nuž ale keď sme už pri tom a máš vedieť rozpoznať dobré od zlého…“ opäť zaváhal, „poviem ti, že po opátstve sa šušká, že celárius nevie odolať istým pokušeniam… Ale to všetko sú klebety. Ty sa musíš naučiť na také čosi ani len nepomyslieť.“ Znova ma k sebe privinul, pevne ma objal a ukázal na sochu Panny Márie: „Ty sa musíš zasvätiť nepoškvrnenej láske. Tu, hľa, je tá, v ktorej ženskosť dosiahla vznešenosť. Preto o nej môžeš povedať, že je krásna ako milovaná z Piesne piesní. V nej,“ povedal a tvár mal prežiarenú radosťou práve tak ako opát predchádzajúceho dňa, keď hovoril o svojich drahokamoch a zlatých nádobách, „v nej sa ešte aj telesný pôvab stáva znakom nebeských krás, a preto ju sochár zobrazil so všetkými pôvabmi, ktoré ženu zdobia.“ Ukázal na drobné ňadrá Panny Márie, ktoré zdvíhal a stláčal živôtik uviazaný uprostred šnúrkami, s ktorými sa hrali drobné rúčky božského Dieťatka. „Vidíš? Pulchra enim sunt ubera quae paululum supereminent et tument modice, nec fluitantia licenter, sed leniter restricta, repressa sen non depressa… (Pulchra enim sunt… – Pekné ňadrá mierne vystupujú, sú plné, neovísajú, ale sú zľahka podchytené, pritiahnuté, nie však stiahnuté…) Čo cítiš pred týmto presladkým zjavením?“

Prudko som sa začervenal a pocítil som, akoby ma zachvátil vnútorný oheň. Ubertino to asi zbadal alebo si všimol, ako mi horia líca, lebo hneď dodal: „Ale musíš sa naučiť rozlišovať oheň nadprirodzenej lásky od ošiaľu zmyslov. A to je ťažké aj pre svätcov.“

„Lenže podľa čoho možno spoznať dobrú lásku?“ opýtal som sa celý rozochvený.

„Čo je láska? Nič na svete, ani človek, ani diabol, ani čokoľvek iné sa mi nevidí také podozrivé ako láska, lebo tá prenikne do duše väčšmi ako hocičo inšie. Nič tak neovládne a nespúta srdce ako láska. A tak duša, ktorá proti láske nemá zbrane, rúti sa pre ňu do ukrutnej skazy. Myslím, že nebyť Margarétiných zvodov, nebol by Dolcino upadol do zatratenia, a nebyť vzdorného a nerestného života na Lysom štíte, nebolo by toľko ľudí podľahlo čaru jeho vzbury. A pozor, to, čo ti vravím, neplatí iba o zlej láske, pred ktorou má samozrejme každý unikať ako pred nástrojom diabolským, hovorím to – a s veľkou obavou – aj o dobrej láske, ktorá spája človeka s Bohom a blížneho s blížnym. Často sa stáva, že dvaja-traja ľudia, či už muži alebo ženy, sa majú zo srdca radi, že pociťujú voči sebe mimoriadnu náklonnosť a túžia byť ustavične spolu, a keď jedna stránka túži, druhá ju v tom podporuje. Priznám sa ti, že mňa takýto cit pútal ku takým cnostným ženám, akými boli Angela a Klára. Ale aj to treba prísne odsúdiť, hoci tu ide o duchovnú oblasť a deje sa to z lásky k Bohu… Lebo aj láska preciťovaná dušou, ak nie je ostražitá, ale vznetlivá, sa nakoniec zvrháva alebo pôsobí rozvratne. Och, láska má rozličné účinky, najprv sa ňou duša roznežní a potom ochorie… No potom pocíti pravú žiaru Božej lásky a volá a narieka, stáva sa kameňom hodeným do pece, aby sa premenil na vápno, a praská v plameňoch…“

„A toto je dobrá láska?“

Ubertino ma pohladil po hlave, a keď som naňho pozrel, uvidel som, že mu oči plávajú v slzách: „Áno, toto je konečne dobrá láska.“ Sňal ruku z mojich pliec. „Ale aké je to ťažké,“ dodal, „aké ťažké je odlíšiť ju od tej druhej! A niekedy, keď ti dušu pokúšajú démoni, cítiš sa ako obesenec, ktorý s rukami spútanými za chrbtom a so zaviazanými očami visí na šibenici, ale žije a bez pomoci, bez opory, bez záchrany sa hompáľa v prázdne…“

Jeho tvár nebola zaliata už len slzami, ale aj kropajami potu. „Teraz už choď,“ povedal mi náhlivo, „povedal som ti, čo si chcel vedieť. Z tejto strany zbor anjelský, z tamtej pažerák pekla. Choď a nech je Pán Boh pochválený.“ Opäť padol na kolená pred Pannou Máriou a počul som, ako ticho vzlyká. Modlil sa.

Z kostola som nevyšiel. Rozhovor s Ubertinom mi vlial do duše a do útrob nezvyčajnú páľu a nevypovedateľný nepokoj. Azda preto som sa uchýlil k neposlušnosti a rozhodol som sa vrátiť do knižnice sám. Ani som nevedel, čo tam idem hľadať. Chcel som sám preskúmať neznáme miesta, unášala ma predstava, že sa tam zorientujem bez pomoci svojho majstra. Vyšiel som ta ako Dolcino na vrch Rubello.

Kahanec som mal so sebou (načo som ho bral? hádam som sa už predtým zaoberal týmto tajným zámerom?) a do kostnice som vnikol so zažmúrenými očami. Raz-dva som bol v skriptóriu.

Musel to byť osudový večer, lebo ako som si tak zvedavo obzeral stoly, na jednom z nich som zbadal otvorený rukopis, ktorý nejaký mních v tých dňoch prepisoval. Názov ma hneď zaujal: Historia fratris Dulcini Heresiarchae. (Historia… – Osudy brata Dolcina, kacíra) Myslím, že to bol stôl Petra zo Sant‘ Albana, o ktorom som počul, že píše monumentálne dejiny kacírstva (po tom, čo sa v opátstve odohralo, ich, prirodzene, nedokončil – ale nepredbiehajme udalosti). Nebolo teda na tom nič čudného, že ten text tu bol, a boli tam aj ďalšie s podobným obsahom, o patarínoch a o flagelantoch. No ja som to prijal ako nadprirodzené znamenie, doteraz neviem, či nebeské, alebo diabolské, sklonil som sa a dychtivo som začal čítať. Text nebol nijako mimoriadne dlhý a v prvej časti sa v ňom s mnohými podrobnosťami, na ktoré som už zabudol, hovorilo to, čo mi povedal už Ubertino. Rozprávalo sa tam aj o mnohých zločinoch, ktorých sa dopustili dolcinovci za vojny a obliehania. A o poslednej bitke, ktorá bola veľmi krvavá. Ale našiel som tam aj čosi, čo mi Ubertino nerozprával, a hovoril to niekto, čo to zrejme všetko zažil a ešte to mal v živej pamäti.

A tak som sa dozvedel, že v marci 1307 Dolcina, Margarétu a Longina napokon chytili a na Bielu sobotu doviedli do mesta Bielly a odovzdali biskupovi, ktorý čakal, ako rozhodne pápež. Len čo sa pápež túto novinu dozvedel, poslal ju francúzskemu kráľovi Filipovi so slovami: „Prišli nám veľmi vítané správy, vzbudzujúce v nás radosť a plesanie, lebo po dlhých nebezpečenstvách, námahách, krviprelievaniach a častých výpadoch je ten skazonosný zloduch, Belialov syn a ohavný veľkacír Dolcino aj so svojimi nasledovníkmi konečne v našom väzení zásluhou nášho ctihodného brata Raniera, biskupa z Vercelli, súc zadržaný v deň najsvätejšej večere Pánovej, a množstvo ľudí postihnutých nákazou, ktorí boli s ním, bolo v ten deň pobitých.“ Pápež bol voči väzňom neľútostný a nakázal biskupovi, aby ich vydal na smrť. Nuž v júli toho istého roku, prvého dňa v mesiaci, boli kacíri odovzdaní svetskej spravodlivosti. Za vyzváňania všetkých zvonov ich naložili na voz obklopený katmi, ktorý v sprievode vojska prechádzal celým mestom, a vinníkom na každom rohu žeravými kliešťami trhali mäso z tela. Margarétu upálili prvú, pred očami Dolcina, ktorý ani len svalom na tvári nepohol, práve tak ako nevydal ani hláska, keď mu kliešťami šklbali údy. Potom voz pokračoval v ceste, kým kati strkali svoje nástroje do nádob plných horiacich hlavní. Dolcino podstúpil ďalšie muky a po celý čas ani nemukol, iba keď mu rezali nos, schúlil hlavu medzi plecia, a keď mu trhali prirodzenie, vyrazil zo seba dlhý, skučaniu podobný vzdych. Z jeho posledných slov kričala nekajúcnosť a varoval v nich, že tretieho dňa vstane z mŕtvych. Potom ho upálili a jeho popol rozhodili do vetra.

Trasúcimi sa rukami som zatvoril rukopis. Dolcino, ako som počul, sa dopustil mnohých zločinov, ale upálený bol ukrutným spôsobom. A na hranici sa držal… ako? S odhodlaním mučeníkov alebo so spurnosťou zatratencov? Ako som tak neistým krokom stúpal po schodoch do knižnice, pochopil som, prečo som taký rozrušený. Naraz sa mi v mysli vynorilo divadlo, ktoré som videl pred nemnohými mesiacmi, krátko po príchode do Toskánska. Ba kládol som si otázku, ako to, že dovtedy som si naň takmer ani nespomenul, sťaby moja chorá duša chcela zapudiť spomienku, ktorá ju ťažila ako mora. Pravdu povediac, nezabudol som na to, lebo zakaždým, keď som počul o bratkoch, opäť som videl výjavy tej udalosti, ale hneď som ich aj zaháňal do temných kútikov svojej duše, akoby bolo hriechom byť svedkom tej hrôzy.

O bratkoch som prvý raz počul, keď som vo Florencii videl jedného z nich horieť na hranici. Bolo to krátko predtým, ako som sa v Pise stretol s bratom Viliamom. Jeho príchod ta sa oneskoroval, a tak mi otec dovolil navštíviť Florenciu, ktorú nám veľmi ospevovali pre jej prekrásne kostoly. Putoval som Toskánskom, aby som sa podučil talianskej pospolitej reči, a nakoniec som týždeň pobudol vo Florencii, lebo o tomto meste som veľa počul a chcel som ho poznať.

A tak sa stalo, že len čo som ta došiel, počul som o závažnom prípade, ktorý vzrušoval celé mesto. Jeden kacírsky bratko, obvinený zo zločinov proti náboženstvu a predvedený pred biskupa a iné cirkevné osoby, bol v tých dňoch podrobený prísnej inkvizícii. S tými, čo mi o ňom rozprávali, som sa dostal na miesto, kde sa to odohrávalo a kde som od ľudí počul, že tento bratko menom Michal je v skutočnosti veľmi zbožný človek, že kázal pokánie a chudobu, opakujúc slová svätého Františka, a že ho pred sudcov privliekli pre zlomyseľnosť akýchsi žien, ktoré sa tvárili, že sa mu spovedajú, a potom o ňom hovorili, že hlása kacírske myšlienky, ba biskupovi ľudia ho zajali práve v dome týchto žien. To ma dosť prekvapilo, lebo muž slúžiaci cirkvi by nemal vysluhovať sviatosti na takých málo primeraných miestach, ale to už, zdá sa, bola slabosť bratkov, že neveľmi dbali o dôstojnosť, a hádam aj bolo čosi pravdy v rečiach ľudu, ktorý ich mal nielen za kacírov, ale aj za ľudí pochybných mravov (tak ako o kataroch sa vždy hovorilo, že sú to bogomili a sodomiti).

Prišiel som ku kostolu najsvätejšieho Spasiteľa, kde sa proces konal, no pre veľa sveta pred vchodom som sa dnu nedostal. Niektorí ľudia sa však vyškriabali na okná, držali sa mreží a pozerali a počúvali, čo sa dnu deje, a referovali o tom tým, čo stáli dolu. Bratovi Michalovi práve čítali jeho výpoveď z predchádzajúceho dňa, v ktorej hovoril, že Kristus a jeho apoštoli „nemali nijakého imania ani jednotlivo, ani ako spoločné vlastníctvo,“ ale Michal protestoval, že notár tam pridal „mnoho falošných konzekvencií“ a kričal (to som počul aj vonku): „V deň súdu z toho vydáte počet!“ No inkvizítori prečítali priznanie tak, ako ho boli spísali, a nakoniec sa ho spýtali, či sa chce pokorne pridŕžať názorov cirkvi a ľudu celého mesta. A počul som, ako Michal silno kričí, že sa chce držať toho, v čo verí, a to že „Ježiš je ukrižovaný bedár a pápež Ján XXII. je kacír, lebo tvrdí opak“. Z toho vzišla veľká dišputa, v ktorej mu inkvizítori a medzi nimi aj mnohí františkáni chceli dokázať, že v Písme nestojí to, čo hovorí on, a on ich zas obvinil, že popierajú zásadu vlastnej rehole, a tí sa naňho oborili, či si vraj myslí, že sa v Písme vyzná lepšie ako oni, ktorí sú v tom majstri. A fra Michal, naozaj veľký tvrdohlavec, im odporoval, a tak začali naňho útočiť provokáciami ako: „Teda chceme, aby si uznal Krista za majetného a pápeža Jána za katolíka a svätca.“ Michal však nepopustil: „Nie, je kacír.“ A tí hovorili, že človeka vo svojej ničomnosti až natoľko zaťatého ešte nevideli. Ale v dave pred kostolom som od mnohých počul, že brat Michal je ako Kristus uprostred farizejov, a vybadal som, že mnohí veria v jeho svätosť.

Nakoniec ho biskupovi ľudia odviedli v reťaziach nazad do väzenia. A toho večera, ako mi povedali, mnohí rehoľní bratia stojaci za biskupom ho ta išli urážať a žiadať od neho, aby odvolal, ale on odpovedal ako človek, čo si je vedomý svojej pravdy. A každému opakoval, že Kristus bol chudobný a že tak hovorili aj svätý František a svätý Dominik, a ak má byť za hlásanie tohto správneho názoru odsúdený na smrť, tým lepšie, lebo o krátky čas uzrie to, o čom hovorí Písmo a dvadsiati štyria starci z Apokalypsy a Ježiš Kristus a svätý František a slávni mučeníci. A vraj povedal: „Ak s takým zápalom čítame učenie niektorých svätých otcov, s o to väčším zápalom a radosťou máme túžiť, aby sme boli medzi nimi.“ A po takýchto slovách inkvizítori vychádzali z väzenia zachmúrení a pobúrene volali (čo som aj sám počul): „Má v sebe diabla!“

Na druhý deň sme sa dozvedeli, že rozsudok bol vynesený, a keď som išiel na biskupský úrad, uvidel som tam pergamen a časť som si z neho odpísal na tabuľku.

Začínal sa slovami: „In nomine Domini amen. Hec est quedam condemnatio corporalts et sententia condemnationis corporalis lata, data et in hiis scriptis sententialiter pronumptiata et promulgata…“ (In nomine Domini… – V mene Pánovom, amen. Toto je telesný trest a ortieľ o telesnom treste, vydaný a v týchto spisoch zachytený a daný na verejnú známosť…) a tak ďalej a pokračoval strohým opisom hriechov a previnení menovaného Michala, ktoré tu sčasti uvádzam, nech čitateľ posúdi podľa vlastného rozumu:

Johanem vocatum fratrem Micchaelem Iacobi, de comitatu Sancti Frediani, hominem male condictionis, et pessime conversationis, vite et fame, hereticum et heretica labe pollutum et contra fidem cactolicam credentem et affirmantem… Deum pre oculis non habendo sed potius humani generis inimicum, scienter, studiose, appensate, nequiter et animo et intentione exercendi hereticam pravitatem stetit et conversatus fuit cum Fraticellis, vocatis Fraticellis della povera vita hereticis et scismaticis et eorum pravam sectam et heresim secutus fuit et sequitur contra fidem cactolicam… et accessit ad dictam civitatem Florentie et in locis publicis dicte civitatis in dicta inquisitione contentis, credidit, tenuit et pertinaciter affirmavit ore et corde… quod Christus redentor noster non habuit rem aliquam in proprio vel comuni sed habuit a quibuscumque rebus quas sacra scriptura eum habuisse testatur, tantum simplicem facti usum. (Johanem vocatum… – Ján zvaný brat Michal, syn Jakuba z obce Sv. Fredianus, muž zlého stavu a najhorších spôsobov, života a povesti, kacír a kacírskou hanbou poškvrnený človek, vyznávajúci a hlásajúci veci katolíckej viere odporujúce… Nemajúc pred očami Boha, lež nepriateľa ľudského rodu, vedome, horlivo a zámerne zotrvával v omyle a v predsavzatí konať kacírske hanebnosti a stýkal sa s bratkami zvanými bratkovia chudobného života, kacírmi a rozkolníkmi, a nasledoval a ďalej nasleduje ich hanebnú sektu a bludy proti katolíckej viere… prišiel do zmieneného mesta Florencie a na verejných miestach tohto mesta v tomto vyšetrovaní menovaných vyznával, zastával a tvrdošijne hlásal ústami aj srdcom… že náš Vykupiteľ Ježiš Kristus nemal nič ani v osobnom, ani v spoločnom vlastníctve, že však akékoľvek veci, ktoré mal podľa Svätého písma, mal iba v úžitku.)

Nebol však obvinený len z týchto zločinov, z tých ďalších sa mi jeden videl obzvlášť hanebný, aj keď neviem (podľa toho, ako proces prebiehal), či naozaj také čosi tvrdil. Dosť na tom, spomínaný minorita sa vraj vyjadril, že svätý Tomáš Akvinský ani nie je svätý, ani sa neteší z večnej spásy, ale je vraj odsúdený na večné zatratenie! A keďže sa obvinený nechcel napraviť, rozsudok sa končil vymeraním trestu:

Costat nobis etiam ex predictis et ex dicta sententia lata per dictum dominum episcopum florentinum, dictum Johannem fore hereticum, nolle se tantis herroribus et heresi corrigere et emendare, et se ad rectam viam fidei dirigere, habentes dictum Johannem pro irreducibili, pertinace et hostinato in dictis suis perversis herroribus, ne ipse Johannes de dictis suis sceleribus et herroribus perversis valeat gloriari, et ut eius pena aliis transeat in exemplum; idcirco, dictum Johannem vocatum fratrem Micchaelem hereticum et scismaticum quod ducatur ad locum iustitie consuetum, et ibidem igne et flammis igneis accensis concremetur et comburatur, ita quod penitus moriatur et anima a corpore separetur. (Costat nobis… – Je nám tiež známe z vyššie povedaného a z výpovede pána biskupa florentského, že menovaný Ján je kacír, nechce svoje premnohé bludy a omyly zanechať a napraviť a dať sa na cestu pravej viery, máme teda tohto Jána za nenapraviteľného, zaťatého človeka, úporne zotrvávajúceho v svojich zvrátených omyloch. Aby sa Ján týmito svojimi zločinmi a zvrátenými omylmi nemohol vychvaľovať a aby jeho trest ostatným slúžil na výstrahu, odsudzujeme menovaného Jána, zvaného brat Michal, kacíra a rozkolníka, aby bol odvedený na zvyčajné miesto spravodlivosti a tam ohňom a plameňmi pálený aj upálený celkom na smrť, až do oddelenia duše od tela.)

A po zverejnení rozsudku cirkevní činitelia ešte raz prišli do väzenia a varovali Michala, čo bude nasledovať, ba počul som, ako hovoria: „Brat Michal, už sú nachystané mitry a plášte a na nich pomaľovaní bratkovia v sprievode diablov.“ To aby ho nastrašili, a tak ho prinútili odvolať. Ale brat Michal padol na kolená a povedal: „Myslím si, že pri hranici bude stáť náš otec František, ba verím, že tam bude Ježiš s apoštolmi aj slávni mučeníci Bartolomej a Anton.“ Tak naposledy odmietol ponuky inkvizítorov.

Nasledujúceho rána som aj ja bol na moste pri biskupstve, kde sa zhromaždili inkvizítori, pred ktorých predviedli brata Michala, ešte vždy spútaného v reťaziach. Jeden z veriacich si pred ním kľakol, aby dostal požehnanie, ale drábi ho zobrali a hneď odviedli do väzenia. Inkvizítori potom odsúdencovi opäť prečítali rozsudok a ešte raz sa ho spýtali, či nechce oľutovať. Na každé tvrdenie rozsudku, že je kacír, Michal odpovedal: „Nie som kacír, hriešnik, to áno, ale katolík,“ a keď sa v texte spomenul „preblahoslavený a presvätý pápež Ján XXII.“, Michal odpovedal: „To nie, to je kacír.“ Nato biskup rozkázal, aby Michal prišiel a kľakol si pred ním, a Michal povedal, že pred kacírmi si nekľaká. Keď ho zrazili na kolená, zamrmlal: „Toto mi Boh za vinu mať nebude.“ A keďže ho ta priviedli v kňazskom rúchu, začal sa obrad, v ktorom mu jednu za druhou odnímali časti rúcha, až ostal v tom rubáši, ktorý vo Florencii volajú cioppa. A ako káže zvyk, keď sa kňazovi odníma svätenie, ostrým nožom mu odrezali brušká prstov a vyholili vlasy. Potom ho zverili kapitánovi a jeho ľuďom, ktorí s ním zaobchádzali veľmi surovo, sputnali ho reťazami a viedli ho nazad do väzenia, kým on hovoril davu: „Per Dominum moriemur.“ (Per Dominum moriemur – Zomrieme pre Pána.) Mal byť upálený, ako som sa dozvedel, až na druhý deň. Ale ešte toho dňa sa ho boli spýtať, či sa nechce vyspovedať a prijať sviatosť oltárnu. A on odmietol zhrešiť tým, že by prijal sviatosť od niekoho, čo žije v hriechu. A v tomto si, myslím, počínal zle a prejavil sa ako človek nasiaknutý patarínskym kacírstvom.

Napokon nadišiel deň popravy a ráno prišiel po neho gonfalonier, ktorý mi pripadal ako človek priateľský, lebo sa ho spýtal, čo je on vlastne zač a prečo sa tak zaťato drží svojho, keď stačí tvrdiť to, čo tvrdia všetci ostatní, a prijať názor svätej matky cirkvi. No Michal ho stroho odbil: „Ja verím v chudobného ukrižovaného Krista.“ A gonfalonier iba rozhodil rukami a odišiel. Nato prišiel kapitán so svojimi ľuďmi a vyviedli Michala na dvor, kde mu biskupský vikár znova prečítal jeho priznanie aj rozsudok. Michal sa ešte raz ohradil proti názorom, ktoré mu neprávom prisúdili, a boli to skutočne veci natoľko subtílne, že si na ne už nespomínam a vtedy som ich ani celkom nechápal. Ale nepochybne ony rozhodovali o Michalovej smrti a o prenasledovaní bratkov. Ibaže som nechápal, prečo predstavitelia cirkvi a svetskej spravodlivosti tak zúrivo útočia na ľudí, ktorí chcú žiť v chudobe a usudzujú, že Kristus nemal nijaký pozemský majetok. Veď by sa, vravel som si, skôr mali báť tých, čo chcú žiť v bohatstve a oberať o peniaze iných, uvrhnúť cirkev do hriechu a zaviesť svätokupectvo. A povedal som to človeku, ktorý stál vedľa mňa, lebo som už nevládal mlčať. Ten sa len posmešne zasmial a povedal mi, že mních žijúci v chudobe dáva ľudu zlý príklad, lebo ten potom už nič nedá na mníchov, ktorí tak nežijú. A že, dodal ešte, to hlásanie chudoby nasadzuje ľudu chrobáka do hlavy, keďže ten by v svojej chudobe mohol nájsť dôvod pýchy a pýcha môže viesť k mnohým pyšným činom. A napokon by som mal vraj vedieť, že tí, čo hlásajú, aby mnísi žili v chudobe, sú – ale vraj ani jemu nie je jasné prečo – na strane cisára, a to sa nepáči pápežovi. To všetko, ako sa mi videlo, boli závažné dôvody, aj keď ich vyslovil človek neveľmi učený. Ibaže teraz som zasa nechápal, prečo chce fra Michal zomrieť takou strašnou smrťou, aby sa zavďačil cisárovi, alebo aby odstránil spor medzi rehoľami. A ktosi z prítomných veru aj povedal: „Nie je to nijaký svätec, vyslal ho Ľudovít, aby medzi mešťanov zasial rozbroje. Bratkovia sú síce Toskánci, ale za nimi sú vyslanci ríše.“ A ďalší nato: „Ale veď je to blázon, je posadnutý diablom, nafukuje sa a z prekliatej pýchy hľadá rozkoš v mučení. Títo mnísi priveľa čítajú životy svätých, radšej by sa mali oženiť!“ A ďalší zasa: „To nie, potrebovali by sme, aby všetci kresťania boli takíto, hotoví vydať svedectvo o svojej viere ako za čias pohanov.“ A ako som počúval tie hlasy, už ani nevediac, čo si mám myslieť, opäť som zazrel obličaj odsúdenca, ktorého mi dav striedavo zacláňal. Uzrel som tvár človeka, ktorý vidí čosi, čo nie je z tohto sveta, tvár, akú som vídal na sochách svätcov uchvátených videním. A pochopil som, že nech je už blázon alebo prorok, pri plnom vedomí sa rozhodol umrieť, lebo verí, že svojou smrťou porazí nepriateľa, nech by ním bol hocikto. A pochopil som, že podľa jeho príkladu pôjdu na smrť ďalší. A iba som žasol nad toľkým odhodlaním a ešte ani dnes neviem, či v tých ľuďoch prevláda pyšná láska k pravde, v ktorú veria, vedúca ich na smrť, alebo pyšná túžba po smrti, pobádajúca ich, aby vydali svedectvo o svojej pravde, nech by už bola akákoľvek. A zmietam sa medzi obdivom a bázňou.

Ale vráťme sa k odsúdencovi, lebo všetci sa už uberali na miesto, kde mala byť vykonaná poprava.

Kapitán a jeho ľudia ho vyvliekli z brány: bol iba v tom svojom chatrnom rubáši, niekoľko gombíkov na ňom mal rozopätých, kráčal naširoko a so sklonenou hlavou, odriekajúc svoje hodinky, asi ofícium na sviatok niektorého mučeníka. Bolo tam sveta až na neuverenie a mnohí ľudia kričali: „Neumieraj!“ a on odpovedal: „Chcem umrieť za Krista.“

„Lenže ty neumrieš za Krista,“ hovorili mu a on na to: „Ale umriem za pravdu.“ Keď prišli na miesto zvané Prokonzulovo nárožie, jeden človek zvolal, aby prosil Boha za nich všetkých, a on požehnal dav. A pri Fundamentoch svätej Liperaty mu jeden povedal: „Ty šialenec, ver pápežovi!“ a on odvetil: „Urobili ste si Boha z toho svojho pápeža“ a dodal: „Tí vaši paperi vás pekne spaprali“ (čo bola, ako mi vysvetlili, slovná hra alebo vtip, ktorý v toskánskom nárečí z pápežov robil kačíčence) a všetkých prekvapilo, že ide na smrť, a ešte žartuje.

Pri svätom Jánovi naňho volali: „Zachráň si život!“ a on odvetil: „Zachráňte sa pred hriechmi!“ Na Starom trhovisku naňho volali: „Zachráň sa, zachráň sa!“ a on odvetil: „Zachráňte sa pred peklom!“ Na Novom trhovisku naňho kričali: „Kajaj sa, kajaj sa!“ a on odvetil: „Kajajte sa za úžerníctvo!“ A keď došiel k Svätému krížu, zbadal na schodoch bratov zo svojho rádu a pokarhal ich, že sa nedržia reguly svätého Františka. Niektorí z nich iba pokrčili plecami, iní si však od hanby sťahovali kapucne do tváre.

A cestou k Bráne spravodlivosti mu mnohí hovorili: „Zapri, zapri, nechci umrieť!“ a on na to: „Kristus za nás umrel.“ A oni zasa: „Ale ty nie si Kristus, nemusíš za nás umierať!“ a on: „Ale ja chcem umrieť preňho.“ Na Lúke spravodlivosti mu ktosi povedal, či nemôže spraviť tak ako istý jeho predstavený, ktorý zaprel svoje presvedčenie, ale Michal na to odvetil, že ho nezaprel, a videl som, že mnohí z davu s Michalom držia a povzbudzujú ho, aby bol silný, a ja aj mnohí ďalší sme pochopili, že sú to jeho druhovia, a odtiahli sme sa od nich.

Konečne sme boli za bránou a pred nami sa objavil štós dreva alebo, ako tam hovorili, kolibka, lebo drevo bolo naukladané do podoby koliby. Ozbrojení jazdci utvorili kruh, aby sa ta ľudia priveľmi nepribližovali. Tam brata Michala priviazali k stĺpu. A znova som počul, ako naňho ktosi kričí: „Za čo to tak chceš zomrieť?“ a on odvetil: „Za pravdu, ktorá vo mne prebýva a o ktorej nemôžem vydať svedectvo inak než smrťou.“ Drevo zapálili. A brat Michal, ktorý už odspieval Credo, začal spievať Te Deum. Vyspieval hádam osem veršov, potom sa naklonil, akoby sa mu chcelo kýchnuť, a klesol na zem, lebo už prehoreli putá. Už bol mŕtvy, lebo skôr ako telo celkom zhorí, človek umrie od veľkej horúčavy, z ktorej mu pukne srdce, a od dymu, ktorý mu zaplní hruď.

Potom kolibka načisto zhorela ako fakľa a bola pri tom veľká žiara a nebyť úbohého Michalovho zuhoľnateného tela, ktoré ešte bolo vidieť medzi žeravými polenami, bol by som si povedal, že som pred horiacim krom. A mal som tak blízko k videniu (spomenul som si na to, keď som vychádzal po schodoch do knižnice), že mi samy od seba vyšli z úst slová o extatickom vytržení, ktoré som bol čítal v knihách svätej Hildegardy: „Plameň sa skladá zo žiarivého jasu, vnútornej sily a ohnivej pále, ten žiarivý jas má na to, aby ním osvetľoval, a tú ohnivú páľu na to, aby ňou spaľoval.“

Spomenul som si na niektoré Ubertinove slová o láske. Predstava Michala na hranici sa mi zliala s predstavou Dolcina a tá zasa s predstavou krásnej Margaréty. Znova som pocítil ten nepokoj, ktorý sa ma zmocnil už v kostole.

Pokúšal som sa na to nemyslieť a odhodlane som stúpal k labyrintu.

Prvý raz som ta vchádzal sám a dlhé tiene, ktoré moja lampa vrhala na podlahu, ma desili práve tak ako vidiny z predchádzajúcich nocí. Bál som sa, že sa každú chvíľu ocitnem pred ďalším zrkadlom, lebo taká je už ich čarovná moc, že ťa neprestávajú ľakať, aj keď vieš, že sú to iba zrkadlá.

No nepokúšal som sa zas ani zorientovať, ani sa vyhnúť miestnosti s vôňami, ktoré vyvolávajú vidiny. Šiel som ako v horúčke, ani som nevedel, kam sa vlastne chcem dostať. V skutočnosti som od východiska ďaleko nezašiel, zakrátko som sa opäť ocitol v sedemstennej miestnosti, ktorou som ta vošiel. Tu na jednom stole ležalo niekoľko kníh, ktoré tam minulého večera tuším neboli. Domyslel som si, že sú to diela, ktoré Malachiáš doniesol zo skriptória a ešte ich neuložil na príslušné miesto. Nechápal som, ako ďaleko som od miestnosti s vôňami, lebo som sa cítil akýsi omarený, a mohlo to byť z toho, že nejaké závany prenikali až ta, alebo z toho, čo mi až dovtedy chodilo po rozume. Otvoril som jeden bohato iluminovaný zväzok, ktorý, ako sa mi podľa štýlu zdalo, pochádzal z kláštorov na Ultima Thule. (Ultima Thule – najsevernejšia časť obývaného sveta, pravdepodobne niektorý z dnešných Shetlandských ostrovov)

Na strane, kde sa začínalo sväté evanjelium apoštola Marka, ma zaujal obraz leva. Bol to určite lev, aj keď som ešte nikdy nijakého leva z mäsa a kostí nevidel, a iluminátor verne zobrazil jeho výzor, možno ho inšpiroval pohľad na levy v Hibernii (Hibernia – dnešné Írsko), krajine netvorov. Presvedčil som sa, že toto zviera, ako napokon hovorí aj Physiologus (Physiologus – zbierka výkladov o živej a neživej prírode vychádzajúca z gréckych prameňov), spája v sebe všetky najhroznejšie a zároveň najmajestátnejšie znaky. A tak ten obraz vyvolával vo mne zároveň predstavu nepriateľa aj predstavu nášho Pána Ježiša Krista, ani som nevedel, podľa akého symbolického kľúča ho mám vlastne čítať, a celý som sa triasol aj od strachu, aj od vetra, ktorý prenikal škárami v stenách.

Lev, ktorého som videl, mal tlamu plnú ostrých zubísk a hlavu pokrytú šupinkami ako had, jeho obrovské telo stálo na štyroch labách s končistými a ukrutnými pazúrmi, koža s červenými a smaragdovými šupinami sa podobala na koberce, ktoré sa neskôr dovážali z Orientu, a na nej sa, žlté ako mor, črtali hrozné a mocné kosti. Žltý bol aj chvost, čo sa od zadku skrúcal až k hlave a v poslednom ohybe sa končil chumáčom bielych a čiernych škutín.

Bol som už riadne vyľakaný z toho leva (a viac ráz som sa obzrel, sťaby som čakal, že odrazu sa mi takéto zviera objaví za chrbtom), keď som sa rozhodol, že si pozriem aj ďalšie listy, a zrak mi padol na obraz človeka na začiatku evanjelia svätého Matúša. Neviem prečo, ale ten ma vystrašil ešte väčšmi ako lev: tvár bola ľudská, no tento človek mal na sebe pancier z akéhosi hrubého ornátu, ktorý mu siahal až po chodidlá, a ten ornát alebo pancier bol vykladaný červenými a žltými kameňmi. Záhadná tvár, trčiaca nad tou hradbou z rubínov a topásov, sa predo mnou objavila (tá hrôza ma doviedla až k rúhaniu!) ako tajomný vrah, ktorého nehmatateľné stopy sme sledovali. No potom som pochopil, prečo som si toho zvera a toho opancierovanca tak tesne spojil s labyrintom: lebo obaja, ako napokon všetky postavy v tej knihe, vystupovali z tkaniva navzájom pospletaných labyrintov, kde ónyxové a smaragdové čiary, chryzopasové nite, berylové stužky všetky akoby pripomínali spleť siení a chodieb, v ktorých som sa nachádzal. Môj zrak, upretý na stránku, blúdil po utešených chodníčkoch, ako blúdili moje nohy znepokojivým sledom miestností knižnice, a poznanie, že na tých pergamenoch vidím zobrazené svoje blúdenie, ma naplnilo nepokojom a presvedčilo ma, že každá z tých kníh tajomným chichotom rozpráva môj práve sa odohrávajúci príbeh. ‚De te fabula narratur,‘ (De te fabula narratur – Príbeh hovorí o tebe.) povedal som si a položil som si otázku, či tie stránky neobsahujú už aj príbeh, ktorý ma v budúcich okamihoch čaká.

Otvoril som ďalšiu knihu a videlo sa mi, že tá je zo španielskej školy. Farby boli ostré, červeň vyzerala ako krv či oheň. Bola to kniha apoštolovho zjavenia a znova, ako už predošlého večera, som natrafil na stránku s mulier amicta sole. No nebola to tá istá kniha, bola to iná iluminácia, tu si umelec na výzore ženy dal väčšmi záležať. Porovnal som jej tvár, hruď aj pružné boky so sochou Panny Márie, na ktorú som hľadel s Ubertinom. Bol to iný štýl, ale aj táto mulier sa mi zdala prekrásna. Pomyslel som si, že sa nemám oddávať takýmto myšlienkam, a prevrátil som zopár strán. Opäť som tam našiel ženu, no tentoraz to bola babylonská neviestka. Nezapôsobil na mňa ani tak jej výzor ako myšlienka, že aj ona je ženou ako tá druhá, a pritom táto je schránkou všetkých nerestí, kým tamtá je nádobou všetkých cností. Ale výzor bol v obidvoch prípadoch ženský a v istej chvíli som už nebol v stave pochopiť, čím sa vlastne od seba odlišujú. Opäť ma zachvátil vnútorný nepokoj, obraz Panny Márie z kostola sa mi prekryl s obrazom krásnej Margaréty. ‚Som stratený!‘ povedal som si. Alebo: ‚Som šialenec‘ A usúdil som, že v knižnici už ďalej zostať nemôžem.

Našťastie som bol blízko schodišťa. Rozbehol som sa dolu, riskujúc, že zakopnem a prídem o svetlo. Ocitol som sa pod širokými klenbami skriptória, no ani tam som sa nezdržal a hnal som sa dolu schodmi do refektára.

Tam som celkom zadychčaný zastal. Cez obločné sklá prenikalo mesačné svetlo, noc bola veľmi jasná a kahanec, bez ktorého sa v celách a chodbách knižnice nedalo zaobísť, som tu takmer ani nepotreboval. Jednako som ho nechal horieť, akoby som v jeho svetle hľadal posilu. Ešte vždy som dychčal, preto som si pomyslel, že by som sa mal napiť vody, aby som sa upokojil. Kuchyňa bola vedľa, prešiel som teda refektárom a pomaly som otvoril jedny z dverí, ktoré viedli do druhej polovice prízemia Budovy.

A tu moja hrôza nielenže nepoľavila, ale ešte vzrástla. Hneď som totiž zbadal, že v kuchyni pri chlebovej peci niekto je, či vlastne zbadal som, že v tom kúte bliká kahanec, a v návale strachu som zhasil ten svoj. Sám vyľakaný vyľakal som toho druhého (alebo druhých) a aj on kahanec chytro zhasil. Ale to nepomohlo, lebo nočný svit dostatočne osvetľoval kuchyňu a na podlahe predo mnou vykresľoval akýsi nezreteľný tieň, a možno nielen jeden.

V tom zmeravení som sa neodvážil ani cúvnuť, ani pokročiť dopredu. Začul som akýsi hovor, zazdalo sa mi, že počujem šepkať ženský hlas. Potom sa z beztvarej skupiny, čo sa matne črtala pri peci, oddelil tmavý zavalitý tieň, rozbehol sa k vonkajším dverám, ktoré zrejme ostali pootvorené, a zavrel ich za sebou.

Dnu som ostal ja, stojaci na prahu medzi refektárom a kuchyňou, a čosi neurčité pri peci. Čosi neurčité a – ako to povedať? – skučiace. Od toho tieňa doliehali akési stony, akoby potláčaný plač, akýsi pravidelný a ustrašený vzlykot.

Vystrašenému človeku nič nedodá viac odvahy ako cudzí strach, nebola to však odvaha, čo ma pobádala pristúpiť k tomu tieňu. Skôr to bolo akési opojenie podobajúce sa tomu, ktoré sa ma zmocnilo, keď som mal vidiny. Kuchyňu zaplavovala akási vôňa pripomínajúca vôňu kadidla, ktorá ma deň predtým prekvapila v knižnici. A možno ani nešlo o tie isté látky, ale na moje rozdráždené zmysly účinkovali rovnako. Zacítil som trpkastý tragant, liadok a vínny kameň, ktorými kuchári aromatizovali víno. Alebo, ako som sa neskôr dozvedel, v tých dňoch pripravovali pivo (ktoré tu, v severných končinách polostrova, bolo dosť obľúbené), a to tak, ako sa varí v mojej vlasti, s vresom, bahennou myrtou a planým rozmarínom. Všetky tieto arómy opájali skôr moju myseľ ako moje nozdry.

A zatiaľ čo môj rozumový inštinkt mi radil zvolať vade retro! a vzdialiť sa od tej stenajúcej bytosti, čo naisto bola sukubom, ktorého sem privolal zlý duch, čosi v mojej žiadostivosti ma hnalo vpred, akoby som túžil vidieť nejaký zázrak. A tak som podišiel k tomu tieňu a v nočnom svite, dopadajúcom cez veľké okná, som uvidel, že je to žena – triasla sa tam, jednou rukou si pritískala k hrudi akýsi batôžok a s plačom sa uťahovala k čeľustiam pece.

Boh, blahoslavená Panna Mária a všetci svätí z raja nech sú mi teraz na pomoci, keď idem vyrozprávať, čo sa mi prihodilo. Hanblivosť a dôstojnosť môjho stavu (som už starý mních v tomto krásnom kláštore v Melku, mieste pokoja a tichého rozjímania) by ma mali viesť k tej najzbožnejšej zdržanlivosti. Mal by som povedať iba toľko, že došlo k čomusi zlému, ale že sa o tom nepatrí rozprávať, a neznepokojoval by som ani seba, ani svojho čitateľa.

Sľúbil som si však, že o tých dávnych udalostiach rozpoviem celú pravdu, a pravda je nerozdeliteľná, jagá sa svojím vlastným jasom a neznáša, aby ju okliešťovali naše záujmy a náš pocit hanby. Skôr ma trápi, aby som to, čo sa stalo, hovoril nie tak, ako to vidím a ako si to pamätám dnes (aj keď si to všetko pamätám až neľútostne živo, a ani neviem, či mi tie udalosti a myšlienky tak vryla do pamäti ľútosť, ktorá ma potom zaplavila, alebo ma to práve nedostatočná ľútosť ešte vždy sužuje tým, že v mojej ubolenej duši oživuje aj tie najjemnejšie odtienky mojej hanby), ale ako som to videl a pociťoval vtedy. A môžem tak urobiť s vernosťou kronikára, lebo keď zatvorím oči, opakujem si nielen všetko, čo som v tých chvíľach robil, ale aj čo som si myslel, sťaby som prepisoval vtedy napísaný pergamen. Musím teda postupovať takto a nech ma ochraňuje svätý Michal archanjel, lebo na ponaučenie budúcim čitateľom a na strestanie seba samého chcem teraz vyrozprávať, ako ľahko môže mládenec upadnúť do osídel diablových, a vyrozprávať to tak, aby tie osídla boli všetkým zjavné a aby ten, čo by do nich tiež upadol, mohol z nich šťastne vyviaznuť.

Bola to teda žena. Vlastne iba dievča. Keďže do tých čias (a vďaka Bohu odvtedy až dodnes) som mal zriedka do činenia s bytosťami tohto pohlavia, neviem, koľko mohla mať rokov. Viem len, že bola mladá, ledva odrastené dievča, mala tak zo šestnásť – osemnásť jarí, alebo zo dvadsať a mocne na mňa zaúčinkovala ľudskou prirodzenosťou, ktorá z nej vyžarovala. Nebola to vidina a nech je, ako je, videla sa mi valde bona. (valde bona – veľmi dobrá) Azda preto, lebo sa chvela ako vtáča v zime a plakala a bála sa ma.

Majúc na pamäti, že povinnosťou každého dobrého kresťana je pomáhať blížnemu, veľmi vľúdne som k nej podišiel a dobrou latinčinou som jej povedal, že sa nemusí báť, lebo som priateľ, rozhodne nie nepriateľ, a už vôbec nie ten, čo jej asi naháňa hrôzu.

Azda vďaka miernosti vyžarujúcej z môjho pohľadu sa tá osôbka upokojila a podišla ku mne. Postrehol som, že mojej latinčine nerozumie, a podvedome som sa jej prihovoril vo svojej rodnej reči. To ju veľmi vyľakalo, neviem, či na ňu tak zapôsobili tvrdé zvuky, na ktoré ľudia z týchto končín nie sú zvyknutí, alebo jej nemčina pripomenula nejaký zlý zážitok s vojakmi z môjho kraja. Usmial som sa teda na ňu vo vedomí, že reč rúk a tváre je univerzálnejšia ako reč slov, a ona sa upokojila. Usmiala sa tiež a čosi mi povedala.

Jej nárečie som poznal veľmi slabo, v každom prípade sa odlišovalo od nárečia, z ktorého som čo-to pochytil v Pise, z jej tónu som jednako len vyrozumel, že mi vraví nežné slová, zdalo sa mi, že je to čosi ako: „Ty si mladý, ty si pekný…“ Novic, ktorý celé svoje detstvo prežil v kláštore, zriedkakedy od niekoho počuje, že je pekný, naopak, obyčajne ho vystríhajú, že telesná krása je pomíňavá a že mu má na nej pramálo záležať: Avšak úkladov nepriateľa je nekonečne veľa a ja vyznávam, že táto zmienka o mojej driečnosti, čo ako klamlivá, mi sladko zaznela v ušiach a naplnila ma neovládnuteľným vzrušením. Tým väčšmi, že dievčina pri týchto slovách vystrela ruku a končekmi prstov mi prešla po líci, vtedy ešte vôbec nezarastenom. Pocítil som čosi ako mrákoty, no v tej chvíli som v svojom srdci nedokázal postrehnúť ani len náznak hriechu. Toľko zmôže diabol, keď nás chce vystaviť skúške a zotrieť nám z duše stopy milosti.

Čo som cítil? Čo som videl? Pamätám si len, že v prvom okamihu mojim pocitom chýbal akýkoľvek výraz, lebo môj jazyk a moja myseľ neboli vychované v tom, aby takéto zážitky mohli pomenovať. Až neskôr sa mi v pamäti vynorili iné, vnútorné slová, počuté v inom čase a na iných miestach a určite vyslovované s iným zámerom, ale ako sa mi zdalo, zázračne súzvučiace s mojou vtedajšou radosťou, akoby sa boli zrodili zároveň na to, aby ju vyjadrili. Slová nahromadené v jaskyniach mojej pamäti vystúpili na moje (nemé) pery a ja som zabudol, že v Písme či v dielach svätcov slúžili na vyjadrenie oveľa žiarivejších skutočností. Ale bol naozaj rozdiel medzi slabosťami, o ktorých hovoria svätci, a rozkošou, ktorú v tom okamihu prežívala moja vzrušená duša? V tom okamihu vo mne prestal jestvovať ostražitý zmysel pre rozdiel. A práve to je, myslím, znakom schvátenia do priepastí identity.

Odrazu sa mi dievčina videla ako čierna, ale pôvabná panna, o ktorej hovorí Pieseň piesní. Bola odetá v obnosených hábkach z hrubej látky, ktoré sa jej na hrudi dosť necudne roztvárali, a na krku mala náhrdelník z farebných a dozaista bezcenných kamienkov. No hlava sa jej hrdo týčila na krku bielunkom sťa veža zo slonovej kosti, jej oči boli jasné ako chešbónske rybníky, jej nos bol vežou libanonskou a vlasy na jej hlave ako purpur. Áno, jej vlasy sa mi zdali ako stádo kôz, jej zuby ako stádo oviec, čo vystupujú z kúpeľa vždy po dve a ani jedna nepredbieha druhú. „Aká si krásna, moja milovaná, aká si krásna,“ musel som zašepkať, „tvoje vlasy sú ako stádo kôz, čo zostupuje z galaádskych hôr, ako purpurová stuha sú tvoje pery, krížalkami granátového jablka sú tvoje líca, tvoj krk je ako veža Dávidova, na ktorej visí tisíc štítov.“ A vydesený aj uchvátený som sa pýtal, kto je tá, čo predo mnou vychádza sťa dennica, krásna ako mesiac, jasná ako slnko, terribilis ut castrorum acies ordinata. (terribilis… – strašná ako vojsko zoradené do boja)

Nato dievčina podišla ku mne ešte bližšie, odhodila do kúta tmavý batôžtek, ktorý si až dovtedy pritískala k hrudi, opäť natiahla ruku, pohladila ma po tvári a opäť vyslovila slová, ktoré som už počul. A kým som ja nevedel, či mám pred ňou utekať, alebo k nej pokročiť ešte bližšie, kým mi v hlave hučalo, sťaby Jozueho trúby rúcali múry Jericha, a kým som horel túžbou dotknúť sa jej, a zároveň som sa toho bál, ona sa radostne zasmiala, ticho zamečala ako roztúžená koza, rozviazala si tkanice na prsiach, spustila šaty z tela ako košeľu a ostala predo mnou ako Eva pred Adamom v záhrade Eden. „Pulchra sunt ubera quae paululum supereminent et tument modice,“ šemotil som vetu, ktorú som počul od Ubertina, lebo jej ňadrá sa mi videli ako dve sŕňatká, gazelie dvojčatá, ktoré sa pasú medzi ľaliami, jej pupok bol sťa okrúhla čaša, v ktorej nikdy nechýba korenené víno, jej brucho stoh pšeničný vrúbený kvetmi údolí.

„O sidus clarum puellarum,“ (O sidus clarum… – Ó, jasná hviezda panien, ó, brána zatvorená, studnica záhradná, schránka chrániaca vonné masti, schránka na farbivá…) zvolal som na ňu, „o porta clausa, fons hortorum, cella custos unguentorum, cella pigmentaria!“ a celkom mimovoľne som sa ocitol tesne pri nej a zacítil som teplo jej tela a dovtedy nepoznanú trpkú vôňu mastí. Pripomenul som si: „Dietky, keď príde ošiaľ lásky, muž si neporadí!“ a pochopil som, že aj keby to, čo som pociťoval, bola nástraha diablova alebo dar nebies, nijako už nepremôžem pud, ktorý mnou lomcuje. „Oh, langueo,“ (Oh, langueo… – Ach, omdlievam… Vidím príčinu mdloby, no nebránim sa jej.) zvolal som a ešte: „Causam languoris video nec caveo!“ aj preto, že z jej perí vanula vôňa ruží a krásne boli jej chodidlá v črieviciach a jej nohy boli sťaby stĺpy a priehyby jej bokov ako skvost, dielo umelcových rúk. Och láska, dcéra rozkoší, kráľa spútali tvoje vrkoče, šepkal som si a odrazu som bol v jej náručí a spolu sme padli na holú kuchynskú podlahu a neviem, či vlastným pričinením, alebo vďaka jej šikovnosti som už nemal na seba habit a nehanbili sme sa za svoje telá et cuncta erant bona. (et cuncta… – a všetko bolo dobré)

A ona ma bozkávala bozkami svojich úst a jej láska bola lepšia ako víno a príjemne voňali jej oleje a krásna bola jej šija ovinutá perlami, pôvabné jej líca medzi príveskami, aká si krásna, moja milovaná, aká si krásna, tvoje oči sú holubice (vravel som), ukáž mi svoju tvár, dajže mi čuť svoj hlas, lebo tvoj hlas je presladký a tvoja tvár spanilá, uchvátila si mi srdce, sestra moja, uchvátila si ma jediným svojím pohľadom, jedinou retiazkou na svojej šiji, med z plástu tečúci sú tvoje pery, pod tvojím jazykom je med a mlieko, vôňa tvojho dychu je sťa vôňa jabĺk a tvoje ňadrá sú ako strapce, tvoje ňadrá sú strapcami hrozna, tvoje podnebie je skvostné víno, čo sa milému núka a steká jemne po jeho perách a zuboch… Studnica záhradná, nard a šafran, škorica a puškvorec, myrha a aloa, jedol som svoj plást a svoj med, pil svoje víno a svoje mlieko, kto je tá, ktože je tá, čo vychádza sťa dennica, krásna ako mesiac, jasná ako slnko, hrozná ako šíky pod koruhvou?

Och, Pane, keď je duša uchvátená, vtedy jedinou cnosťou je milovať to, čo človek vidí (a nie je to pravda?), najvyšším šťastím mať to, čo má, vtedy človek poje životné blaho zo samého prameňa (nepovedal to už ktosi?), ochutnáva skutočný život, ktorý po tomto smrteľnom živote, budeme žiť vo večnosti po boku anjelov… Toto som si myslel a zdalo sa mi, že proroctvá sa už napĺňajú, a dievčina ma zatiaľ zahŕňala neopísateľnými slasťami a bolo to, akoby moje telo bolo spredu aj zozadu samé oko a akoby som všetky veci navôkol videl naraz. A pochopil som, že to z lásky vzniká zároveň jednota aj nežnosť, aj blaho, aj bozk, aj objatie, ako som to už bol počul, no myslel som si, že je reč o čomsi inom. A iba na okamih, keď moja radosť už-už vrcholila, mi preblesklo hlavou, že sa ma možno, a navyše v noci, zmocnil poludňajší diabol, ten, čo vie uchvátiť dušu a oblúzniť telo, ten, ktorý napokon musí odhaliť svoju pravú diabolskú prirodzenosť, keď sa ho duša v extáze pýta: „Kto si?“ No vzápätí som sa presviedčal, že diabolské je istotne moje váhanie, lebo nemôže byť nič správnejšieho, lepšieho, svätejšieho než to, čo práve prežívam a čo s každým okamihom ešte väčšmi sladne. Ako sa kvapka vody celkom rozplynie vo víne a nadobúda jeho farbu a chuť, ako žeravé železo stráca svoj pôvodný tvar a stáva sa načisto podobné ohňu, ako sa vzduch v záplave slnečného svetla mení na najprudšiu žiaru a na číru jasnosť, že už ani nevyzerá ako osvetlený, ale akoby on sám bol svetlom, tak som aj ja cítil, že zmieram, roztápajúc sa v nežnosti, a že mám už len toľko sily, aby som zašepkal slová žalmu: „Hľa, moja hruď je ako nové víno, čo trhá nové mechy,“ a v okamihu som zazrel prudké svetlo a v ňom akýsi zafírový tvar, ktorý sa celý vznietil nežným červenkavým ohňom a to žiarivé svetlo sa rozlialo po červenkavom ohni a ten červenkavý oheň zase po tom jagavom tvare, to prudké svetlo s tým červenkavým ohňom prestúpili celý ten tvar.

Ako som už, napoly v mdlobách, padal na telo, s ktorým som sa spojil, v poslednom záchveve životnej sily som pochopil, že plameň sa skladá zo žiarivého jasu, vnútornej sily a ohnivej pále, ten žiarivý jas má na to, aby ním osvetľoval, a tú ohnivú páľu na to, aby ňou spaľoval. Potom som pochopil tú priepasť a ďalšie priepasti, ktoré vyvoláva.

Keď teraz trasúcou sa rukou (a neviem, či sa mi to tak trasie od hrôzy z hriechu, o ktorom rozprávam, alebo od hriešnej túžby za tým, čo si pripamätúvam) píšem tieto riadky, badám, že som svoju nerestnú extázu opísal tými istými slovami, akými som pár stránok vpredu opísal oheň, ktorý spálil mučenícke telo bratka Michala. A nie náhodou moja ruka, poslušná služobnica duše, použila tie isté výrazy na dva také rozdielne zážitky, lebo som ich pravdepodobne rovnako prežíval vtedy, keď som ich vnímal, aj pred chvíľou, keď som sa pokúšal oživiť ich znova na tomto pergamene.

Jestvuje tajomná múdrosť, vďaka ktorej možno načisto odlišné javy pomenovať podobnými slovami, múdrosť, vďaka ktorej božské veci môžu byť označené pozemskými menami a pomocou viacznačných symbolov možno Boha nazvať levom alebo leopardom a smrť ranou a radosť plameňom a plameň smrťou a smrť priepasťou a priepasť zatratením a zatratenie mrákotami a mrákoty vášňou.

Prečo som ja ako šuhaj extázu smrti, ktorá mnou v prípade mučeníka Michala tak otriasla, vyjadril slovami, ktorými svätá Hildegarda vyjadrila extázu života (božského), a tými istými slovami som musel vyjadriť aj extázu (hriešnu a pomíňavú) pozemskej rozkoše, ktorú som hneď nato pocítil ako smrť a zničenie? Teraz sa tu pokúšam osvetliť to, ako som v rozpätí niekoľkých mesiacov precítil dva napospol povznášajúce aj bolestné zážitky, aj to, ako som si tej noci v opátstve vybavil v mysli prvý z nich a o niekoľko hodín nato som tak silno precítil ten druhý, a napokon aj to, ako som ich opäť obidva prežíval teraz pri písaní týchto riadkov a ako som o nich vo všetkých troch prípadoch sám sebe hovoril slovami vyjadrujúcimi odlišný zážitok svätej duše, ktorá zanikala vo videní božskosti. Azda som sa rúhal (vtedy, teraz)? Čo bolo spoločného v Michalovej túžbe po smrti, vo vytržení, do ktorého som upadol pri pohľade na plamene, čo ho stravovali, a v mojej túžbe po telesnom spojení s dievčinou, v mystickej cudnosti, s akou som ju alegoricky vyjadril, a v rovnakej túžbe o radostnom sebazničení, ktorá svätici kázala umrieť na vlastnú lásku, aby ďalej žila vo večnosti? Dajú sa vôbec také mnohoznačné veci vysloviť tak jednoznačne? A predsa, ako sa zdá, toto učenie nám zanechali tí najväčší spomedzi učiteľov cirkvi: Omnis ergo figura tanto evidentius veritatem demonstrat quanto apertius per dissimilem similitudinem figuram se esse et non veritatem probat. (Omnis ergo figura… – Teda každý obraz tým jasnejšie predstavuje pravdu, čím zjavnejšie pomocou nepodobnej podobnosti ukazuje, že je obrazom, nie samou pravdou.) Ale ak je láska k plameňu a k priepasti symbolom lásky k Bohu, môže byť zároveň aj symbolom lásky k smrti a lásky k hriechu? Áno, tak ako lev a had sú zároveň symbolmi Krista aj diabla, avšak správny výklad môže podať len autorita cirkevných otcov. Ibaže v prípade, čo ma sužuje, nemám nijakú auctoritas, na ktorú by sa moja poslušná myseľ mohla odvolať, a spaľujú ma pochybnosti (a zasa je tu symbol ohňa na vyjadrenie prázdna pravdy a plnosti omylu), ktoré ma ničia!. Čo sa deje, ó Pane, v mojej duši teraz, keď sa dávam unášať víru spomienok a privolávam súčasne rozličné časy, akoby som mal rozvrátiť poriadok nebeských hviezd a sled ich pohybov? Istotne prekračujem hranice svojho hriešneho a chorého rozumu. Nože sa teda vráťme k úlohe, ktorú som si pokorne predsavzal. Rozprával som o onom dni a o tom, že som načisto stratil zmysly. Povedal som to, čo som si pamätal, a pri tom nech moje slabé pero verného a pravdovravného kronikára aj ostane.

Ležal som tam, ani neviem, ako dlho, a dievčina vedľa mňa. Jednou rukou sa aj ďalej zľahka dotýkala môjho tela, teraz obliateho potom. Pociťoval som vnútornú radosť, nebol to však pokoj, ale čosi ako posledné žeravé uhlíky ohňa, čo ešte dotlieva v popole, keď je už plameň mŕtvy. Neváhal by som blaženým nazvať toho, komu bolo dané prežiť v tomto živote čosi podobného (brblal som ako zo sna), čo aj zriedka (a skutočne som to zažil iba vtedy) a iba veľmi krátko, iba v rozpätí jediného okamihu. Človek akoby už nejestvoval, akoby sám seba vôbec necítil, akoby sa scvrkol, takmer až zanikol, a keby niekto zo smrteľníkov (vravel som si) čo len na jediný okamih, kratučko mohol vychutnať to, čo som vychutnal ja, hneď by na tento zvrátený svet hľadel planým okom, gniavila by ho zloba každodenného života, cítil by ťarchu smrteľného tela… Či nie takto ma to učili? Ten popud celému môjmu duchu, aby v blaženosti prepadol strate pamäti, iste (teraz to chápem) vzišiel z večného slnka a radosť, ktorú ono vyvoláva, roztvára, rozširuje, zväčšuje človeka a rozďavená jama, ktorú človek v sebe nosí, sa už tak ľahko nezatvorí, to je rana spôsobená mečom lásky a niet na tomto svete nad ňu nič sladšieho a hroznejšieho. Lež také je už právo slnka, že bodá raneného svojimi lúčmi a všetky rany sa rozťahujú, človek sa otvára a rozširuje, jeho žily sú dokorán, jeho zmysly už nie sú v stave plniť príkazy, ktoré dostávajú, ovláda ich jedine túžba, duch blčí v priepasti toho, čoho sa práve dotýka, vidiac, že jeho vlastnú túžbu a jeho vlastnú pravdu prekonáva prežitá a prežívaná skutočnosť. A s úžasom vníma vlastné mrákoty.

Zaplavil ma taký nevypovedateľný pocit vnútornej radosti, až som zaspal.

Keď som po nejakom čase otvoril oči, nočný svit bol oveľa slabší, asi sa primračilo. Natiahol som ruku, ale dievčinu som nenahmatal. Obrátil som hlavu: už jej po mojom boku nebolo.

Neprítomnosť tela, ktoré vzbudilo moju túžbu a uhasilo môj smäd, mi razom ukázala aj prázdnotu tej túžby, aj zvrátenosť toho smädu. Omne animal triste post coitum. (Omne animal… – Každý živý tvor je po párení smutný.) Uvedomil som si, že som zhrešil. Hoci ešte aj teraz horko oplakávam svoj poklesok, ani po dlhých rokoch nemôžem zabudnúť, že toho večera som prežil veľkú radosť, a krivdil by som Najvyššiemu, ktorý všetky veci stvoril dobré a krásne, keby som nepriznal, že aj v tomto príbehu dvoch hriešnikov bolo čosi, čo samo osebe, naturaliter, bolo dobré a krásne. Ale možno ma to moja terajšia staroba vedie k hriechu, že ako dobré a správne cítim všetko, čo patrilo k mojej mladosti. A zatiaľ by som mal upriamiť svoju myseľ na blížiacu sa smrť. Ako mladý som vtedy na smrť nemyslel, žalostne a úprimne som však oplakával svoj hriech.

Vstal som celý sa trasúc a triasol som sa aj z toho, že som dlho ležal na kamennej kuchynskej dlážke a z jej chladu mi skľavelo celé telo. Obliekol som sa ako v horúčke. Vtedy som v kúte zazrel batôžtek, ktorý tam dievča pri úteku nechalo. Sklonil som sa k nemu, že si ho obzriem: bolo to čosi zavinuté do plátna, ktoré najskôr pochádzalo z kuchyne. Rozmotal som ho a v prvej chvíli som nechápal, čo v ňom je, jednak preto, že tam bolo slabé svetlo, jednak preto, že jeho obsahom bol beztvarý tvar. Potom som pochopil: medzi gučami zrazenej krvi a franforcami mäkšieho a belavého masa mi pred očami ležalo mŕtve, avšak rôsolovitým životom mŕtvych útrob ešte pulzujúce velikánske srdce, zbrázdene sinavými nervami.

Pred oči sa mi spustil tmavý závoj, ústa mi zaplavila trpkastá slina. Vykríkol a padol som, ako padá mŕtve telo.

Tretí deň

NOC

Tu sa otrasený Adso Viliamovi vyspovedá a potom rozjíma nad miestom ženy v pláne stvorenia, napokon však objaví mŕtvolu muža.

Precitol som na to, že mi ktosi omýva tvár. Bol to brat Viliam, v ruke držal kahanec a čosi mi podložil pod hlavu.

„Čo sa stalo, Adso?“ spýtal sa ma, „že sa v noci táraš a kradneš v kuchyni vnútornosti?“

Skrátka, Viliam sa zobudil, hľadal ma, už ani neviem prečo, a keď ma nenašiel, skrslo v ňom podozrenie, že som vošiel do knižnice vyviesť nejaké lapajstvo. Keď prichádzal k Budove, zazrel, ako z kuchynských dverí vychádza akási tôňa a uniká do záhrady (bola to dievčina, asi začula, že sa niekto blíži). Chcel vedieť, kto to je, a sledoval ju, ale tá (či to, čo preňho bolo tôňou) ušla k hradbám a zmizla. Viliam si poprezeral okolie, potom vošiel do kuchyne a tam ma našiel v bezvedomí.

Keď som mu, ešte vždy vydesený, ukázal na batôžtek so srdcom a bľabotal o novom zločine, rozosmial sa: „Ale, Adso, vari by dajaký človek mohol mať také veľké srdce? To je srdce z kravy alebo vola, práve dnes zabili jedno hoviadko. Ako si vlastne k nemu prišiel?“

Tu som sa pod ťarchou výčitiek svedomia a navyše ohromený od veľkého strachu usedavo rozplakal a požiadal som ho, aby ma vyspovedal. On tak aj urobil a ja som mu všetko vyrozprával, nič som nezatajil.

Brat Viliam ma počúval veľmi vážne, ale aj s nádychom zhovievavosti. Keď som skončil, povedal mi s prísnou tvárou:

„Zhrešil si, Adso, to je pravda, aj proti prikázaniu, ktoré ti káže nezosmilniť, aj proti svojim povinnostiam novica. Ospravedlňuje ťa však skutočnosť, že si sa ocitol v takom položení, kde by podľahol aj svätec v púšti. A o žene ako o prameni pokušenia sa už dosť povedalo v Písme. Kazateľ o nej hovorí, že jej reč je ako spaľujúci oheň, a Príslovia hovoria, že sa zmocňuje vzácnej duše mužovej a do záhuby doviedla už aj tých najsilnejších. A Kazateľ ešte hovorí: ‚Našiel som od smrti trpkejšiu vec: ženu – veď ona je ako sieť, jej srdce je ako osídlo a jej ruky ako putá.‘ Iní o nej povedali, že je nástrojom diablovým. A hoci sa to potvrdilo, milý môj Adso, nevládzem uveriť, že by bol Boh do svojho stvoriteľského plánu pojal takú nečistú bytosť a neobdaril ju aj dajakou tou cnosťou. Nemôžem nebrať do úvahy, že jej udelil mnohé výsady a vlastnosti hodné úcty, z ktorých prinajmenšom tri sú veľmi veľké. Veď muža stvoril na tomto mizernom svete, a navyše z hliny, no ženu stvoril až po ňom, v raji a z ušľachtilej ľudskej látky. A nestvoril ju z Adamových nôh alebo čriev, lež z jeho rebra. Po druhé, náš Pán, ktorý je všemocný, by sa mohol dajakým zázračným spôsobom vteliť priamo do muža, a jednako si vybral príbytok v živote ženy, čo značí, že nie je až taká nečistá. A keď sa po svojom zmŕtvychvstaní zjavil, zjavil sa žene. A napokon, v sláve nebeskej vlasti nebude kraľovať nijaký muž, zato tam bude kraľovať žena, ktorá nikdy nezhrešila. Ak teda náš Pán prejavil toľko pozornosti Eve a jej dcéram, je to až také nezvyčajné, že aj nás priťahujú pôvaby a ušľachtilosť tohto pohlavia? Týmto ti, Adso, chcem povedať, že sa toho už nikdy nemáš dopustiť, to je samozrejmé, ale zasa, že to nie je až také obludné, ak si podľahol pokušeniu. A ostatne, nech mních aspoň raz v živote zakúsi telesnú vášeň, aby jedného dňa mal pochopenie pre hriešnikov, ktorým bude dávať rady a útechu, a aby bol k nim zhovievavý… Nuž teda, milý Adso, nie je to čosi, čo by sme si mali želaním privolávať, ale keď sa to už stane, nemusíme to ani veľmi zatracovať. Takže choď s Pánom Bohom a viac už o tom nehovorme. A aby si priveľmi nerozjímal o čomsi, na čo bude lepšie zabudnúť, ak sa ti to podarí,“ povedal a mne sa zazdalo, že tu jeho hlas zoslabol akoby od nejakého vnútorného dojatia, „hľadajme radšej zmysel toho, čo sa tejto noci stalo. Kto je to dievča a s kým malo schôdzku?“

„To veru neviem a toho muža, čo bol s ňou, som nevidel,“ povedal som.

„Dobre, ale z mnohých neklamných údajov môžeme vyvodiť, kto to bol. Predovšetkým to bol škaredý a starý chlap, s akým si dievča, najmä ak je pekné, ako vravíš, rado nelíha, aj keď sa mi vidí, že tebe, moje hladné vĺča, by bolo zachutilo čokoľvek.“

„Prečo by mal byť škaredý a starý?“

„Lebo dievčina neprišla za ním z lásky, ale pre balíček s vnútornosťami. Určite to bola dedinčanka, ktorá sa z hladu oddáva dajakému nerestnému mníchovi, lebo sotva tu bola prvý raz, a za to dostáva čosi pod zuby pre seba a svoju rodinu.“

„Neviestka!“ vyhŕkol som zdesený.

„Chudobné sedliacke dievča, Adso. Možnože musí živiť mladších súrodencov. Keby mohla, oddávala by sa z lásky, nie za zaplatenie. Tak ako to urobila dnes večer. Veď si mi sám povedal, že ťa označila za mladého a pekného a dala ti grátis a z lásky to, čo by inému bola dala za volské srdce a za pár kúskov pľúc. A z toho, že sa sama darovala, sa cítila taká cnostná a povznesená, že ušla a ani si nič za to nevzala. Preto si teda myslím, že ten druhý, s ktorým ťa porovnala, nebol ani mladý, ani pekný.“

Aj keď moja ľútosť bola hlboká, vyznávam sa, že toto vysvetlenie ma naplnilo sladkou hrdosťou. Mlčal som však a nechal som hovoriť svojho majstra.

„Ten starý ošklivec musí chodiť dolu do dediny a stýkať sa so sedliakmi pre čosi, čo súvisí s jeho úradom. Musí poznať spôsob, ako previesť ľudí cez hradby sem aj von, a musel vedieť, že v kuchyni budú vnútornosti (a zajtra by sa napríklad povedalo, že ostali otvorené dvere, dnu vošiel pes a vnútornosti zožral). A musí byť aj gazdovlivý, musí mať istý záujem, aby kuchyňa neprišla o lepšie potraviny, inak by dievčaťu bol dal zo sviečkovice alebo z inej vzácnejšej časti. Tak vidíš, že obraz nášho neznámeho je neobyčajne jasný a že všetky tieto vlastnosti alebo náhodné črty sa dobre hodia na osobu, ktorú by som neváhal označiť ako nášho celária Remígia z Varagine. Alebo, ak by som sa mýlil, ako nášho záhadného Salvátora. Ten je navyše z týchto končín, veľmi dobre sa dohovorí s tunajšími ľuďmi a vie, ako presvedčiť dajakú dievčinu, aby urobila to, k čomu by ju bol primal, keby si nebol prišiel.“

„Určite je to tak,“ povedal som presvedčený, „ale čo máme z toho, že to vieme?“

„Nič. A všetko,“ povedal Viliam. „Táto príhoda môže, a nemusí súvisieť so zločinmi, ktorými sa zaoberáme. No zas ak celárius bol dolcinovcom, toto vysvetľuje tamto a naopak. A teraz už vieme aj to, že opátstvo sa v noci stáva dejiskom mnohých nečistých skutkov. A ktovie, či náš celárius alebo Salvátor, ktorí sa tu potme pohybujú tak slobodne, toho nevedia viac, ako vravia.“

„A povedia nám to?“

„Nie, ak im zo súcitu nedáme najavo, že nevieme o ich hriechoch. Ale ak by sme sa naozaj mali čosi dozvedieť, máme v rukách spôsob, ako ich prinútiť rozprávať. Inými slovami, ak bude treba, celária a Salvátora máme v hrsti a Boh nám odpustí takéto zneužitie moci, keď už odpúšťa toľko iných vecí,“ povedal a zlomyseľne na mňa pozrel a ja som sa neodvážil poznamenať, či sú jeho zámery prípustné.

„A teraz by sme si mali ísť ľahnúť, lebo o hodinu bude matutínum. Ale ako vidím, ešte vždy si rozrušený môj úbohý Adso, ešte vždy ťa mučí tvoj hriech… Nič tak neupokojí dušu ako chvíľa v kostole. Ja som ti rozhrešenie dal, ale človek nikdy nevie. Choď poprosiť Pána Boha aby ho potvrdil.“ A pacol mi jednu po hlave, možno ako dôkaz otcovskej lásky a mužskej priazne, možno ako zhovievavý trest. A možno (ako som si v tom okamihu hriešne myslel) z akejsi dobráckej závisti, keďže bol človek dychtiaci po nových a silných zážitkoch.

Pobrali sme sa ku kostolu našou zvyčajnou cestou. Prešiel som ňou náhlivo a so zatvorenými očami, lebo tej noci mi všetky tie kosti až priveľmi pripomínali, že aj ja som prach a aká bláznivá bola moja pýcha na vlastné telo.

V kostolnej lodi sme pred hlavným oltárom zazreli akýsi tieň. Myslel som si, že je to ešte Ubertino, bol to však Alinardus. V prvom okamihu nás nespoznal. Povedal, že už nemôže spať, a tak sa rozhodol, že strávi noc v modlitbách za toho nezvestného mladého mnícha (už si nepamätal ani jeho meno). Modlí sa za jeho dušu, ak je mŕtvy, alebo za jeho telo, ak niekde leží nevládny a opustený.

„Priveľa mŕtvych,“ povedal, „hej, priveľa mŕtvych… Ale tak to stojí napísané v apoštolovej knihe. Pri prvej poľnici nastalo krupobitie, pri druhej sa tretina mora zmenila na krv, a jedného ste našli v ľadových krúpach, toho druhého v krvi… Tretia poľnica ohlasuje, že spadne horiaca hviezda na tretinu riek a na pramene vôd. Vravím vám, tak zmizol náš tretí brat. A bojte sa o štvrtého, lebo bude zasiahnutá tretina slnka a tretina mesiaca a tretina hviezd, takže nastane skoro úplná tma…“

Keď sme vychádzali z priečnej lode, Viliam si položil otázku, či v starcových slovách nie je čosi pravdy.

„Ale to by predpokladalo,“ pripomenul som mu, „že jedna jediná diabolská myseľ, pridŕžajúca sa Apokalypsy, dopredu určila smrť troch osôb, ak pripustíme, že aj Berengár je mŕtvy. My však vieme, že Adelmus zomrel z vlastnej vôle…“

„To je pravda,“ povedal Viliam, „ibaže tá diabolská či chorá myseľ mohla v Adelmovej smrti nájsť podnet, aby smrť tých ďalších dvoch pripravila ako symbol. A keby to bolo tak, Berengár by musel byť v rieke alebo v studni. A v opátstve niet ani riek, ani studní, aspoň nie takých, kde by sa dakto mohol utopiť alebo byť utopený…“

„Sú tu iba kúpele,“ podotkol som ako mimochodom.

„Adso!“ zvolal Viliam, „a vieš, že to môže byť dobrý nápad?! Kúpele!“

„Ale tam to už iste prezreli…“

„Ráno som videl, ako sluhovia hľadali, otvorili dvere do kúpeľov, rozhliadli sa okolo seba, ale poriadne to tam nepoprezerali, ešte nevedeli, že majú hľadať čosi dobre ukryté, nazdávali sa, že mŕtvola bude tam kdesi ležať tak vystavená zvedavým očiam ako mŕtvy Venantius v dieži… Nakuknime ta, aj tak je ešte tma a naša lampa, ako sa mi zdá, ešte veselo horí.“

Tak sme aj spravili a dvere na kúpeľoch, stojacich vedľa špitála, sme ľahko otvorili.

Stáli tam vane, oddelené od seba širokými závesmi, už neviem, koľko ich bolo. Mnísi ich používali na osobnú hygienu, deň na to im určovala regula, a Severín na liečebné účely, lebo nič tak neupokojuje telo a myseľ ako kúpeľ. V kúte bolo ohnisko, na ňom sa dala rýchlo zohriať voda. Bol v ňom čerstvý popol a pred ním ležal hore dnom veľký kotol. Voda sa dala nabrať zo studne v kúte miestnosti.

Nazreli sme do prvých vaní, boli prázdne. Iba posledná, za zatiahnutým závesom, bola plná a vedľa nej na kôpke ležali šaty. Vo svetle kahanca sa nám hladina na prvý pohľad zdala pokojná, keď však svetlo dopadlo priamo na ňu, zazreli sme na dne nahé bezduché ľudské telo. Pomaly sme ho vytiahli: bol to Berengár. A tento podľa Viliama skutočne vyzeral ako utopenec. Tvár mal napuchnutú, biele a mľandravé neochlpené telo bolo ako telo ženy až na oplzlo pôsobiace ochabnuté prirodzenie. Očervenel som, potom mnou prebehla triaška. Prežehnal som sa, zatiaľ čo Viliam žehnal mŕtvolu.

Štvrtý deň

LAUDY

Tu Viliam a Severín prehliadajú Berengárovu mŕtvolu a zistia, že má čierny jazyk, čo je pri utopencovi vec nezvyčajná. Potom sa rozprávajú o jedoch vyvolávajúcich veľké bolesti a o jednej dávnej krádeži.

Nebudem sa zdržiavať rečami, ako sme informovali opáta a ako sa celé opátstvo zobudilo ešte pred kanonickou hodinou, nebudem hovoriť o výkrikoch hrôzy, o strachu a bolesti, ktoré sa zračili na všetkých tvárach, ani o tom, ako sa správa rozniesla pomedzi všetkých obyvateľov planiny vrátane sluhov, ktorí sa prežehnávali a odriekali zaklínadlá. Neviem, či sa toho rána prvá pobožnosť odbavila podľa predpisov a kto sa na nej zúčastnil. Ja som sa držal Viliama a Severína, ktorí prikázali zahaliť Berengárovo telo a položiť ho na stôl v špitáli.

Keď opát a ostatní mnísi odišli, bylinkár a môj majster si dlho a bez vzrušenia prezerali mŕtvolu ako ľudia od medicíny.

„Smrť nastala utopením,“ povedal Severín, „to je nesporné. Tvár je napuchnutá, brucho naduté…“

„A nespôsobil ju iný človek,“ podotkol Viliam, „inak by Berengár vrahovi kládol odpor a okolo vane by sme boli našli stopy po vyšpliechanej vode. No tu je všetko na poriadku a čisté, akoby si bol sám zohrial vodu, naplnil vaňu a vošiel do nej z vlastnej vôle.“

„To ma nijako neprekvapuje,“ povedal Severín. „Berengára trápili kŕče a ja sám som mu niekoľko ráz povedal, že teplý kúpeľ dobre robí pri telesnom aj duševnom podráždení. Viac ráz ma požiadal o dovolenie ísť do kúpeľov. Možno ta išiel aj túto noc…“

„Minulú,“ opravil ho Viliam, „lebo ako vidíš, toto telo ležalo vo vode najmenej jeden deň…“

„Je možné, že to bolo minulú noc,“ priznal Severín. Viliam ho zhruba oboznámil s tým, čo sa predchádzajúcej noci stalo. Nehovoril, že sme sa vkradli do skriptória, povedal však, zamlčiac niektoré okolnosti, že sme sledovali akúsi záhadnú osobu, ktorá nám zobrala knihu. Severín pochopil, že Viliam mu hovorí iba časť pravdy, na nič sa však nepýtal. Podotkol, že Berengára, ak bol on tým záhadným zlodejom, mohlo vzrušenie viesť k tomu, že sa chcel upokojiť osviežujúcim kúpeľom. Berengár, podotkol ďalej, bol od prírody veľmi citlivý, niekedy ho aj pri odlišnom názore alebo vzrušení pochytila triaška, oblial ho studený pot, vytreštil oči a padol na zem s belavou penou na ústach.

„Tak či tak,“ povedal Viliam, „prv ako prišiel sem, bol kdesi inde, lebo knihu, ktorú vzal, som v kúpeľoch nevidel.“

„Áno,“ potvrdil som to s istým sebavedomím, „nadvihol som jeho šaty, čo ležali vedľa vane, a nenašiel som ani stopy po nijakom väčšom predmete.“

„Výborne,“ usmial sa na mňa Viliam. „Teda predtým bol kdesi inde. Pripusťme, že potom sa chcel zbaviť svojho vzrušenia a hádam sa chcel zbaviť aj nás, preto sa utiahol do kúpeľov a ponoril sa do vody. Nazdávaš sa, Severín, že iba choroba, ktorá ho trápila, bola príčinou, že stratil vedomie a utopil sa?“

„Možné to je,“ nerozhodne priznal Severín. „Ale na druhej strane, ak sa všetko stalo už včerajšej noci, okolo vane mohla byť narozlievaná voda, ibaže potom vyschla. Nemôžeme teda vylúčiť, že ho niekto utopil.“

„A veru môžeme,“ povedal Viliam. „Už si dakedy videl, aby sa človek vyzliekol, skôr než ho vrah utopí?“ Severín pokrútil hlavou, akoby ten dôvod už nezavážil. Už chvíľu si obzeral ruky mŕtveho: „Toto je čudné…“ povedal.

„Čo?“

„Keď som predvčerom prehliadal Venantiovo telo, už potom ako ho umyli od krvi, všimol som si na rukách jednu zvláštnosť, ktorej som vtedy neprikladal veľký význam. Brušká dvoch prstov na jeho pravej ruke boli tmavé, akoby sčerneté od nejakej substancie. Presne také, vidíš?, aké má teraz Berengár. V tomto prípade máme stopy aj na treťom prste. Vtedy som si myslel, že Venantius sa v skriptóriu ušpinil nejakým atramentom…“

„Veľmi zaujímavé,“ podotkol zamyslene Viliam a zbližša sa prizrel na Berengárove prsty. Svitalo, vnútri bolo ešte pološero a môjmu majstrovi viditeľne chýbali jeho šošovky. „Veľmi zaujímavé,“ zopakoval. „Ukazovák a palec majú čierne bruško, prostredník je začiernený len z vnútornej strany, aj to slabo. Slabé stopy sú však aj na ľavej ruke, aspoň na ukazováku a na palci.“

„Keby to bolo iba na pravej ruke, šlo by o prsty, ktorými sa chytá niečo malé alebo dlhé a tenké…“

„Ako napríklad rydlo. Alebo dajaké jedlo. Alebo dajaký chrobák. Alebo had. Alebo monštrancia. Alebo palica. Takých vecí je priveľa. A keďže sú znaky aj na druhej ruke, mohlo by ísť aj o pohár, pravá ruka ho pevne drží a ľavá ho pridŕža…“

Severín teraz zľahka šúchal prsty mŕtveho, ale tmavá farba z nich neschádzala. Všimol som si, že si natiahol rukavice, ktoré pravdepodobne používal, keď narábal s jedovatými substanciami. Ovoňal prsty, ale nezacítil nič. „Mohol by som ti vymenovať veľa rastlinných (ale aj minerálnych) substancií, ktoré zanechávajú takéto stopy. Niektoré sú smrtiace, iné nie. Iluminátori majú niekedy prsty od zlatého prachu…“

„Adelmus bol iluminátor,“ povedal Viliam. „Predpokladám, že pri jeho dotlčenom tele ti iste neprišlo na myseľ, aby si mu prezeral prsty. Ale títo dvaja sa mohli dotknúť dačoho, čo patrilo Adelmovi.“

„Naozaj neviem,“ povedal Severín. „Dvaja mŕtvi, obidvaja s čiernymi prstami. Čo z toho vyvodzuješ?“

„Nič: Nihil sequitur geminis ex particularibus unquam. (Nihil sequitur… – nič nevyplýva z dvoch čiastočných premís…) Na obidva prípady by bolo treba uplatniť jedno pravidlo. Napríklad: Jestvuje substancia, z ktorej očernejú prsty každému, kto sa jej dotkne…“

Víťazoslávne som sylogizmus dokončil: „…Venantius a Berengár majú čierne prsty, teda sa dotkli tejto substancie!“

„Výborne, Adso,“ pochválil ma Viliam, „škoda len, že tvoj sylogizmus neplatí, lebo aut semel aut iterum medium generaliter esto (aut semel… – buď jeden, buď druhý raz má byť stredný termín všeobecne platný…) a v tomto sylogizme prostredný člen nikdy nie je všeobecne platný. To je znak, že sme nesprávne zvolili prvú premisu. Nemal som povedať: Každý, kto sa dotkne istej substancie, má čierne prsty, lebo by mohli byť aj osoby s čiernymi prstami, ktoré sa danej substancie nedotkli. Mal som povedať: Každý a iba ten, čo má čierne prsty, sa určite dotkol danej substancie. Venantius, Berengár a tak ďalej. Tým by sme dostali sylogizmus Darii (sylogizmus Darii – V stredovekej logike sa sylogizmy delili do štyroch figúr. Sylogizmy prvej figúry sa označujú menami Barbara, Celarent, Darii, Ferio. V tejto figúre je prvá premisa všeobecne kladná, druhá čiastočne kladná a záver tiež čiastočne kladný), vynikajúci tretí sylogizmus prvej figúry.“

„A teda máme odpoveď!“ zvolal som celý natešený.

„Ach, Adso môj, ako ty len dôveruješ sylogizmom! Máme iba ďalšiu otázku. Čiže vyslovili sme hypotézu, že Venantius a Berengár sa dotkli tej istej veci, a je to nepochybne hypotéza rozumná. Lenže ak už aj vychádzame zo substancie, ktorá ako jediná vyvoláva takýto účinok (to si treba ešte preveriť), ešte vždy nevieme, čo je to za substanciu, kde ju tí dvaja našli a prečo sa jej dotýkali. A pozor, nevieme ani, či práve substancia, ktorej sa dotkli, bola príčinou ich smrti. Predstav si, že by dajaký šialenec chcel zabiť všetkých, čo sa dotýkajú zlatého prachu. Mohli by sme povedať, že zlatý prach zabíja?“

To ma zmiatlo. Vždy som si myslel, že logika je univerzálna zbraň, a teraz som zistil, že jej platnosť závisí od toho, ako sa používa. Na druhej strane som si popri svojom majstrovi uvedomoval, a v nasledujúcich dňoch čoraz väčšmi, že logika môže byť veľmi užitočná, iba ak sa v nej človek nezamoce.

Severín, ktorý určite nijakým mimoriadnym logikom nebol, za ten čas uvažoval podľa vlastných skúseností: „Svet jedov je mnohoraký, ako sú mnohoraké aj tajomstvá prírody,“ povedal. Ukázal na rad nádob a ampúl, ktoré spolu s početnými knihami stáli na policiach pri stenách a ktoré sme už raz obdivovali. „Ako som ti už bol povedal, z mnohých týchto bylín, zmiešaných v náležitom pomere a požitých v náležitých dávkach, by sa dali urobiť smrtiace nápoje a masti. Tamto dolu je durman, ľuľkovec, bolehlav: môžu vyvolať ospalosť, rozrušenie alebo obidvoje. Keď sa podávajú opatrne, sú to výborné lieky, v nadmerných dávkach spôsobujú smrť. Hentam je bôb svätého Ignáca, angostura pseudo ferruginea, nux vomica (nux vomica – orech dávivý), ktoré môžu zastaviť dýchanie…“

„A žiadna z týchto substancií by nezanechala stopy na prstoch?“

„Myslím, že žiadna. Ďalej máme substancie, ktoré sú nebezpečné, iba keď ich človek prehltne, a ďalšie zasa pôsobia na kožu. Čemerica biela môže vyvolať vracanie u toho, kto ju chce vytrhnúť zo zeme. Niektoré begónie v čase kvetu vyvolávajú u záhradníkov, ktorí sa ich dotknú, také opojenie, akoby sa napili vína. Čemerica čierna už pri dotyku vyvoláva hnačku. Iné rastliny vyvolávajú búšenie srdca, ďalšie zas návaly do hlavy, od ďalších človek stráca hlas. Naproti tomu, ak jed vretenice neprenikne cez kožu do krvi, spôsobuje iba slabé podráždenie… A raz som videl zmes, ktorú stačí priložiť psovi na vnútornú stranu stehien blízko prirodzenia a zviera z toho zakrátko zdochne v ukrutných kŕčoch, pozvoľna mu odumrú údy…“

„Vieš toho o jedoch veľa,“ podotkol Viliam tónom, ktorý akoby vyjadroval obdiv. Severín naňho uprel zrak a chvíľu vydržal jeho pohľad: „Viem to, čo lekár, bylinkár, pestovateľ vedy o ľudskom zdraví má vedieť.“

Viliam sa na hodnú chvíľu zamyslel. Potom poprosil Severína, aby mŕtvemu otvoril ústa a preskúmal jazyk. Zvedavý Severín vzal jeden z nástrojov svojho lekárskeho umenia, tenkú paličku, a splnil jeho prosbu. Hneď nato prekvapený vykríkol: „Jazyk má čierny!“

„Teda tak je to,“ zamrmlal Viliam. „Chytil dačo do prstov a prežrel to… Toto vylučuje jedy zabíjajúce preniknutím cez kožu, ktoré si pred chvíľou spomínal. Lenže to naše úvahy neuľahčuje. Teraz totiž musíme predpokladať, že aj uňho, aj u Venantia išlo o čin dobrovoľný, nie náhodný či spôsobený roztržitosťou alebo neopatrnosťou, že tu nešlo o násilie. Čosi vzali do ruky a vložili si to do úst vedomí toho, čo robia…“

„Nejaké jedlo? Nápoj?“

„Môžbyť. Alebo možno… čo ja viem, dajaký hudobný nástroj, povedzme flautu…“

„Nezmysel,“ povedal Severín.

„Pravdaže nezmysel. No nesmieme zanedbať nijakú hypotézu, nech by už bola neviemaká čudná. No teraz sa vráťme k otravnej látke. Keby sa dakto, čo pozná jedy tak ako ty, vkradol sem a použil daktoré z týchto tvojich bylín, mohol by vyrobiť smrtiacu masť, ktorá zanecháva také znaky na prstoch a na jazyku? Ktorá by sa mohla dať do jedla, do nápoja, na lyžicu, na čosi, čo sa dáva do úst?“

„Áno,“ pripustil Severín, „lenže kto? A potom, aj keby sme prijali túto hypotézu, ako by bol tým dvom našim spolubratom jed podal?“

Úprimne povedané, ani ja som si nedokázal predstaviť, že Venantius alebo Berengár by sa niekomu, kto by im bol ponúkal tajomnú substanciu, boli dali presvedčiť, aby ju zjedli alebo vypili. Táto čudná okolnosť však, ako sa zdalo, Viliama vôbec nevyviedla z miery: „O tom budeme rozmýšľať neskôr,“ povedal, „teraz by som od teba chcel, aby si sa pokúsil rozpomenúť na dačo také, čo sa ti možno ešte nevynorilo v pamäti, čo ja viem, trebárs, že sa ťa dakto vypytoval na tvoje bylinky, že sa dakto ľahko môže dostať do špitála…“

„Počkaj,“ povedal Severín, „dávno, už sú to roky, som na jednej z týchto políc držal veľmi silnú substanciu, dal mi ju jeden spolubrat, ktorý bol cestoval po ďalekých krajinách. Nevedel mi povedať, z čoho je vyrobená, istotne z nejakých bylín, ale nie všetky tu poznáme. Na vzhľad bola lepkavá a žltkastá a ten spolubrat mi radil, aby som sa jej nedotýkal, stačilo by vraj, aby sa mi dostala na pery, a v krátkom čase by som bol otrávený. Povedal mi, že aj tá najmenšia dávka v priebehu pol hodiny po prehltnutí vyvoláva pocit veľkej malátnosti, potom pozvoľné ochrnutie všetkých údov a napokon smrť. Nechcel ju nosiť so sebou, nuž ju daroval mne. Dlho som ju opatroval, lebo som zamýšľal, že ju nejako vyskúšam. Raz sa tu nad planinou prehnala poriadna búrka. Jeden z mojich pomocníkov, istý novic, nechal na špitáli otvorené dvere a víchor túto miestnosť celkom prevrátil hore nohami. Ampuly boli porozbíjané, tekutiny rozliate po dlážke, zeliny a prášky porozsýpané. Trvalo mi celý deň, kým som si to dal všetko do poriadku, iní mi mohli pomôcť iba pri zametaní črepov a zelín, ktoré už boli nanič. Nakoniec som zbadal, že chýba práve tá ampula, o ktorej som ti hovoril. Najprv som sa pre to trápil, potom som si povedal, že sa iste rozbila a pomiešala s ostatnými smeťami. Dal som v špitáli poriadne poumývať dlážku a police…“

„A videl si tú ampulu pár hodín pred víchricou?“

„Hej… Vlastne, keď tak teraz na to myslím, ani nie. Bola dobre schovaná za radom nádob a nepozeral som sa každý deň, či je tam…“

„Teda podľa teba mohla zmiznúť aj dávno pred víchricou, a ani si o tom nemusel vedieť?“

„Keď tak teraz o tom uvažujem, veru mohla.“

„A mohol si ju vziať ten tvoj novic a potom mohol tú víchricu využiť, náročky nechať otvorené dvere a porozhadzovať tvoje veci.“

Severín vyzeral veľmi rozrušený: „Iste, mohol. Nielen to, ako si na to spomínam, veľmi som sa vtedy čudoval, že víchrica, nech už aj bola taká prudká, poprevracala tu toľko vecí. Mohol by som spokojne aj povedať, že ktosi využil víchricu, aby miestnosť prevrátil hore nohami a narobil viac škody, ako by bol mohol narobiť víchor!“

„Kto bol ten novic?“

„Volal sa Augustín. Ibaže vlani zomrel. Spadol z lešenia, keď s inými mníchmi a sluhami čistil sochy na priečelí kostola. A potom, ako si spomínam, prisahal a zaklínal sa mi, že pred víchricou dvere otvorené nenechal. To som ho ja v zlosti bral na zodpovednosť za tú nehodu. Možnože naozaj nemal na tom vinu.“

„A tak je tu tretia osoba, azda oveľa skúsenejšia ako novic, ktorá vedela o tvojom jede. S kým si sa o ňom rozprával?“

„To si naozaj nepamätám. Určite s opátom, keď som ho žiadal, aby mi dovolil držať takú nebezpečnú substanciu. A s niektorými ďalšími, možnože práve v knižnici, lebo som hľadal herbáre, v ktorých by som sa o tom mohol čosi dočítať.“

„A nepovedal si mi, že knihy, ktoré pri svojom remesle najviac potrebuješ, držíš u seba?“

„Áno, a mám ich mnoho,“ povedal a ukázal na niekoľko políc v kúte miestnosti, zaplnených desiatkami zväzkov. „Ale vtedy som hľadal isté knihy, ktoré by som u seba mať nemohol a ktoré mi Malachiáš ani nechcel ukázať, takže som musel požiadať opáta o dovolenie.“ Stíšil hlas, akoby som ho nemal počuť. „Vieš, v knižnici kdesi na neznámom mieste sú uschované aj černokňažnícke knihy, kniha o čiernej mágii a recepty na diabolské nápoje. Niekoľko takých kníh som si mohol prezrieť, keďže sú veci, ktoré musím poznať, a dúfal som, že tam nájdem opis toho jedu a jeho účinkov. Ale márne.“

„Teda si sa o ňom rozprával s Malachiášom?“

„Áno, s ním určite, a možno aj s Berengárom, ktorý mu pomáhal. Ale nerob predčasné závery, už sa presne nepamätám, možno pri našom rozhovore boli aj ďalší, vieš, niekedy býva v skriptóriu plno mníchov…“

„Nepodozrievam nikoho. Iba sa usilujem pochopiť, čo sa asi stalo. V každom prípade, ako vravíš, sa to stalo pred pár rokmi a je čudné, že dakto vtedy odcudzil jed, aby ho použil až po toľkom čase. To by svedčilo o akejsi zlovôli, ktorá dlho v tajnosti kula plán na vraždu.“

Severín sa prežehnal s výrazom hrôzy na tvári. „Nech nám Boh všetkým odpustí,“ povedal.

Viac už nebolo o čom hovoriť. Zakryli sme Berengárovo telo, ktoré bolo treba pripraviť na pohrebné obrady.

Štvrtý deň

PRÍMA

Tu Viliam donúti najprv Salvátora a potom celária, aby sa vyznali zo svojej minulosti. Severín nájde ukradnuté šošovky, Mikuláš zase donesie nové a Viliam ide so šiestimi očami lúštiť Venantiov rukopis.

Boli sme práve na odchode, keď vošiel Malachiáš. Zdalo sa, že naša prítomnosť mu nie je po vôli, a naznačil, že sa chce vrátiť nazad. Severín ho však zazrel a spýtal sa: „Hľadal si ma? Ideš pre…“ Pozrel na nás a zmĺkol. Malachiáš urobil nebadateľný posunok, akoby chcel povedať: „Povieme si to neskôr…“ My sme vychádzali, on vchádzal, všetci traja sme stáli vo dverách. Poznamenal dosť zbytočne:

„Hľadám brata bylinkára… Bolí ma… bolí ma hlava.“

„To bude najskôr z toho ťažkého vzduchu v knižnici,“ odvetil mu Viliam starostlivým a chápavým tónom. „Mali by ste sa okiadzať.“

Malachiáš pohol perami, akoby chcel ešte čosi povedať, ale potom sa toho vzdal, sklonil hlavu a vošiel dnu, zatiaľ čo my sme už odchádzali.

„Načo ide za Severínom?“ opýtal som sa.

„Adso,“ odvetil mi netrpezlivo majster, „nauč sa už raz rozmýšľať vlastnou hlavou.“ Potom zmenil reč. „Musíme vypočuť zopár osôb. A hneď teraz,“ dodal, „kým sú ešte nažive. A len tak mimochodom: odteraz si budeme dávať lepší pozor na to, čo jeme a pijeme. Jedlo si ber vždy zo spoločnej misy a nápoj zo džbána, z ktorého si už nalievali iní. Po Berengárovi toho vieme najviac my. Prirodzene, okrem vraha.“

„A koho chcete teraz vypočúvať?“

„Adso,“ povedal Viliam, „iste si si všimol, že tie najzaujímavejšie veci sa tu dejú v noci. V noci sa umiera, v noci sa blúdi po skriptóriu, v noci sa prevádzajú ženy cez hradby… Máme opátstvo denné a opátstvo nočné, a ako sa zdá, to nočné je nanešťastie zaujímavejšie. A teda nás zaujíma každá osoba, čo sa tu v noci poneviera, napríklad aj ten muž, ktorého si včera večer videl s tým dievčaťom. Prípad s dievčaťom hádam ani nemá nič spoločného s prípadom s jedmi, ale hádam aj má. Tak či tak, o tom mužovi zo včerajšieho večera mám akúsi predstavu, musí to byť človek, ktorý vie aj iné veci o nočnom živote tohto posvätného miesta. My o vlku a vlk za humny, aha tamto ide.“

Ukázal na Salvátora, ktorý nás takisto zazrel. Na jeho chôdzi som zbadal, že trochu zaváhal, akoby chcel zastať a zmeniť smer, aby sa nám vyhol. Bol to iba okamih. Očividne si uvedomil, že sa stretnutiu nevyhne, kráčal teda ďalej. Obrátil sa k nám so širokým úsmevom a s trochu podlízavým benedicite. Môj majster ho skoro ani nenechal dopovedať a ostro naňho spustil:

„Vieš, že zajtra sem príde inkvizícia?“ opýtal sa ho.

Salvátora to nijako nepotešilo. Priduseným hlasom sa spýtal: „A čo ja?“

„Ty urobíš lepšie, ak povieš pravdu mne, lebo som tvoj priateľ a brat minitorita, ako by si ju mal povedať zajtra tým, ktorých veľmi dobre poznáš.“

Salvátor, takto ostro napadnutý, akoby sa vzdal každého odporu. Pokorne pozrel na Viliama, sťaby mu chcel naznačiť, že je pripravený povedať mu všetko, na čo sa ho bude pýtať.

„Tejto noci bola v kuchyni dajaká žena? Kto to tam bol s ňou?“

„Och, femena (femena… – ženská… tovar), kerá predáva seba jak mercandiu, nemôže dobrá byť ani mať móresu,“ odrecitoval Salvátor.

„Nepýtal som sa, či je to dobré dievča. Chcem vedieť, kto tam s ňou bol!“

„Deu, jaké sú femene pluhavé potvory! Deň aj noc zhutujú, jak chlapa ošáliť…“

Viliam ho surovo zdrapil za prsia: „Kto tam bol s ňou, ty alebo celárius?“

Salvátor pochopil, že ďalej už klamať nemôže. Začal teda rozprávať čudnú historku, z ktorej sme horko-ťažko vyrozumeli, že sa chce zavďačiť celáriovi, a preto mu v dedine zaobstaráva dievčence a v noci ich prevádza cez hradby, ale nechcel nám prezradiť kade. Zaprisahal sa však, že to robí čisto z dobrého srdca, a naznačil komickú ľútosť nad tým, že nevie nájsť spôsob, ako by si pri tom tiež trocha užil, keby dievča najprv bolo po vôli celáriovi a potom trochu dalo aj jemu. Pri týchto slovách sa jednostaj kĺzko, necudne usmieval a požmurkával na nás, akoby nám dával najavo, že sa rozpráva s mužmi z mäsa a kostí, ktorí sú naučení na rovnaké veci. Pokukával po mne kútikom oka a ja som ho nemohol zavrátiť, ako by som bol chcel, lebo som cítil, že ma s ním zväzuje spoločné tajomstvo, že som jeho kompánom a spoločníkom v hriechu.

Tu sa Viliam rozhodol postaviť všetko na jednu kartu. Z ničoho nič sa ho spýtal: „Poznal si Remígia ešte predtým, ako si bol s Dolcinom, alebo až potom?“ Salvátor sa hodil pred ním na kolená a v slzách ho prosil, aby ho nehnal do záhuby a zachránil pred inkvizíciou. Viliam sa mu slávnostne zaprisahal, že o tom, čo sa od neho dozvie, nikomu nič nepovie, a Salvátor bez zaváhania vydal celária na našu milosť a nemilosť. Spoznali sa na Lysom štíte, obidvaja boli v Dolcinovej bande, s ním aj ušiel a vstúpil do kláštora v Casale a spolu prešli medzi clunyjcov. Bľabotal, prosiac o odpustenie, a bolo jasné, že sa od neho už nič nedozvieme. Viliam usúdil, že sa mu oplatí zaskočiť teraz Remígia, nuž Salvátora prepustil a ten sa bežal schovať do kostola.

Celárius bol na opačnom konci opátstva, pred sýpkou, jednal sa tam s niekoľkými dedinčanmi z údolia. Pozrel na nás s obavou a usiloval sa vzbudiť dojem, že má veľa roboty, no Viliam naliehal, že sa s ním musí rozprávať. Až dovtedy sme s týmto mužom prišli málo do styku, správal sa k nám úctivo a my k nemu tiež. Toho rána sa Viliam naňho obrátil, akoby sa obracal na svojho rehoľného spolubrata. Celária táto dôvernosť zrejme priviedla do rozpakov a spočiatku odpovedal veľmi opatrne.

„Tvoj úrad ťa podľa všetkého núti, aby si chodil po opátstve aj vtedy, keď ostatní spia,“ povedal Viliam.

„Ako sa to vezme,“ odvetil Remígius, „občas sa treba postarať o nejaké drobnosti a musím na to obetovať pár hodín spánku.“

„Nestalo sa ti pri tom nič, čo by nám mohlo naznačiť, kto sa pohybuje v priestore medzi kuchyňou a knižnicou a nemá na to oprávnenie, ako ho máš ty?“

„Keby som bol niečo zbadal, bol by som to povedal opátovi.“

„Správne,“ zhodol sa s ním Viliam a odrazu zvrtol reč: „Dedina v údolí nie je veľmi bohatá, všakže?“

„Aj áno, aj nie,“ odvetil Remígius, „bývajú tam poddaní opátstva a tí majú v úrodných rokoch podiel na našom bohatstve. Napríklad na svätého Jána dostali dvanásť meríc sladu, jedného koňa, sedem volov, jedného býka, štyri jalovice, päť teliec, dvadsať oviec, pätnásť bravov, päťdesiat kureniec a sedemnásť úľov. Ďalej dvadsať vyúdených bravov, dvadsaťsedem geliet masti, pol štvrtáčky medu, tri štvrtáčky mydla, jednu rybársku sieť…“

„Rozumiem rozumiem,“ prerušil ho Viliam, „ale asi uznáš, že toto mi ešte nič nehovorí, aké sú pomery v dedine, koľkí dedinčania sú poddaní opátstva a koľko vlastnej zeme obrába ten, kto nie je poddaný…“

„Och, keď ide o to,“ povedal Remígius, „priemerná rodina má aj päťdesiat távol pôdy.“

„Koľko je jedna távola?“

„Samozrejme štyri štvorcové trabuká.“

„Štvorcové trabuká? To je koľko?“

„Tridsaťšesť štvorcových stôp. Alebo ak chceš, osemsto dĺžkových trabúk je jedna piemontská míľa. (piemontská míľa – 2466 m) A rátaj, že jedna rodina – na pôde na polnočnej strane – môže z olív dorobiť prinajmenšom pol mecha oleja.“

„Pol mecha?“

„Áno, jeden mech je päť putní a jedna putňa osem krčahov.“

„Rozumiem,“ povedal môj majster znechutene. „Každý kraj má vlastné miery. Vy napríklad víno meriate na holby, však?“

„Alebo na štvrtníky. Štyri štvrtníky idú na jeden okov a osem okovov na jeden sud. Alebo ak chceš, jeden štvrtník je osem pínt a pinta má dve holby.“

„Myslím, že teraz mi je to už jasné,“ povedal Viliam rezignovane.

„Želáš si vedieť ešte niečo?“ spýtal sa Remígius a jeho hlas mi zaznel vyzývavo.

„Áno! Pýtal som sa ťa, ako žijú ľudia v údolí, lebo som dnes v knižnici rozjímal o kázňach pre ženy od Humberta z Romansu, a najmä o kapitole Ad mulieres pauperes in villulis. (Ad mulieres… – Chudobným dedinčankám) Tvrdí v nej, že dedinské ženy sú pre svoju chudobu vystavené pokušeniu telesných hriechov väčšmi ako iné, a múdro hovorí, že peccant enim mortaliter, cum peccant cum quocumque laico, mortalius vero quando cum Clerico in sacris ordinibus constituto, maxime vero quando cum Religioso mundo mortuo. (peccant… – hrešia smrteľne, keď hrešia s ktorýmkoľvek laikom, smrteľnejšie hrešia s vysväteným kňazom, najväčšmi však hrešia s rehoľníkom, ktorý je pre svet mŕtvy.) Ty vieš lepšie než ja, že ani na takých svätých miestach, ako sú opátstva, nechýba nikdy pokušenie južného démona. A tak mi prišla na myseľ otázka, či si sa pri svojich stykoch s dedinčanmi nedopočul, že by dajaký mních, Bože, zavaruj, bol naviedol dajaké dievča na smilstvo…“

Aj keď môj majster hovoril o tom takmer roztržito, môj čitateľ asi pochopil, ako tieto slová úbohého celária rozrušili. Neviem povedať, či skutočne zbledol, ale ja som až tak na to čakal, že som ho videl zblednúť.

„Pýtaš sa ma na veci, ktoré by som už bol povedal opátovi, keby som o nich vedel,“ odvetil pokorne. „V každom prípade, ak tieto údaje, ako sa domnievam, poslúžia tvojmu pátraniu, nezamlčím ti nič, čo by som sa dozvedel. Ba keď tak teraz rozmýšľam nad tvojou prvou otázkou… Tej noci, keď zomrel chudák Adelmus, som obchádzal po dvore… vieš, išlo o sliepky… dostalo sa mi do uší, že akýsi podkúvač chodí nocou vykrádať kurín… Nuž teda tej noci som náhodou videl Berengára – prisahať by som na to nemohol, lebo to bolo z diaľky – ako sa popri apside vracia do dormitória, akoby prichádzal z Budovy… Neprekvapilo ma to, lebo medzi mníchmi sa o Berengárovi už dlhšie povrávalo, hádam si to aj počul…“

„Nie, len hovor!“

„Dobre. Ako to povedať? Berengára podozrievali, že živí v sebe vášne, ktoré… sú u mnícha neprístojne…“

„Chceš mi azda naznačiť, že mal styky s dievčatami z dediny, ako som sa na to pýtal?“

Celárius rozpačito zakašlal a akosi oplzlo sa uškrnul: „Ach, nie… boli to vášne ešte neprístojnejšie…“

„Lebo mních, ktorý sa oddáva telesnej rozkoši s dievčatami z dediny, azda podlieha vášňam do istej miery prípustným?“

„To som nepovedal, no ty sám ma učíš, že v zvrhlosti, tak ako aj v cnosti jestvuje istá hierarchia. Telo môže pociťovať pokušenie podľa prírody a… proti prírode.“

„Vravíš, že Berengára ovládala telesná náklonnosť k osobám rovnakého pohlavia?“

„Vravím, že tak sa o ňom povrávalo… Hovorím ti to na znak svojej úprimnosti a svojej dobrej vôle…“

„A ja som ti za to vďačný. A zhodujem sa s tebou, že hriech sodomie je oveľa horší od iných podôb zmyselnosti, ktoré, pravdu povediac, nemám v úmysle vyšetrovať…“

„To sú úbohosti, keby sa aj dokázali,“ zafilozofoval celárius.

„Veru úbohosti, Remígius. Všetci sme hriešnici. Nikdy by som nehľadal smietku v oku svojho brata, priveľmi sa obávam, že v tom svojom mám brvno. Ale budem ti vďačný za všetky brvná, o ktorých mi v budúcnosti povieš. Tak sa pristavíme pri veľkých a hrubých kladách a smietky necháme poletovať vo vzduchu. Koľko si to hovoril, že je jedno trabuko?“

„Tridsaťšesť štvorcových stôp. Ale s tým si ty hlavu nelám. Keď budeš chcieť niečo vedieť presne, príď za mnou. Rátaj s tým, že vo mne máš verného priateľa.“

„Za takého ťa aj pokladám,“ povedal Viliam srdečne. „Ubertino mi hovoril, že si kedysi patril do mojej rehole. Nikdy by som nezradil bývalého spolubrata, najmä nie v týchto dňoch, keď sa očakáva príchod pápežskej legácie, ktorú vedie veľký inkvizítor, známy tým, že dal upáliť mnohých dolcinovcov. Hovoril si, že jedno trabuko je tridsaťšesť štvorcových stôp?“

Celárius nebol hlupák. Usúdil, že nemá zmyslu hrať sa na mačku a myš, najmä keď mu došlo, že tou myšou je on.

„Brat Viliam,“ povedal, „vidím, že vieš oveľa viac, ako by som bol tušil. Nevyzraď ma a ja nevyzradím teba. Hej, som iba človek z mäsa a kostí a podlieham telesným chúťkam. Salvátor mi povedal, že ty alebo tvoj novic ste ich včera večer pristihli v kuchyni. Ty si veľa cestoval, Viliam, a vieš, že ani avignonskí kardináli nie sú vzorom cností. Viem, že pre tieto drobné a úbohé hriechy ma nevypočúvaš. Pochopil som, že si sa dozvedel čosi o mojej minulosti. Mal som pestrý život ako mnohí z nás minoritov. Pred rokmi som uveril v ideál chudoby, opustil som spoločenstvo bratov a dal som sa na potulný život. Uveril som Dolcinovým kázňam tak ako mnoho mne podobných. Nie som človek vzdelaný, bol som vysvätený, ale horko-ťažko viem odbaviť omšu. Z teológie viem toho málo. A možno sa ani nedokážem nadchnúť ideami. Vidíš, kedysi som sa pokúšal búriť proti pánom, a teraz im slúžim, v službách pána tohto kraja rozkazujem takým, ako som ja sám. Alebo sa búriť, alebo zrádzať, my obyčajní ľudia nemáme veľký výber.“

„Obyčajní ľudia dakedy veci chápu lepšie ako učení,“ povedal Viliam.

„Možno,“ pokrčil plecom celárius. „Ibaže ja ani neviem, prečo som to vtedy robil. Pozri, v Salvátorovom prípade je to pochopiteľné, jeho rodičia boli nevoľníci, jeho detstvo bolo samý hlad a choroby… Dolcino mu predstavoval vzburu a zničenie pánov. V mojom prípade to bolo inšie, som z meštianskej rodiny, neutekal som pred hladom. Bol to… ako to povedať?… sviatok šialencov, krásny karneval… S Dolcinom v horách, ešte predtým ako sme boli prinútení jesť mäso z našich padlých druhov, skôr ako ich zo strádania pomrelo toľko, že sme ich nestačili pojesť a hádzali sme ich vtákom a šelmám na svahoch Rebella… alebo hádam aj v týchto chvíľach… sme dýchali vzduch… môžem povedať vzduch slobody? Prv som nevedel, čo je to sloboda, kazatelia nám hovorili: ‚Pravda vás oslobodí.‘ Cítili sme sa slobodní, mysleli sme, že je to pravda. Mysleli sme si, že všetko, čo robíme, je správne…“

„A tam ste sa začali… slobodne spájať so ženou?,“ opýtal som sa a ani neviem prečo, no od minulej noci ma prenasledovali Ubertinove slová a to, čo som čítal v skriptóriu, aj to, čo som sám zažil. Viliam sa na mňa zvedavo pozrel, pravdepodobne odo mňa takú odvahu a nehanebnosť nečakal. Celárius si ma premeral pohľadom, akoby som bol nejaké čudné zviera.

„Na Rebelle,“ povedal, „boli ľudia, čo po celé detstvo spávali desiati, ba aj viacerí v izbici s rozmermi pár štvorcových lakťov, bratia so sestrami, otcovia s dcérami. Čo myslíš, čo im bolo prijať toto nové položenie? Z vlastnej vôle robili to, čo prv robili z nevyhnutnosti. A ešte v noci, keď sa obávaš, že sa objavia nepriateľské oddiely, a na zemi sa túliš k druhovi, aby ti nebola zima… Kacíri! Vy mníšikovia pochádzajúci z hradov a predurčení žiť v nejakom opátstve sa domnievate, že je to spôsob myslenia, ktorý vnuká diabol. Je to však spôsob života a je to… bola to nová skúsenosť. Nebolo už pánov a Boh, ako nám vraveli, bol s nami. Nehovorím, že sme mali pravdu, Viliam, veď zato ma aj vidíš tu, lebo som od nich zakrátko odišiel. Ibaže som nikdy nepochopil tie vaše dišputy o Kristovej chudobe a o tom, čo je zvyk a skutkový stav a právo… Ako som ti povedal, bol to veľký karneval a na karnevale sa všetko robí naopak. Potom človek zostarne, no nezmúdrie, lež stane sa pôžitkárom. A ja som tu pôžitkárom… Môžeš odsúdiť kacíra, ale dokážeš odsúdiť pôžitkára?“

„Dosť už, Remígius,“ povedal Viliam. „Nevypočúvam ťa pre to, čo sa stalo vtedy, ale pre to, k čomu došlo teraz. Pomôž mi a ja sa ťa, samozrejme, nebudem usilovať zahubiť. Nemôžem ani ťa nechcem súdiť. Musíš mi však povedať, čo vieš o udalostiach v opátstve. Pričasto tu obchádzaš v noci aj vo dne, aby si čosi o tom nevedel. Kto zabil Venantia?“

„To neviem, prisahám ti. Viem len to, kedy a kde zomrel.“

„Kedy? Kde?“

„Nechaj ma rozprávať. Tej noci, asi hodinu po kompletóriu, som vošiel do kuchyne…“

„Kadiaľ a načo?“

„Dverami od záhrady. Mám kľúč, dal som si ho kedysi kováčom spraviť. Kuchynské dvere sú jediné, ktoré zvnútra nemajú závoru. A dôvody… na tých nezáleží, sám si povedal, že ma nechceš súdiť za slabosti môjho tela…“ Rozpačito sa usmial. „Jednako by som len nechcel, aby si sa nazdával, že sa deň čo deň oddávam smilneniu… Toho večera som hľadal nejaké jedlo pre dievča, ktoré mal Salvátor previesť cez hradby…“

„Kade?“

„Ach, v hradbách sú aj iné vchody, nielen brána. Vie o nich opát, viem o nich ja… Ale toho večera dievča neprišlo, poslal som ho nazad práve pre to, čo som objavil a čo ti chcem porozprávať. Zato som sa teda pokúsil dostať ju sem včera v noci. Keby ste boli prišli trocha neskoršie, boli by ste tam našli mňa a nie Salvátora, to on ma upozornil, že v Budove sú ľudia, a ja som sa vrátil do svojej cely…“

„Vráťme sa k noci z nedele na pondelok.“

„Nuž teda: vošiel som do kuchyne a zazrel som Venantia, ako leží na zemi mŕtvy.“

„V kuchyni?“

„Hej, pri nádrži s vodou. Asi práve zišiel zo skriptória.“

„Nijaké stopy zápasu?“

„Nijaké. Vlastne vedľa tela ležal rozbitý hrnček a na zemi boli stopy vody.“

„Ako vieš, že to bola voda?“

„Neviem to. Myslel som, že je to voda. Čo inšie by to mohlo byť?“

Ako mi Viliam neskôr vysvetlil, ten hrnček mohol poukazovať na dve rozličné veci. Alebo práve v kuchyni dal niekto Venantiovi vypiť otrávený nápoj, alebo ten neborák jed zhltol už predtým (ale kde? a kedy?) a zišiel sa napiť, aby sa zbavil náhleho pocitu sucha v hrdle, kŕča, pálčivej bolesti v útrobách alebo na jazyku (lebo ten mal určite takisto čierny ako Berengár).

Tak či tak sa v danej chvíli viac zistiť nedalo. Keď Remígius zbadal mŕtvolu, vydesil sa a pýtal sa sám seba, čo robiť. A rozhodol sa neurobiť nič. Keby bol privolal pomoc, bol by sa musel priznať, že sa v noci motal po Budove, a svojmu spolubratovi, ktorý už bol nebohý, by aj tak nijako nebol pomohol. Rozhodol sa teda, že nechá veci tak, ako sú, a vyčká, že na druhý deň ráno, keď otvoria dvere, niekto telo objaví. Utekal zadržať Salvátora, ktorý už vpúšťal dievča do opátstva, a potom aj on, aj jeho spoločník išli spať, ak vôbec to, v čom sa až do matutína zmietali, možno nazvať spánkom. A keď na matutíne prišli paholci opátovi oznámiť, čo sa stalo, Remígius si myslel, že sa telo našlo tam, kde ho nechal, a priam stuhol od ľaku, keď ho zazrel v džbere. Kto odpratal mŕtvolu z kuchyne? O tom Remígius nemal ani potuchy.

„Jediný, kto sa môže po Budove voľne pohybovať, je Malachiáš,“ povedal Viliam.

Celárius prudko zaprotestoval: „Nie, Malachiáš nie. Teda, nemyslím… V každom prípade som ti proti nemu ja nič nepovedal…“

„Môžeš byť spokojný, nech si už Malachiášovi zaviazaný za hocičo. Vie o tebe dačo?“

„Áno,“ začervenal sa celárius, „a zachoval sa ako slušný človek. Na tvojom mieste by som mal na očiach Bendika. Mal akési pakty s Berengárom a Venantiom… A prisahám ti, nič inšie som nevidel. Ak sa niečo dozviem, poviem ti to.“

„Nateraz mi to aj stačí. Ak bude treba, prídem za tebou.“

Celáriovi sa viditeľne uľavilo. Vrátil sa k svojim jednačkám s dedinčanmi a oboril sa na nich, že medzitým premiestnili koľkosi vriec s osivom.

Práve vtedy prišiel k nám Severín. Mal v ruke Viliamove šošovky, tie, čo mu zmizli tamtej noci. „Našiel som ich v Berengárovom habite,“ povedal. „Pred pár dňami som ti ich v knižnici videl na nose. Sú tvoje, však?“

„Buď Bohu vďaka,“ natešene zvolal Viliam. „Vyriešili sme dva problémy! Mám zase svoje šošovky a konečne s istotou viem, že nás to tamtej noci v skriptóriu okradol Berengár!“

Práve sme dohovorili, keď pribehol Mikuláš z Morimonda a ešte väčšmi žiaril šťastím ako Viliam. V rukách držal pár šošoviek osadených do vidlice. „Viliam,“ zvolal, „dokázal som to sám, dokončil som ich, dúfam, že budú dobré!“ Nato zbadal, že Viliam má už na očiach druhé šošovky, a zostal ako obarený. Viliam ho nechcel ponížiť, sňal si staré šošovky a vyskúšal si nové: „Sú lepšie ako tamtie,“ povedal. „Staré teda budem mať v rezerve a nosiť budem iba tieto tvoje.“ Potom sa obrátil ku mne: „Adso, teraz si idem do cely prečítať tie listiny, veď vieš, o ktoré ide. Konečne! Počkaj tu dakde na mňa. A vďaka, vďaka vám všetkým, drahí bratia!“

Zvonilo na terciu. Pobral som sa do kostola spievať a odriekať s ostatnými hymnus, žalmy, verše a Kyrie. Ostatní sa modlili za dušu nebohého Berengára, ja som ďakoval Bohu, že nám dal nájsť nie jeden, ale hneď dva páry šošoviek.

Zabudol som na všetky ohavnosti, ktoré som videl a počul, a v pocite veľkej duševnej pohody som zaspal. Zobudil som sa, keď už bolo po hodinkách. Uvedomil som si, že som tej noci vôbec nespal, a znepokojilo ma pomyslenie, že som až priveľmi prepínal svoje sily. A keď som bol na čerstvom vzduchu, začala ma prenasledovať spomienka na dievča.

Usiloval som sa myslieť na niečo iné a začal som rýchlo chodiť po planine. Trochu sa mi krútila hlava. Tľapkal som skľavenými rukami, podupkával som. Ešte som bol ospalý, a jednako som sa cítil svieži a plný života. Nevedel som, čo sa to so mnou robí.

Štvrtý deň

TERCIA

Tu sa Adso zmieta v mukách lásky, potom príde Viliam s Venantiovým textom, ktorý je nezrozumiteľný aj po rozlúštení.

Ďalšie hrozné udalosti, ku ktorým po mojom hriešnom stretnutí s dievčaťom došlo, mi, pravdu povediac, spomienku naň takmer vytreli z pamäti a na druhej strane hneď potom, ako som sa bratovi Viliamovi vyspovedal, zbavila sa moja duša výčitiek svedomia, ktoré ma zachvátili, keď som po svojom páde precitol – až sa mi zdalo, že spolu so slovami som naňho preniesol aj to bremeno, ktoré vyjadrovali. Veď na čo inšie slúži blahodarný kúpeľ spovede, ak nie na to, aby sa ťarcha hriechu a výčitiek svedomia, ktoré po ňom nasledujú, zložila do lona nášho Pána a aby duša odpustením dosiahla novú vzdušnú ľahkosť a zabudla na telo, trýznené hanebnosťou? Ale všetkého som sa nezbavil. Ako som sa toho zimného rána prechádzal pod bledým a zubatým slnkom uprostred hemžiacich sa ľudí a zvierat, začal som si na prežité udalosti spomínať inak. Akoby z toho všetkého, čo sa stalo, nezostala ľútosť a utešujúce slová spovedného kúpeľa, lež iba obrazy ľudských tiel a údov. Vo vzrušenej mysli sa mi vynoril prízrak Berengára nadutého vodou a striasol som sa od hnusu a súcitu. Potom sa moja myseľ, akoby chcela zahnať toho lemura (lemur – duch mŕtveho), obrátila k iným obrazom, ktoré boli v mojej pamäti čerstvé, a nemohol som sa vyhnúť tomu, aby sa mi pred očami (očami duše, ale takmer ako pred očami tela) jasne nevynoril obraz dievčiny krásnej a hroznej ako vojsko zoradené do boja.

Sľúbil som si (ja, starý kopista doteraz ešte nenapísaného textu, ktorý však po dlhé desaťročia pretrvával v mojej mysli), že budem verným kronikárom, a to nielen z lásky k pravde, ba ani z túžby (napokon veľmi chvályhodnej) poučiť svojich budúcich čitateľov, ale aj preto, aby som svoju oslabnutú a ustatú pamäť oslobodil od vidín, ktoré ju po celý život prenasledovali. A tak musím rozpovedať všetko, dôstojne, ale bez okoľkov. A musím hneď teraz a jasnými slovami povedať to, čo som si vtedy myslel a čo som sa sám pred sebou takmer pokúšal zatajiť, keď som sa prechádzal po planine, raz pobehnúc, aby som mohol nečakané búšenie srdca pripísať telesnému pohybu, raz sa pristaviac, aby som sa prizrel na robotu sedliakov, a namýšľal som si, že pri tom prejdem na iné myšlienky, a z plných pľúc som vdychoval studený vzduch ako ten, čo pije víno, aby zabudol na strach alebo bolesť.

Zbytočne. Myslel som na dievčinu. Moje telo zabudlo na silnú, hriešnu a chvíľkovú rozkoš (vec takú nízku), ktorú mi spojenie s ňou poskytlo, no moja duša nezabudla na jej tvár a túto spomienku nevládala pokladať za čosi zvráteného, ba celá sa až chvela, akoby sa v tej tvári zrkadlili všetky slasti stvorenstva.

Zmätene a takmer pred sebou samým zapierajúc pravdu o svojich pocitoch, som si uvedomoval, že to úbohé, ufúľané, nehanebné stvorenie, ktoré sa predávalo (a ktovie s akou bezočivou neodbytnosťou) iným hriešnikom, táto Evina dcéra, slabá ako všetky jej sestry, ktorá už toľko ráz kupčila so svojím telom, predsa len bola čímsi veľkolepým a obdivuhodným. Môj rozum vedel, že je zdrojom hriechu, žiadostivosť mojich zmyslov ju však vnímala ako sídlo všetkých pôvabov. Ťažko povedať, čo som prežíval. Mohol by som napísať, že som hriešne dúfal, ešte vždy lapený v osídlach hriechu, že sa každú chvíľu zjaví, a takmer som civel na pracujúcich robotníkov, aby som zazrel, či sa spoza rohu niektorého stavania alebo z tmy stajne nevynorí tá, čo ma zviedla. Ale tak by som nenapísal pravdu alebo by som sa ju usiloval zahaliť, aby som zmiernil jej silu a účinok. Lebo pravda je taká, že som tú dievčinu ‚videl‘, videl som ju vo vetvách bezlistého stromu, ktoré sa ľahko chveli, keď si na nich hľadal útulok skrehnutý vrabec; videl som ju v očiach jalovíc vychádzajúcich zo stajní, počul som ju v bekote jahniatok, ktoré sa mi plietli popod nohy. Bolo to, akoby mi o nej hovorilo všetko stvorenstvo, a ja som túžil, áno, túžil som ju vidieť znova, ale rovnako som bol pripravený prijať predstavu, že ju už nikdy neuvidím, že sa už nikdy s ňou nespojím, len nech sa môžem tešiť tou radosťou, ktorá ma toho rána zaplavovala, a mať ju tak vždy nablízku, hoci by bola, a to aj naveky, vzdialená. Bolo to, a teraz sa to usilujem pochopiť, sťaby celý vesmír, ktorý je ako Božou rukou napísaná kniha, kde nám každá vec hovorí o nekonečnej dobrote svojho tvorcu, kde je každé stvorenie takmer písmom a zrkadlom života i smrti, kde sa aj tá najskromnejšia ruža stáva glosou našej zemskej púte, skrátka, všetko to sťaby mi nehovorilo o ničom inom ako o tvári, ktorú som ledva zazrel v šere vôňami presýtenej kuchyne. Oddával som sa tomuto rojčeniu, lebo som si vravel (či vlastne nevravel, keďže v tej chvíli sa vo mne nerodili myšlienky, ktoré by sa dali previesť do slov), že ak je celý svet predurčený na to, aby mi hovoril o moci, dobrote a múdrosti Stvoriteľa, a ak mi v to ráno hovorí o dievčine (čo akej veľkej hriešnici), je to vždy kapitola z veľkej knihy stvorenia, verš z veľkého žalmu spievaného kozmom – hovoril som si (vravím si to teraz), že ak je to tak, nemôže to nebyť časťou veľkého Božieho zámeru spravujúceho svet, ktorý je harmonický ako lýra, ako zázrak spoluznenia a harmónie. Takmer opojený som sa vtedy tešil tej prítomnosti vo veciach, ktoré som videl, a v pohľade na ne som po nej túžil, v nich som nachádzal uspokojenie. A jednako len som pociťoval čosi ako bolesť, lebo hoci som bol šťastný z toľkých marív jednej prítomnosti, súčasne som trpel jednou neprítomnosťou. Ťažko dokážem vysvetliť túto záhadnú protirečivosť, ktorá je znakom toho, že ľudský duch je veľmi krehký a nikdy nepostupuje priamo po chodníčkoch Božieho rozumu, ktorý stvoril svet ako dokonalý sylogizmus; z tohto sylogizmu náš duch zachytáva iba jednotlivé a často nesúvislé vety a to je príčinou, že sa tak ľahko stávame obeťou úskokov zlého ducha. Bolo azda úskokom zlého ducha to, čo ma toho rána napĺňalo takým dojatím? Dneska si myslím, že hej, veď som bol novic, domnievam sa však, že ľudský cit, ktorý mnou lomcoval, nebol zlý sám osebe, lež iba vo vzťahu k môjmu stavu. Bol to cit, ktorý vedie muža k žene, aby sa navzájom spojili, ako píše apoštol národov, a aby boli dvaja jedným telom, aby spolu splodili nové ľudské bytosti a boli si oporou od mladosti až do staroby. Ibaže apoštol tak hovorí tým, ktorí hľadajú liek proti telesnej náruživosti, a tým, čo nechcú horieť vášňou, pripomína však, že oveľa želateľnejší je stav čistoty, ktorému som sa ja ako mních zasvätil. Toho rána som teda trpel tým, čo bolo zlom pre mňa, ale pre druhých bolo azda dobrom, a dobrom presladkým, preto dnes aj chápem, že môj nepokoj nepramenil z neprístojnosti mojich myšlienok, tie samy osebe boli dobré a príjemné, ale z neprístojného vzťahu medzi mojimi myšlienkami a sľubom, ktorý som zložil. A tak som konal zle, keď som nachádzal potešenie vo veci dobrej v jednom ohľade, a zlej v druhom a moja chyba spočívala v tom, že som sa pokúšal zmieriť príkazy rozumovej duše s prirodzenou náklonnosťou. Dnes viem, že som trpel rozporom medzi prebudeným rozumovým pudom, kde by sa mala prejavovať nadvláda vôle, a prebudeným zmyslovým pudom, podriadeným ľudským vášňam. Veď actus appetiti sensitivi in quantum habent transmutationem corporalem annexam, passiones dicuntur, non autem actus voluntatis. (actus appetiti sensitivi… – Akty zmyslovej žiadostivosti spojené s telesnou premenou sa nazývajú vášňami, akty vôle však nie) A môj actus appetitivus priamo sprevádzala triaška na celom tele, fyzická potreba kričať a vrtieť sa. Anjelský doktor (Tomáš Akvinský (cca 1225-1274), najvýznamnejší predstaviteľ vrcholnej scholastiky, autor systematickej Sumy teológie.) hovorí, že vášne samy osebe nie sú zlé, ak ich zmierňuje vôľa vedená rozumovou dušou. Ale moju rozumovú dušu toho rána uspala únava, ktorá síce držala na uzde pud vznetlivosti, smerujúci k dobru aj ku zlu ako k cieľom, ktoré sa majú dosiahnuť, no nie pud zmyselnosti smerujúci k dobru aj ku zlu ako k poznaným javom. Na ospravedlnenie svojej vtedajšej nezodpovednej ľahkomyseľnosti dnes poviem, a to slovami anjelského doktora, že som bol nepochybne v zajatí lásky, ktorá je vášňou aj zákonom vesmíru, lebo prirodzenou láskou je aj príťažlivosť nebeských telies. A táto vášeň ma prirodzene zviedla, lebo v nej appetitus tendit in appetibile realiter consequendum ut sit ibi finis motus. (appetitus tendit… – žiadostivosť smeruje k reálne dosiahnuteľnému predmetu žiadostivosti, aby sa tam zavŕšila.) A preto prirodzene amor facit quod ipsae res quae amantur, amanti aliquo modo uniantur et amor est magis cognitivus quam cognitio. (amor facit… – láska spôsobuje, že samy milované veci nejakým spôsobom splývajú s milujúcim a láska má väčšiu poznávaciu schopnosť než poznanie.) Naozaj som teraz dievčinu videl lepšie ako predtým večer a chápal som ju intus et in cute (intus et in cute – zvnútra a v koži), lebo v nej som chápal seba a v sebe zase ju. Dnes si kladiem otázku, či to, čo som cítil, bola láska priateľská, v ktorej blížny miluje blížneho a chce iba jeho dobro, alebo láska žiadostivá, v ktorej človeku ide o vlastné dobro a ten, kto je neúplný, chce iba to, čo ho dopĺňa. A nazdávam sa, že moja nočná láska bola žiadostivá, lebo som od dievčaťa chcel čosi, čo som nikdy nemal, kým toho rána som od nej nechcel nič, chcel som iba jej dobro a želal som si, aby sa vymanila z krutej potreby, ktorá ju nútila oddávať sa za trochu jedla, a aby bola šťastná, nič som už od nej nežiadal, chcel som iba ďalej na ňu myslieť a vidieť ju v ovciach, voloch, stromoch, v pokojnom svetle, ktoré svojím jasom zalievalo hradby opátstva.

Dnes viem, že príčinou lásky je dobro a dobro sa určuje poznaním a milovať možno jedine to, čo sme poznali ako dobro, kým ja som dievčinu poznal, pravdaže, ako dobro pre pud vznetlivosti, avšak ako zlo pre vôľu. Ibaže vtedy som bol vydaný napospas mnohým a veľmi protichodným poryvom duše, lebo to, čo som prežíval, sa podobalo na tú najsvätejšiu lásku, celkom tak, ako ju opisujú cirkevní učitelia: privádzalo ma to do vytrženia, v ktorom milujúci aj milovaný chcú to isté (a ja som v tej chvíli vďaka tajomnému osvieteniu vedel, že dievčina, nech by bola kdekoľvek, chce to isté čo ja) a pre ňu ma mučila žiarlivosť, no nie tá zlá, ktorú odsúdil Pavel v prvom liste Korinťanom a ktorá je principium contentionis (principium contentionis – príčina nezhody) a nepripúšťa consortium in amato, lež tá, o ktorej hovorí Dionysius v Nomi Divini, pre ktorú sa aj Boh nazýva žiarlivým propter multum amorem quem habet ad existentiam (propter multum amorem… – pre veľkú lásku, ktorú má k bytiu) (a ja som dievčinu miloval práve preto, že jestvovala, a cítil som radosť, nie závisť, že jestvuje). Bol som žiarlivý tak, ako je pre anjelského doktora žiarlivosť motus in amatum (motus in amatum – pudenie k milovanej bytosti), žiarlivosť z priazne, ktorá milujúceho vedie k tomu, aby sa postavil proti všetkému, čo milovanému škodí (a ja som v tej chvíli nesníval o ničom inom, iba ako oslobodiť dievčinu z moci toho, kto si kupuje jej telo a špiní ho svojimi nízkymi vášňami).

Dnes viem, že láska, ako vraví doktor, môže milujúcemu uškodiť, ak je nadmerná. A tá moja nadmerná bola. Pokúsil som sa tu vysvetliť, čo som vtedy cítil, nijako sa to však nepokúšam ospravedlniť. Hovorím o hriešnych zápaloch svojej mladosti. Boli zlom, ale pravda ma zaväzuje povedať, že vtedy som ich vnímal ako nanajvýš dobré. A toto nech je ponaučením pre tých, čo ako ja upadnú do osídel pokušenia. Ako starec by som dnes už poznal tisíc spôsobov, ako takým zvodom uniknúť (a pýtam sa sám seba, či sa tým vôbec môžem hrdiť, keďže som už zbavený pokušení južného démona; nie som však zbavený iných pokušení, a tak sa pýtam sám seba, či to, čo teraz robím, nie je len hriešna povoľnosť pozemskej vášni spomínať, iba bláznivý pokus uniknúť toku času a smrti).

Vtedy ma zachránil takmer zázračný inštinkt. Dievčina sa mi zjavovala v prírode aj v práci ľudských rúk, ktorá ma obklopovala. Zo šťastného vnuknutia duše som sa teda usiloval pohrúžiť do pokojného pozorovania tej práce. Sledoval som, ako voliari vyvádzajú voly zo stajne, ako paholci nesú prascom žranicu, ako pastieri huckajú psov, aby zohnali ovce dovedna, ako sedliaci nosia do mlynov špaldu (špalda – pšenica s riedkymi klasmi) a proso a vychádzajú odtiaľ s vrecami dobrej múky. Pohrúžil som sa do pozorovania prírody, usilujúc sa prejsť na iné myšlienky, a hľadieť na živé bytosti iba tak, ako sa nám javia, a v pohľade na ne radostne zabudnúť na seba.

Aké krásne bolo divadlo prírody ešte nedotknutej múdrosťou človeka, tak často zvrátenou!

Videl som jahňa, ktoré svoje meno dostalo akoby na znak uznania za svoju čistotu a milotu. Veď názov agnus pochádza z toho, že toto zviera agnoscit, pozná svoju matku a rozozná jej hlas uprostred kŕdľa a matka zas v množstve jahniat rovnakej podoby a s rovnakým hlasom pozná vždy to svoje a iba to živí. Videl som ovcu, ovis, nazývanú tak ab oblatione, lebo už od prvotných čias slúžila na obetné obrady; ovcu, ktorá podľa svojho zvyku s nástupom zimy hltavo spása trávu a napĺňa sa krmom, skôr ako pastviny spáli mráz. A stáda strážili psi čiže canes, nazývaní tak podľa slova canor (canor – zvuk), lebo brešú. Pes, dokonalejší nad iné zvieratá, obdarený najvyššou bystrosťou, pozná svojho pána, je vycvičený na lov lesnej zveri, chráni stádo pred vlkmi, stráži dom a drobné deti svojho pána a neraz pri takejto službe príde o život. Keď kráľa Garamanta jeho nepriatelia odvliekli do zajatia, priviedlo ho nazad do vlasti dvesto psov, ktorí si prerazili cestu pomedzi nepriateľské šíky; pes Jásona Lýkia po smrti svojho pána odmietal žrať, až nakoniec zdochol od vyhladovania; pes kráľa Lysimacha sa vrhol na pohrebnú hranicu svojho pána a zhorel s ním. Pes môže lízaním vyhojiť rany a jazyk šteniat môže vyliečiť črevné poranenie. Pes od prírody aj druhý raz zožerie potravu, ak ju vyvráti. Táto striedmosť je symbolom dokonalosti ducha, ako zasa zázračná moc jeho jazyka je symbolom očistenia od hriechov prostredníctvom spovede a pokánia. A to, že sa pes vracia k predchádzajúcim hriechom, a toto morálne ponaučenie toho rána veľmi užitočne napomenulo moje srdce, keď som sa kochal čarom prírody.

Medzitým ma nohy doniesli k stajniam, z ktorých voliari vyvádzali viacero volov. Hneď sa mi zazdali také, aké boli aj sú, ako symboly priateľstva a dobroty, lebo každý vôl sa pri práci obracia a hľadá svojho druha v záprahu, ak ten pri pluhu náhodou nie je, a volá ho tichým bučaním. Voly sa naučia samy poslušne vracať do stajne, keď prší, a keď sú pri válove, ustavične naťahujú krk a vyzerajú von, či sa už vyčasilo, lebo ich ťahá vrátiť sa do práce. A súčasne s volmi vychádzali zo stajne aj teliatka, ktoré, tak jalovičky, ako aj býčky, majú meno vitellus od slova viriditas (viriditas – sviežosť) alebo aj od slova virgo (virgo – panna), lebo v tom veku sú ešte svieže, mladé a nepoškvrnené, a počínam si nesprávne, povedal som si, keď v ich milom poskakovaní vidím obraz poškvrnenej dievčiny. Na toto som myslel, znovu zmierený so svetom a sám so sebou, keď som v tú predpoludňajšiu hodinu pozoroval živý pracovný ruch. A už som nemyslel na dievčinu, vlastne usiloval som sa vášeň, ktorou som k nej horel, zmeniť na pocit vnútornej radosti a zbožného pokoja.

Povedal som si, že svet je dobrý a obdivuhodný, že Božia dobrota sa prejavuje aj v tých najohavnejších zveroch, ako vykladá Honorius Augustodunensis. Skutočne, sú také veľké hady, čo požierajú jelene a preplávajú oceán, jestvuje bestia cenocroca s telom osla, s rohami nosorožca, s hruďou a tlamou leva, s konskými kopytami, lenže rozdvojenými ako má vôl, s pyskami od ucha k uchu, s hlasom takmer ľudským a s jedinou mocnou kosťou namiesto zubov. A jestvuje bestia manticora s ľudskou tvárou, s troma radmi zubov, s telom leva, chvostom škorpióna, so zelenkavými očami, s krvavočervenou kožou, s hlasom podobným hadiemu sipotu, zažiadaná ľudského mäsa. A jestvujú obludy s ôsmimi prstami na každej nohe a s vlčím pyskom, so zakrivenými pazúrmi, s ovčou kožušinou, ktoré brešú ako pes a na starosť nezbelejú, ale očernejú a žijú oveľa dlhšie ako my. A jestvujú tvory, ktoré majú oči na pleciach a na hrudi dve diery slúžiace ako nozdry, lebo im chýba hlava, a ešte iné, ktoré žijú pri rieke Ganges a živia sa iba vôňou istého plodu, a keď sa od neho vzdialia, hynú. No všetky tieto nečisté zvery vo svojej rozmanitosti takisto spievajú chválu na svojho Stvoriteľa a na jeho múdrosť ako pes, vôl, ovca, jahňa a rys. Aká je veľká, povedal som si vtedy slovami Vincenta Bellovacenského (Vincent Bellovacenský – Vincentius Bellovacensis al. Vincent de Beauvais (cca 1190-1264), franc. encyklopedista, pedagóg a mystik), aj tá najskromnejšia krása tohto sveta a aké je zraku rozumu milé pozorne skúmať nielen spôsoby, počty a poriadky jestvovania vecí, tak neomylne ustanové v celom vesmíre, ale aj beh času, ktorý sa nepretržite odvíja v následnosti a pádoch, poznačený smrťou všetkého, čo sa zrodilo. Vyznávam sa ako hriešnik, ktorého duša už iba krátko pobudne vo väzení tela, že vtedy ma k tvorcovi a k poriadku tohto sveta povznášala duchovná slasť a s radostným velebením som obdivoval veľkosť a stálosť stvorenstva.

V tomto priaznivom duševnom rozpoložení ma zastihol môj majster, keď som vedený svojimi nohami a ani si to neuvedomiac, obišiel takmer celé opátstvo a opäť som sa ocitol tam, kde sme sa pred dvoma hodinami rozišli. Viliam tam už bol a to, čo mi povedal, ma odpútalo od mojich úvah a moju myseľ opäť upriamilo na temné tajomstvá opátstva.

Viliam vyzeral veľmi spokojný. Mal v ruke Venantiov list, ktorý konečne rozlúštil. Pobrali sme sa do jeho cely ďaleko od zvedavých uší, a on mi tam preložil, čo z listu vyčítal. Grécky text, nasledujúci po vete napísanej abecedou podľa zverokruhu (secretum finis Africae manus supra idolum age primum et septimum de quatuor), hovoril toto:

Ukrutný jed, ktorý očisťuje…

Najlepšia zbraň na zničenie nepriateľa…

Používaj osoby pokorné, nízkeho pôvodu a škaredé, hľadaj pôžitok v ich nedostatku… Nemajú zomrieť… Nie v domoch urodzených a mocných, ale zo sedliackych dedín, po hodovaní a popíjaní… Zavalité telá, zohavené tváre…

Zneucťujú panny a líhajú s neviestkami, nie ničomní, bez ostychu.

Odlišná pravda, odlišná podoba pravdy…

Úctyhodné figy.

Nehanebná skala sa kotúľa po rovine… Na očiach.

Treba podvádzať a podvádzaním prekvapovať, hovoriť opak toho, čo sa čaká, hovoriť jedno, a myslieť si druhé.

Im budú cikády zo zeme spievať.

Nič viac. Podľa mňa primálo, takmer nič. Vyzeralo to ako blúznenie pomätenca, aj som to Viliamovi tak povedal.

„To je možné. A v mojom preklade je to určite ešte zmätenejšie. Gréčtinu ovládam dosť chabo. No ak aj Venantius bol blázon alebo ním bol autor knihy, nič nám to nehovorí, prečo si toľkí ľudia, a všetci naisto blázni neboli, dali toľko roboty, aby knihu najprv schovali a potom ju zasa dostali nazad…“

„A to, čo je tu napísané, pochádza z tej tajomnej knihy?“

„Určite to písal Venantius. Sám vidíš, že to nie je nijaký starý pergamen. Najskôr sú to poznámky, ktoré si Venantius robil pri čítaní knihy, inak by ich nebol písal po grécky. Iste si v skrátenej podobe odpísal vety z knihy, ktorú vzal vo finis Africae. Odniesol si ju do skriptória, začal čítať a pritom si vypisoval, čo sa mu zdalo pozoruhodné. Potom sa čosi stalo. Alebo mu prišlo zle, alebo počul, že dakto ide hore. Odložil teda knihu aj s poznámkami do spodnej časti stola a podľa všetkého si povedal, že nasledujúceho večera sa k nej vráti. V každom prípade pri rekonštrukcii povahy tej tajomnej knihy môžeme vychádzať iba z tohoto listu a iba z povahy tej knihy bude možné vyvodiť dačo o povahe vraha. Lebo v každom zločine spáchanom s úmyslom zmocniť sa dajakého predmetu by nám povaha tohto predmetu mala poskytnúť aspoň akú-takú predstavu o povahe páchateľa. Ak vrah zabíja pre hrsť zlata, pôjde o chamtivca, ak pre knihu, pôjde o osobu, ktorá chce jej tajomstvá uchovať pre seba. Treba sa nám teda dozvedieť, čo obsahuje kniha, ktorú nemáme.“

„A vy dokážete z týchto pár riadkov pochopiť, o akú knihu ide?“

„Milý Adso, tieto slová pôsobia ako z dajakého posvätného textu, ktorého význam presahuje jeho doslovné znenie. Keď som ich čítal dnes ráno po našom rozhovore s celáriom, zarazilo ma, že aj tu je zmienka o obyčajných ľuďoch a o sedliakoch ako o nositeľoch pravdy odlišnej od pravdy učených ľudí. Celárius nám dal najavo, že medzi ním a Malachiášom je akési čudné spojenectvo. Že by Malachiáš ukrýval dajaký nebezpečný kacírsky text, ktorý mu Remígius odovzdal? Potom by bol Venantius čítal a poznačil si dajaké tajomné inštrukcie týkajúce sa spoločenstva hrubých osôb nízkeho pôvodu, ktoré sa vzbúrili proti všetkému a všetkým. Ibaže…“

„Ibaže?“

„Ibaže tejto mojej hypotéze odporujú dva fakty. Po prvé, Venantius sa, ako sa zdá, o takéto otázky nezaujímal, bol prekladateľom gréckych textov, nie hlásateľom kacírstva… Po druhé, vety, ako tie o figách, o skale alebo o cikádach by sa touto prvou hypotézou nedali vysvetliť…“

„Možno sú to hádanky, a majú teda iný význam,“ nadhodil som. „Alebo máte aj ďalšiu hypotézu?“

„Mám, ale ešte je nejasná. Pri čítaní tejto stránky mám pocit, že podaktoré slová som už čítal, a v mysli sa my vybavujú podobné vety, ktoré som našiel kdesi inde. Ba mám dojem, že tento list hovorí o čomsi, o čom sa už hovorilo v minulých dňoch… Nepamätám si však, čo to bolo. Musím o tom porozmýšľať. Asi budem musieť čítať ďalšie knihy.“

„A to už ako? Aby ste sa dozvedeli, čo sa hovorí v nejakej knihe, musíte čítať ďalšie?“

„Občas sa to tak robí. Knihy často hovoria o iných knihách. Neškodná kniha je často ako semeno, ktoré vykvitne v nebezpečnej knihe, alebo obrátene, je sladkým plodom vyrasteným z horkého koreňa. Nemôžeš sa azda z čítania Alberta dozvedieť, čo od neho mohol prevziať Tomáš? Alebo čítaním Tomáša zistiť, čo povedal Averroes?“

„To je pravda,“ priznal som s obdivom. Až dovtedy som si myslel, že každá kniha rozpráva o veciach či už božských, alebo ľudských, ktoré stoja mimo kníh. Teraz som si uvedomil, že knihy nezriedka hovoria o knihách, či vlastne akoby sa rozprávali medzi sebou. V svetle tejto úvahy sa mi knižnica zdala ešte znepokojujúcejšia. Bola teda miestom dlhého, stáročného šepotu, nečujného rozhovoru pergamenov, čímsi živým, schránkou síl, ktoré jeden ľudský um neovládne, pokladnicou tajomstiev, ktoré vzišli z množstva umov a prežili smrť tých, čo ich vytvorili, alebo boli ich sprostredkovateľmi.

„Ale potom,“ povedal som, „načo treba knihy skrývať, ak sa od prístupných možno dostať k utajovaným?“

„V rozsahu stáročí nie je to na nič. V rozsahu rokov a dní to na dačo je. Veď sám vidíš, ako tápeme v neistote.“

„Teda knižnica nie je nástrojom šírenia pravdy, ale nástrojom odďaľujúcim jej šírenie?“ opýtal som sa prekvapený.

„Nie vždy a nie nevyhnutne. V tomto prípade je to však tak.“

Štvrtý deň

SEXTA

Tu Adso ide hľadať hľuzovky a nájde prichádzajúcich minoritov, tí sa dlho zhovárajú s Viliamom a Ubertinom a o Jánovi XXII. vyjdú najavo veľmi hanebné veci.

Po týchto úvahách sa môj majster rozhodol, že už nebude robiť nič. Už som povedal, že mával chvíle absolútnej nečinnosti, akoby sa nepretržitý kolobeh hviezd odrazu zastavil a on s ním. Tak to bolo aj toho rána. Uložil sa na slamník, oči uprel do prázdna, ruky skrížil na hrudi a ledva badateľne pohyboval perami, akoby sa modlil, ibaže trhano a nie pokorne.

Pomyslel som si, že premýšľa, a rozhodol som sa rešpektovať jeho rozjímanie. Vrátil som sa na dvor. Slnko svietilo už poslabšie, krásne jasné ráno (deň sa už blížil ku koncu svojej prvej polovice) sa menilo na vlhké a hmlisté poludnie. Od polnoci sa sťahovali veľké mračná a zahaľovali pláň ľahkým oparom. Vyzeralo to ako hmla a možno hmla aj vystupovala zo zeme, ale v tej výške sa ťažko dali rozlíšiť pary stúpajúce od pár klesajúcich. Najvzdialenejšie budovy už bolo ledva vidieť.

Zbadal som Severína, ako vo veselej nálade zháňa dokopy paholkov s niekoľkými prascami. Povedal mi, že idú hľadať hľuzovky na úbočie vrchu a do údolia. Vtedy som ešte nepoznal tento vynikajúci podhorský plod Apeninského polostrova, ktorý je podľa všetkého špecialitou benediktínskych pozemkov tak v Norcii, kde je čierny, ako aj v tomto kraji, kde je bledší a voňavší. Severín mi vysvetlil, čo hľuzovka vlastne je a že sa pripravuje na všelijaké možné spôsoby a je veľmi chutná. A povedal ešte, že sa veľmi ťažko hľadá, lebo sa skrýva pod zemou, je teda utajenejšia ako iné huby, a jediné zviera, ktoré ju svojím čuchom objaví, je prasa. Ibaže ako ju nájde, chce ju zožrať, a preto treba prasa hneď odohnať a hľuzovku zo zeme vyhrabať. Neskoršie som sa dozvedel, že ani mnohí šľachtici sa ich neštítia ísť hľadať a idú za prascami, akoby to boli najušľachtilejší stopárski psi, a za nimi zas idú sluhovia s motykami. Ba spomínam si, že v neskorších rokoch sa ma jeden pán z mojich končín, ktorý vedel, že poznám Taliansko, pýtal, ako je to možné, že tam páni pasú svine, a ja som sa rozosmial, lebo som vedel, že hľadali hľuzovky. No keď som mu povedal, že tí páni hľadali pod zemou tar-tufo (tak tam hľuzovku volajú), aby ho zjedli, on toto slovo počul ako der Teufel, čiže diabol, vyjavene sa na mňa pozrel a zbožne sa prežehnal. Potom sa nedorozumenie vysvetlilo a obaja sme sa na tom smiali. Takú čarovnú moc majú ľudské jazyky, ktoré na základe dohody medzi ľuďmi často rovnakými zvukmi označujú rozdielne veci.

Severínove prípravy vyvolali moju zvedavosť. Rozhodol som sa, že pôjdem s ním, už aj preto, lebo som pochopil, že sa vyberá hľadať hľuzovky, aby zabudol na smutné udalosti, ktoré na všetkých doľahli, a pomyslel som si, že ak mu pomôžem zabudnúť na jeho ťažké myšlienky, hádam aspoň udržím na uzde tie svoje, ak sa ich už celkom nezbavím. A keďže som sa rozhodol písať vždy pravdu a iba pravdu, ani netajím, že ma v hĺbke duše lákala predstava, že v údolí by som mohol zazrieť kohosi, koho tu nebudem menovať. Sám seba som však, a takmer nahlas, uisťoval, že možno zbadám prichádzať niektorú z dvoch legácií, ktoré v opátstve toho dňa očakávali.

Ako sme kľukatým chodníkom schádzali z vrchu, ovzdušie sa postupne rozjasňovalo. Niežeby znova vysvitlo slnko, stred neba aj ďalej pokrývali ťažké mračná, obrysy vecí však už boli zreteľné, lebo hmla ostala visieť nad našimi hlavami. Ba keď som sa o hodný kus nižšie obrátil ku končiaru, od polovice vrchu som už nič nevidel: vrchol, planina, Budova, všetko sa stratilo v oblakoch.

V deň nášho príchodu sa z niektorých zákrut medzi vrchmi ešte dalo dovidieť na more, vzdialené odtiaľ ani nie desať míľ. Naše putovanie bolo bohaté na prekvapenia, lebo z ničoho nič sme sa ocitli na akejsi horskej terase, ktorá sa strmila nad prekrásnymi zálivmi, a krátko nato sme sa zas vnárali do hlbokých úžľabín, kde sa vrchy vŕšili jeden na druhý, vzájomne si zacláňajúc vzdialené pobrežie, a kam iba ťažko prenikol slnečný lúč. Nikde inde ako v tomto kúte Talianska som nevidel, aby sa tak tesne a nečakane prestupovalo more s vrchmi, morské pobrežie s horskými krajinami. Vo vetre, ktorý zavýjal v úžľabinách, sa ozýval nepretržitý zápas morských vánkov a ľadových závanov od brál.

Toho rána však všetko bolo sivé až mliečnobiele a obzor sa nečrtal ani tam, kde úžľabiny vyúsťovali k vzdialenému pobrežiu. Ale zbytočne sa tu pristavujem pri spomienkach, ktoré pramálo súvisia s udalosťami, čo nás znepokojujú, môj trpezlivý čitateľ. A tak ani nebudem hovoriť o našom vrtkavom šťastí pri hľadaní derteufelov, radšej hneď poviem, že som prvý zbadal legáciu menších bratov a bežal som do kláštora upozorniť Viliama.

Môj majster vyčkal, kým príchodiaci vojdú cez bránu a kým ich opát obradne privíta. Potom vyšiel skupinke naproti a vzápätí nasledovali bratské objatia a pozdravy na zvítanie.

Čas obeda už prešiel, no stôl pre hostí bol prestretý a opát bol taký ohľaduplný, že ich uvoľnil od povinností, ktoré stanovuje regula, a nechal ich s Viliamom osamote, aby sa mohli pokojne najesť a súčasne sa porozprávať o svojich dojmoch: išlo napokon, nech mi Boh odpustí drsné prirovnanie, o akúsi vojnovú poradu, ktorú bolo treba uskutočniť čo najskôr, ešte pred príchodom nepriateľského vojska, čiže pápežskej legácie.

Netreba ani hovoriť, že novoprídení sa hneď stretli aj s Ubertinom. Všetci ho pozdravovali s prekvapením, radosťou a zbožnou úctou tak pre jeho dlhú neprítomnosť, ako aj pre obavy, ktoré opriadali jeho zmiznutie, aj pre vlastnosti tohto neohrozeného bojovníka, ktorý po desaťročia bojoval ten istý boj ako oni.

O bratoch, ktorí do skupiny patrili, sa zmienim, keď budem hovoriť o schôdzke, ktorá bola nasledujúceho dňa. A robím to aj preto, lebo som sa s nimi rozprával veľmi málo, celkom ma zaujala trojčlenná rada, ktorú hneď utvorili Viliam, Ubertino a Michal z Ceseny.

Michal musel byť naozaj mimoriadny človek: prudký vo svojom františkánskom zápale (pohybmi a prízvukom sa niekedy ponášal na Ubertina vo chvíľach mystického vytrženia); veľmi ľudský a dobrosrdečný vo svojej letore človeka z Romagne, ktorý vie oceniť dobré jedlo a rád si posedí s priateľmi; bystrý a uhýbavý, v okamihu vediaci, o čo ide, chytrý ako líška, naoko pokojný a ľahostajný, keď išlo o otázky vzťahov medzi mocnými; schopný zachádzať sa od smiechu, vyvolávať plodné napätie aj výrečné ticho, šikovne odvracajúci pohľad, ak bolo treba pred spolubesedníkom roztržitosťou maskovať, že nechce odpovedať na jeho otázku.

Čo-to som už o ňom povedal na predchádzajúcich stránkach, ale boli to veci, ktoré som sa len dopočul, možnože od ľudí, ktorí ich vedeli tiež iba z počutia. Teraz som však lepšie chápal jeho protichodné postoje a nečakané zmeny politických plánov, ktorými v ostatných rokoch prekvapoval aj svojich priateľov a stúpencov. Ako generálny predstavený rehole menších bratov bol v zásade dedičom svätého Františka, no v skutočnosti dedičom jeho vykladačov: musel sa merať v svätosti a múdrosti s takým predchodcom, ako bol Bonaventúra z Bagnoregia (Bonaventúra z Bagnoregia – Iohannes Fidanza Bonaventura (1221-1274), významný filozof, teológ a mystik), musel sa starať o dodržiavanie reguly, ale súčasne aj o osudy rehole, už takej mocnej a rozšírenej, musel prihliadať na to, čo sa hovorí na dvoroch a v mestských radách, od ktorých rehoľa, aj keď vo forme almužien, získavala dary a poručený majetok ako základ svojej prosperity a svojho bohatstva; a súčasne musel dbať o to, aby potreba pokánia neodviedla z rehole najhorlivejších spirituálov a neroztrieštila tak to skvelé spoločenstvo, ktorého bol hlavou, na hromadu kacírskych bánd. Musel sa páčiť pápežovi, cisárovi, bratom chudobného života, svätému Františkovi, ktorý naňho iste hľadel z neba, aj kresťanskému ľudu, ktorý naňho hľadel na zemi. Keď Ján odsúdil všetkých spirituálov ako kacírov, Michal mu bez váhania vydal päť najvzdornejších bratov z Provensalska a dopustil, aby ich pápež poslal na hranicu. Ale keď si uvedomil (a iste aj Ubertinovým pričinením), že mnohí v reholi sympatizujú s vyznávačmi jednoduchého života podľa evanjelia, postaral sa, aby kapitula v Perugii o štyri roky nato prijala požiadavky upálených za svoje. Prirodzene so zámerom zahrnúť túto potrebu, ktorá mohla byť aj kacírska, do zvyklostí a inštitúcií rehole a s úmyslom, aby to, čo teraz chcela rehoľa, chcel aj pápež. No kým vyčkával, že presvedčí pápeža, bez ktorého súhlasu konať nechcel, nepohrdol priazňou cisára ani cisárskych teológov. Ešte dva roky predtým, ako som ho videl, nakázal svojim bratom na generálnej kapitule v Lyone, aby o pápežovej osobe hovorili zdržanlivo a s rešpektom (a to len pár mesiacov potom, ako pápež vystúpil proti minoritom, pre „ich brechanie, ich chyby a ich bláznivosti“). Teraz však v najväčšej priateľskej zhode sedel za jedným stolom s ľuďmi, ktorí o pápežovi hovorili ani nie s tým najmenším rešpektom.

Ostatné som už spomínal. Ján ho chcel mať v Avignone, on tam aj chcel, aj nechcel ísť a stretnutie, ku ktorému malo dôjsť nasledujúceho dňa, malo rozhodnúť o spôsoboch a zárukách cesty, ktorá nemala vyzerať ako akt podriadenosti, ale ani ako akt vyzývavosti. Nemyslím, že by sa Michal bol niekedy s Jánom stretol osobne, aspoň nie odvtedy, ako sa ten stal pápežom. V každom prípade ho už dlhší čas nevidel a jeho priatelia sa mu postavu tohto svätokupca ponáhľali vykresliť vo veľmi tmavých farbách.

„Jedno sa musíš naučiť,“ hovoril mu Viliam, „a to neveriť jeho prísahám, tie on vždy dodržiava podľa litery, ale porušuje ich podstatu.“

„Všetci vedia,“ povedal Ubertino, „čo sa stalo pri jeho voľbe…“

„Nenazval by som to voľbou, ale nanútením,“ zamiešal sa do reči jeden spolustolovník, prízvuk mal podobný ako môj majster a neskôr som počul, že ho volajú Hugo z Novocastra. „Už okolnosti smrti Klementa V. nie sú celkom jasné. Kráľ mu nikdy neodpustil, že najprv sľúbil súdne preskúmať pamiatku Bonifáca VIII. a potom urobil všetko, aby svojho predchodcu neodsúdil. Nikto vlastne ani poriadne nevie, ako v Carpentrase zomrel. Je faktom, že keď sa kardináli v Carpentrase na konkláve zišli, nového pápeža nezvolili, lebo dišputa sa presunula (a oprávnene) na otázku, či vybrať Avignon, alebo Rím. Neviem presne, čo sa tam v tých dňoch odohralo, vraj masaker, kardinálom sa vraj vyhrážal synovec nebohého pápeža, ich sluhov povraždili, palác zachvátili plamene. Kardináli sa odvolali na kráľa, ten im povedal, že nikdy nechcel, aby pápež opustil Rím, nech vraj len vydržia a nech len dobre vyberú… Potom Filip Pekný zomrel, aj to jedine Boh vie ako…“

„Alebo to vie diabol,“ povedal Ubertino a prežehnal sa a s ním všetci ostatní.

„Alebo diabol,“ pripustil s úškrnom Hugo. „Skrátka, nastúpi nový kráľ, požije si osemnásť mesiacov a potom zomrie, o pár dní nato zomrie aj jeho práve narodený dedič, na trón si zasadne jeho brat regent…“

„A to je práve terajší Filip V., čo ešte ako gróf z Poitiers dal dohromady kardinálov utekajúcich z Carpentrasu,“ povedal Michal.

„Tak je,“ pokračoval Hugo, „zhromaždí ich na novom konkláve v Lyone v dominikánskom kláštore a zaprisahá sa, že bude brániť ich bezpečnosť a nebude ich držať v zajatí. Ale sotva sa mu vydajú na milosť, nielenže ich dá zamknúť na kľúč (čo je napokon aj správne), lež deň čo deň im zmenšuje prídel jedla s úmyslom robiť tak, až kým nedospejú k rozhodnutiu. A každému sľubuje, že bude podporovať jeho nároky na pápežský stolec. Keď potom zasadne na trón, kardináli, vyčerpaní dvojročným väzením a v strachu, že by tam, a to ešte na zlej strave, mohli zostať až do konca života, pristanú na všetko, pažravci akísi, a na Petrov stolec dosadia toho vyše sedemdesiatročného trpaslíka…“

„Trpaslík to nesporne je,“ zasmial sa Ubertino, „a vyzerá, akoby mal suchoty, ale je zdatnejší a prefíkanejší, ako by si kto myslel.“

„Ševcov syn,“ zadudral jeden z legátov.

„Kristus bol synom tesára!“ zavrátil ho Ubertino. „V tom to nebude. Je to človek vzdelaný, študoval právo v Montpellieri a medicínu v Paríži a vedel udržiavať také priateľské styky, aby dosiahol aj biskupské kreslo, aj kardinálsky klobúk, keď sa mu to hodilo, a keď bol radcom Róberta Múdreho v Neapole, ohromoval mnohých svojím prenikavým umom. A ako avignonský biskup vo všetkom správne (správne z hľadiska toho poľutovaniahodného činu) radil Filipovi Peknému, ako má vyhubiť templárov. A po zvolení za pápeža sa mu podarilo uniknúť sprisahaniu kardinálov, ktorí ho chceli zabiť… Ale o tomto som sa zmieňovať nechcel, hovoril som, ako šikovne vie porušiť prísahu, a pritom ho nemožno obviniť z krivoprísažníctva. Keď bol zvolený a aby bol zvolený, sľúbil kardinálovi Orsinimu, že prenesie pápežský stolec nazad do Ríma, a prisahal na posvätnú hostiu, že ak svoj sľub nedodrží, v živote už nesadne na koňa či na mula. Nuž a viete, čo ten lišiak vyviedol? Po korunovácii v Lyone (dal sa tam korunovať proti vôli kráľa, ktorý chcel, aby sa korunovačné ceremónie odbavovali v Avignone) cestoval do Avignonu loďou!“

Všetci prítomní sa zasmiali. Pápež bol krivoprísažník, ale vynachádzavosť sa mu uprieť nedala.

„Je to nehanebník,“ poznamenal Viliam. „Nehovoril Hugo, že sa ani neusiloval svoj podvod zakryť? Nerozprával si mi to ty, Ubertino, čo povedal Orsinimu, keď prišiel do Avignonu?“

„Pravdaže,“ prisvedčil Ubertino, „povedal mu, že vo Francúzsku je nebo také krásne, že naozaj nevie, prečo by mal vkročiť do mesta plného zrúcanín, ako je Rím. A keďže pápež ako Petrov nástupca má moc zviazať aj rozviazať, on tú moc teraz uplatňuje a chce zostať tam, kde je a kde mu je tak dobre. A keď sa mu Orsini pokúšal pripomenúť, že jeho povinnosťou je žiť na vatikánskom pahorku, stroho mu pripomenul povinnosť poslúchať a uzavrel diskusiu. Ale tým sa ešte príhoda s prísahou nekončí. Keď zišiel z lode, mal podľa tradície vysadnúť na bielu kobylu a kardináli ho mali sprevádzať na čiernych koňoch. On však išiel do biskupského paláca pešo. A neviem, či vôbec potom ešte niekedy sadol na koňa. A od tohto človeka, Michal, čakáš, že dodrží záruky, ktoré ti poskytne?“

Michal hodnú chvíľu mlčal. Potom povedal: „Viem pochopiť pápežovu túžbu zostať v Avignone a nezavrhujem ju, no ani on nebude môcť zavrhovať našu túžbu po chudobe a naše chápanie Kristovho príkladu.“

„Nebuď prostodušný, Michal,“ ozval sa Viliam, „vaše, vlastne naše želanie stavia do zlého svetla to, po čom túži on. Musíš si uvedomiť, že po stáročia na pápežskom tróne chamtivejší človek nesedel. Babylonské neviestky, proti ktorým svojho času burácal náš Ubertino, skorumpovaní pápeži, o ktorých hovorili takí básnici tvojej krajiny ako Alighieri, boli v porovnaní s Jánom krotké a mierne jahniatka. Je to straka zlodejská, židovský úžerník, v Avignone sa čachruje väčšmi ako vo Florencii! Dozvedel som sa o jeho hanebnej transakcii s Klementovým synovcom Bertrandom de Goth, tým, čo má na svedomí masaker v Carpentrase (pri ktorom kardináli okrem iného prišli o všetky svoje šperky): ten zhrabol strýkov poklad, a nie hocijaký, a Jánovi sa neušlo nič z toho, čo ukradol (v bule Cum venerabiles (Cum venerabiles – Keď ctihodní (muži) ) presne vyratúva všetky mince, zlaté a strieborné nádoby, knihy, koberce, drahé kamene, ozdobné predmety…). Robil sa však, akoby nevedel, že za rabovania v Carpentrase Bertrand ukoristil viac ako poldruha milióna zlatých florénov, a naťahoval sa s ním o ďalších tridsaťtisíc florénov, ktoré Bertrand vraj dostal od strýka „na zbožný úmysel“, čiže na križiacku výpravu. Dohodli sa, že Bertrand si polovicu sumy nechá na križiacku výpravu a druhú polovicu že dostane pápežský stolec. Avšak Bertrand sa na križiacku výpravu nikdy nevydal, aspoň nie do dnešného dňa, a pápež nevidel od neho ani florén…“

„Potom nie je až taký šikovný,“ podotkol Michal.

„To je jediný prípad, keď sa dal ošklbať o peniaze,“ povedal Ubertino. „Musíš dobre vedieť, s akým čachrárom máš do činenia. Vo všetkých ostatných prípadoch sa prejavil ako diabolsky šikovný zhŕňač peňazí. Je to kráľ Midas, čoho sa dotkne, to sa mení na zlato a prúdi do avignonských pokladníc. Kedykoľvek som vošiel do jeho komnát, vždy som tam našiel bankárov, peňazomencov, stoly plné zlata a klerikov, ktorí rátali florény a ukladali ich na hromádky… Veď uvidíš, aký palác si dal postaviť, je v ňom také bohatstvo, aké sa kedysi pripisovalo iba byzantskému cisárovi alebo tatárskemu veľkému chánovi. Teraz už vieš, prečo vydal všetky tie buly proti myšlienke chudoby. A vieš, že z nenávisti k našej reholi naviedol dominikánov, aby tesali sochy Krista s kráľovskou korunou, v tunike z purpuru a zlata a v parádnych črieviciach? V Avignone boli vystavené kríže, na ktorých má Kristus pribitú iba jednu ruku a druhou sa dotýka mešca, čo mu visí na opasku, aby ukázal, že schvaľuje používanie peňazí na náboženské ciele…“

„Och, ten nehanebník!“ zvolal Michal. „Veď je to vyložené bohorúhačstvo!“

„Na pápežskú tiaru,“ pokračoval Viliam, „pridal tretiu korunu, pravda, Ubertino?“

„Veru tak. Na začiatku tisícročia prijal pápež Hildebrand jednu s nápisom Corona regni de manu Dei, (Corona regni… – Koruna ríše z rúk Božích) ničomný Bonifác k nej nedávno pridal druhú, na ktorú dal napísať Diadema imperii de manu Petri, (Diadema imperii… – Cisársky diadém z rúk Petrových) a Ján tento symbol už iba zdokonalil: tri koruny, to je moc duchovná, svetská a cirkevná. Symbol perzských kráľov, symbol pohanský…“

Jeden z prítomných bratov až dovtedy mlčal a veľmi zbožne sa napchával dobrými jedlami, ktoré dal opát priniesť na stôl. Roztržito počúval všetky tie reči a kedy-tedy sa zlomyseľne zasmial na pápežov účet alebo súhlasne zabručal pri rozhorčených výkrikoch spolustolovníkov. Inak sa staral jedine o to, aby nemal bradu špinavú od omáčok a kúskov mäsa, ktoré mu padali z bezzubých, no pahltných úst, a keď sa obrátil na svojho suseda, tak iba preto, aby pochválil nejakú maškrtu. Neskôr som sa dozvedel, že je to messer Hieronym, onen biskup z Kaffy, ktorého Ubertino pred pár dňami mal za nebohého (a musím povedať, že povesť o jeho údajnej smrti dva roky pred týmto stretnutím dlho kolovala po celom kresťanskom svete, lebo som ju počul aj neskôr; v skutočnosti zomrel pár mesiacov po ňom, a ja si aj teraz myslím, že zomrel od veľkej zlosti, ktorá doňho vošla na schôdzke nasledujúceho dňa; bol taký krehký a žlčovitý, až sa mi zdalo, že ho tam na mieste porazí).

V tej chvíli sa s plnými ústami zamiešal do rozhovoru. „A to viete, že ten podliak vypracoval konštitúciu o taxae sacrae poenitentiariae, (taxae sacrae… – posvätné dane z pokánia) v ktorej špekuluje s hriechmi duchovných osôb, aby od nich vyžmýkal ďalšie peniaze. Ak cirkevní činiteľ spácha telesný hriech s mníškou, príbuznou alebo aj s hocijakou ženou (lebo aj to sa stáva!), môže dostať rozhrešenie, len ak zaplatí šesťdesiatsedem zlatých libier a dvanásť soldov. A ak sa dopustí zvrhlosti, bude ho to stáť vyše dvesto libier, no ak sa jej dopustí iba na dieťati alebo na zvierati, nie na žene, pokuta sa mu zníži o sto libier. A mníška, ktorá sa oddá viacerým mužom, či už súčasne alebo v rozličnom čase, v kláštore alebo mimo neho a neskôr sa chce stať predstavenou, musí zaplatiť stotridsaťjeden libier a pätnásť soldov…“

„Ale choďte, messer Hieronym,“ zaprotestoval Ubertino, „viete dobre, že pápeža nemám vo veľkej obľube, ale v tomto ho musím brániť! Je to klebeta, ktorá o ňom po Avignone koluje, takúto konštitúciu som ja nikdy nevidel!“

„Tá konštitúcia jestvuje,“ rozhodne stál na svojom Hieronym. „Ani ja som ju nevidel, ale jestvuje.“

Ubertino pokrútil hlavou, ostatní mlčali. Vybadal som, že messera Hieronyma, ktorého Viliam pred pár dňami označil za hlupáka, zvyčajne nebrali priveľmi vážne. Viliam sa pokúsil zasa rozprúdiť rozhovor: „Nech je už tento chýr pravdivý, či falošný, jednako len hovorí, aké morálne ovzdušie vládne v Avignone, kde všetci, využívaní aj využívatelia, vedia, že žijú skôr na trhu ako na dvore Kristovho námestníka. Keď Ján nastúpil na stolec, hovorilo sa o poklade v hodnote sedemdesiattisíc zlatých florénov a dnes sa povráva, že nazhŕňal viac ako desať miliónov.“

„To je pravda,“ povedal Ubertino. „Michal, Michal, ty nevieš, na aké hanebnosti som v Avignone musel hľadieť!“

„Buďme spravodliví,“ povedal Michal. „Vieme, že aj naši zašli do krajnosti. Doniesli sa mi správy o františkánoch, ktorí so zbraňou v ruke zaútočili na dominikánske kláštory a nepriateľských mníchov obrali o všetko, aby im nanútili chudobu… To preto som sa neodvážil postaviť proti Jánovi za udalostí v Provensalsku… Chcem sa s ním dohodnúť, nepokorím jeho pýchu, iba ho požiadam, aby nepokoroval našu pokoru. Nebudem spomínať peniaze, iba ho požiadam, aby súhlasil so správnym výkladom Písma. A takto budeme musieť hovoriť aj zajtra s jeho legátmi. Napokon, sú to teológovia a všetci asi nebudú takí chamtiví ako Ján. Keď sa múdri muži dohodnú na výklade Písma, nebude môcť…“

„On?“ skočil mu do reči Ubertino. „To teda ešte nepoznáš jeho nezmysly v oblasti teológie. Naozaj chce vlastnou rukou zviazať všetko na nebi aj na zemi. Videli sme, čo robí na zemi. Pokiaľ ide o neho… Nuž, názory, ktoré tu spomínam, zatiaľ ešte nevyjadril, aspoň nie verejne, lenže ja určite viem, že svojim verným ich už pošepol. Vypracúva niekoľko šialených, ak nie priam zvrátených téz, ktoré by zmenili samu podstatu doktríny a naše učenie by pozbavili všetkej sily!“

„Aké sú to tézy?“ ozvali sa viacerí.

„Opýtajte sa Berengaria, on to vie, hovoril mi o tom.“

Ubertino sa obrátil k Berengariovi, ktorý bol v minulých rokoch jedným z najrozhodnejších pápežových odporcov na jeho vlastnom dvore. Prišiel z Avignonu, pred dvoma dňami sa pripojil k ostatným františkánom a s nimi došiel do opátstva.

„Je to nejasný, skoro až neuveriteľný prípad,“ povedal Berangario. „Ján podľa všetkého zamýšľa tvrdiť, že spravodliví sa budú radovať z pohľadu do Božej tváre až po poslednom súde. Už dávnejšie uvažuje o deviatom verši šiestej hlavy Apokalypsy, kde sa hovorí o otvorení piatej pečate a o tom, že pod oltárom sa zjavili tí, čo boli zabití pre svedectvo Božiemu slovu a žiadajú spravodlivosť. Každý z nich dostane biele rúcho a povie sa im, aby ešte krátky čas odpočívali… To podľa Jána značí, že Boha v jeho podstate nemôžu uzrieť skôr ako po zavŕšení posledného súdu.“

„Komu to hovoril?“ opýtal sa ohromený Michal.

„Doteraz iba hŕstke najbližších, ale roznieslo sa to, vraj sa chystá otvorene vystúpiť, nie hneď, azda o pár rokov, radí sa so svojimi teológmi…“

„Ach, ach!“ uškrnul sa prežúvajúci Hieronym.

„A nielen to, podľa všetkého chce ešte tvrdiť, že do posledného súdu sa ani peklo neotvorí… Ani len démonom.“

„Pane Ježišu, buď nám na pomoci!“ zvolal Hieronym. „Čo potom povieme hriešnikom, ak im nebudeme môcť hroziť, že hneď po smrti sa dostanú do pekla?!“

„Sme v rukách šialenca,“ povedal Ubertino. „No nechápem, načo to všetko tvrdí.“

„Celé učenie o odpustkoch vyjde nazmar,“ zabedákal Hieronym, „a ani on ich už nebude môcť predávať. Veď prečo by kňaz, ktorý sa dopustil zvrhlosti, platil toľké zlaté libry, aby unikol takému vzdialenému trestu?“

„Až taký vzdialený nie je,“ dôrazne riekol Ubertino, „čas sa napĺňa!“

„To vieš ty, brat môj, ale obyčajní ľudia to nevedia. Tak sa veci majú!“ vykríkol Hieronym, zdalo sa, že mu už prestalo chutiť. „Takýto nešťastný nápad, to mu museli nasadiť do hlavy bratia kazatelia… Och!“ a pokrútil hlavou.

„Ale prečo?“ zopakoval Michal z Ceseny.

„Nemyslím, že by v tom bol dajaký dôvod,“ povedal Viliam. „Je to dôkaz, ktorý poskytuje sám sebe, akt pýchy. Naozaj chce byť tým, kto rozhoduje vo veciach neba i zeme. O týchto rečiach viem, písal mi o tom Viliam z Occamu. Uvidíme, či nakoniec dosiahne svoje pápež alebo teológovia, hlas celej cirkvi, želanie ľudu Božieho, biskupi…“

„Och, v otázkach doktríny môže prinútiť k poslušnosti aj teológov,“ smutne podotkol Michal.

„To nie je nikde napísané,“ odvetil Viliam. „Žijeme v časoch, keď sa znalci Božích vecí neboja vyhlásiť, že pápež je kacír. Znalci vecí Božích sú svojím spôsobom hlasom kresťanského ľudu. Proti tomu nebude môcť ísť ani sám pápež.“

„To je ešte horšie,“ zašomral vystrašený Michal. „Na jednej strane šialený pápež, na druhej ľud Boží, ktorý, čo aj ústami svojich teológov, bude chcieť čochvíľa voľne vykladať Písmo sväté…“

„A čo inšie ste v Perugii urobil vy?“ opýtal sa ho Viliam.

Michal sa šklbol ako zasiahnutý do živého: „Preto sa chcem stretnúť s pápežom. Bez jeho súhlasu nič nezmôžeme.“

„Uvidíme, uvidíme,“ riekol Viliam neurčito.

Môj majster bol naozaj veľmi bystrý. Ako mohol predvídať, že sám Michal sa onedlho rozhodne oprieť o cisárskych teológov a o ľud a odsúdi pápeža? Ako mohol predvídať, že o štyri roky nato, keď Ján po prvý raz vyhlási svoju neuveriteľnú doktrínu, povstane proti nemu celý kresťanský svet? Ak by bol pohľad do Božej tváre v takej ďalekej budúcnosti, ako by zosnulí mohli orodovať za živých? A čo by bolo s kultom svätých? Práve minoriti prví prejavia nepriateľský postoj a odsúdia pápeža a Viliam z Occamu bude stáť v prvom rade, prísny a neúprosný vo svojich argumentáciách. Zápas bude trvať tri roky, až nakoniec Ján, už na prahu smrti, poopraví svoje tvrdenie. Po rokoch som počul, ako sa v decembri 1334 objavil na konzistóriu, ešte menší než dovtedy, zoschnutý vekom, deväťdesiatročný a umierajúci, bledý v tvári, a vraj povedal (ten lišiak sa vedel šikovne pohrávať so slovami nielen vtedy, keď porušoval vlastnú prísahu, ale aj vtedy, keď odvolával vlastnú zaťatosť): „Vyznávame a veríme, že duše oddelené od tela a celkom očistené sú v nebi, v raji spolu s anjelmi a s Ježišom Kristom a že vidia Boha v jeho božskej podstate jasne a tvárou v tvár…“ potom zmĺkol a nikto nezistil, či preto, že mal ťažkosti s dychom, alebo pre zvrátenú vôľu zdôrazniť záverečnú klauzulu ako odporovaciu, a po krátkej prestávke dokončil „v takej miere, v akej to stav a hodnosť oddelenej duše dovoľuje“. Na druhé ráno, bolo to v nedeľu, sa kázal posadiť na kreslo so sklápacím operadlom a s predložkou na nohy, prijal od svojich kardinálov bozk na ruku a zomrel.

Ale už zasa odbočujem a rozprávam čosi inšie než to, čo by som mal. Napokon, zvyšok rozhovoru pri stole v podstate už neveľmi prispel k pochopeniu udalostí, ktoré opisujem. Minoriti sa dohodli, ako budú nasledujúceho dňa postupovať. Prebrali svojich protivníkov jedného za druhým. So znepokojením komentovali Viliamovu zvesť o príchode Bernarda Guiho. (Bernardus Guidonis (1260/61-1331) – franc. dominikán a inkvizítor, autor traktáru Practica inquisitionis (Ako vykonávať inkvizíciu) ) A ešte väčšmi ich znepokojilo, že na čele avignonskej legácie bude kardinál Bertrand z Poggetta. Dvaja inkvizítori sú priveľa, značí to, že proti minoritom vyrukujú s kacírstvom.

„Tým horšie pre nich,“ povedal Viliam, „my budeme mať za kacírov ich.“

„Nie, nie,“ ozval sa Michal, „postupujme prezieravo, nesmieme ohroziť nijakú možnú dohodu.“

„Pokiaľ ide o mňa,“ povedal Viliam, „hoci som pracoval na tom, aby k tomuto stretnutiu došlo, a ty, Michal, to dobre vieš, nemyslím si, že Avignončania sem idú dosiahnuť dajaký kladný výsledok. Ján ťa chce mať v Avignone samého a bez záruk. A z tohto stretnutia bude aspoň taký osoh, že to pochopíš. Horšie by bolo, keby si tam išiel bez tejto skúsenosti.“

„Tak si sa teda dlhé mesiace namáhal, aby si dosiahol čosi, čo pokladáš za zbytočné,“ trpko riekol Michal.

„Požiadal si ma o to ty, požiadal ma o to aj cisár,“ povedal Viliam. „A konečne, nikdy nie je zbytočné lepšie poznať svojich nepriateľov.“

V tej chvíli nás prišli upozorniť, že do hradieb vchádza druhá delegácia. Minoriti vstali a išli naproti pápežovým ľuďom.

Štvrtý deň

NÓNA

Tu príde kardinál z Poggetta, Bernard Gui a ďalší Avignončania a potom každý robí čosi inšie.

Muži, ktorí sa už dávno poznali, aj muži, ktorí o sebe iba počuli, sa na dvore pozdravili zdanlivo priateľsky. Kardinál Bertrand z Poggetta sa popri opátovi správal ako človek, ktorý patrí medzi mocných tohto sveta, takmer akoby bol druhým pápežom, a všetkým, najmä však minoritom, rozdával srdečné úsmevy, vyjadroval túžbu, aby sa nasledujúceho dňa dospelo k významným dohodám, a od Jána XXII. odovzdával želania pokoja a dobra (zámerne používal výrazy, ktoré majú františkáni v takej obľube).

„Pekne, pekne,“ povedal mi, keď Viliam bol taký láskavý a predstavil ma ako svojho pisára a žiaka. Potom sa ma opýtal, či poznám Bolognu, a chválil mi jej krásu, výborné jedlá a slávnu univerzitu a pozval ma, aby som ju navštívil a nevracal sa k svojim nemeckým rodákom, ktorí pápežovi, nášmu pánovi, spôsobujú toľko utrpenia. Potom mi dal pobozkať prsteň a už sa s úsmevom obracal k niekomu inému.

Moju pozornosť aj tak hneď zaujala osobnosť, o ktorej som v tých dňoch najviac počul: Bernard Gui, ako ho volali Francúzi, alebo Bernardus Guidonis či Bernardo Guido, ako ho volali inde.

Bol to asi sedemdesiatročný dominikán štíhlej, ale vzpriamenej postavy. Upútali ma jeho chladné sivé oči, schopné upierať sa na človeka bez akéhokoľvek výrazu. Tie oči som však potom mnoho ráz videl metať mnohoznačné blesky. Vedel šikovne skrývať svoje myšlienky a vášne, ale takisto ich vedel v príhodnej chvíli dať najavo.

Pri všeobecnom zvítaní nebol milý či srdečný ako ostatní, lež iba, aj to len tak-tak, zdvorilý. K Ubertinovi, ktorého už poznal, sa správal veľmi slušne, ale premeral si ho takým pohľadom, že ma z toho pochytil nepokoj. Michala z Ceseny pozdravil s úsmevom, ktorého zmysel sa dal ťažko vyrozumieť, a chladno zamrmlal: „Tam vás už dlho čakáme.“ V jeho slovách som však nezacítil ani záchvev znepokojenia, ani tieň irónie, ani príkaz, ba ani náznak záujmu. Keď prišiel k Viliamovi a dozvedel sa, kto to je, pozrel naňho s nepriateľskou zdvorilosťou, nie však preto, že by jeho tvár prezrádzala jeho tajomné city, tým som si bol istý (hoci som si už nebol istý tým, či je vôbec nejakých citov schopný), lež preto, lebo istotne chcel, aby Viliam v ňom nepriateľa cítil. Viliam sa mu odplatil prehnane srdečným úsmevom a slovami: „Už dávno som túžil zoznámiť sa s mužom, ktorého povesť mi bola poučením aj výstrahou pri mnohých závažných rozhodnutiach v mojom živote.“ Bol to výrok nesporne pochvalný, ba až pochlebovačný pre každého, kto nevedel to, čo veľmi dobre vedel Bernard, že jedným z najvážnejších rozhodnutí vo Viliamovom živote bolo rozhodnutie vzdať sa inkvizítorského úradu. Mal som z toho dojem, že Viliam by Bernarda najradšej videl v niektorej cisárskej temnici a Bernard by zas určite uvítal, keby Viliam nečakane a hneď na mieste vypustil dušu. A keďže Bernard mal v tých dňoch pod svojím velením ozbrojených mužov, začal som sa strachovať o život svojho drahého majstra.

Bernard sa už od opáta musel dozvedieť o zločinoch, ku ktorým v opátstve došlo. Povedal totiž Viliamovi, tváriac sa, že nepostrehol jed v jeho slovách: „Ako sa zdá, na žiadosť opáta a aby som splnil úlohu, ktorú mi ukladá dohoda, čo nás sem priviedla, budem sa musieť zaoberať poľutovaniahodnými udalosťami, z ktorých zaváňa skazonosný pach diabla. Hovorím vám to preto, lebo viem, že v dávnejších časoch, keď by ste mi boli bývali bližší, ste aj vy spolu so mnou a takými ako ja bojovali na tom poli, kde zápasia šíky dobra so šíkmi zla.“

„Tak je,“ povedal pokojne Viliam, „ale potom som prešiel na druhú stranu.“

Bernard prijal úder mužne: „Môžete mi povedať niečo užitočného o týchto zločinoch?“

„Bohužiaľ, nie,“ odvetil mu zdvorilo Viliam. „Nemám vaše skúsenosti so zločinmi.“

Potom sa mi všetci stratili z dohľadu. Viliam sa po ďalšom rozhovore s Michalom a Ubertinom utiahol do skriptória. Požiadal Malachiáša o dovolenie, aby si mohol prezrieť niektoré knihy, ich názvy som však nezačul. Malachiáš čudne naňho pozrel, ale odoprieť mu ich nemohol. A na počudovanie ich nemusel hľadať v knižnici. Všetky už ležali na Venantiovom stole. Môj majster sa zahĺbil do čítania a ja som si povedal, že ho nebudem vyrušovať.

Zišiel som do kuchyne. Tam som videl Bernarda Guiho. Možno chcel získať predstavu o rozložení opátstva a nazeral do každého kúta. Počul som, ako sa s kuchármi a kuchtíkmi rozpráva v tamojšom nárečí, ktoré ako-tak ovládal (spomenul som si, že bol inkvizítorom v severnom Taliansku). Zdalo sa mi, že sa ich vypytuje na úrodu, na organizáciu práce v kláštore. No aj pri tých najnevinnejších otázkach svojho spolubesedníka prebodával očami, potom mu z ničoho nič položil novú otázku a tu už jeho obeť bledla a jachtala. Z toho som usúdil, že to akýmsi nezvyčajným spôsobom vypočúva a využíva tú strašnú zbraň, ktorú ovláda každý inkvizítor a narába ňou pri výkone svojho úradu: strach toho druhého. Lebo každý vypočúvaný z obavy, že je z niečoho v podozrení, obyčajne povie inkvizítorovi to, čo môže vrhnúť podozrenie na niekoho iného.

Po celý zvyšok popoludnia, kade som chodil, všade som Bernarda videl postupovať týmto spôsobom, nech to už bolo pri mlynoch, či v krížovej chodbe. Lenže takmer nikdy sa nepristavil pri mníchovi, vždy iba pri laických bratoch alebo sedliakoch. Bol to pravý opak toho, čo až dovtedy robil Viliam.

Štvrtý deň

VEŠPERY

Tu, ako sa zdá, Alinardus poskytne Viliamovi cenné informácie a ten prezradí svoju metódu, ako sa pomocou radu istých omylov dá dôjsť k možnej pravde.

Podvečer Viliam zišiel zo skriptória v dobrej nálade. Kým sme čakali na večeru, stretli sme v krížovej chodbe Alinarda. Pamätajúc na jeho prosbu, som si už predchádzajúceho dňa vypýtal v kuchyni hrach a ponúkol som mu ho. Poďakoval sa mi a vopchal si ho do bezzubých a uslinených úst. „Videl si to, chlapče,“ povedal mi, „aj ďalšia mŕtvola ležala tam, kde predpovedala kniha… Teraz môžeš čakať štvrtú poľnicu!“

Opýtal som sa ho, prečo si vlastne myslí, že kľúčom od radu vrážd je Jánova kniha zjavení. Prekvapene na mňa pozrel: „Jánova kniha je kľúčom k všetkému!“ A s nenávistným úškrnom dodal: „Ja som to vedel, už dávno som to hovoril… Vieš, to som ja poradil opátovi… tomu vtedajšiemu, aby zhromaždil najväčší možný počet komentárov k Apokalypse. Mal som sa stať knihovníkom… Ale potom sa ten druhý dal vyslať do Silosu, našiel tam tie najkrajšie rukopisy a vrátil sa s parádnou korisťou… Hej, ten dobre vedel, kde treba hľadať, hovoril aj jazykom neveriacich… A tak sa stal strážcom knižnice on, nie ja. Ale Boh ho potrestal a predčasne ho uviedol do ríše tmy. Ha-ha-ha…“ zasmial sa škodoradostne tento starec, čo mi pohrúžený do pokoja svojej staroby až dovtedy pripadal ako nevinné dieťa.

„Kto bol ten druhý, o kom ste rozprávali?“ opýtal sa Viliam.

Pozrel na nás zmätený. „O kom som rozprával? Nepamätám sa… bolo to tak dávno. Ale Boh tresce, Boh zotiera, Boh zatemňuje aj spomienky. V knižnici došlo k mnohým prejavom pýchy. Najmä ako prešla do rúk cudzincov. Boh tresce ďalej…“

Nič viac sme z neho nedostali, nechali sme ho teda jeho tichému a nenávistnému blúzneniu. Viliam povedal, že ho rozhovor veľmi zaujal: „Alinarda si treba vypočuť, zakaždým povie dačo zaujímavého.“

„Čo takého povedal tentoraz?“

„Rozriešiť dajakú záhadu, Adso,“ povedal Viliam, „to nie je to isté, ako vyvodiť čosi z prvotných premís. A neznamená to ani nazbierať množstvo jednotlivých údajov a potom z nich vyvodiť všeobecné pravidlo. Značí to skôr, že pred sebou máme jednu, dve alebo tri jednotlivosti, ktoré zdanlivo nijako spolu nesúvisia, a usilujem sa zistiť, či nie sú jednotlivými prípadmi dajakého všeobecného zákona, ktorý ešte nepoznáme a ktorý azda nikdy ani nebol vyjadrený. Isteže, ak vieš, ako nás učí filozof, že človek, kôň a mul nemajú žlč a napospol dlho žijú, môžeš sa pokúsiť vyjadriť zákonitosti, podľa ktorého živé tvory bez žlče žijú dlho. Vezmi si však prípad rohatých zvierat. Načo sú im rohy? Naraz zbadáš, že všetky zvieratá s rohami nemajú zuby v hornej čeľusti. Bol by to krásny objav, keby si si neuvedomil, že sú, žiaľ, aj zvieratá bez zubov v hornej čeľusti, čo rohy nemajú, povedzme ťava. Napokon si všimneš, že všetky zvieratá bez zubov v hornej čeľusti majú dva žalúdky. Dobre, môžeš si myslieť, že zviera, ktoré nemá dosť zubov, ale žuje, a teda potrebuje dva žalúdky, aby potravu mohlo lepšie stráviť. Ale čo rohy? Pokúsiš sa teda nájsť dajakú materiálnu príčinu rohov, napríklad takú, že nedostatok zubov vyvoláva u zvieraťa nadbytok kostnej matérie, ktorá musí vyraziť na povrch dakde inde. Lenže je to dostačujúce vysvetlenie? Nie, lebo ťava nemá vrchné zuby, má dva žalúdky, ale rohy nemá. Musíš teda predpokladať aj dajaký účel. Kostná matéria sa mení na rohy iba u tých zvierat, ktoré sa inak nemajú čím brániť. Ťava má naopak veľmi tvrdú kožu, a preto nepotrebuje rohy. A tak by sa mohol zákon…“

„Čo majú s tým spoločného rohy?“ opýtal som sa netrpezlivo. „A prečo vás tak zaujímajú rohaté zvieratá?“

„Mňa nezaujímali nikdy, no veľmi sa o ne zaujímal biskup z Lincolnu v súvislosti s jednou Aristelovou myšlienkou. Pravdu povediac, neviem, či sú jeho dôvody správne, ani som si nikdy neoveroval, kde má ťava zuby a koľko má žalúdkov; chcel som ti tým len povedať, že hľadanie zákonitostí v oblasti prírodných javov napreduje kľukato. Pri daktorých nevysvetliteľných javoch musíš prebrať mnoho všeobecných zákonov, ktorých súvislosť so skúmanými javmi ti zatiaľ uniká: a keď sa ti nečakane spojí výsledok, prípad a zákon, naraz sa pred tebou vynára výrok, ktorý sa ti zdá presvedčivejší než ostatné. Skúsiš ho uplatniť na všetky podobné prípady, skúsiš pomocou neho predvídať a zistíš, že si uhádol. Ale až do samého konca nebudeš vedieť, ktoré predikáty máš do svojho výroku dosadiť a ktoré vypustiť. Tak teraz postupujem aj ja. Radím vedľa seba množstvo navzájom nesúvisiacich prvkov a vytváram hypotézy. Musím ich však vytvoriť veľa a mnohé z nich sú také nezmyselné, že by som sa ti ich aj hanbil povedať. Vieš, aj v prípade Brunella, keď som zbadal konské stopy, vytvoril som veľa hypotéz, ktoré sa navzájom dopĺňali aj si protirečili: mohol to byť kôň, ktorý ušiel, mohol na ňom po svahu schádzať opát, mohlo to byť aj tak, že Brunellus nechal na snehu stopy a ďalší kôň, Favellus, deň predtým nechal na kríkoch vlasy a vetvičky mohli polámať dajakí ľudia. Nevedel som, ktorá hypotéza je správna, až kým som nevidel, ako celárius a sluhovia úzkostlivo hľadajú. Vtedy som pochopil, že správna je iba hypotéza s Brunellom, a pokúsil som sa overiť si ju tak, že som ich priamo oslovil. Vyhral som, ale mohol som aj prehrať. Mnísi si o mne mysleli, že som múdry, lebo som vyhral, nevedeli však, že mnoho ráz som bol hlúpy a prehral som, a nevedeli, že pár minút pred tou výhrou som si nebol istý, či neprehrám. Aj na prípady v opátstve mám veľa krásnych hypotéz, ale niet tu dajakého jednoznačného faktu, čo by mi umožnil určiť, ktorá z nich je správna. A tak aby som nevyzeral neskôr ako hlupák, dávam si pozor, aby som nevyzeral teraz ako chytrák. Nechaj ma ešte porozmýšľať, aspoň do zajtra.“

V tej chvíli som pochopil, ako môj majster uvažuje, a jeho spôsob myslenia sa mi videl celkom odlišný od spôsobu myslenia filozofa, ten uvažuje o prvotných princípoch, takže jeho um akoby postupoval podľa umu Božieho. Pochopil som, že keď Viliam nemá odpoveď, dáva si ich veľa a navzájom veľmi odlišných. Zaskočilo ma to.

„Ale potom,“ odvážil som sa podotknúť, „ste od riešenia ešte ďaleko…“

„Mám ho na dosah,“ povedal Viliam, „ibaže neviem, ktoré je to.“

„Nemáte teda na všetky svoje otázky jedinú odpoveď?“

„Keby som ju mal, Adso môj, vykladal by som teológiu v Paríži.“

„V Paríži vždy poznajú správnu odpoveď?“

„Nikdy,“ odvetil mi Viliam, „ale zato sú veľmi istí v svojich omyloch.“

„A vy,“ opýtal som sa s detskou bezočivosťou, „sa nikdy nedopúšťate omylov?“

„Často,“ odvetil mi. „Ale namiesto toho, aby sa mi v mysli zrodil iba jeden, predstavujem si ich mnoho, a tak nie som otrokom žiadneho.“

Mal som dojem, že Viliama vôbec nezaujíma pravda, ktorá nie je ničím iným ako zhodou veci s rozumom. On sa iba zabával vymýšľaním všetkých možných možností.

Priznávam, že v tej chvíli som zapochyboval o svojom majstrovi a pristihol som sa pri myšlienke: „Ešte dobre, že prišla inkvizícia.“ Priťahoval ma smäd po pravde, ktorý poháňal Bernarda Guiho.

A v tomto hriešnom duševnom rozpoložení, rozrušenejší ako Judáš v noci na Zelený štvrtok, som s Viliamom vošiel do refektára na večeru.

Štvrtý deň

KOMPLETÓRIUM

Tu Salvátor hovorí o veľmi mocných čarách.

Večera pre legáciu bola parádna. Opát musel veľmi dobre poznať aj ľudské slabosti, aj zvyky na pápežskom dvore (musím povedať, že ani minoritom brata Michala neboli proti vôli). Nedávno sa zabíjali prasce a podľa slov kuchára mali byť aj montecassinské krvavničky, lenže pre Venantiov nešťastný koniec všetku krv museli vyliať a na novú bolo treba čakať do ďalšej zakáľačky. A navyše si myslím, že v tých dňoch sa všetkým aj protivilo zabíjať Božie tvory. Mali sme však holúbätká na divoko morené v tamojšom víne, králika pečeného v prasiatku, bochníčky svätej Kláry, ryžu s mandľami z tamojších hôr čiže štedrovečernú kašu, hrianky s borákom, plnené olivy, vyprážaný syr, baraninu s ostrou paprikovou omáčkou, biely bôb a výborné cukrovinky, chlebíček svätého Bernarda, posúšiky svätého Mikuláša, očká svätej Lucie a vína a bylinkové likéry, z ktorých sa dostal do dobrej nálady ešte aj zvyčajne prísny Bernard Gui: citronelkový likér, orechovicu, víno proti podagre a horcové víno. Bolo by to vyzeralo ako zhromaždenie maškrtníkov, keby každý dúšok a každý hlt nebolo sprevádzalo zbožné čítanie.

Nakoniec všetci vstali od stola vo veselej nálade. Poniektorí sa začali ponosovať, že im je akosi nevoľno, aby nemuseli ísť na kompletórium. Opát sa však pre to neurazil. Nie všetci majú výsady a povinnosti, ktoré vyplývajú z príslušnosti k našej reholi.

Medzitým čo sa mnísi uberali von, pribavil som sa v kuchyni, ktorú sa na noc chystali zamknúť. Zazrel som Salvátora, ako sa ženie k záhrade s akýmsi batôžkom pod pazuchou. Zo zvedavosti som išiel za ním a zavolal naňho. Najprv sa ma chcel striasť, potom na moje otázky odpovedal, že v batôžku (ktorý sa hýbal, akoby v ňom bolo čosi živé) má baziliška.

„Cave basilischium! (Cave basilischium… – Chráň sa baziliška! Je to kráľ hadov… hlavu… a…) Est lo reys hadov, tak je plný jedu, až sa z toho šecek blyští! Ba jaký jed, smrad ide z neho, čo ťa zabije! Ťa otruje… Et má biele flaky na chrbte et caput jak kohút et spoly kráča et spoly sa plazí po zemi jak inší hadi. A zabije ho bellula…“

„Bellula?“

„Tak! Bestiola parvissima est, (Bestiola parvissima est… – Je to maličké zvieratko… A… vracia sa do boja. A hovoria…) máločo je dlukšá od myši a myš ju velice nenávidí. A též aj had a ropucha. Et jak ju pohryzu, vbehne do fenikla lebo do dráča, odkusne si et redet ad bellum. Et dicunt, že sa kotí očima, ale vácerí povedaju, že to nepovedaju pravdu.“

Spýtal som sa ho, čo mieni s baziliškom robiť, a on mi na to, že je to jeho vec. Povedal som mu, teraz už poriadne zvedavý, že po všetkých tých mŕtvych z minulých dní už nič nemôže ostať utajené a že to poviem Viliamovi. Nato Salvátor začal nástojčivo prosiť, aby som nikomu o tom nehovoril, otvoril batôžok a ukázal mi čiernu mačku. Pritiahol si ma k sebe a s kĺzkým úsmevom mi povedal, že už nechce, aby sme celárius alebo ja, jeden preto, že je mocný, a druhý preto, že je mladý a pekný, mali všetky dievčence z dediny, a on nič, lebo je mrzký a biedny. Vraj pozná veľmi mocné čary, ktorým podľahne každá vyhliadnutá žena. Treba zabiť čiernu mačku, vylúpiť jej oči, vložiť ich do vajec od čiernej sliepky, jedno oko do jedného, druhé do druhého (a ukázal mi dve vajcia aj ma uistil, že ich vzal spod tých správnych sliepok). Vajcia sa zahrabú do kôpky koňacincov (už ich má nachystané v takom kútiku záhrady, kam nikdy nikto nechodí) a potom sa z každého vyliahne jeden malý čert a bude mu slúžiť, znesie mu všetky rozkoše sveta. No bieda je v tom, že ak čary majú účinkovať, musí vraj žena, s ktorou sa chce milovať, napľuť na vajcia ešte skôr, ako sa zahrabú do koňacincov, a to ho zhrýza, lebo tej noci má byť dotyčná žena s ním a má urobiť, čo treba, ale tak, aby nevedela načo.

Hneď mi tvár vzbĺkla plameňom, možno mi blčali aj útroby alebo celé telo, a priduseným hlasom som sa ho spýtal, či v noci privedie to dievča, čo bolo v opátstve minulú noc. Smial sa a uťahoval si zo mňa, že ma pochytila poriadna žiadza (ja som to poprel, povedal som, že sa pýtam iba zo zvedavosti), a potom mi povedal, že v dedine je žien hŕba a že si dovedie druhú, a ešte krajšiu, ako je tá, čo sa páči mne. Podozrieval som ho, že mi klame, aby sa ma zbavil. A napokon, čo mi aj ostávalo? Sledovať ho po celú noc, keď Viliam so mnou rátal pri celkom inom podujatí? A opäť uvidieť tú (ak ozaj išlo o ňu), za ktorou ma ťahali moje pudy, kým môj rozum ma od nej odvádzal, a ktorú som už nikdy nemal uzrieť, aj keď ešte vždy som po tom túžil? To neprichádzalo do úvahy. A tak som si navravel, že Salvátor to o tej žene hovorí pravdu. Alebo že hádam vo všetkom klame, že čary, o ktorých rozpráva, sú výplodom jeho detinského a poverčivého ducha a že tým nič nedosiahne.

Nazlostil som sa naňho a ostro som mu povedal, že tej noci by lepšie spravil, keby šiel spať, lebo po opátstve obchádzajú lukostrelci. Odvetil mi, že opátstvo pozná lepšie ako oni a že v tej hmle nikto nikoho nezbadá. Dokonca mi povedal, vraj, ja teraz zmiznem a ani ty ma neuvidíš, aj keby som bol na dva kroky od teba a zabával sa s dievčaťom, po ktorom túžiš. Vyjadril sa inak, oveľa hrubšie, no takýto bol zmysel jeho slov. Odišiel som od neho rozhorčený, lebo ako šľachticovi a novicovi sa mi nepatrilo naťahovať sa s takým niktošom.

Dostihol som Viliama a urobili sme, čo bolo treba, čiže zastali sme si v zadnej časti lode, aby sme sa hneď po kompletóriu mohli vydať na druhú (moju už tretiu) púť do útrob labyrintu.

Štvrtý deň

PO KOMPLETÓRIU

Tu znova navštívia labyrint, prídu na prah finis Africae, ale dnu sa nedostanú, lebo nevedia, čo je prvý a siedmy zo štyroch, a napokon sa Adsonovi opäť vráti choroba lásky, hoci len v podobe učených úvah.

Návšteva knižnice nás stála veľa hodín vyplnených prácou. Povedať, čo tam máme zistiť, bolo ľahké, ale postupovať napred pri svetle kahanca, čítať nápisy, vyznačovať na pláne dvere a plné steny, zaznačovať prvé písmená nápisov, chodiť sem a tam podľa toho, ako nám to dovoľovali priechody a prekážky, trvalo veľmi dlho. A bolo to nudné.

Bola veľká zima. Noc bola bezveterná a ten tichý hvizd, čo nás prvý večer tak vyľakal, nebolo počuť, zato však škárami prenikal vlhký a ľadový vzduch. Natiahli sme si vlnené rukavice, aby nám neskľaveli ruky, keď budeme chytať knihy. Ibaže to boli rukavice bez prstov, v akých pisári píšu v zime, a tak sme si zavše museli ohriať ruky nad plameňom alebo si ich strčiť pod škapuliar, alebo sme nimi tľapkali a celí premrznutí sme dupkali nohami.

Aj preto sme svoje dielo nevykonali jedným ťahom. Zastavovali sme sa a prehŕňali sme sa v skriniach. Teraz, keď už Viliam mal na nose svoje nové sklá a mohol sa začítať do kníh, pri každom názve, ktorý objavil, prepukol do radostných výkrikov, či už preto, lebo dielo poznal, alebo že ho už dlhšie hľadal, či napokon preto, lebo o ňom nikdy nepočul a bol nesmierne vzrušený a zvedavý. Skrátka, každá kniha bola preňho ako rozprávkové zviera, s ktorým sa stretá v neznámej krajine. A kým on sám listoval v rukopise, mne nakazoval hľadať ďalšie.

„Pozri, čo je v tamtej skrini!“

A ja som slabikoval a premŕval sa v zväzkoch: Historia anglorum (Historia anglorum – Dejiny Angličanov) od Bedu (Beda – (Venerabilis, B. Ctihodný, 672-735), najväčší učenec anglosaského obdobia, autor nábož., histor. a prírodoved. diel ) … A opäť od Bedu De aedificatione templi, De tabernaculo, De temporibus et computo et chronica et circuli Dyonisi, Ortographia, De ratione metrorum, Vita Sancti Cuthberti, Ars metrica… (De aedificatione… – O stavbe chrámu, O svätostánku, O časoch a počtoch a Kronika a Dionysove kruhy, Pravopis, O metrike, Život svätého Gutberta, Metrické umenie)

„Samozrejme, zobrané dielo Ctihodného… A pozri na toto! De rhetorica cognatione, Locorum rhetoricorum distinctio. (De rhetorica cognitione… – O rétorickom poznaní, Rozlišovanie rečníckych príležitostí) A tu samí gramatici, Priscianus, Honoratus, Donatus, Maximus, Victorinus, Eutyches, Fokas, Asperus… To je čudné, sprvu som si myslel, že tu sú autori z Anglie… Pozrime, čo je nižšie…“

„Hisperica… famina. (Hisperica famina – rýmovaná učebnica z konca 6. stor.) Čo je to?“

„Hibernská báseň. Počúvaj:

Hoc spumans mundanas obvallat Pelagus oras

terrestres amniosis fluctibus cudit margines.

Saxeas undosis molibus irruit avionias.

Infima bomboso vertice miscet glareas

asprifero spergit spumas sulco,

sonoreis frequenter quatitur flabris…“ (Hoc spumans… –Tu more spenené obmýva pobrežie sveta, bičuje prívalmi prúdov okraje zemské. Valy vĺn rúti na skalnaté balvany. Hrmotnou krútňavou na dne piesky miesi, svojou ostrou brázdou rozstrekuje peny, často sa otriasa v nápore vetrísk…)

Nechápal som zmysel tých veršov, lež Viliam slová tak prevaľoval v ústach, že mi to znelo ako špľachot vĺn a šumenie morskej peny.

„A toto? To je Aldhelm z Malmesbury (Aldhelm z Malmesbury (cca 640-709) – prvý významný anglosaský spisovateľ, autor Cirkevných piesní (Carmina ecclesiastica) a didaktickej poémy o chvále panien (De laudibus virginum) ), počúvajte, čo je na tejto strane: Primitus pantorum procerum poematorum pio potissimum paternoque presertim privilegio panegiricum poemataque passim prosatori sub polo promulgatas… (Primitus… – Ponajprv z premnohých piesní popredných poetov posvätným právom praotcov prislúcha prvenstvo panegyriku a piesňam pôvodcu praširoko-praďaleko pod Polárkou prednášaným.) Všetky slová sa začínajú na rovnaké písmeno!“

„Ľudia z mojich ostrovov sú všetci tak trocha blázni,“ povedal hrdo Viliam. „Pozrime sa do ďalšej skrine.“

„Vergilius.“ (Vergilius – Publius V. Maro (70-19 pr. n. 1.), najväčší rímsky epický básnik, autor historického eposu Eneida, idylických Pastierskych piesní (Bucolica) a náučnej básne o roľníctve Georgica)

„Akože, Vergilius tu? Čo je tu od neho? Georgica?“

„Nie. Epitomae. (Epitomae – epitoma, stručné zhrnutie rozsiahlejšieho diela, resp. jeho skrátená verzia) To som nikdy nepočul.“

„Ale to nie je Vergilius Maro! To je Vergilius z Tolosy (Tolosa – dnes Toulouse), rétor, šesť storočí po narodení nášho Pána. Mali ho za veľkého učenca…“

„Tu hovorí, že umenia sú poema, rethoria, grama, leporia, dialecta, geometria… Akým jazykom to vlastne rozpráva?“

„Latinským, ale túto latinčinu si sám vymyslel a pokladal ju za oveľa krajšiu. Čítaj: tu hovorí, že astronómia skúma znaky zverokruhu, a to je mon, man, tonte, piron, dameth, perfellea, belgalic, margaleth, lutamiron, taminon a raphalut.“

„Nebol to blázon?“

„Neviem, nebol z mojich ostrovov. Počúvaj ďalej, tu hovorí, že oheň možno nazvať dvanástorakým spôsobom: ignis, coquihabin (quia incocta coquendi habet dictionem), ardo, calax ex calore, fragon ex fragore flammae, rusin de rubore, fumaton, ustrax de urendo, vitius quia pene mortua membra suo vivificat, siluleus, quod de silice siliat, unde et silex non recte dicitur, nisi ex qua scintilla silit. E aeneon, de Aenea deo, qui in eo habitat, sive a quo elementis flatus fertur.“ (ignis, coquihabin… – oheň, varivec (lebo to, čo je neuvarené, môže uvariť), pal, žiarič podľa žiary, praskavec podľa praskotu plameňov, nachovec podľa nachovej farby, dymivec, spaľovač od toho, že spaľuje, oživovač, lebo mŕtve údy sebou oživuje, iskrovec, lebo z iskrivky zaiskrí, podľa čoho sa nesprávne nazýva aj iskrič, iba ak by preto, že hádže iskry. A aeneon od boha Aenea, ktorý v ňom prebýva a z neho ho živly roznášajú)

„Ale veď tak nikto nerozpráva!“

„Našťastie. No boli časy, keď sa gramatici zabávali zamotanými otázkami, aby zabudli na zlý svet. Rétori Gabundus a Terentius sa vraj pätnásť dní a pätnásť nocí škriepili o vokatíve od zámena ego (ego – ja), až nakoniec siahli po zbraniach.“

„Aj toto tu, počúvajte…“ držal som knihu prekrásne iluminovanú spleťou rastlinných úponkov, spomedzi ktorých vykúkali opice a hady. „Počúvajte, čo sú tu za slová: cantamen, collamen, gongelamen, stemiamen, plasmamen, sonerus, alboreus, gaudifluus, glaucicomus…“

„Moje ostrovy,“ riekol opäť Viliam s pohnutím v hlase. „Nebuď prísny na tých mníchov z ďalekej Hibernie, možno práve im vďačíme za to, že jestvuje toto opátstvo a že ešte môžeme hovoriť o Svätej ríši rímskej. V tých časoch bol zvyšok Európy len hromadou zrúcanín a krsty, ktoré udeľovali daktorí kňazi v Galii, boli vyhlásené za neplatné, lebo krstili in nomine patris et filiae, (in nomine patris et filiae – v mene otca a dcéry) a nerobili tak preto, že by boli hlásali dajaké nové kacírstvo a že by Ježiša Krista boli pokladali za ženu, ale preto, lebo už neovládali latinčinu.“

„Ako Salvátor?“

„Asi tak. Piráti z najvzdialenejšieho severu prichádzali po riekach a plienili Rím. Pohanské chrámy sa menili na zrúcaniny a kresťanských ešte nebolo. Iba hibernskí mnísi vo svojich kláštoroch písali a čítali, čítali a písali a iluminovali a potom sadali na lodičky zo zvieracích koží a plávali do týchto krajov a evanjelizovali ich, akoby ste tu boli neveriaci, chápeš? Bol si v Bobbiu, založil ho jeden z nich, svätý Kolumbán. Nech ťa teda netrápi, že si vymýšľali novú latinčinu, veď tej starej v Európe už aj tak nikto nerozumel. Svätý Brandán sa dostal až na Ostrovy blažených (Ostrovy blažených – podľa predstáv starých Grékov dva ostrovy ďaleko v Atlantickom oceáne, bydlisko spravodlivých zosnulých, v antickej literatúre symbol bezstarostného života), plavil sa popri brehoch pekla a videl tam Judáša prikovaného ku skale a istého dňa pristál na jednom ostrove, vystúpil na breh a zistil, že je to morská obluda. Samozrejme, že to boli blázni,“ opakoval spokojne.

„Ich obrázky sú… také krásne, až vlastným očiam neverím! A koľké farby!“ vzdychol som uveličený.

„A ešte v krajine, ktorá je na farby skúpa, má trocha belavosti neba a more zelene. Ale neprišli sme sem diškurovať o hibernských mníchoch. Chcel by som zistiť, prečo sú tu s Anglosasmi a gramatikmi z iných krajín. Pozri do svojho plánu, kde asi sme.“

„V miestnostiach západnej bašty. Poznačil som si aj nápisy na kartušiach. Tak teda, z miestnosti bez oblokov vojdeme do sedemstennej sály a z tej je priechod iba do jednej miestnosti v bašte, jej písmeno je červené H. Potom cez jednu miestnosť za druhou obídeme celú baštu a vrátime sa do miestnosti bez oblokov. Sled písmen dáva… máte pravdu! HIBERNI!“

„HIBERNIA, ak sa z miestnosti bez oblokov vrátiš do sedemstennej sály, ktorá tak ako ďalšie tri má A podľa Apokalypsis. Preto sú v nej diela autorov z Ultima Thule aj gramatici a rétori, lebo zakladatelia knižnice si mysleli, že gramatik, aj keď je z Tolosy, má byť s hibernskými gramatikmi. To je kritérium. Vidíš, že tomu začíname rozumieť?“

„Ale v miestnostiach vo východnej bašte, cez ktorú sme do knižnice vošli, sme čítali FONS… Čo to značí?“

„Poriadne prečítaj svoj plán, písmená označujúce miestnosti čítaj v takom poradí, ako sa z jednej do druhej vchádza.“

„FONS ADAEU…“

„Nie, Fons Adae, (Fons Adae – Adamov prameň) U je v druhej miestnosti bez okien vo východnej bašte, to si pamätám, možnože patrí do inej zostavy písmen. A čo sme našli vo Fons Adae, čiže v pozemskom raji (spomeň si, že tam je miestnosť s oltárom obráteným k východu slnka)?“

„Bolo tam množstvo biblií a komentáre k biblii, samé knihy o Písme svätom.“

„Teda vidíš, Božie slovo v súlade s pozemským rajom, ktorý je podľa všetkých ďaleko na východe. A tu na západe je Hibernia.“

„Knižnica je teda usporiadaná podľa mapy sveta?“

„To je možné. A knihy sú v nej umiestnené podľa toho, z akej krajiny pochádzajú, či podľa toho, kde sa narodili ich autori, alebo, ako aj v tomto prípade, kde sa mali narodiť. Knihovníci si povedali, že gramatik Vergilius sa v Tolose narodil omylom a že sa mal narodiť na západných ostrovoch. Opravili omyly prírody.“

Pobrali sme sa ďalej. Prešli sme radom miestností bohatých na prekrásne Apokalypsy, medzi nimi aj tou, kde som mal vidiny. Aj teraz sme už z diaľky zazreli svetlo. Viliam si zapchal nos a pobehol dopredu, aby ho zahasil – jednoducho napľul do popola. V každom prípade sme sa cez miestnosť poponáhľali, jednako som si však spomenul, že tam som to videl tú prekrásnu farebnú Apokalypsu s mulier amicta sole a s drakom. Zrekonštruovali sme sled miestností počnúc od poslednej, do ktorej sme došli a ktorá mala červenú iniciálu Y. Písmená čítané odzadu dávali slovo YSPANIA, posledné A však bolo spoločné s tým, ktorým sa končila HIBERNIA. To podľa Viliamových slov značilo, že jestvujú aj miestnosti, v ktorých sa zhromažďujú diela rozličnej povahy.

Tak či tak, úsek nazvaný YSPANIA sa nám videl preplnený kódexmi Apokalypsy, boli to všetko prekrásne výtvory a Viliam spoznal v nich diela španielskeho umenia. Usúdili sme, že táto knižnica má azda najväčšiu zbierku kópií apoštolovej knihy v celom kresťanskom svete, ako aj nesmierne množstvo komentárov k nej. V hrubizných zväzkoch bol komentár k Apokalypse od Beata z Liébany. Text bol vždy viac-menej rovnaký, priam neuveriteľnú rozmanitosť sme však zistili v obrázkoch a Viliam v nich spoznal ruku niektorých iluminátorov, ktorí podľa jeho mienky patrili k najlepším v astúrskom kráľovstve, ako boli Magius, Facundus a ďalší.

Pri týchto a ďalších objavoch sme prišli do južnej bašty, okolo ktorej sme prešli už predminulej noci. Miestnosť S z YSPANIA – bez oblokov – viedla do miestnosti E a z tej sme sa cez ďalšie miestnosti po obvode bašty dostali až do poslednej, piatej, ktorá bola nepriechodná a bola označená červeným L. Prečítali sme si písmená odzadu a dostali sme slovo LEONES.

„Leones (Leones… hic sunt leones – Levy… tu sú levy), juh, na našej mape sme v Afrike, hic sunt leones. A tým sa aj vysvetľuje, prečo sme tu našli toľko textov neveriacich autorov.“

„A sú tu ešte ďalšie,“ povedal som, prehrabávajúc sa v skriniach. „Canon od Avicennu (Avicenna – Ibn Síná (980-1037), iránsky filozof, lekár a prírodovedec, v Európe známy pod menom A., jeho diela významne ovplyvnili rozvoj stredovekej európskej medicíny a filozofie.) a tento prekrásny kódex napísaný písmom, aké nepoznám…“

„Podľa výzdoby by to mal byť korán, no bohužiaľ, po arabsky neviem.“

„Korán, biblia neveriacich, zvrátená kniha…“

„Kniha, ktorá obsahuje inakšiu múdrosť, ako je tá naša. Už chápeš, prečo ju uložili sem, kde sú levy a netvory. Preto sme tu našli aj tú knihu o zvieracích obludách, kde si videl jednorožca. Tento úsek označený ako LEONES obsahuje knihy, ktoré zakladatelia knižnice pokladali za knihy klamstiev. A tam dolu je čo?“

„Latinské knihy, ale preložené z arabčiny. Ajjúb ar- Rúhawí, traktát o besnote psov. A tu je kniha o pokladoch. A tuto De aspectibus (De aspectibus – O výzoroch) od Alhazéna (Alhazén – Abu Ali al-Hasan (cca 965-1039), arab. fyzik a matematik, zaoberal sa vlastnosťami svetla, šošovkami a zrkadlami ) …“

„Vidíš, medzi netvory a klamstvá zaradili aj vedecké diela, z ktorých sa kresťania môžu mnoho učiť. Takto sa myslelo v časoch, keď bola knižnica založená…“

„Lenže prečo medzi nepravdivosti zaradili aj knihu o jednorožcovi?“

„Podľa všetkého mali zakladatelia knižnice čudné predstavy. Nazdávali sa, že kniha o fantastických zvieratách žijúcich v ďalekých krajoch je súčasťou klamstiev, ktoré rozširujú neveriaci…“

„A jednorožec je azda klamstvom? Veď je to veľmi prítulné a nanajvýš symbolické zviera, obraz Krista a cudnosti. Dá sa chytiť jedine tak, že do lesa privedú pannu, zviera zacíti jej precudnú vôňu, príde a položí si hlavu do jej lona, a tak sa stane korisťou lovcov.“

„Tak sa to hovorí, Adso môj. Mnohí ľudia sa však prikláňajú k názoru, že je to iba výmysel pohanov.“

„Aká škoda!“ povedal som. „Tak rád by som v lese nejakého stretol. Veď čo iného môže človeka v lese potešiť?“

„To ešte neznačí, že nejestvuje. Možno len nevyzerá tak, ako ho zobrazujú tieto knihy. Istý benátsky cestovateľ išiel do ďalekých krajín ležiacich veľmi blízko pri fons paradisi (fons paradisi – rajský prameň), o ktorom hovoria mapy, a videl jednorožce. Ibaže podľa neho sú hrubé a nemotorné, veľmi škaredé a čierne. Myslím, že naozaj videl dajaké zvieratá s rohom na čele. Pravdepodobne tie isté, čo nám prvý raz verne opísali majstri starovekej a nie vždy pochybnej múdrosti, ktorí od Boha dostali schopnosť vidieť to, čo my už nevidíme. Neskôr sa tento opis na svojej púti od auctoritas k auctoritas ďalšími prídavkami fantázie menil a z jednorožcov sa postupne stali milé biele a krotké zvieratá. Preto ak sa dozvieš, že v dajakom lese žije jednorožec, s pannou ta nechoď, lebo by sa mohol väčšmi podobať na toho, ktorého videl ten Benátčan, ako na jednorožca z tejto knihy.“

„A ako to, že majstrom starovekej múdrosti Boh odhalil pravú podstatu jednorožca?“

„Nešlo o odhalenie, ale o skúsenosť. Mali to šťastie, že sa narodili v krajoch, kde jednorožce žijú, alebo v časoch, keď jednorožce žili aj tu.“

„Lenže ako máme veriť starovekej múdrosti, ktorej stopy ustavične hľadáte, ak sa k nám dostáva prostredníctvom klamárskych kníh, čo si ju vykladali tak svojvoľne?“

„Knihy nie sú na to, aby sme im verili, ale aby sme ich skúmali. Pri knihe sa nemáme pýtať, čo hovorí, ale čo chce povedať, starí komentátori posvätných kníh to vedeli veľmi dobre. Jednorožec, ako nám o ňom tieto knihy hovoria, tají v sebe morálnu alegorickú či anagogickú (anagogický – mystický, duchovný) pravdu, ktorá je pravdou tak, ako je pravdou myšlienka, že cudnosť je vznešená cnosť. Ale pokiaľ ide o doslovnú pravdu, pravdu litery, o ktorú sa tie ďalšie tri opierajú, treba sa pozrieť, z akej pôvodnej skúsenosti sa zrodila. O litere treba diskutovať, aj keď vyšší zmysel ostáva v platnosti. V jednej knihe sa píše, že diamant sa dá rezať iba kozľacou krvou. Môj veľký učiteľ Roger Bacon povedal, že to nie je pravda jednoducho preto, lebo to vyskúšal a nepodarilo sa mu to, ale keby vzťah medzi diamantom a kozľacou krvou mal dajaký vyšší zmysel, ten zmysel by sa zachoval.“

„Teda aj nepravdivou literou možno vysloviť vyššie pravdy,“ povedal som. „A jednako mi je len ľúto, že jednorožec taký, ako ho zobrazujú, nejestvuje, alebo nejestvoval, či jedného dňa nemôže jestvovať.“

„Nesmieme klásť hranice Božej všemohúcnosti, keby Boh chcel, mohli by jestvovať aj jednorožce. Nech ťa poteší, že jestvujú v týchto knihách a tie hovoria, ak už nie o skutočnej bytosti, tak aspoň o bytosti možnej.“

„Lenže máme potom čítať knihy, a neutiekať sa pritom k viere ako k božskej cnosti?“

„Ostávajú ďalšie dve božské cnosti. Nádej, že to, čo je možné, aj jestvuje. A milosrdná láska k tomu, kto v dobrej viere uveril, že to možné skutočne aj je.“

„Lenže načo vám je ten jednorožec, ak váš rozum v jeho jestvovanie neverí?“

„Na to, na čo mi bola stopa, ktorú v snehu nechali Venantiove nohy, keď ho ktosi ťahal ku kadi s prasacou krvou. Jednorožec v knihách je ako odtlačok. Ak jestvuje odtlačok, muselo byť čosi, čo ho odtlačilo.“

„Ale podľa vašich slov to bolo inakšie ako ten odtlačok.“

„Istotne. Nie vždy má odtlačok ten istý tvar ako predmet, ktorý ho zanechal, a nie vždy vzniká tlakom dajakého predmetu. Dakedy odráža dojem, ktorý predmet zanechal v našej mysli, je odtlačkom idey. Idea je znakom vecí a obraz je znakom idey, znakom znaku. A podľa obrazu rekonštruujem, ak už nie sám predmet, tak ideu, ktorú o ňom mali iní.“

„A to vám stačí?“

„Nie, lebo skutočná veda sa nesmie uspokojiť s ideami, ktoré sú ozaj iba znakmi, ale musí objaviť veci v ich jedinečnej pravde. A preto by som sa rád dostal od tohto odtlačku k jedinečnému jednorožcovi, ktorý stojí na začiatku tejto reťaze. Takisto rád by som sa dostal od nejasných znakov, ktoré po sebe zanechal Venantiov vrah (a ktoré by mohli poukazovať na mnoho osôb), k jedinej osobe, k samému vrahovi. Ibaže nie vždy je to možné v krátkom čase a bez pomoci iných znakov.“

„Ale potom vždy môžem hovoriť iba o niečom, čo mi hovorí zas o niečom inom a tak ďalej, to konečné, pravé niečo, to nie je nikdy?“

„Možnože je, jestvuje jedinečný jednorožec. A neboj sa, jedného dňa ho stretneš, aj keby mal byť čierny a škaredý.“

„Jednorožce, levy, arabskí autori a vôbec Mauri,“ povedal som na to, „určite toto je tá Afrika, o ktorej hovorili mnísi.“

„Určite. A ak je to tak, mali by sme tu nájsť afrických básnikov, na ktorých narážal Pacificus z Tivoli.“

A naozaj, keď sme premerali cestu nazad do miestnosti L, našiel som v jednej skrini zbierku kníh od Flora, Frontona, Apuleia, Martiana Capellu a Fulgentia.

„Teda tu by sa podľa Berengárových slov malo skrývať vysvetlenie akéhosi tajomstva,“ povedal som.

„Pravdepodobne tu. Berengár použil výraz finis Africae a práve ten Malachiáša tak popudil. Finis by mohol byť táto posledná miestnosť alebo…“ Odrazu vykríkol: „Do siedmich kostolov v Clonmacnoise! Nič si nezbadal?“

„Čo som mal zbadať?“

„Vráťme sa do miestnosti S, z ktorej sme vyšli!“

Vrátili sme sa do prvej miestnosti bez oblokov, kde bol nápis: Super thronos viginti quatuor. (Super thronos… – Na trónoch sedelo dvadsaťštyri starcov) Mala štyri priechody. Jeden viedol do miestnosti Y s oblokom do osemuhlého vnútorného dvorca, druhý do miestnosti P, ktorou pozdĺž vonkajšieho múra pokračoval úsek YSPANIA. Priechodom obráteným do veže sa vchádzalo do miestnosti E, ktorou sme práve prešli. Za ním nasledovala plná stena a napokon ďalší priechod, vedúci do druhej miestnosti bez oblokov, ktorá mala iniciálu U. Miestnosť S bola tá so zrkadlom a ešte šťastie, že bolo na stene hneď napravo odo mňa, inak by ma bol znova popadol strach.

Keď som sa na svoj plán lepšie prizrel, uvedomil som si, že je to zvláštna miestnosť. Tak ako všetky ostatné miestnosti bez oblokov aj ona mala viesť do sedemstennej miestnosti v strede bašty. Ak to tak nebolo, vchod do nej musel byť z priľahlej miestnosti bez okien, z miestnosti U. Z tej však jeden priechod viedol do miestnosti T s oblokom do vnútorného dvorca a druhý ju spájal s miestnosťou S, ďalšie tri steny mala plné a obstavané skriňami. Rozhliadli sme sa a došli sme na to, čo bolo zjavné už aj z plánu: nielen z hľadiska prísnej symetrie, ale aj z logických dôvodov mala mať aj táto bašta svoju sedemstennú miestnosť, ale tej nebolo.

„Niet jej,“ povedal som.

„To neznačí, že tu nie je. Keby tu nebola, ostatné miestnosti by boli väčšie, tie sú však zhruba rovnako veľké ako v ostatných baštách. Je tu, ale nedá sa do nej dostať.“

„Je zamurovaná?“

„Pravdepodobne. Toto je teda finis Africae, toto je to miesto, okolo ktorého obchádzali všetci tí zvedavci, čo prišli o život. Je zamurovaná, ale to neznačí, že do nej nie je nijaký vchod. Celkom určite je a Venantius ho objavil, alebo mu ho opísal Adelmus a tomu zase Berengár. Prečítajme si ešte raz jeho poznámky.“

Vytiahol z habitu Venantiov pergamen a čítal: „Ruka na idole pôsobí na prvý a na siedmy zo štyroch.“ Poobzeral sa okolo: „No pravdaže! Idolum, to je obraz v zrkadle! Venantius myslel po grécky a v gréčtine ešte vo väčšej miere ako v našej reči eidolon je aj obraz, aj prízrak a zrkadlo nám vracia náš zdeformovaný obraz, ktorý sme si sami tamtej noci pomýlili s prízrakom! Ale čo potom budú tie štyri supra speculum? Čosi na zrkadliacom povrchu? Lenže potom by sme si mali stať tak, aby sme zbadali čosi, čo sa v zrkadle odráža a zodpovedá Venantiovmu opisu…“

Presúvali sme sa aj tak, aj onak, ale bezvýsledne. Za našimi obrazmi sa v zrkadle odrážali nejasné obrysy slabo osvetlenej miestnosti.

„Potom,“ uvažoval Viliam, „by sa supra speculum (supra speculum – na zrkadle) mohlo rozumieť ako za zrkadlom… Ibaže to by sme sa najprv museli dostať na druhú stranu, lebo toto zrkadlo naisto slúži ako dvere…“

Zrkadlo bolo vyššie ako priemerne vysoký muž, do múru bolo zapravené v masívnom dubovom ráme. Všelijako sme ho ohmatávali, skúšali sme vopchať prsty či nechty medzi rám a múr, ale zrkadlo sa ani nepohlo, akoby bolo časťou múru, kameň v kameni.

„A ak to nie je z druhej strany, mohlo by to byť super speculum (super speculum – nad zrkadlom),“ zahundral si popod nos Viliam a natiahol ruku dohora, postavil sa na špičky a prstami prešiel po vrchnej časti rámu, ale okrem prachu tam nič inšie nenašiel.

„Napokon,“ dumal zronený, „ak aj je za zrkadlom dajaká miestnosť, kniha, ktorú hľadáme a ktorú hľadajú aj iní, tam už nie je, lebo ju už odniesli ktoviekam, najprv Venantius a potom Berengár.“

„A možno ju Berengár znova doniesol sem.“

„Nie, ten večer sme predsa boli v knižnici a všetko nasvedčuje, že zomrel ešte tej noci v kúpeľoch, zanedlho po krádeži. Inak by sme ho boli nasledujúceho rána videli. To nič… Nateraz sme si ujasnili, kde je finis Africae, a máme skoro všetko, čo nám treba, aby sme si doplnili plán knižnice. Uznáš, že mnohé tajomstvá labyrintu sa už vysvetlili. Povedal by som, že všetky okrem jedného. Myslím, že budem mať viac z toho, ak si znova pozorne prečítam Venantiove zápisky, než z ďalšej obhliadky knižnice. Sám vieš, že záhadu labyrintu sme lepšie rozlúštili zvonka ako zvnútra. Dnes večer pred vlastnými znetvorenými obrazmi tomuto problému neprídeme na koreň. A už aj svetlo nám slabne. Poď, spresníme si ostatné údaje, ktoré ešte potrebujeme na dokreslenie plánu.“

Prechádzali sme ďalšími miestnosťami a svoje objavy sme zakresľovali do plánu. Narazili sme na miestnosti venované iba spisom o matematike a astronómii, v iných boli zasa diela písané aramejským písmom, ktoré ani jeden z nás nepoznal, a ďalšie písmom ešte neznámejším, možno išlo o indické texty. Pohybovali sme sa v dvoch prekrývajúcich sa úsekoch s názvami IUDEA a AEGYPTUS. Skrátka, aby som čitateľa nenudil kronikou našich lúštení, keď sme neskôr plán celkom dokreslili, presvedčili sme sa, že knižnica bola skutočne vytvorená a usporiadaná podľa zemekruhu. Na severe sme našli oblasti ANGLIA a GERMANI, ktoré sa na západnej stene napájali na oblasť

GALLIA a z tej zas na krajnom západe vychádzala HIBERNIA a popri južnej stene pokračovali ROMA (raj latinských klasikov!) a YSPANIA. Na juhu išli potom LEONES a AEGYPTUS, na ktoré na východe nadväzovala IUDEA a FONS ADAE. Pozdĺž steny medzi východom a severom bola ACAIA (Acaia – Achaia, kraj v sever, časti Peloponézskeho polostrova), bola to, ako sa vyjadril Viliam, pekná synekdocha na označenie Grécka a v tých štyroch miestnostiach bola naozaj hromada básnikov a filozofov z dávnych pohanských čias.

Smer čítania jednotlivých názvov bol čudesný: raz sa postupovalo iba jedným smerom, raz sa išlo odzadu dopredu, raz do kruhu, často, ako som už povedal, bolo jedno písmeno súčasťou dvoch rozličných slov (v tých prípadoch bola jedna skriňa v miestnosti venovaná jednej problematike a druhá druhej). V takom usporiadaní sa zrejme nedalo nájsť nijaké zlaté pravidlo. Išlo o čisto mnemotechnickú (mnemotechnický – slúžiaci na zapamätanie) pomôcku umožňujúcu knihovníkovi, aby isté dielo našiel. Ak sa o nejakej knihe povedalo, že je v quarta Acaiae, značilo to, že je v štvrtej miestnosti časti Acaia, rátajúc od miestnosti so začiatočným A, a predpokladalo sa, že knihovník priamu aj okružnú cestu pozná naspamäť. Napríklad ACAIA zaberala štyri miestnosti rozložené do štvorca, a teda prvé A bolo aj posledným, na čo sme aj my veľmi skoro prišli. Rovnako sme hneď prišli aj na fígeľ so zahradenými priechodmi. Keď sa napríklad išlo od východu, ani jedna miestnosť časti ACAIA ďalej neviedla: tu sa labyrint končil a do severnejbašty sa dalo dostať iba cez ostatné tri. Ale knihovníci pochopiteľne dobre vedeli, že zo vstupnej časti FONS dajme tomu do oddelenia ANGLIA musia prejsť cez časti AEGYPTUS, YSPANIA, GALLIA a GERMANI.

Týmito a ďalšími krásnymi objavmi sa skončil náš plodný prieskum knižnice. Ale prv ako poviem, že sme sa odtiaľ spokojní pobrali preč (a stali sa účastníkmi ďalších udalostí, o ktorých zakrátko porozprávam), musím sa čitateľovi s niečím priznať. Povedal som už, že svoj prieskum sme na jednej strane robili so zámerom nájsť kľúč od tajomného miesta a na druhej s tým, že sme sa zastavovali v miestnostiach, ktorých polohu a obsah sme určovali, a listovali sme v rozmanitých knihách, akoby sme skúmali tajomný kontinent alebo terra incognita. (terra incognita – neznáma, nepoznaná krajina) Tento prieskum obyčajne prebiehal vo vzájomnej zhode, zastavovali sme sa s Viliamom pri tých istých knihách, ja som mu ukazoval tie najzaujímavejšie, on mi zas vysvetľoval mnoho z toho, čomu som nerozumel.

No v istej chvíli, ako sme chodili po miestnostiach v južnej bašte, označených ako LEONES, pristavil sa môj majster v jednej miestnosti plnej arabských kníh so zaujímavými nákresmi z oblasti optiky, a keďže sme v ten večer mali nie jeden, ale dva kahance, zo zvedavosti som prešiel do vedľajšej miestnosti. Tam som zbadal, že múdri a rozvážni zakladatelia knižnice pri jednej stene zhromaždili knihy, ktoré sa určite nemohli dostať do ruky každému, lebo sa v nich rozličným spôsobom hovorilo o všelijakých telesných a duševných chorobách a skoro všetky boli dielom neveriacich vedcov. Oko mi padlo na neveľkú knihu ozdobenú ilumináciami, ktoré sa (našťastie) veľmi odlišovali od jej námetu, kvetmi, úponkami, pármi zvierat, niekoľkými liečivými rastlinami: mala názov Speculum amoris (Speculum amoris – zrkadlo lásky), bola od fra Maxima z Bologne a obsahovala citáty z mnohých iných diel o chorobe lásky. Ako čitateľ asi pochopil, mojej chorobnej zvedavosti viac nebolo treba. Už sám názov stačil podnietiť moju myseľ, ktorá od rána akoby zadriemala, a znova ju vzrušiť obrazom dievčiny.

Celý deň som od seba odháňal ranné myšlienky, hovoriac si, že pre zdravého a vyrovnaného novica nie sú primerané, a keďže aj deň bol dosť bohatý na pozoruhodné udalosti, moje pudy zadriemali a už som si myslel, že som sa zbavil nepokoja, ktorý mohol byť iba chvíľkovým rozrušením. Stačil mi však pohľad na túto knihu, aby som si povedal: „De te fabula narratur“ (De te fabula narratur – Príbeh hovorí o tebe.) a usúdil, že som na lásku chorý väčšmi, ako som si myslel. Neskôr som sa naučil, že pri čítaní lekárskych kníh si vždy človek nahovára, že cíti bolesti, ktoré sa v nich opisujú. A práve tieto stránky, po ktorých som rýchlo preletel očami v obave, že Viliam vojde a spýta sa ma, čo to s takým vedeckým zaujatím študujem, ma presvedčili, že trpím práve tou chorobou, ktorej príznaky boli tam opísané tak vynikajúco, že hoci na jednej strane ma trápilo, že som chorý (a podľa toľkých neomylných auctoritates), na druhej strane ma tešilo, že svoju situáciu tu vidím vykreslenú tak živo. To ma presvedčilo, že aj keď som chorý, moja choroba je takpovediac normálna, lebo rovnako ňou trpeli mnohí iní. Ba zdalo sa mi, že citovaní autori si pri svojich opisoch vybrali za vzor práve mňa.

Rozrušili ma stránky Ibn Hazma (Ibn Hazm (994-1064) – špan. arab. básnik, psychológ, filozof a teológ), ktorý lásku označuje za vzdorovitú chorobu, čo sa lieči sama sebou, lebo kto je na ňu chorý, nechce z nej vyzdravieť, a kto ňou trpí, netúži sa z nej dostať (a Boh vie, že je to pravda!). Uvedomil som si, prečo ma ráno vzrušovalo všetko, na čo som pozrel: lebo láska, zdá sa, vchádza do človeka očami, ako vraví aj Basileios z Ankýry, a kto do tejto choroby upadne, prejavuje – a to je jej neklamný znak – prehnanú veselosť, a súčasne túži byť v ústraní a vyhľadáva samotu (ako som toho rána robil ja), k tomu sa pridružuje prudký nepokoj a ohúrenie, ktoré ho pripraví o reč… Vyľakal som sa, keď som čítal, že úprimne zaľúbený muž, čo prišiel o pohľad na predmet svojej lásky, musí upadnúť do stavu vyčerpania, ktoré ho často upúta na lôžko, ba niekedy choroba udrie na mozog, človek príde o rozum a začne blúzniť (do tohto stavu som sa zrejme ešte nedostal, lebo pri prieskume knižnice som sa držal celkom dobre). S úzkosťou som však čítal, že ak sa choroba zhoršuje, môže nastať smrť, a položil som si otázku, či radosť, ktorú mi pomyslenie na dievča spôsobuje, stojí za túto najvyššiu telesnú obeť, ak už vôbec neberiem do úvahy zdravie duše.

A našiel som aj ďalší citát z Basileia, podľa ktorého „qui animam corpori per vitia conturbationesque commiscent, utrique quod habet utile ad vitam necessarium demoliuntur, animamque lucidam ac nitidam carnalium voluptatum limo perturbant, et corporis munditiam atque nitorem hac ratione miscentes, inutile hoc ad vitae officia ostendunt.“ (qui animam… – tí, čo neresťou a vzruchmi miešajú dušu s telom, obojstranne ničia to, čo je pre život potrebné, jasnú a čistú dušu kalia bahnom telesných rozkoší a čistotu a pôvab tela takto mútiac, ukazujú ho ako neschopné plniť životné úlohy.) V takejto krajnosti som sa naozaj ocitnúť nechcel.

Z jedného výňatku zo svätej Hildegardy (Sv. Hildegarda z Bingenu – (1098-1179) nemecká mystička, autorka rozsiahleho diela vizionárskeho charakteru) som sa zasa dozvedel, že tá melancholická nálada, ktorá ma celý deň neopúšťala a ktorú som pripisoval sladkému pocitu súženia pre neprítomnosť dievčaťa, sa nebezpečne ponáša na pocit, ktorý prežíva ten, kto sa odchýli od harmonického a dokonalého stavu, aký človek prežíva v raji, a že túto „čiernu a horkú“ melanchóliu spôsobuje dych hada a našepkávanie diabla. Takýto názor zastávali aj rovnako múdri neveriaci, ako som zistil, keď mi zrak padol na riadky prisudzované Abú Bakrovi Muhammadovi ibn Zakarijovi ar Rázímu. (Abú Bakr Muhammad ibn Zakarija ar-Rází – (cca 865-cca925), vedec, filozof a najväčší lekár vtedajšieho moslimského sveta, v stredovekej Európe známy pod menom Rhazes) Ten v spise Liber continens (Liber continens – Kniha zdržanlivá) ľúbostnú melanchóliu stotožňuje s lykantropiou (lykantropia – chorobná predstava človeka, že je premenený na divé zviera), ktorá postihnutého núti, aby sa správal ako vlk. Z jeho opisu sa mi zovrelo hrdlo: najprv sa mení vonkajšia podoba zaľúbených, slabne im zrak, oči sú vpadnuté a bez sĺz, jazyk im pomaly vysychá a objavujú sa na ňom vredy, celé telo je vysušené, ustavične ich morí smäd, teraz už celé dni preležia doluznačky, na tvári a na lýtkach sa im objavujú rany, akoby ich pohrýzol pes, a napokon blúdia nocou po cintorínoch ako vlci.

O tom, aký je môj stav vážny, som už ani najmenej nepochyboval, keď som si prečítal citáty z veľkého Avicennu, ktorý lásku definuje ako neodbytnú myšlienku melancholickej povahy, vznikajúcu ako dôsledok ustavičného rozmýšľania o výzore, gestách alebo návykoch osoby opačného pohlavia (ako len verne a živo vykreslil Avicenna môj prípad!): láska sa nerodí ako choroba, ale sa ňou stane, keď nie je naplnená, a stáva sa posadnutosťou. (Prečo však táto posadnutosť trápila aj mňa, keď som, odpusť mi, dobrotivý Bože, svoju žiadosť naplnil? Či azda to, k čomu minulej noci došlo, nebolo naplnením lásky? Lenže potom ako sa dá tento neduh utíšiť?) A výsledkom tejto posadnutosti je neprestajné žmurkanie, nepravidelný dych, človek sa hneď smeje, hneď zase plače a má zrýchlený tep (a môj tep bol naozaj zrýchlený a pri čítaní tých riadkov som až lapal po dychu!). Na zistenie, do koho je niekto zaľúbený, radil Avicenna použiť účinnú metódu, ktorú bol navrhol už Galénos (Galénos (129-199) – grécky lekár, autor stovák spisov z rozmanitých odborov medicíny, až do 16. stor. najväčšia lekárska autorita): držať chorého za zápästie a odriekať mená osôb druhého pohlavia, až kým nezistíme, pri ktorom mene sa tep zrýchli, a ja som sa obával, že naraz vojde môj majster, chytí ma za ruku a z búšenia krvi v mojich žilách vyzvie moje tajomstvo a ja sa zaň budem veľmi hanbiť… Na moje nešťastie Avicenna ako liek proti tejto chorobe radil spojiť zaľúbencov do manželského zväzku a tým sa vraj vyliečia. Čo ako to bol bystrý človek, predsa bol len neveriaci, lebo nepamätal, že by mohla postihnúť aj benediktínskeho novica, ktorému takto hrozilo, že sa nikdy nevylieči, alebo lepšie, ktorý sa z vlastnej vôle alebo z prezieravého rozhodnutia rodičov zaviazal nikdy neochorieť. No našťastie, aj keď Avicenna nemyslel na clunyjskú reholu, bral do úvahy aj prípad, keď zaľúbenci svoj život spojiť nemôžu, a ako radikálnu liečbu radil horúce kúpele. (Že by sa Berengár takto bol chcel vyliečiť zo svojej lásky k nebohému Adelmovi? A môže byť človek chorý na lásku k bytosti rovnakého pohlavia, nie je to iba zvieracia zmyselnosť? A moja zmyselnosť z minulej noci azda nebola zvieracia? Nie, určite nie, povedal som si hneď, bola sladká – a hneď zas nato: mýliš sa, Adso, bolo to mámenie diabla, tá zmyselnosť bola až nadmieru zvieracia, a ak si zhrešil ako zviera, teraz hrešíš ešte väčšmi, že si to nechceš priznať!). Ale potom som sa dočítal, že sú, tiež podľa Avicennu, ešte aj iné liečivé prostriedky: napríklad vyhľadať pomoc starých a skúsených žien, ktoré trávia čas očierňovaním milovanej – a zdá sa, že v tomto majú staré ženy viacej skúseností ako muži. Toto by hádam aj mohlo byť riešenie, ale staré ženy v opátstve nájsť nemôžem (popravde ani mladé nie), a tak mi ostáva azda len požiadať nejakého mnícha, aby predo mnou dievčinu ohováral. Lenže ktorého? A potom, môže nejaký mních poznať ženy tak dobre, ako ich pozná stará klebetnica? Posledné riešenie, ktoré tu ten Saracén ponúkal, bolo priam nehanebné, požadoval, aby sa nešťastný zaľúbenec mohol stýkať s mnohými otrokyňami, čo je pre mnícha už načisto neprístojne. Ako sa potom, vravel som si, môže z lásky vyliečiť mladý mních, naozaj niet preňho záchrany? Mám sa azda obrátiť na Severína a na jeho bylinky? A skutočne som aj natrafil na úryvok z knihy Arnalda z Villanovy, o ktorom Viliam hovoril s veľkým uznaním a podľa ktorého choroba lásky vzniká z nadbytku telesných štiav a pneumy (pneuma – dych, životný duch), čiže keď je v ľudskom organizme priveľa vlhkosti a tepla, lebo nadmerne rozbujnená krv (ktorá vytvára plodotvorné semeno) vyvoláva nadbytok semena, complexio venerea a silnú túžbu po spojení muža so ženou. Človeku je daná schopnosť posudzovať, umiestnená v zadnej časti strednej komory encefalu (encefalus – mozog) (čo to vlastne je? pýtal som sa), ktorej úlohou je zachytávať nepostrehnuteľné intentiones (intentiones – zameranie, smerovanie) postrehnuteľných predmetov, poznávaných zmyslami, a keď túžba po predmete vnímanom zmyslami priveľmi zosilnie, táto súdnosť sa naruší a človek sa kochá iba v predstave o milovanej bytosti; nasleduje zápal celej duše aj celého tela, smútok sa strieda s radosťou, lebo teplota (ktorá vo chvíľach zúfalstva klesá do najvnútornejších častí tela, a tak ochladzuje pokožku) vo chvíľach radosti vystupuje na povrch a rozpaľuje tvár. Liečenie, ktoré Arnaldus odporúčal, spočívalo v tom, aby sa chorý usiloval stratiť dôveru a nádej, že sa stretne s predmetom svojej lásky, a aby tak od neho odpútal svoju myseľ.

Ale potom som už uzdravený, alebo sa aspoň uzdravujem, povedal som si, lebo mám iba malú alebo nijakú nádej, že opäť uzriem predmet svojich túžob, a keby som ho aj uzrel, že ho dosiahnem, a keby som ho aj dosiahol, že sa ho znova zmocním, a keby som sa ho aj zmocnil, že si ho budem môcť ponechať, a to tak pre svoj mníšsky stav, ako aj pre povinnosti, ktoré mi vyplývajú z postavenia mojej rodiny… Som zachránený, povedal som si, zatvoril som knihu a opäť som sa vzchopil, práve keď Viliam vchádzal do miestnosti. Pokračoval som s ním v obchôdzke po labyrinte, teraz už (ako som bol povedal) preskúmanom, a na chvíľu som zabudol na svoju posadnutosť.

Ako uvidíme, zakrátko sa ma mala zmocniť znovu, ibaže (beda!) za celkom iných okolností.

Štvrtý deň

NOC

Tu sa Salvátor dá hlúpo pristihnúť Bernardovi Guimu, dievčinu, ktorú Adso miluje, chytia ako bosorku a všetci idú spať ešte nešťastnejší a ustaranejší, ako boli predtým.

Práve sme schádzali do refektára, keď sme začuli krik a zbadali, že od kuchyne prebleskujú slabé svetlá. Viliam okamžite zahasil kahanec. Popri stene sme sa dostali k dverám do kuchyne a tam sme zistili, že lomoz dolieha zvonka, ibaže vonkajšie kuchynské dvere sú otvorené. Potom sa hlasy aj svetlá vzdialili a niekto dvere zabuchol. Ten veľký hurhaj neveštil nič dobrého. Rýchlo sme prešli cez kostnicu, vynorili sme sa v prázdnom kostole, vyšli sme z neho južným portálom a zbadali sme, že v krížovej chodbe sa mihajú fakle.

Podišli sme ta a v tom zmätku to vyzeralo, akoby sme aj my boli prišli spolu s mnohými ďalšími, čo sa ta zbehli z dormitória alebo z domu pútnikov. Uvideli sme, že lukostrelci pevne držia Salvátora, ktorý bol biely ako bielka jeho očí, a akúsi plačúcu ženu. Zovrelo mi srdce: bola to ona, dievčina mojich snov. Spoznala ma, hneď ako ma zazrela, a vrhla na mňa prosebný a zúfalý pohľad. Podvedome som jej chcel priskočiť na pomoc, ale Viliam ma tichým a vonkoncom nie milým napomenutím zadržal. Mnísi aj hostia sa teraz zbiehali už zo všetkých strán.

Prišiel opát, prišiel Bernard Gui a kapitán lukostrelcov mu podal krátke hlásenie. Stalo sa toto:

Na inkvizítorov príkaz lukostrelci v noci hliadkovali po celom priestranstve a mimoriadne si všímali najmä alej od vstupnej brány ku kostolu, zeleninové záhrady a priečelie Budovy (prečo? opýtal som sa sám seba, a hneď mi aj došlo: Bernard sa od sluhov a kuchárov zrejme dopočul o akýchsi nočných čachroch-machroch, ku ktorým dochádzalo medzi svetom za hradbami a kuchyňou, hoci ani presne nemusel vedieť, kto je do nich zapletený; môžbyť ten ozembuch Salvátor už predtým, ako o svojich zámeroch hovoril mne, povedal o nich v kuchyni alebo v stajni nejakému nešťastníkovi a ten, vystrašený popoludňajším vypočúvaním, to vyzvonil Bernardovi). Ako tak ostražití lukostrelci chodili v tme a hmle, dolapili napokon Salvátora aj so ženou, keď sa mocoval s kuchynskými dverami.

„Žena na tomto posvätnom mieste! A ešte s mníchom!“ prísne riekol Bernard, obracajúc sa na opáta. „Vaša velebnosť,“ pokračoval, „keby šlo iba o porušenie sľubu čistoty, potrestanie tohto muža by spadalo do vašej právomoci. Ale keďže nevieme, či paktovanie týchto dvoch ničomníkov nejako neohrozuje bezpečnosť všetkých hostí, musíme si najprv posvietiť na túto záhadu. Nože ukáž, ty lotor,“ skríkol na Salvátora a vytrhol mu zo záhrenia batôžtek, ktorý tam márne chcel utajiť, „čo to tu máš?“

Ja som to už vedel: nôž, čiernu mačku, ktorá so zúrivým mraučaním ušla, len čo sa batôžtek uvoľnil, dve vajcia, ktoré už boli rozbité a slizké a ktoré všetci pokladali za krv alebo žlč alebo inú nečistú látku. Salvátor chcel vojsť do kuchyne, zabiť mačku, vylúpiť jej oči a ktovie, akými sľubmi uhovoril dievča, aby išlo s ním. Akými, to som sa vzápätí dozvedel. Lukostrelci so zlomyseľnými úškrnmi a necudnými slovami prehľadali dievča a našli uňho zabitého, ešte neošklbaného kohútika. Nanešťastie v noci, keď sú všetky mačky čierne, bol aj kohútik čierny ako tá mačka. Pomyslel som si, že viac ani nebolo treba, aby nalákal tú vyhladovanú chuderu, čo tu minulej noci nechala (a z lásky ku mne!) to drahocenné volské srdce.

„Ach, ach,“ zvolal Bernard veľmi znepokojeným hlasom, „čierna mačka a čierny kohút… Poznám ja tieto parafernáliá (parafernáliá – predmety ako poznávacie znaky ich vlastníka ) …“ Medzi okolostojacimi zbadal Viliama: „Nepoznáte ich aj vy, brat Viliam? Neboli ste azda pred tromi rokmi inkvizítorom v Kilkenny, kde isté dievča obcovalo s diablom, ktorý sa jej zjavoval v podobe čierneho kocúra?“

Mal som pocit, že môj majster mlčí zo zbabelosti. Pomykal som ho za rukáv a zúfalo som zašepkal: „Veď mu povedzte, že toho kohúta mala na jedenie…“

Striasol zo seba moju ruku a zdvorilo sa obrátil k Bernardovi: „Nemyslím, že by ste potrebovali moje dakedajšie skúsenosti, aby ste došli k vlastným záverom,“ povedal.

„To naozaj nie, máme svedectvá oveľa väčších autorít,“ usmial sa Bernard. „Štefan Bourbonský vo svojom traktáte o siedmich daroch Ducha svätého rozpráva, ako svätý Dominik vo Fanjeaux po kázni proti kacírom oznámil istým ženám, že uvidia, komu až dovtedy slúžili. Vtom skočil medzi ne strašný kocúr veľký ako poriadny psisko, s veľkými ohnivými očami, s krvavým jazykom, ktorý mu siahal až po pupok, s krátkym a dohora vztýčeným chvostom, že nech by sa bol ten zver kamkoľvek obrátil, ukazoval svoj nehanebný zadok, smradľavejší nad každý iný, ako sa to aj patrí na takú riť, ktorú mnohí Satanovi vyznávači, medzi nimi v neposlednom rade templárski rytieri, na svojich zhromaždeniach vždy bozkávali. Kocúr dobrú hodinu obiehal okolo žien, potom vyskočil na povraz zvona, vyšplhal sa po ňom a za sebou zanechal svoje smradľavé výkaly. A nie je azda kocúr obľúbeným zvieraťom katarov, ktorí sa podľa Alana ab Insulis (Alanus ab Insulis – (1118-1203), známy aj pod menom Alain de Lille, francúzsky scholastik a básnik, plodný autor didaktických diel) volajú tak práve podľa slova catus (catus – kocúr), lebo bozkávajú zadok tohto zvieraťa, ktoré pokladajú za stelesnenie Lucifera? A nepotvrdzuje toto nechutné počínanie aj Guilelmus z Alvernie v traktáte De legibus? (De legibus – O zákonoch) Nehovorí azda Albert Veľký, že mačky sú potenciálni démoni? Nedosvedčuje azda môj ctihodný spolubrat Jacques Fournier, že na smrteľnej posteli inkvizítora Gaufrida z Carcassonnu sa zjavili dve čierne mačky a neboli ničím iným ako démonmi, ktorí sa chceli vysmievať jeho telesným pozostatkom?“

Skupinou mníchov prebehol prestrašený šepot, mnohí sa prežehnali znakom svätého kríža.

„Pán opát, pán opát,“ hovoril ďalej Bernard s cnostnou tvárou, „možnože vaša velebnosť nevie, čo hriešnici s týmito tvormi robievajú! Ale ja to viem až pridobre, kiežby to nebola vôľa Božia! Videl som, ako ničomné ženštiny spolu s ďalšími z toho istého cesta v najtemnejších nočných hodinách používali čierne mačky na bosorácke kúsky, ktoré nemohli zaprieť: napríklad jazdili obkročmo na niektorých zvieratách a pod rúškom nočnej tmy prebrúsili obrovské priestory a rozvláčali so sebou svojich otrokov premenených na náruživých inkubov… A zjavuje sa im sám diabol, aspoň ony v to pevne veria, v podobe kohúta alebo iného čierneho zvieraťa a s tým ešte aj súložia, nepýtajte sa ma ako. A určite viem, že prednedávnom sa pomocou takejto čiernej mágie priamo v Avignone pripravovali čarodejné nápoje a masti, ktoré sa mali zamiešať do jedla samému pápežovi a pripraviť ho tak o život. Podarilo sa mu zachrániť a rozoznať jed iba vďaka tomu, že mal na sebe zázračné šperky v podobe hadieho jazyka, ktorých silu znásobovali obdivuhodné smaragdy a rubíny, tie z vôle Božej odhalili, že v jedlách je jed. Jedenásť takýchto prevzácnych jazykov mu, vďaka Bohu, daroval francúzsky kráľ a iba tak náš pán pápež unikol smrti! Je pravda, že pápežovi nepriatelia porobili aj horšie veci. Všetci vedia, čo vyšlo najavo o kacírovi Bernardovi Délicieuxovi, ktorého zatkli pred desiatimi rokmi: našli mu v dome knihy o čiernej mágii s poznámkami práve na tých najhanebnejších stránkach, bol tam aj podrobný návod, ako zhotoviť figúrky z vosku a pomocou nich škodiť svojim nepriateľom. A verte, alebo nie, našli mu v dome aj figúrky, ktoré s obdivuhodným umením zobrazovali samého pápeža a ktoré mali na životne dôležitých častiach tela červené krúžky. A každý vie, že taká figúrka sa zavesí na povrázok, dá sa pred zrkadlo a potom sa do krúžku bodá ihlicami… Ach, ale prečo sa pristavujem pri týchto podlostiach? Hovoril o nich sám pápež, opísal a odsúdil ich práve pred rokom v konštitúcii Super illius specula! A dúfam, že vo vašej bohatej knižnici máte jej odpis, aby ste o týchto veciach mohli náležite uvažovať…“

„Máme, máme,“ horlivo prisvedčil veľmi znepokojený opát.

„V poriadku,“ zakončil Bernard. „Teraz sa mi už prípad vidí jasný. Zvedený mních, bosorka a akési bosoráctva, ku ktorým našťastie nedošlo. A cieľ? Ten sa dozvieme, obetujem na to pár hodín spánku. Nech mi vaša velebnosť láskavo určí nejaké miesto, kde by tohto človeka mohli strážiť…“

„Pod vyhňou máme temničné cely,“ povedal opát, „našťastie sa používajú veľmi málo a už roky sú prázdne…“

„Našťastie alebo nanešťastie,“ prehodil Bernard. A rozkázal lukostrelcom, aby si dali ukázať cestu a aby odviedli zajatcov do osobitných ciel; muža nech poriadne uviažu o nejakú kariku v múre, aby mu, keď ta o chvíľu príde, mohol dobre hľadieť do tváre. Pokiaľ ide o to dievča, dodal, je jasné, kto to je, a nestojí za to vypočúvať ju ešte tejto noci. Čakajú ju ďalšie dôkazy, skôr než ju upália ako bosorku. A ak je to bosorka, tá tak ľahko rozprávať nebude. Ale mních sa možno ešte zachráni (a uprel zrak na trasúceho sa Salvátora, akoby mu chcel dať na vedomie, že mu ešte túto možnosť ponúka), ak bude hovoriť pravdu a, dodal, vyzradí svojich kompánov.

Obidvoch odvliekli. Salvátor mlčal, bol zničený a triasol sa ako v horúčke, dievčina nariekala, kopala a kričala ako zviera, ktoré vedú na bitúnok. Ale ani Bernard, ani lukostrelci, ba ani ja sme jej sedliackemu jazyku nerozumeli. Aj keď rozprávala, bola ako nemá. Sú slová, ktoré človeku dávajú moc, iné ho zas robia ešte bezmocnejším a takéto sú aj jednoduché slová obyčajných ľudí, čo od Pána nedostali schopnosť vyjadrovať sa univerzálnym jazykom vedy a moci.

Znova som bol v pokušení ísť za ňou, a Viliam, veľmi zamračený, ma znova zadržal. „Stoj tu, ty blázon,“ povedal, „to dievča je už stratené, zakrátko bude z nej spálené mäso.“

Ako som preniknutý hrôzou a zmietaný protichodnými myšlienkami pozoroval ten výjav, upierajúc oči na dievča, zacítil som, že ma ktosi chytil na plece. Neviem prečo, ale skôr ako som sa obrátil, podľa dotyku som spoznal, že je to Ubertino.

„Pozeráš na tú bosorku, pravda?“ opýtal sa ma. Vedel som, že o tom, čo sa mi prihodilo, vedieť nemôže a že tak hovorí iba preto, lebo svojou výnimočnou schopnosťou preniknúť do ľudských vášní vycítil silu môjho pohľadu.

„Nie…“ zaprel som, „nepozerám sa na ňu… teda, možno sa na ňu pozerám, ale nie je to bosorka… nevieme to isto, možno je nevinná…“

„Pozeráš na ňu, lebo je krásna. Však je krásna?“ opýtal sa ma neobyčajne vrúcne a zovrel mi rameno. „Ak na ňu hľadíš, lebo je krásna, a si z toho vzrušený (veď ja viem, že si vzrušený, lebo hriech, z ktorého ju podozrievajú, ju v tvojich očiach robí ešte čarovnejšou), ak na ňu hľadíš a pociťuješ túžbu, práve preto je to bosorka… Maj sa na pozore, syn môj… Telesná krása, to je iba koža. Keby muži videli, čo je pod kožou, ako to dokáže boiótsky rys, pri pohľade na ženu by ich striaslo od odporu. Celý ten pôvab sa skladá zo slizu a z krvi, z telesných štiav a zo žlče. Ak si človek pomyslí, čo sa skrýva v nozdrách, v hrdle a v bruchu, vidí iba hnus. A ak sa nám hnusí dotknúť sa prstom sopľa alebo človečinca, ako by sme mohli túžiť objať sám mech, ktorý ich obsahuje?“

Napälo ma na zvracanie. Už som to nemohol počúvať. Na pomoc mi prišiel môj majster, ktorý to všetko počul. Rázne pristúpil k Ubertinovi, chytil ho za rameno a odtrhol ho odo mňa.

„Tak už dosť, Ubertino,“ povedal. „To dievča bude čoskoro na mučidlách a potom na hranici. Stane sa z nej presne to, čo hovoríš, sliz, krv, telesné šťavy a žlč. Lenže to naši blížni zvlečú jej kožu z toho, čo má z vôle Pána chrániť a zdobiť. A pokiaľ ide o základnú látku, ty nie si od nej o nič lepší. Daj tomu chlapcovi pokoj.“

Ubertino znepokojnel: „Možno som zhrešil,“ zamrmlal. „Nepochybne som zhrešil. Čo inšie môže hriešnik robiť?“

Všetci sa už vracali do ciel a cestou sa rozprávali o tom, čo sa tam zbehlo. Viliam sa trocha zahovoril s Michalom a s ostatnými minoritmi, ktorí sa ho pýtali na jeho mienku.

„Bernard má teraz v rukách argument, aj keď nie jednoznačný. Po opátstve sa mocú černokňažníci a robia to isté, čo sa robilo v Avignone proti pápežovi. To však ešte nie je dôkaz a v prvom kole nemôže byť použitý na narušenie zajtrajšej schôdzky. Bernard sa túto noc pousiluje vymámiť z toho nešťastníka dajaké ďalšie údaje, ale hneď ráno ich nepoužije, tým som si istý. Bude ich mať v zálohe, poslúžia mu neskoršie, aby narušil diskusiu, ak by sa uberala smerom, ktorý mu je proti vôli.“

„Mohol by z neho vymámiť niečo, čo by sa dalo použiť proti nám?“ opýtal sa Michal z Ceseny.

Viliam si v tom nebol načistom. „Dúfajme, že nie,“ povedal. Uvedomil som si, že ak by Salvátor vyjavil Bernardovi to, čo o svojej a celáriovej minulosti povedal nám, a ak by čosi naznačil o ich vzťahu k Ubertinovi, hoci aj krátkom, vznikla by veľmi nepríjemná situácia.

„Tak či tak, počkajme, čo sa bude diať,“ povedal pokojne Viliam. „Napokon, Michal, o všetkom sa rozhodlo už vopred. Ale ty to chceš skúsiť.“

„Chcem,“ povedal Michal, „a Pán mi pomôže. Nech svätý František oroduje za nás všetkých.“

„Amen,“ odvetili ostatní.

„To nie je také isté,“ podotkol pohoršlivo Viliam. „Svätý František môže dakde čakať na posledný súd a nevidí Pána z tváre do tváre.“

„Nech je prekliaty ten kacírsky Ján!“ počul som zadudrať messera Hieronyma, medzitým čo sa všetci vracali na lôžka. „Ak nám odníme ešte aj pomoc svätcov, čo s nami úbohými hriešnikmi bude?“

Piaty deň

PRÍMA

Tu sa uskutoční bratská dišputa o Ježišovej chudobe.

Už zvonilo na prímu, keď som sa piateho dňa ráno so srdcom, ktoré sa mi po nočnej príhode zmietalo v nespočetných úzkostiach, zobudil na to, ako mnou Viliam rázne zatriasol a upozornil ma, že o chvíľu sa obidve legácie stretnú. Vyzrel som oblokom cely, ale nevidel som zhola nič. Hmla z minulého dňa zhustla na mlieko a držala v zajatí celú planinu.

Ledva som vyšiel von, uzrel som opátstvo tak, ako som ho ešte nevidel: zobďaleč, aj to nejasne, ako tiene spomedzi tieňov sa vynárali iba niektoré väčšie stavby – kostol, Budova, kapitulná sieň, no ostatné staviská boli viditeľné iba zo vzdialenosti niekoľkých krokov. Tvary vecí a zvierat akoby sa nečakane rodili z ničoho, ľudia vystupovali z hmly ako sivé prízraky a len postupne sa horko-ťažko dali rozpoznať.

Ako rodákovi zo severu mi tento úkaz nebol ničím novým a za iných okolností by bol vo mne vyvolal sladké spomienky na kraj a hrad, kde som sa narodil. Toho rána sa mi však počasie videlo až bolestne podobné môjmu duševnému stavu, a ako som sa blížil ku kapitulnej sieni, pocit smútku, s ktorým som sa ráno zobudil, ešte narastal.

Pár krokov pred budovou kapituly som zazrel Bernarda Guiho, ako sa lúči s kýmsi, koho som v prvej chvíli nespoznal. Až keď prechádzal popri mne, uvedomil som si, že je to Malachiáš. Obzeral sa okolo seba ako ten, čo nechce, aby ho pristihli pri zlom skutku. Ale už som povedal, že tento muž od prírody vyzeral tak, akoby ukrýval alebo sa pokúšal ukryť nejaké nevyznané tajomstvo.

Nespoznal ma a odišiel. Ja som zo zvedavosti šiel za Bernardom a videl som, ako si úchytkom pozerá akési listiny, ktoré mu zrejme dal Malachiáš. Na prahu kapituly pokynom hlavy zavolal k sebe veliteľa lukostrelcov, ktorý stál nablízku, a zamrmlal mu zopár slov. Potom vošiel dnu. Ja za ním.

Do tejto budovy moje nohy vkročili po prvý raz; zvonka vyzerala neveľká a skromná, uvedomil som si, že bola postavená v nedávnych časoch na pozostatkoch pôvodného opátskeho kostola, možno čiastočne zničeného požiarom.

Z vonkajšej strany sa do nej vchádzalo cez portál v novom slohu, s lomeným oblúkom bez ozdôb, nad ktorým bolo ružicové okno. Vnútri ste sa ocitli v predsieni postavenej na zvyškoch starého nartexu. Naproti stál ďalší portál s oblúkom v starom slohu a so zázračne zdobeným polkruhovým tympanónom. Išlo zrejme o portál bývalého kostola.

Postavy na tomto tympanóne boli rovnako krásne ako postavy na novom kostole, avšak menej znepokojujúce. Aj tu dominoval Kristus na tróne, okolo neho však v rozličných postojoch a s rozličnými predmetmi v rukách stáli dvanásti apoštoli, ktorým dal príkaz, aby išli do celého sveta hlásať ľuďom evanjelium. V oblúku nad Kristovou hlavou, rozdelenom na dvanásť polí, a pod jeho nohami boli v nepretržitej procesii postáv zobrazené národy sveta, ktorým sa mala dostať blahozvesť. Podľa odevov som v nich spoznal Židov, Kappadóčanov, Arabov, Indov, Frýgijcov, Byzantíncov, Arménov, Skýtov, Rimanov. A medzi nimi v tridsiatich kruhoch, vytvárajúcich ďalší oblúk nad oblúkom s dvanástimi pólami, boli obyvatelia neznámych svetov, ktorých nám skúpo spomínajú Physiologus a neisté správy cestovateľov. Mnohí z nich mi boli neznámi, niektorých som však poznal: boli tam napríklad netvory so šiestimi prstami na rukách, fauni, ktorí sa rodia z červíkov žijúcich pod kôrou stromov, sirény so šupinatým chvostom, zvádzajúce námorníkov, Etiópčania s celkom čiernym telom, čo si pod zemou vyhrabávajú diery a tak sa chránia pred slnečnou páľavou, onokentauri, ktorí sú po pupok ľudia a nižšie osly, kyklopi s jediným okom veľkým ako štít, Skylla s hlavou a hruďou dievčiny, s bruchom vlčice a chvostom delfína, chlpatí ľudia z Indie, žijúci v močiaroch a na rieke Epigmaride, psohlavci, ktorí za každým slovom musia zabrechať, tieňonožci, ktorí rýchlo behajú na svojej jedinej nohe, a keď sa chcú schovať pred slnkom, ľahnú si a tú veličiznú nohu vytrčia nad seba ako slnečník, bezústi astomati z Grécka, dýchajúci nozdrami a žijúci iba zo vzduchu, bradaté ženy z Arménska, pygmejovia, epistigovia, nazývaní aj blemmovia, ktorí sa rodia bez hlavy, ústa majú na bruchu a oči na pleciach, obludné ženy od Červeného mora, vysoké dvanásť stôp, s vlasmi až po päty, s volským chvostom v dolnej časti chrbta a s ťavími kopytami, bytosti s chodidlami obrátenými dozadu, takže ten, kto ide po ich stopách, príde vždy ta, odkiaľ vyšli, a nikdy nie ta, kam idú, a ešte ľudia s troma hlavami a ľudia s očami svietiacimi ako lampy, ohavy z ostrova Kirké s ľudskými telami a s krkmi najrozmanitejších zvierat…

Tieto aj iné čudesné bytosti boli vytesané na tom portáli. Žiadna z nich však nevyvolávala nepokoj, lebo nepredstavovali zlá tejto zeme alebo muky pekelné, lež vydávali svedectvo, že blahozvesť došla do všetkých známych končín a šíri sa už aj do terra incognita, a tak bol ten portál radostným prísľubom svornosti, jednoty v Kristovom slove, nádhernej oikumené. (oikumené – celý (známy) svet)

Dobré znamenie, povedal som si, pre stretnutie, ktoré sa uskutoční za týmto prahom a kde sa dnes muži navzájom znepriatelení pre protichodné výklady evanjelia možno schádzajú preto, aby urovnali svoje spory a pomerili sa. A povedal som si, že som iba biedny hriešnik, keď sa sužujem pre svoje osobné dôvody, kým tu má dôjsť k udalostiam, ktoré sú také dôležité pre celý kresťanský svet. Porovnal som svoje nepatrné strasti s veľkolepým prísľubom mieru a pokoja vpísaným do kameňa tympanónu. Poprosil som Boha, aby mi odpustil moju krehkosť, a so spokojnejším srdcom som prekročil prah.

Vošiel som dnu a hneď som uvidel členov obidvoch legácií v plnom počte, sedeli oproti sebe na laviciach rozostavených do dvoch polkruhov a tieto dva fronty od seba delil stôl, za ktorým sedel opát a kardinál Bertrand.

Viliam, ktorému som tam mal robiť poznámky, ma usadil k minoritom, kde bol Michal so svojimi ľuďmi a s ďalšími františkánmi z avignonského dvora, keďže stretnutie nemalo vyzerať ako súboj medzi Talianmi a Francúzmi, ale ako dišputa medzi zástancami františkánskej reguly a ich odporcami, vzájomne spojenými zdravou katolíckou vernosťou pápežskému dvoru.

S Michalom z Ceseny boli brat Arnaut z Akvitánie, brat Hugo z Novocastra a brat Viliam Alnwick, ktorí sa zúčastnili na perudžskej kapitule, ďalej biskup z Kaffy, Berengario Talloni, Bonagrazia z Bergama a ďalší minoriti z avignonského dvora. Naproti nim sedeli Lorenzo Decoalcone, bakalár z Avignonu, padovský biskup a Jean d’Anneaux, doktor teológie z Paríža. Vedľa mlčanlivého a do seba zahĺbeného Bernarda Guiho bol dominikán Jean de Baune, ktorého v Taliansku volali Giovanni Dalbena. Ten, ako mi povedal Viliam, bol pred rokmi inkvizítorom v Narbone, kde postavil pred súd mnohých begínov a pinzokérov, no keď vyhlásil za kacírsky jeden výrok o Kristovej chudobe, povstal proti nemu Berengario Talloni, lektor v tamojšom kláštore, a odvolal sa na pápeža. V tom čase bol Ján v tejto otázke ešte neistý, a tak obidvoch pozval na pápežský dvor, aby o nej viedli dišputu. K nijakému záveru však nedošli. Krátko nato františkáni na perudžskej kapitule zaujali stanovisko, o ktorom som už hovoril. A konečne z avignonskej strany tam boli ešte niekoľkí ďalší, medzi nimi aj biskup z Alborey.

Zasadanie otvoril Abbo, ktorý uznal za vhodné zhrnúť posledné udalosti. Pripomenul, že v roku Pána 1322 generálna kapitula menších bratov, ktorá sa zišla v Perugii pod vedením Michala z Ceseny, po zrelom a hlbokom uvážení rozhodla, že Kristus, aby nám dal príklad dokonalého života, a apoštoli, aby nasledovali jeho učenie, nikdy nemali nijaký spoločný majetok ani z titulu vlastníctva, ani z titulu držby a že táto pravda je predmetom zdravej a katolíckej viery, ako sa to vyvodzuje z rozličných citácií z kanonických kníh. Preto je záslužné a sväté zriecť sa každého vlastníctva a tejto zásady svätosti sa pridŕžali aj prví zakladatelia cirkvi bojujúcej. Tejto pravdy sa pridŕžal aj viennský koncil z roku 1312 a sám pápež Ján roku 1317 v konštitúcii o postavení menších bratov, začínajúcej sa slovami Quorundam exigit (Quorundam exigit – Niektoré veci vyžadujú), označil rozhodnutia toho koncilu ako sväto rozvážne, jasné, opodstatnené a zrelé. Preto perudžská kapitula v domnienke, že to, čo apoštolská stolica vždy schvaľovala ako učenie zdravé, sa vždy má pokladať za prijaté a nikto sa žiadnym spôsobom nemá od neho odchyľovať, neurobila nič iné, ako že toto koncilové rozhodnutie znova spečatila podpismi učiteľov svätej teológie, ako sú provinciáli brat Viliam z Anglicka, brat Henrich z Nemiec, brat Arnaut z Akvitánie, ako aj podpisom brata Nicolasa, provinciála Francúzska, brata Viliama Bloka, bakalára, generálneho predstaveného a štyroch provinciálnych predstavených, brata Tomáša z Bologne, brata Petra z provincie svätého Františka, brata Fernanda z Castella a brata Šimona z Tours. Avšak, dodal opát, nasledujúceho roku pápež vydal dekretál Ad conditorem canonum (Ad conditorem canonum – Podľa tvorcu zákonov), proti ktorému sa odvolal brat Bonagrazia z Bergama, lebo podľa neho odporoval záujmom jeho rehole. Nato pápež dal strhnúť dekretál z vrát hlavného kostola v Avignone, kde bol vyvesený, a vo viacerých bodoch ho opravil. V skutočnosti v ňom však bol ešte prísnejší, čo vidieť aj z toho, že brata Bonagraziu hneď nato na rok uväznili. O pápežovej tvrdosti sa nedalo pochybovať, lebo ešte toho roku vydal už známy dekretál Cum inter nonnullos (Cum inter nonnulos – Keďže medzi niektorými), v ktorom sa perudžské tézy odsudzovali s konečnou platnosťou.

Tu Abbona zdvorilo prerušil kardinál Bertrand a povedal, že treba pripomenúť, ako v roku 1324 Ľudovít Bavor v úmysle skomplikovať veci a podráždiť pápeža vydal sachsenhausenskú deklaráciu, v ktorej bez rozumných dôvodov prijíma perudžské tézy (je nepochopiteľné, poznamenal Bertrand s ľahkým úsmevom, prečo cisár tak nadšene hlása chudobu, keď ju sám nezachováva), stavia sa proti messerovi pápežovi, nazýva ho inimicus pacis (inimicus pacis – nepriateľ mieru), hovorí o ňom, že sa usiluje vyvolávať pohoršenie a rozbroje, a ešte s ním aj zaobchádza ako s kacírom, ba až s arcikacírom.

„Nie celkom,“ pokúsil sa zasiahnuť Abbo.

„V podstate áno,“ odbil ho stroho Bernard. A dodal, že práve po cisárovom nevhodnom zásahu bol messer pápež nútený vydať dekretál Quia quorundam (Quia quorundam (mentes) – Pretože zmýšľanie niektorých) a nakoniec prísne vyzval Michala z Ceseny, aby sa pred neho dostavil. Michal posielal listy s ospravedlnením, že je chorý, o čom nikto nepochyboval, a namiesto seba poslal brata Giovanniho Fidanzu a brata Umileho Custodia z Perugie. Ale zhodou okolností, hovoril ďalej kardinál, perudžskí guelfi (guelfi – stúpenci pápeža) pápežovi oznámili, že brat Michal, tešiaci sa dobrému zdraviu, udržiava styky s Ľudovítom Bavorským. No nech už bolo ako bolo, teraz brat Michal vyzerá celkom svieži, a tak ho v Avignone očakávajú. Jednako však bude lepšie, priznal kardinál, ak sa najprv v kruhu rozumných mužov z obidvoch strán zváži, ako sa aj práve robí, čo Michal zamýšľa pápežovi povedať, keďže všetci sa vždy usilovali nehnať veci do krajnosti a bratsky urovnať spor, aký medzi milujúcim otcom a jeho oddanými synmi nemá miesta a ktorý dosiaľ rozdúchavali len zásahy svetských pánov, či už cisárov, alebo ich miestodržiteľov, čo so záležitosťami svätej matky cirkvi nemajú nič spoločného.

Vtedy zasiahol Abbo a povedal, že hoci je mužom cirkvi a opátom rehole, ktorej cirkev vďačí za veľa (v obidvoch polkruhoch zašumelo na znak úcty a uznania), jednako si myslí, že by cisár z mnohých dôvodov, ktoré neskôr rozvedie brat Viliam z Baskervillu, nemal v týchto záležitostiach ostať bokom. Je však správne, pokračoval Abbo, aby sa v prvej časti dišputy zúčastnili iba pápežskí vyslanci a predstavitelia tých synov svätého Františka, ktorí sú pápežovými oddanými deťmi, čo dokazujú už tým, že sa na toto stretnutie dostavili. A teda nech brat Michal alebo niekto ním poverený rozpovie, čo hodlá v Avignone tvrdiť.

Michal povedal, že na jeho veľkú radosť a dojatie je toho rána medzi nimi Ubertino z Casale, ktorého sám pápež roku 1322 požiadal o fundovanú správu o otázke chudoby. Práve on by jasne, s dôkladnou znalosťou a s vášnivou vierou, ktorú mu všetci priznávajú, mohol zhrnúť hlavné body dnes už pevných zásad františkánskej rehole.

Vstal Ubertino, a len čo prehovoril, pochopil som, prečo vždy budil také nadšenie aj ako kazateľ, aj ako človek z pápežského dvora. Vášnivým gestom, presvedčivým hlasom, očarujúcim úsmevom, jasným a dôsledným myšlienkovým postupom pútal pozornosť poslucháčov od prvého do posledného slova. Začal veľmi učeným výkladom dôvodov, na ktorých sa zakladajú perudžské tézy. Povedal, že v prvom rade treba uznať, že Kristus a jeho apoštoli boli v dvojakom postavení. Boli predstavenými cirkvi nového zákona a ako takí, vzhľadom na svoju moc rozdávať a rozdeľovať, vlastnili majetok, aby dávali chudobným a starším cirkvi, ako to stojí napísané v štvrtej hlave Skutkov apoštolov (Skutky apoštolov – jedna z kníh Nového zákona), a proti tomu nikto nič nenamieta. Ale na druhej strane treba v Kristovi a v apoštoloch vidieť súkromné osoby, základ každej náboženskej dokonalosti, a dokonalých pohŕdačov svetom. A v tejto súvislosti sa vydeľujú dva spôsoby vlastníctva, jeden občiansky a pozemský, ktorý zákony ríše definujú slovami in bonis nostris (in bonis nostris – v našom vlastníctve), lebo za svoj označujeme ten majetok, ktorý si bránime a ktorý máme právo požadovať nazad, ak nám bol odcudzený. Jedna vec je teda občiansky a pozemsky brániť vlastnú vec pred tým, kto nám ju chce odcudziť, a odvolať sa u cisárskeho sudcu (a tvrdiť, že Kristus a apoštoli vlastnili veci týmto spôsobom, je kacírstvo, lebo ako hovorí Matúš v V. hlave, tomu, kto sa chce s tebou súdiť a vziať ti spodné rúcho, nechaj aj plášť, rovnako aj Lukáš v VI. hlave uvádza slová, ktorými Kristus odmieta každé vlastníctvo a vládu a to isté nakazuje svojim apoštolom, a pozrime si aj Matúša, hlavu XXIV, kde Peter hovorí Pánovi, že opustili všetko a išli za ním); ale inak možno vlastniť svetské statky v záujme spoločnej bratskej lásky a takto Kristus a jeho apoštoli mali majetok na základe prirodzeného práva, ktoré právo niektorí nazývajú ius poli čiže právo nebeské, aby sa vyzdvihla jeho podstata, že bez pričinenia ľudského je v zhode so zdravým rozumom, kým ius fori je oprávnenie, ktoré závisí od dohody ľudí. Pred prvým rozdelením vecí to, pokiaľ ide o ich ovládanie, bolo teda tak, ako je to teraz s vecami, ktoré nepatria nikomu a priznávajú sa tomu, kto ich užíva; v istom zmysle boli spoločné všetkým ľuďom, iba po prvotnom hriechu sa začali naši prarodičia deliť o vlastníctvo a odvtedy sa začali svetské panstvá, ako ich poznáme dnes. Ale Kristus a apoštoli vlastnili veci podľa prvého spôsobu a takto mali šatstvo a chlieb a ryby, veď ako hovorí aj Pavol v prvom liste Timotejovi, keď máme pokrm a odev, s tým sa uspokojíme. Preto ani Kristus a jeho učeníci nemali tieto veci vo vlastníctve, ale v úžitku a ich úplná chudoba ostala nedotknutá. To priznal už aj pápež Mikuláš II. v dekretáli Exiit qui seminat.

Na opačnej strane sa však zodvihol Jean d’Anneaux a povedal, že podľa jeho mienky sa Ubertinovo stanovisko prieči tak zdravému rozumu, ako aj správnemu výkladu Písma. Že totiž pri prostriedkoch, ktoré užívaním zanikajú, ako chlieb a ryby, nemožno hovoriť o jednoduchom užívacom práve, de facto ani nejde o užívanie, ale o zužitkúvanie; všetko, čo veriaci v prvotnej cirkvi mali spoločné, ako to vyplýva zo Skutkov, hlava druhá a tretia, mali na základe toho istého typu vlastnenia ako pred svojím obrátením; apoštoli aj po zostúpení Ducha svätého mali usadlosti v Judei; sľub žiť bez majetku sa nevzťahuje na to, čo človek nevyhnutne potrebuje, aby mohol žiť, a keď Peter povedal, že opustil všetko, nechcel tým povedať, že sa zriekol vlastníctva; Adam bol pánom a vlastníkom vecí; sluha, ktorý berie peniaze od svojho pána, ich ani neužíva, ani nezužitkúva; slová z dekretálu Exiit qui seminat (Exiit qui seminat – Vyšiel rozsievač), na ktorý sa minoriti ustavične odvolávajú a ktorý stanovuje, že menší bratia sú len užívateľmi toho, čo im slúži, nie pánmi a vlastníkmi, sa vzťahujú jedine na prostriedky, ktoré užívaním nezanikajú, a keby Exiit zahŕňal aj prostriedky podliehajúce zániku, tvrdil by skutočne čosi nemožné; fakticky sa užívanie nedá odlíšiť od právneho vlastníctva; každé ľudské právo, na základe ktorého niekto vlastní materiálne statky, je obsiahnuté v kráľovských zákonoch; Kristus ako smrteľník bol už od okamihu svojho počatia vlastníkom všetkých pozemských statkov a ako Boh mal od Otca zvrchovanú moc nad všetkým; vlastnil odev, obživu, peniaze z poplatkov aj dary veriacich, a ak bol chudobný, tak nie preto, že by nebol mal nijaké vlastníctvo, ale preto, že z neho neťažil zisk, pretože jednoduché právne vlastníctvo, ktoré nie je spojené s poberaním úrokov, nerobí vlastníka bohatým; a napokon aj keby Exiit hovoril čosi iného, rímsky pápež môže vo veciach viery a v otázkach morálky odvolať rozhodnutia svojich predchodcov a vyhlásiť hoci aj pravý opak.

V tej chvíli vyskočil brat Hieronym, biskup z Kaffy. Brada sa mu triasla od hnevu, aj keď jeho slová chceli byť zmierlivé. Pustil sa do dokazovania, ktoré sa mi zdalo akési zmätené. „To, čo chcem Svätému otcovi povedať, aj seba samého, ktorý mu to poviem, mu už teraz predpokladám na opravu, lebo skutočne verím, že Ján je námestníkom Kristovým a pre toto presvedčenie ma Saracéni držali v zajatí. A začnem tým, čo jeden veľký učenec uvádza o mníchoch, ktorí sa raz škriepili, kto bol otcom Melchizedecha. Keď sa na to spýtali opáta Kopesa, klepol si po hlave a povedal: ‚Beda ti, Kopes, lebo vždy hľadáš to, čo ti Boh hľadať nekáže, a nedbáš o to, čo ti prikazuje.‘ Nuž teda, ako jasne vysvitá z môjho príkladu, to, že Kristus a blahoslavená Panna Mária ani apoštoli nemali nič každý jednotlivo ani spoločne, je také jasné, že natoľko jasné nebude ani to, že Ježiš bol zároveň človekom aj Bohom, a predsa sa mi vidí jasné, že kto by poprel prvú zjavnosť, musel by poprieť aj tú druhú!“

Povedal to víťazoslávne a ja som zbadal, ako Viliam vyvracia oči do neba. Mal som podozrenie, že Hieronymov sylogizmus pokladá za dosť nepodarený, a nemohol som mu nedať za pravdu, no ešte nepodarenejšia sa mi videla zlostná protichodná argumentácia Jeana de Baune, ktorý povedal, že kto čosi tvrdí o Kristovej chudobe, tvrdí to, čo je (alebo nie je) postihnuteľné zrakom, kým pri určovaní jeho ľudskej aj božskej podstaty zohráva úlohu viera, a preto tieto dva výroky nemožno klásť na jednu rovinu. Hieronym bol vo svojej odpovedi dômyselnejší ako jeho protivník:

„Oj, nie, drahý brat,“ povedal, „práve opak sa mi vidí pravdou, lebo všetky evanjeliá vyhlasujú, že Kristus bol človekom a jedol a pil a svojimi nadmieru zjavnými zázrakmi bol aj Bohom a toto všetko priam udiera do očí!“

„Čarodejníci a veštci tiež robili zázraky,“ povedal povýšenecky de Baune.

„Hej,“ odsekol mu Hieronym, „lenže pomocou čarodejníckych kúskov. A ty vari chceš Kristove zázraky porovnávať s čarodejníckymi kúskami?“ Zhromaždení pohoršene zašomrali, že to nechce. „A konečne,“ pokračoval Hieronym, ktorý si už myslel, že má víťazstvo na dosah ruky, „chcel by messer kardinál z Poggetta pokladať za kacírstvo vieru v Kristovu chudobu, keď na nej stojí regula takej rehole, ako je františkánska? Veď od Maroka po Indiu niet kráľovstva, kde by jej synovia neboli hlásali slovo Božie a prelievali svoju krv.“

„Svätá duša Petra Španiela,“ zašomral Viliam, „ochraňuj nás!“

„Najmilší bratku,“ zrúkol na to de Baune a pokročil dopredu, „rozprávaj si o krvi svojich frátrov, ale nezabúdaj, že túto daň zaplatili aj mnísi z iných reholí…“

„Pri všetkej úcte k pánu kardinálovi,“ kričal Hieronym, „ani jeden dominikán medzi neveriacimi nezomrel, kým iba v mojich časoch boli umučení deviati minoriti!“

Nato vstal dominikán biskup z Alborey celý červený v tvári. „V takom prípade ja môžem dokázať, že prv ako minoriti prišli do Tatárie, poslal tam pápež Inocent troch dominikánov!“

„Ale ba?“ zaškeril sa Hieronym. „Nuž a ja zas viem, že minoriti sú v Tatárii osemdesiat rokov a v celej krajine majú štyridsať kostolov, kým dominikáni sú iba na piatich miestach na pobreží a dokopy ich je tam zo pätnásť! A tým je vec vybavená!“

„Nič nie je vybavené,“ rozkričal sa Alborejčan, „lebo títo minoriti, čo plodia pinzokérov ako suky štence, pripisujú všetko len sebe, do neba vynášajú mučeníkov, a pritom majú krásne kostoly, parádne rúcha a obchodujú práve tak ako všetci ostatní mnísi!“

„Nie, nie, pane môj!“ prerušil ho Hieronym, „neobchodujú oni sami, ale prostredníctvom apoštolskej stolice, tí sú vlastníkmi, minoriti berú iba úžitok!“

„Naozaj?“ uškrnul sa biskup z Alborey. „A koľko ráz si ty sám predával bez prokurátorov? Viem o niekoľkých usadlostiach, ktoré…“

„Ak som to spravil, urobil som chybu,“ skočil mu do reči Hieronym, „nehádž na reholu to, čo mohlo byť iba mojou slabosťou!“

„Ale, ctihodní bratia,“ zasiahol v tej chvíli Abbo, „náš problém nie je v tom, či sú chudobní minoriti, lež v tom, či bol chudobný náš Pán…“

„V poriadku,“ ohlásil sa opäť Hieronym, „v tomto smere mám argument ostrý ako meč…“

„Svätý František, ochraňuj svojich synov…“ povzdychol si malodušne Viliam.

„A to taký,“ pokračoval Hieronym, „že východní kresťania a Gréci, ktorí dôvernejšie poznajú učenie cirkevných otcov než my, pokladajú Kristovu chudobu za celkom istú vec. A ak títo kacíri a rozkolníci tak jasne tvrdia takú jasnú pravdu, chceli by sme byť kacírskejší a rozkolníckejší než oni a popierať ju? Keby títo východní kresťania počuli niekoho z nás kázať proti tejto pravde, ukameňovali by ho!“

„Čo nepovieš?“ podpichol ho Alborejčan. „A prečo teda nekameňujú dominikánov, ktorí kážu práve proti nej?“

„Dominikánov? Tých som ja tam nikdy nevidel!“

Alborejčan očervenel ako moriak a utrúsil, že tento brat Hieronym bol v Grécku hádam pätnásť rokov, kým on tam bol od detstva. Hieronym odsekol, že on, teda ako dominikán, v Grécku možno aj bol, ale iba preto, aby si tam príjemne nažíval v krásnych biskupských palácoch, kým on, františkán, tam bol nie pätnásť, lež dvadsaťdva rokov a kázal aj v Carihrade pred cisárom. Nato sa Alborejčan, ktorý už nemal argumenty, pokúsil prekonať vzdialenosť, čo ho delila od minoritov, a slovami, ktoré sa neodvážim zopakovať, dával hlasno najavo svoj pevný úmysel, že biskupovi z Kaffy, ktorého mužnosť je vraj pochybná, vytrhá bradu a že ho ňou vyšľahá ako bičom podľa zásady, že trest má byť primeraný prečinu.

Ostatní minoriti pribehli k svojmu spolubratovi a vytvorili okolo neho ochrannú hradbu, Avignonci zas pokladali za potrebné poskytnúť účinnú pomoc dominikánovi a z toho vznikla (Pane, zmiluj sa nad najlepšími zo svojich synov!) šarvátka, ktorú sa opát aj s kardinálom márne usilovali urovnať. V huriavku, ktorý nasledoval, minoriti a dominikáni tak na seba kydali, akoby každý z nich bol kresťanom bojujúcim so Saracénmi. Na svojom mieste ostal jedine Viliam na jednej a Bernard Gui na druhej strane. Viliam vyzeral smutný, Bernard veselý, ak prejavom veselosti možno nazvať chabý úsmev, ktorý pohrával na inkvizítorových perách.

„Niet lepších argumentov,“ opýtal som sa svojho majstra, kým Alborejčan zúrivo šklbal za bradu biskupa z Kaffy, „ako dokázať, alebo poprieť Kristovu chudobu?“

„Môžeš tvrdiť aj jedno, aj druhé, milý môj Adso,“ povedal Viliam, „ale na základe evanjelií nikdy nebudeš môcť rozhodnúť, či a do akej miery Kristus pokladal za svoje vlastníctvo rúcho, ktoré mal na sebe a ktoré trebárs zahodil, keď sa zodralo. A ak chceš, učenie Tomáša Akvinského o vlastníctve je odvážnejšie ako učenie nás minoritov. My hovoríme: nič nevlastníme a všetko máme v úžitku. On hovoril: považujte sa za vlastníkov, len nech tomu, komu bude chýbať dačo, čo vy vlastníte, to necháte užívať, a nie z lásky k blížnemu, ale z povinnosti. Lenže otázka nestojí tak, či bol Kristus chudobný, lež tak, či má byť chudobná cirkev. A byť chudobný, to neznačí vlastniť či nevlastniť dajaký palác, ale ponechať si právo rozhodovať o pozemských veciach alebo sa ho vzdať.“

„Teda preto,“ povedal som, „cisár tak dáva na to, čo minoriti hovoria o chudobe.“

„Preto. Minoriti nahrávajú cisárovi v jeho boji proti pápežovi. Ale pre Marsilia a pre mňa je to hra dvojitá, chceli by sme, aby cisárova hra nahrávala nám a slúžila našej myšlienke o vláde ľudu.“

„A toto poviete, keď budete mať slovo?“

„Ak to poviem, splním svoje poslanie vyjadriť názory cisárskych teológov. Lenže tým moje poslanie zlyhá, lebo ja by som mal napomôcť k druhému stretnutiu v Avignone a nemyslím, že by Ján súhlasil, aby som ťa prišiel a hovoril takéto veci.“

„A teda ako?“

„Tak, že som sa dostal medzi dve protikladné sily, som ako ten somár, čo má pred sebou dve vrecia sena, ale nevie, z ktorého má žrať. Vec je v tom, že ešte nedozrel čas. Marsilius rojčí o premene, ktorá nateraz nie je možná, a Ľudovít nie je lepší od svojich predchodcov, aj keď je nateraz jedinou záštitou proti takému oplanovi, ako je Ján. Asi budem musieť prehovoriť, ak sa len títo všetci skôr nepovraždia. V každom prípade píš, Adso, nech ostane aspoň stopa po tom, čo sa tu dnes odohráva.“

„A Michal?“

„Bojím sa, že iba stráca čas. Kardinál vie, že pápež nehľadá sprostredkovanie, Bernard Gui vie, že sa musí pričiniť, aby stretnutie stroskotalo, a Michal vie, že do Avignonu pôjde v každom prípade, lebo nechce, aby rehoľa popretŕhala všetky putá s pápežom. A bude riskovať život.“

Kým sme sa takto rozprávali – a skutočne neviem, ako sme tam jeden druhého mohli počuť – hádka dosiahla vrchol. Na pokyn Bernarda Guiho zasiahli lukostrelci a zabránili, aby sa obidva tábory naozaj do seba pustili päsťami. Lenže tí ako obliehajúci na jednej a obliehaní na druhej strane pevnostného múru hádzali po sebe výkrikmi odporu a nadávkami, ktoré tu uvádzam, ako príde, nevediac už, kto bol ich pôvodcom, veď ani neodzneli postupne, ako by to bolo pri hádke v našich krajoch, ale podľa stredozemského spôsobu sa vŕšili jedna na druhú ako vlny besniaceho mora.

„Evanjelium hovorí, že Kristus mal mešec!“

„Prestaň s tým tvojím mešcom, veď ho maľujete ešte aj na krížoch! Ako potom vysvetlíš, že keď náš Pán bol v Jeruzaleme, každý večer sa vracal do Betánie?“

„Ak náš Pán chcel nocovať v Betánii, tak tam aj nocoval. A kto si ty, že sa opovažuješ skúmať jeho rozhodnutie?“

„To nie, ty starý cap, náš Pán sa vracal do Betánie, lebo nemal peniaze, aby si v Jeruzaleme mohol zaplatiť útulok!“

„Ten starý cap si ty, Bonagrazia! A čo náš Pán v Jeruzaleme jedol?“

„A ty chceš povedať, že kôň, ktorý dostáva od svojho pána obrok, aby vyžil, je vlastníkom toho obroku?“

„Takže porovnávaš Krista s koňom…“

„Ja nie, to ty porovnávaš Krista so svätokupeckým prelátom z tvojho dvora, ty kopec výkalov!“

„Hej? A koľko ráz musela svätá stolica vziať na seba proces na obranu vášho majetku?“

„Majetku cirkvi, nie nášho! My sme ho mali len v úžitku!“

„V takom, aby ste ho premárnili, aby ste si nastavali krásne kostoly so zlatými sochami, vy pokrytci, čaše plné neprávostí, obielené hroby, stoky nerestí! Vy veľmi dobre viete, že nie chudoba, ale kresťanská láska je základom dokonalého života!“

„To povedal ten váš pažravec Tomáš!“

„Daj si pozor, ty bezbožník! Ten, koho nazývaš pažravcom, je svätec svätej cirkvi rímskej!“

„Svätec mojich sandálov, ktorého Ján kanonizoval, aby napálil františkánov! Váš pápež nemôže nikoho vyhlásiť za svätca, lebo je to kacír! Ba arcikacír!“

„Túto povedačku už poznáme! Je to tvrdenie, ktoré vyhlásil v Sachsenhausene ten bavorský pajác a ktoré pripravil váš Ubertino!“

„Daj si pozor na reči, ty sviniar, syn babylonskej neviestky a ešte iných ženštín! Ty dobre vieš, že toho roku Ubertino nebol u cisára, ale priamo v Avignone, v službe u kardinála Orsiniho, a pápež ho práve vtedy vyslal do Aragónska!“

„Ja viem, ja viem, že sľub chudoby dodržiaval pri stole kardinála, ako to robí teraz v najbohatšom opátstve celého polostrova! Keď si to nebol ty, Ubertino, kto potom pošepol Ľudovítovi, aby použil tvoje spisy?“

„Môžem ja za to, že cisár číta moje spisy? Tvoje určite čítať nebude, keď si negramotný!“

„Ja že som negramotný?! A bol gramotný ten váš František, čo sa rozprával s husami?“

„Rúhaš sa!“

„To ty sa rúhaš, ty rozkošnícky bratko!“

„Nikdy som nebol rozkošníkom a ty to dobre vieš!!!“

„A veru si bol aj s tvojimi bratkami, keď si sa pchal do postele Kláre z Montefalka!“

„Nech ťa Boh skára! V tom čase som bol inkvizítorom a Klára už predtým vydýchla naposledy v oblaku svätosti.“

„Klára možno šírila okolo seba vôňu svätosti, ale ty si vdychoval inakšiu vôňu, keď si spieval mníškam matutínum!“

„Len pokračuj, pokračuj, veď ťa hnev Boží dostihne, ako dostihne aj tvojho pána, ktorý poskytol útulok takým dvom kacírom, ako je ten Ostrogót Eckhart (Eckhart (cca 1260-1328) – nemecký dominikánsky teológ a filozof; r. 1326 sa proti nemu začalo inkvizičné vyšetrovanie) a ten anglický černokňažník, ktorého voláte Branucerton!“

„Ctihodní bratia, ctihodní bratia!“ volali kardinál Bertrand aj opát.

Piaty deň

TERCIA

Tu Severín hovorí Viliamovi o akejsi zvláštnej knihe a Viliam hovorí legátom o akejsi zvláštnej koncepcii svetskej moci.

Hádka ešte zúrila, keď vošiel jeden z novicov, ktorí mali dozor pri dverách, prešiel cez tú trmu-vrmu ako ten, čo ide cez pole bičované ľadovcom, a pošepkal Viliamovi, že Severín sa s ním chce súrne rozprávať. Vyšli sme do nartexu, kde sa tlačili zvedaví mnísi a z kriku a lomozu sa usilovali vyrozumieť čosi z toho, čo sa vnútri dialo. V prvom rade sme zazreli Aymara z Alessandrie, ktorý nás privítal svojím zvyčajným súcitným úškľabkom nad bláznivosťou sveta. „Od vzniku žobravých rádov sa kresťanstvo nepochybne stalo cnostnejším,“ povedal.

Viliam ho celkom bezohľadne odstrčil a zamieril k Severínovi, ktorý na nás čakal v kúte. Bol znepokojený, chcel sa s nami rozprávať osamote, ale v tej trme-vrme sa nedalo nájsť pokojného miesta. Chceli sme vyjsť na dvor, ale na prahu kapitulnej siene sa zjavil Michal z Ceseny a súril Viliama, aby sa vrátil, lebo hádka vraj už utícha a má sa pokračovať vo vystúpeniach.

Viliam, postavený pred ďalšie dve vrecia sena, vyzval Severína, aby rýchlo povedal, čo mu chce oznámiť, a bylinkár sa usiloval hovoriť tak, aby ho okolostojaci nezačuli.

„Berengár určite bol v špitáli, prv ako išiel do kúpeľov,“ povedal.

„Ako to vieš?“ Niekoľkí mnísi, zaujatí naším šuškaním, podišli bližšie. Severín ešte väčšmi stíšil hlas a obzrel sa okolo seba.

„Povedal si mi, že ten človek… mal mať čosi pri sebe… No a ja som v svojom laboratóriu našiel čosi zastrčené medzi knihami… cudziu knihu, akúsi zvláštnu knihu…“

„To musí byť tá naša,“ povedal víťazoslávne Viliam, „hneď mi ju dones!“

„Nemôžem,“ povedal Severín, „potom ti to vysvetlím. Objavil som… myslím, že som objavil niečo zaujímavé… Musíš prísť ty za mnou, musím ti ju ukázať… opatrne…“ Ďalej nepokračoval. Zbadali sme, že nečakane a ticho ako zvyčajne sa vedľa nás vynoril Jorge. Ruky mal vystreté pred seba, akoby to miesto nepoznal a akoby sa usiloval pochopiť, kam ide. Normálny človek by Severínov šepot začuť nemohol, no my sme už dávno vedeli, že Jorge, tak ako všetci slepci, má sluch mimoriadne citlivý.

Zdalo sa však, že starec naozaj nič nepočul. Pustil sa opačným smerom, dotkol sa jedného mnícha a o čosi ho požiadal. Ten ho jemne chytil za rameno a vyviedol ho von. V tej chvíli sa opäť ukázal Michal a znova naliehavo volal Viliama nazad. Nato sa môj majster rozhodol. „Prosím ťa,“ povedal Severínovi, „vráť sa hneď ta, odkiaľ si prišiel. Zatvor sa tam a čakaj na mňa. A ty,“ povedal mne, „sleduj Jorgeho. Ak aj čosi začul, nemyslím, že sa dá odviesť do špitála. V každom prípade mi povieš, kam ide.“

Už mal vojsť do siene, keď zbadal (a ja s ním), ako sa Aymarus prediera pomedzi prítomných a ide za odchádzajúcim Jorgem. Tu sa môj majster dopustil neuváženého činu, keď na Severína, ktorý už bol na prahu vonkajšieho portálu, cez celý nartex zavolal: „Ako ti vravím, nedovoľ nikomu, aby sa tie písma… vrátili ta, odkiaľ vyšli!“ Ja som už bol na odchode za Jorgem, no v tom okamihu som zazrel, ako celárius, ktorý sa opieral o zárubňu vonkajších dverí a tiež začul Viliamove slová, s tvárou skrivenou od strachu hľadí raz na môjho majstra, raz na bylinkára. Videl, že Severín vychádza von, a pobral sa za ním. Ja som sa bál pustiť z očí Jorgeho, ktorého už-už pohltila hmla, ale súčasne som z prahu videl, že aj tí dvaja miznú v opare opačným smerom. Rýchlo som si zrátal, čo mám robiť. Dostal som rozkaz, aby som sledoval slepca, ale preto, lebo Viliam sa obával, že pôjde k špitálu. Lenže ten aj so svojím sprievodcom išiel iným smerom, prechádzal rajským dvorom a smeroval do kostola alebo do Budovy. Celárius zasa určite išiel za bylinkárom a Viliam mal obavy, že by sa niečo mohlo stať v laboratóriu. Preto som sa pustil za tými dvoma a navyše som hľadal odpoveď na otázku, kam asi šiel Aymarus, ak neodišiel z celkom iných dôvodov.

Držal som sa v primeranej vzdialenosti a nestrácal som celária z očí. Ten spomalil krok, lebo zbadal, že ho sledujem. Nemohol vidieť, že ten tieň, ktorý sa mu zavesil na päty, som ja, ako som ani ja nemohol vidieť, že tieň, ktorému som v pätách, je on, ale ako som ja nemal pochybnosti o ňom, tak ani on ich nemal o mne.

Tým, že som ho prinútil, aby dával pozor na mňa, som mu zabránil prilepiť sa na Severína. A teda, keď sa v hmle ukázali dvere na špitáli, už boli zamknuté. Severín už bol, vďaka Bohu, dnu. Celárius sa ešte raz obrátil a pozrel na mňa, vtedy už stojaceho nehybne ako strom v sade, potom sa zrejme rozhodol a vykročil ku kuchyni. Zdalo sa mi, že svoje poslanie som splnil, Severín je predsa rozumný človek, sám dá na seba pozor a neotvorí nikomu. Keďže som tam už nemal čo robiť, a najmä preto, že som až horel od zvedavosti sledovať, čo sa robí v kapitulnej sieni, rozhodol som sa, že sa ta vrátim a zreferujem Viliamovi, ako bolo. Asi som urobil chybu, mal som ešte zostať na stráži a boli by sme predišli mnohým iným nešťastiam. Lenže to viem až teraz, vtedy som to ešte nevedel.

Ako som sa vracal, bezmála som sa zrazil s Bendikom, ktorý sa na mňa sprisahanecky usmial: „Severín našiel čosi, čo ostalo po Berengárovi, však?“

„Čo ty o tom vieš?“ odvrkol som mu, správajúc sa k nemu ako k svojmu rovesníkovi, čiastočne z hnevu a čiastočne pre jeho mladistvú tvár, na ktorej teraz sedela takmer detská zlomyseľnosť.

„Nie som hlupák,“ odvetil Bendik, „Severín pribehol povedať čosi Viliamovi, ty dávaš pozor, aby za ním nik nešiel…“

„A ty zas priveľmi pozoruješ nás a Severína,“ povedal som nazlostený.

„Ja? Pravdaže vás pozorujem. Od predvčerajška oka nespúšťam ani z kúpeľov, ani zo špitála. Keby som bol mohol, už by som ta bol vošiel. Dal by som si oko vyklať, aby som zvedel, čo Berengár v knižnici našiel.“

„Priveľa chceš vedieť, a nemáš na to právo!“

„Som scholár (scholár – stredoveký študent) a mám právo vedieť, prišiel som sem z konca sveta, aby som sa zoznámil s knižnicou, a knižnica ostáva zatvorená, akoby obsahovala škodlivé veci, a ja…“

„Pusť ma,“ povedal som príkro.

„Choď si, veď si mi už povedal, čo som chcel vedieť.“

„Ja?“

„Aj mlčaním človek hovorí.“

„Radím ti, aby si do špitála nechodil,“ povedal som mu.

„Nepôjdem, nepôjdem, nemaj strach. Nikto mi však nezakáže, aby som sa nepozeral zvonka.“

Ďalej som ho už nepočúval a opäť som vošiel do kapitulnej siene. Ten zvedavec, ako sa mi zdalo, nepredstavoval nijaké nebezpečenstvo. Sadol som si k Viliamovi a v krátkosti som ho oboznámil so situáciou. Súhlasne prikývol, potom mi naznačil, aby som bol ticho. Hurhaj sa už utišoval, legáti obidvoch strán si práve vymieňali bozk pokoja. Alborejčan vychvaľoval vieru minoritov, Hieronym velebil milosrdenstvo rehole kazateľov, všetci rečnili o nádeji na cirkev, ktorú už nebudú zmietať vnútorné rozbroje. Tí oslavovali silu, tamtí umiernenosť tých druhých, všetci sa dožadovali spravodlivosti a navzájom sa nabádali, aby boli rozvážni. Nikdy som nevidel toľko ľudí tak úprimne upriamených na triumf božských a hlavných cností.

Bertrand z Poggetta však už pozýval Viliama, aby vyložil tézy cisárskych teológov. Viliam neochotne vstal: na jednej strane si uvedomoval, že zo stretnutia niet nijakého úžitku, na druhej chcel čím skôr odtiaľ odísť a tajomná kniha ho už omínala väčšmi než osud stretnutia. Bolo však jasné, že sa svojej povinnosti nemôže vyhnúť.

Začal teda s mnohými „hm“ a „ehm“, bolo ich azda viac než zvyčajne a viac, než bolo treba, akoby chcel dať najavo, že si vôbec nie je istý tým, čo má povedať, a svoju reč uviedol tvrdením, že veľmi dobre chápe stanoviská rečníkov, ktorí hovorili pred ním, no že na druhej strane to, čo iní nazývajú „doktrínou“ cisárskych teológov, nie je nič inšie než zopár nesúvislých úvah, ktoré si nerobia nárok na to, aby sa pokladali za pravdu viery.

Potom povedal, že vzhľadom na nekonečnú dobrotu, ktorú Boh prejavil tým, že stvoril ľudské pokolenie a že miluje bez rozdielu všetky svoje dietky, už z tých stránok knihy Genesis, kde sa ešte nehovorí o kňazoch ani o kráľoch, ako aj z toho, že Pán dal Adamovi a jeho potomkom vládu nad vecami tohto sveta, ak budú zachovávať Božie zákony, možno usudzovať, že mu nebola cudzia myšlienka, aby o pozemských veciach rozhodoval sám ľud ako zákonodarca a ozajstná prvotná príčina zákona. Za ľud by vraj bolo dobré pokladať celé spoločenstvo obyvateľov krajiny, ale keďže medzi tých treba rátať aj deti, obmedzencov, zločincov a ženy, bolo by azda rozumné definovať ľud ako najlepšiu časť obyvateľov, hoci on sám nateraz nepokladá za potrebné vyjadriť sa o tom, kto k nemu skutočne patrí.

Zaodŕhal, prítomným na svoje ospravedlnenie povedal, že počasie je naozaj veľmi sychravé, a vyslovil predpoklad, že ľud by mohol vyjadriť svoju vôľu formou voleného všeobecného zhromaždenia. Povedal, že sa mu vidí rozumné, aby takéto zhromaždenie mohlo zákon vykladať, meniť alebo rušiť, pretože ak zákon vynáša jedna osoba, mohla by z nevedomosti alebo zo zlomyseľnosti spôsobiť zlo, a dodal, že prítomným netreba pripomínať, ku koľkým takýmto prípadom v ostatných časoch došlo. Vybadal som, že prítomní, v ktorých predchádzajúce Viliamove slová vyvolali značné rozpaky, v tomto s ním nemohli nesúhlasiť, lebo nesporne každý z nich mal na mysli inú osobu a tú pokladal za najhoršiu.

A teda, pokračoval Viliam, ak jednotlivec môže vynášať zlé zákony, nevytvoria lepšie zákony mnohí ľudia? Ide prirodzene, ako zdôraznil, o svetské zákony, upravujúce správny chod svetských záležitostí. Boh Adamovi riekol, aby nejedol zo stromu poznania dobra a zla, a to bol zákon Boží; ale potom mu dal oprávnenie, ba čo vravím, priamo ho vyzval, aby veciam dával mená, a v tom svojmu pozemskému poddanému nechal úplnú slobodu. A hoci v dnešných časoch daktorí ľudia tvrdia, že nomina sunt consequentia rerum (nomina sunt… – mená sú dôsledkami vecí), kniha Genesis v tomto ohľade hovorí veľmi jasne: Boh priviedol k človeku všetku poľnú zver a všetko vtáctvo nebeské, aby videl, ako ich pomenuje, a každý živý tvor mal sa menovať tak, ako ho pomenuje človek. A hoci prvý človek bol určite taký múdry, že vo svojom rajskom jazyku každú vec a každé zviera nazval podľa ich prirodzenosti, nič to nemení na skutočnosti, že keď vymýšľal meno, ktoré by podľa jeho úsudku tej prirodzenosti najlepšie zodpovedalo, uplatňoval akési zvrchované právo. Lebo dnes je už známe, že mená, ktoré ľudia prisudzujú pojmom, sú rozličné a iba pojmy ako znaky vecí sú pre všetkých rovnaké. Tak slovo nomen (nomen – meno) nepochybne pochádza od nomos, teda zákon, keďže práve nomina dávajú ľudia ad placitum, čiže na základe slobodného spoločného dohovoru.

Prítomní sa proti tomuto učenému výkladu neodvážili nič namietať. Z toho – rozvádzal ďalej Viliam – jasne vidieť, že vynášanie zákonov o veciach tohto sveta, a teda o veciach miest a kráľovstiev, nemá nič spoločného s uchovávaním a vysvetľovaním Božieho slova, tie sú neodcudziteľnou výsadou cirkevnej vrchnosti. A preto – hovoril ďalej Viliam – sú nešťastní neveriaci, ktorí nemajú takúto autoritu, čo by im vykladal slovo Božie (a tu všetci poľutovali neveriacich). Môžeme však preto hovoriť, že neveriaci nemajú sklon vydávať zákony a spravovať svoje veci prostredníctvom vlád, kráľov, cisárov alebo sultánov a kalifov, či už ako ich všetkých volajú? A možno azda poprieť, že mnohí rímski cisári – spomeňme si len na Trajána – múdro vykonávali svoju svetskú moc? A kto dal pohanom a neveriacim túto prirodzenú schopnosť vydávať zákony a žiť v politických spoločenstvách? Azda ich falošní bohovia, ktorí absolútne nejestvujú (alebo nejestvujú absolútne, nech už túto zápornú modalitu chápeme ako chceme)? Mohol im ju udeliť jedine Boh zástupov, Boh Izraela, Otec nášho Pána Ježiša Krista… Je to prekrásny dôkaz Božej dobroty, ktorá udelila schopnosť rozhodovať v politických veciach aj tým, čo neuznávajú autoritu rímskeho veľkňaza a nevyznávajú tie isté sväté, sladké a strašné tajomstvá ako kresťanský ľud! Či môže byť krajší dôkaz toho, že pozemská vláda a svetská právomoc nemajú nič spoločného s cirkvou a so zákonom Ježiša Krista, ale že boli Bohom stanovené nezávisle od akéhokoľvek cirkevného schválenia, a dokonca ešte skôr, ako vzniklo naše sväté náboženstvo?

Opát zakašlal, tentoraz však už nie sám. Mnohí z prítomných sa hniezdili na laviciach a sucho odŕhali. Videl som, ako si kardinál oblizol pery a netrpezlivým, jednako však zdvorilým pohybom vyzval Viliama, aby prešiel k veci. A Viliam prikročil k tomu, čo všetkým, aj tým poslucháčom, ktorí s ním neboli zajedno, pripadalo ako azda nepríjemné, ale logické vyústenie jeho nenapadnuteľného prejavu. Povedal teda, že podľa neho sa jeho dedukcie opierajú o príklad samého Krista, ktorý neprišiel na tento svet, aby rozkazoval, lež aby sa podrobil podmienkam, ktoré na ňom našiel, aspoň pokiaľ ide o zákony cisárove. Kristus nechcel, aby apoštoli rozkazovali a vládli, a preto je zrejme múdre, aby ich nástupcovia boli zbavení každej svetskej a represívnej moci. Keby pápež, biskupi a kňazi neboli podriadení svetskej a represívnej moci vladára, bola by tým popretá vladárova autorita a tým aj poriadok, ktorý – ako sa vyššie dokázalo – ustanovil sám Boh. Treba, pravdaže, brať do úvahy aj veľmi háklivé prípady – pokračoval Viliam – ako sú kacíri, o ktorých kacírstve sa môže vysloviť jedine cirkev ako strážkyňa pravdy, no trestať môže iba rameno svetskej spravodlivosti. Keď cirkev odhalí kacírov, má ich samozrejme oznámiť vladárovi, ktorý má vedieť, ako žijú jeho poddaní. Ako však má s kacírom naložiť vladár? Odsúdiť ho v mene tej Božej pravdy, ktorej nie je strážcom? Vladár môže a má odsúdiť kacíra, ak jeho počínanie ohrozuje spolužitie ostatných, teda ak si kacír presadzuje svoje kacírstvo tak, že zabíja alebo ohrozuje tých, ktorí s ním nie sú zajedno. Lenže tu sa moc vladára končí, lebo nikoho na tejto zemi nemožno mučením prinútiť, aby nasledoval prikázania evanjelia. Kam by sa inak podela slobodná vôľa, za ktorej uplatňovanie bude každý súdený na druhom svete? Cirkev má a musí upozorniť kacíra, že opúšťa spoločenstvo veriacich, ale na tejto zemi ho nemôže súdiť ani nútiť proti jeho vôli. Keby bol Kristus chcel, aby jeho kňazi mali represívnu moc, bol by stanovil presné predpisy, ako to urobil Mojžiš v Starom zákone. Ale on ich nestanovil. Teda to nechcel. Alebo budeme tvrdiť, že Kristus to chcel, lenže za tri roky svojho kazateľského účinkovania nemal čas alebo to nevedel povedať? Nechcel to a to je správne, lebo keby to bol chcel, potom by pápež mohol nanútiť svoju vôľu kráľovi a kresťanstvo by už nebolo zákonom slobody, lež neznesiteľným otroctvom.

Toto všetko, dodal Viliam s veselou tvárou, nie je obmedzením moci najvyššieho kňaza, lež naopak, je to vyzdvihnutím jeho poslania: lebo sluha sluhov Božích je na tejto zemi, aby slúžil iným, nie aby iní slúžili jemu. A napokon, bolo by prinajmenšom čudné, keby pápež mal právomoc nad vecami cisárskej ríše, a nad ostatnými krajinami zeme nie. Ako je známe, to, čo pápež hovorí o božských veciach, platí pre poddaných francúzskeho kráľa práve tak ako pre poddaných anglického kráľa, ale malo by to platiť aj pre poddaných veľkého chána alebo sultána neveriacich, ktorých nazývame neveriacimi práve preto, lebo nemajú vieru v túto prekrásnu pravdu. A keby teda pápež z titulu svojho úradu vzal na seba svetskú právomoc iba nad vecami cisárskej ríše, mohlo by to vyvolať podozrenie, že práve pre stotožnenie svetskej právomoci s duchovnou nemá duchovnú právomoc nielen nad Saracénmi a nad Tatármi, lež ani nad Francúzmi a Angličanmi – čo by bolo zločinné rúhanie. A to je aj dôvod, končil môj majster, prečo pokladá za správne pripomenúť, že avignonská cirkev by sa dopustila krivdy na celom ľudstve, keby tvrdila, že jej prislúcha právo schváliť alebo zosadiť toho, kto bol zvolený za rímskeho cisára. Na cisársku ríšu pápež nemá väčšie právo ako na iné ríše, a keďže pápežovmu schváleniu nepodliehajú ani francúzsky kráľ, ani sultán, niet žiadneho dôvodu, prečo by mu mal podliehať cisár Nemcov a Talianov. Taká závislosť nie je daná božským právom, lebo v Písme sa o tom nehovorí. Nepotvrdzuje ju ani právo ľudské, a to z vyššie uvedených dôvodov. Pokiaľ ide o súvislosť s dišputou o chudobe, povedal napokon Viliam, jeho skromné názory, ktoré spolu s inými, ako s Marsiliom z Padovy a Jánom z Jandunu, vypracoval vo forme podnetov na rozpravu, vedú k nasledujúcim záverom: ak chcú františkáni ostať chudobní, pápež sa nemá ani nesmie stavať proti takémuto cnostnému želaniu. Pravda, keby sa domnienka o Kristovej chudobe dokázala, nielenže by to pomohlo minoritom, ale posilnilo by to aj myšlienku, že Kristus si nenárokoval nijakú svetskú právomoc. Ale dnes ráno od veľmi múdrych ľudí počul, že Kristova chudoba sa dokázať nedá. Vidí sa mu teda primeranejším dokazovanie obrátiť. Keďže nikto netvrdil, a ani by to tvrdiť nemohol, že si Ježiš pre seba a pre svojich apoštolov nárokoval dajakú právomoc na zemi, vidí v tomto jeho odstupe od svetských vecí dostatočný dôvod, aby sme bez nebezpečenstva hriechu zastávali názor, že Ježiš takisto dával prednosť chudobe.

Viliam hovoril skromne a svoje istoty vyjadroval tak pochybovačne, že nikto z prítomných nemohol vstať a napadnúť jeho tvrdenia. To však neznačí, že by všetci boli súhlasili s tým, čo povedal. Nielen Avignončania sa teraz vrteli, mračili a vymieňali si poznámky; podľa všetkého tieto slová veľmi nepriaznivo zapôsobili aj na samého opáta, lebo vyzeral, akoby si myslel, že takto si vzťahy medzi svojou rehoľou a ríšou vôbec nepredstavuje. A pokiaľ ide o minoritov, Michal z Ceseny bol v rozpakoch, Hieronym ohúrený, Ubertino zamyslený.

Ticho prerušil vždy usmievavý a uvoľnený kardinál z Poggetta, prívetivo sa Viliama spýtal, či by nešiel do Avignonu a všetko toto nepovedal messerovi pápežovi. Viliam sa ho zasa opýtal, čo si o tom myslí on, a kardinál povedal, že messer pápež si už v živote vypočul veľa pochybných názorov a že je to človek láskavý ku všetkým svojim dietkam, ale že tieto výroky by ho určite veľmi zarmútili.

Tu sa ozval Bernard Gui, ktorý až dovtedy neotvoril ústa: „Veľmi by ma tešilo, keby brat Viliam, ktorý tak obratne a výrečne vie vyložiť svoje myšlienky, prišiel a podrobil ich pápežovmu súdu…“

„Presvedčili ste ma, pán Bernard,“ povedal Viliam. „Neprídem.“ Potom sa ospravedlňujúco obrátil na kardinála: „Ako vidíte, chytá sa ma pľúcny katar a to ma odrádza, aby som sa v tomto čase vydal na takú dlhú cestu.“

„A prečo ste teda hovorili tak dlho?“ spýtal sa kardinál.

„Aby som vydal svedectvo o pravde,“ povedal pokorne Viliam. „Pravda nás oslobodí.“

„Oj, nie!“ vybuchol v tej chvíli Jean de Baune. „Tu nejde o pravdu, ktorá nás oslobodí, ale o prehnanú slobodu, ktorá sa chce stať pravdou!“

„Aj to je možné,“ pripustil vľúdne Viliam.

Preletelo mi hlavou tušenie, že už-už sa strhne búrka sŕdc aj jazykov oveľa zúrivejšia od tej prvej. No nestalo sa nič. Kým de Baune ešte hovoril, vošiel kapitán lukostrelcov a pošepkal čosi Bernardovi do ucha. Ten razom vstal a pohybom ruky si vyžiadal slovo.

„Bratia,“ povedal, „je možné, že v tejto užitočnej diskusii budeme pokračovať, teraz nás však jedna nesmierne závažná udalosť núti s opátovým dovolením prácu prerušiť. Možno som nechtiac splnil aj očakávania opáta, ktorý dúfal, že bude odhalený pôvodca mnohých zločinov, čo sa tu v minulých dňoch stali. Ten človek je teraz v mojich rukách. No, bohužiaľ, bol dolapený priveľmi neskoro, aj tentokrát… Čosi sa tam stalo…“ povedal a ukázal kamsi von. Náhlivo prešiel sieňou a vyšiel na dvor. Mnohí ho nasledovali, Viliam medzi prvými a ja s ním.

Môj majster na mňa pozrel a povedal: „Obávam sa, že sa čosi stalo so Severínom.“

Piaty deň

SEXTA

Tu nájdu zavraždeného Severína, ale nenájdu knihu, ktorú našiel on.

Rýchlo a plní úzkosti sme prešli cez otvorené priestranstvo. Kapitán lukostrelcov nás viedol k špitálu, a keď sme ta došli, zbadali sme, že v hustej sivej hmle sa hemžia akési tiene: boli to mnísi a sluhovia, čo sa ta zbiehali, a lukostrelci, ktorí stáli pri dverách a zatarasovali vchod.

„Týchto ozbrojencov som poslal hľadať muža, ktorý môže vrhnúť svetlo na mnoho záhad,“ povedal Bernard.

„Brata bylinkára?“ spýtal sa ohromený opát.

„Nie, hneď uvidíte,“ povedal Bernard, predierajúci sa dovnútra.

Vošli sme do Severínovej pracovne a tu sa našim očiam naskytol bolestný pohľad. Nešťastný bylinkár ležal s rozbitou hlavou v kaluži krvi. Bol mŕtvy. Police naokolo vyzerali, akoby sa nimi bola prehnala búrka: doničené ampuly, fľaše, knihy a písomnosti sa váľali kade-tade. Vedľa mŕtveho tela ležala armilárna sféra (armilárna sféra – astronomická pomôcka na znázornenie zdanlivého pohybu slnka a hviezd), bola aspoň dvakrát väčšia než ľudská hlava, z jemne opracovaného kovu, osadená na nízkej ozdobnej trojnožke a navrchu mala zlatý kríž. Inokedy som ju vídal na stole naľavo od vchodu.

Na opačnom konci miestnosti dvaja lukostrelci pevne zvierali celária, ktorý sa im chcel vytrhnúť, tvrdiac, že je nevinný, a keď videl, že dnu vošiel opát, začal volať ešte hlasnejšie. „Pane,“ kričal, „zdanie je proti mne! Keď som vošiel, Severín už bol mŕtvy a našli ma tu, ako bez slova hľadím na toto hrozné nešťastie.“

Veliteľ lukostrelcov pristúpil k Bernardovi, a keď mu ten dovolil, pred všetkými mu podal hlásenie. Lukostrelci dostali rozkaz, aby našli a zatkli celária a viac ako dve hodiny ho hľadali po celom opátstve. Pomyslel som si, že Bernard im ten príkaz musel ešte dať predtým, ako vošiel do kapitulnej siene, a vojaci, ktorí sa tam nevyznali, pravdepodobne hľadali na nesprávnych miestach a nezbadali, že celárius, ešte nevediac, čo ho čaká, stojí s ostatnými v nartexe. A navyše im hľadanie sťažovala hmla. Tak či tak, z kapitánových slov vychádzalo, že Remígius potom, ako som ho nechal, išiel smerom ku kuchyni, niekto ho videl a upozornil lukostrelcov, no keď tí prišli do budovy, Remígius už bol zasa preč, odišiel však tesne predtým, lebo Jorge, ktorý bol v kuchyni, tvrdil, že sa s ním iba pred chvíľkou rozprával. Lukostrelci teda hľadali po planine smerom k záhradám a tam sa pred nimi ako duch vynoril z hmly starý Alinardus, ktorý tam takmer zablúdil. Práve ten im povedal, že pred chvíľou videl, ako celárius vošiel do špitála. Išli teda ta a tam našli dvere otvorené. Keď vošli, našli bezduchého Severína a celária, ktorý ako zmyslov zbavený prekutával police a hádzal na zem všetko od kraja, akoby čosi hľadal. Bolo ľahké uhádnuť, čo sa stalo, zakončil kapitán. Remígius vošiel, vrhol sa na bylinkára, zabil ho a potom hľadal to, pre čo ho zabil.

Jeden lukostrelec zdvihol zo zeme armilárnu sféru a podal ju Bernardovi. Pôsobivá sústava medených a strieborných kruhov, spojená spleťou hrubých bronzových prstencov, chytená za driek trojnohého podstavca, dopadla na lebku obete tak prudko, že mnoho tenších kruhov sa pri tom zlomilo alebo prehlo dovnútra. A o tom, že práve tá časť dopadla na Severínovu hlavu, svedčili stopy krvi, ba aj chumáče vlasov a slizovité kúsky mozgovej hmoty.

Viliam sa sklonil k Severínovi, aby potvrdil jeho smrť. Oči toho úbožiaka, zaliate krvou, ktorá sa mu valila z hlavy, boli vytreštené a ja som sa v duchu pýtal, či by sa, ako sa vraj v iných prípadoch stalo, z tých meravých zreničiek nedal vyčítať odraz posledných vnemov obete – obraz vraha. Videl som, že Viliam sa pokúša prezrieť mŕtvemu ruky, aby zistil, či nemá na prstoch čierne škvrny, hoci v tomto prípade bola príčina smrti celkom zjavná: Severín však mal na rukách tie isté kožené rukavice, v ktorých, ako som videl, sa dotýkal nebezpečných bylín, jašterov a neznámeho hmyzu.

Bernard Gui sa medzitým obrátil k celáriovi: „Remígius z Varagine, tak sa voláš, nie? Kázal som svojim ľuďom, aby ťa hľadali pre iné obvinenia a aby sa potvrdili iné podozrenia. Teraz vidím, že som konal správne, hoci až príliš neskoro, čo si veľmi vyčítam. Pane,“ povedal opátovi, „pokladám sa takmer za zodpovedného za tento posledný zločin, lebo už od rána, potom, ako som si vypočul priznania toho nešťastníka, zatknutého dnes v noci, som vedel, že tohto človeka treba zaistiť. Lenže ako ste aj vy videli, dopoludnia som bol zaneprázdnený inými povinnosťami a moji ľudia robili, čo mohli…“

Ako rozprával, a hovoril nahlas, aby ho všetci okolostojaci počuli (miestnosť sa medzitým už zaplnila, ľudia sa pchali do každého kúta, obzerali si porozhadzované a doničené veci, ukazovali na mŕtveho a potichu komentovali ten veľký zločin), zbadal som v malom hlúčku Malachiáša, ktorý zachmúrene pozoroval, čo sa deje. Zbadal ho aj celárius, ktorého práve vtedy vliekli von. Vytrhol sa zo zovretia lukostrelcov, vrhol sa na spolubrata, zdrapil ho za habit a krátko a zúfalo mu hovoril čosi tvárou v tvár, kým ho lukostrelci znova nechytili. Keď ho už surovo odvláčali, ešte raz sa obrátil k Malachiášovi a zavolal mu: „Prisahaj a ja sa zaprisahám tiež!“

Malachiáš hneď neodvetil, akoby hľadal vhodné slová. Keď už celária ťahali cez prah, povedal mu: „Nepodniknem nič proti tebe.“

Pozreli sme s Viliamom na seba a spýtali sme sa, čo to značí. Aj Bernard pozoroval tento výjav, ale nevyzeral znepokojený, dokonca sa na Malachiáša usmial, akoby schvaľoval jeho slová a spečaťoval s ním akési zlovestné spojenectvo. Potom oznámil, že hneď po obede sa v kapitulnej sieni zíde predbežný tribunál a verejne začne vyšetrovanie. Nariadil, aby celária odviedli do temnice pod vyhňu a nedovolili mu hovoriť so Salvátorom, a vyšiel. V tej chvíli sme počuli, že na nás spoza chrbta volá Bendik: „Vošiel som hneď po vás,“ povedal šeptom, „keď miestnosť bola ešte poloprázdna, no Malachiáš tu nebol.“

„Asi vošiel potom,“ povedal Viliam.

„Nevošiel,“ uistil ho Bendik, „stál som pri dverách, videl som, kto vchádza. Vravím vám, Malachiáš bol dnu… už predtým.“

„Kedy predtým?“

„Predtým, ako vošiel celárius. Odprisahať by som to nemohol, ale myslím si, že vyšiel spoza toho závesu, keď nás tu už bolo mnoho,“ povedal a ukázal na širokú plachtu, zastierajúcu posteľ, na ktorú Severín ukladal práve ošetreného pacienta.

„Chceš tým povedať, že Severína zabil on a že sa ta schoval, keď vošiel celárius?“ spýtal sa Viliam.

„Alebo že odtiaľ sledoval, čo sa tu odohralo. Prečo by ho inak bol celárius zaprisahával, aby mu neškodil, a sľuboval mu za to, že ani on nebude škodiť jemu?“

„To je možné,“ pripustil Viliam. „V každom prípade tu bola jedna kniha a ešte vždy by tu mala byť, lebo aj celárius aj Malachiáš odišli s prázdnymi rukami.“ Viliam z môjho rozprávania vedel, že Bendik to vie, a v tej chvíli potreboval jeho pomoc. Podišiel k opátovi, ktorý smutne upieral oči na mŕtveho Severína, a poprosil ho, aby všetkých poslal preč, lebo si chce lepšie prezrieť to miesto. Opát súhlasil a vyšiel tiež, nedalo mu však, aby na Viliama nehodil nedôverčivý pohľad, akoby mu chcel vyčítať, že všade vždy príde neskoro. Malachiáš sa pod všelijakými nezmyselnými zámienkami usiloval ostať dnu. Viliam ho však upozornil, že to nie je knižnica a že tam nemá práva rozhodovať. Bol zdvorilý, ale neoblomný a takto sa Malachiášovi odplatil za to, že mu nedovolil, aby si prezrel Venantiov stôl.

Keď sme ostali v trojici, Viliam odpratal z jedného stola črepy a listy a povedal mi, aby som mu postupne jednu po druhej podával Severínove knihy. V porovnaní s obrovskou zbierkou v labyrinte ich nebolo veľa, jednako však išlo o pár desiatok rozlične veľkých zväzkov, ktoré predtým stáli pekne poukladané na policiach a teraz ležali porozhadzované po zemi medzi inými predmetmi, poznačené celáriovým chvatom, niektoré dokonca rozdriapané, akoby ten hľadal nie knihu, ale čosi, čo malo byť vložené medzi jej stránkami. Voľaktoré boli surovo vytrhnuté z väzby. Pozbierať ich, rýchlo ich prezrieť, uložiť do štósov na stôl dalo nemálo roboty a navyše sme mali naponáhlo, opát nám poskytol málo času, lebo mnísi mali zakrátko prísť obriadiť Severínovo zohavené telo a pripraviť ho na pohreb. A bolo treba hľadať všade, pod stolmi, za policami aj skriňami pre prípad, že by nám pri prvej obhliadke bolo niečo uniklo. Viliam nechcel, aby mi Bendik pomáhal, dovolil mu iba strážiť pri dverách. Napriek opátovým príkazom sa mnohí ľudia tlačili dnu, sluhovia, ktorých tá správa vydesila, mnísi oplakávajúci svojho spolubrata, novici s plnými misami vody a so snehobielymi prestieradlami na umytie a zavinutie mŕtvoly…

Bolo sa teda treba poponáhľať. Ja som zbieral knihy, podával som ich Viliamovi, ten ich prezeral a odkladal na stôl. Potom sme si uvedomili, že nám to ide pomaly, a začali sme postupovať spoločne, čiže knihu som zdvihol, dal do poriadku, ak bola rozpadnutá, prečítal som jej názov a odložil som ju. V mnohých prípadoch išlo o roztratené listy.

„De plantis libri tres (De plantis… – Tri knihy o rastlinách), do pekla, to nie je ona,“ povedal Viliam a hodil knihu na stôl.

„Thesaurus herbarum,“ (Thesaurus herbarum – Poklad bylín) povedal som ja a Viliam na to: „Nechaj tak, hľadáme predsa grécku knihu!“

„Nebude to táto?“ spýtal som sa, ukazujúc na knihu so stránkami pokrytými nevýraznými písmenami. A Viliam mi na to: „Nie, to je arabská, ty truľo! Bacon mal pravdu, keď hovoril, že prvou povinnosťou učenca je študovať jazyky!“

„Ale arabčinu neovládate ani vy!“ odvrkol som mu dotknutý, na čo mi Viliam odvetil: „Ale aspoň viem, že ide o arabčinu!“ Ja som sa začervenal, lebo som počul, ako sa mi Bendik za chrbtom vyškiera.

Kníh bolo veľa a ešte viac zápiskov, zvitkov s nákresmi nebeskej klenby, herbárov so zvláštnymi rastlinami, jednotlivých listov, ktoré asi popísal nebohý. Pracovali sme dlho, v laboratóriu sme prehľadali každý kút, Viliam dokonca veľmi chladnokrvne odsunul mŕtveho, aby zistil, či pod ním niečo nie je, a prehľadal mu šaty. Bezvýsledne.

„Nemôže to tu nebyť,“ povedal Viliam. „Severín sa tu s knihou zamkol, celárius ju nemal…“

„Nemohol ju mať schovanú v habite?“ spýtal som sa.

„Nie, kniha, ktorú som pred pár dňami videl pod Venantiovým stolom, bola veľká, boli by sme to zbadali.“

„Akú mala väzbu?“ opýtal som sa.

„To neviem. Bola otvorená a videl som ju iba pár sekúnd, stačil som si len uvedomiť, že je písaná po grécky, inšie si nepamätám. Poďme ďalej: celárius ju nevzal a Malachiáš, myslím, tiež nie.“

„Celkom určite nie,“ potvrdil Bendik, „keď ho celárius zdrapil za prsia, bolo vidieť, že pod škapuliarom ju nemá.“

„Dobre. Vlastne zle. Keď kniha nie je v tejto miestnosti, je zrejmé, že sem okrem Malachiáša a celária ešte niekto vošiel.“

„To je už priveľa ľudí,“ povedal Viliam.

„Na druhej strane,“ povedal som, „kto mohol vedieť, že kniha je tu?“

„Napríklad Jorge, ak nás počul.“

„Hej,“ priznal som, „ale Jorge by nebol mohol zabiť takého statného muža ako Severín, a ešte takýmto katanským spôsobom.“

„Určite nie. Navyše si ho videl ísť smerom k Budove a lukostrelci ho videli v kuchyni krátko predtým, ako našli celária. Nebol by teda mal čas prísť sem a zasa sa vrátiť do kuchyne. Pamätaj, že aj keď sa pohybuje celkom isto, predsa sa len musí držať popri múroch a nebol by mohol prejsť cez záhrady, a ešte behom…“

„Nechajte ma, nech rozmýšľam vlastnou hlavou,“ povedal som, túžiac vyrovnať sa svojmu majstrovi. „Jorge to teda byť nemohol. Alinardus sa pohyboval v blízkosti špitála, ale aj on sa ledva drží na nohách a Severína by nebol premohol. Celárius tu bol, ale od jeho odchodu z kuchyne do príchodu lukostrelcov uplynulo tak málo času, že zatiaľ by ťažko bol mohol primať Severína, aby mu otvoril, zabiť ho a potom tu narobiť takéto Božie dopustenie. Malachiáš mohol všetkých predbehnúť: Jorge vás v nartexe počul, išiel do skriptória povedať Malachiášovi, že Severín má u seba nejakú knihu z knižnice. Malachiáš príde, presvedčí Severína, aby mu otvoril, a zabije ho, prečo, to vie iba Boh. Lenže ak hľadal knihu, bol by ju poznal, veď je knihovník, nemusel to tu tak prehádzať. Kto teda ostáva?“

„Bendik,“ povedal Viliam.

Bendik rázne pokrútil hlavou. „Nie, brat Viliam. Vy dobre viete, že ma hnala zvedavosť, no keby som bol sem prišiel a potom mohol odísť s tou knihou, teraz by som tu s vami nebol, lež by som si kdesi prezeral svoj poklad…“

„Toto je dôkaz takmer presvedčivý,“ usmial sa Viliam. „Lenže ani ty nevieš, ako tá kniha vyzerá. Mohol si ho zabiť a teraz si tu, aby si ju spoznal.“

Bendik očervenel ako rak. „Ja nie som vrah!“ ohradil sa.

„Nikto ním nie je, kým nespácha prvú vraždu,“ filozoficky podotkol Viliam. „Tak či tak, knihy tu niet a to je dostatočný dôkaz, že si ju tu nenechal. A námietka, že keby si ju bol vzal už prv, v tom zmätku by si sa bol vytratil, sa mi vidí celkom rozumná.“

Potom sa obrátil k bezduchému telu. Zdalo sa, že iba teraz si uvedomil, že jeho priateľ je mŕtvy. „Úbohý Severín,“ povedal, „podozrieval som aj teba a tvoje jedy. A ty si predpokladal, že ide o jed, inak by si si nebol natiahol rukavice. Obával si sa nebezpečenstva zo zeme, ono však prišlo z klenby nebeskej…“ Opäť vzal do rúk armilárnu sféru a pozorne si ju obzeral. „Ktovie, prečo vrah práve ju použil ako zbraň…“

„Mal ju poruke.“

„Môžbyť. Boli tu aj iné veci, nádoby, záhradnícke náradie… Je to pekný príklad kovotepeckého umenia a astronomickej vedy. Zničila sa a… Bože na nebi!“ zvolal.

„Čo je?“

„A bola zasiahnutá tretina slnka, tretina mesiaca a tretina hviezd…“ odriekal.

Text apoštola Jána som poznal až pridobre: „Štvrtá poľnica!“ zvolal som.

„Skutočne. Najprv krupobitie, potom krv, potom voda a teraz hviezdy… Ak je tak, všetko treba preskúmať znova, vrah nekonal podľa náhody, sledoval istý plán… Ale možno si vôbec predstaviť človeka s takým zločinným úmyslom, ktorý by zabíjal iba vtedy, keby to mohol urobiť tak, ako to stojí napísané v Apokalypse?“

„Čo sa stane pri piatej poľnici?“ spýtal som sa vydesený. Usiloval som sa rozpamätať: „A videl som hviezdu padnúť z neba na zem a dostala kľúč od studničnej priepasti… Azda sa niekto utopí v studni?“

„Piata poľnica nám sľubuje mnohé iné veci,“ povedal Viliam. „Zo studne vystúpi dym ako z veľkej pece, z neho vyjdú na zem kobylky a budú trápiť ľudí žihadlom ako škorpióny. Tieto kobylky sa budú podobať koňom, na hlavách budú mať akoby zlaté vence a zuby budú mať ako levy… Náš muž bude mať celý rad prostriedkov, ako uskutočniť slová knihy… Ale nepopúšťajme uzdu fantázii. Radšej si spomeňme, čo nám Severín povedal, keď nám oznamoval, že našiel knihu…“

„Vy ste mu povedali, aby vám ju doniesol, a on vám povedal, že nemôže…“

„Tak je. A potom nás prerušili. Prečo nemohol? Knihu predsa možno preniesť. A prečo si natiahol rukavice? Že by vo väzbe knihy bolo čosi, čo súvisí s jedom, ktorý zabil Berengára a Venantia? Dajaká tajomná nástraha, otrávený hrot…“

„Had!“ povedal som.

„A prečo nie hneď veľryba? Nie, ešte vždy je to iba fantázia. Ako sme zistili, jed sa dostáva do tela ústami. A potom, Severín nepovedal, že knihu preniesť nemôže. Povedal, že mi ju radšej ukáže tu. A natiahol si rukavice… Nateraz teda vieme, že tej knihy sa možno dotýkať iba v rukaviciach. A to platí aj pre teba, Bendik, ak ju nájdeš, ako dúfaš. A keď si už taký ochotný, môžeš mi pomôcť. Choď hore do skriptória a dávaj pozor na Malachiáša. Nespúšťaj ho z očí!“

„Stane sa,“ povedal Bendik a natešený, aspoň nám sa taký videl, odišiel za svojím poslaním.

Dlhšie sme už mníchov zadržať nemohli a miestnosť sa zaplnila ľuďmi. Hodina obeda už prešla a Bernard pravdepodobne už v kapitulnej sieni zhromažďoval svoj súdny dvor.

„Tu už nič nenarobíme,“ povedal Viliam. Niečo mi preblesklo hlavou. „Nemohol vrah,“ povedal som, „vyhodiť knihu oblokom za špitál a potom si ísť po ňu?“ Viliam si pochybovačne obzrel veľké obloky na laboratóriu, ktoré vyzerali nepriedyšne zatvorené. „Preveríme si to,“ povedal.

Vyšli sme a prehľadali sme zadnú časť stavby, ktorá bola takmer nalepená na hradbách, jednako však tam bola úzka medzierka. Viliam kráčal opatrne, lebo sneh z minulých dní tam bol neporušený. Na jeho zľadovatenej, ale krehkej kôre nechávali naše kroky výrazné stopy, a keby pred nami bol tadeto niekto prešiel, sneh by nám to bol prezradil. No nevideli sme nič.

Zanechali sme špitál a s ním aj moju chabú hypotézu, a ako sme sa uberali cez záhradu, opýtal som sa Viliama, či Bendikovi skutočne dôveruje. „Nie celkom,“ povedal, „no nech je, ako je, nepovedali sme mu nič, čo by už aj tak nebol vedel, a vystríhali sme ho pred tou knihou. A konečne, tým, že sme ho poverili, aby nám strážil Malachiáša, poverili sme aj Malachiáša, aby nám strážil jeho, a Malachiáš zrejme hľadá knihu na vlastnú päsť.“

„A čo tam chcel celárius?“

„To sa čoskoro dozvieme. Istotne čosi chcel a chcel to mať hneď, aby unikol nebezpečenstvu, ktoré mu naháňalo hrôzu. Malachiáš to musí poznať, inak by sme si nevysvetlili tú zúfalú výzvu, s ktorou sa Remígius naňho obrátil…“

„V každom prípade tá kniha zmizla…“

„To je na tom to najčudnejšie,“ povedal Viliam, keď sme prichádzali ku kapitulnej sieni. „Ak tam bola, a Severín hovoril, že tam je, alebo ju dakto odniesol, alebo tam ešte je.“

„A keďže jej tam niet, niekto ju odniesol,“ zakončil som.

„Nikde nie je povedané, že pri úvahe nemožno vyjsť z inej premisy. Keďže všetko nasvedčuje, že ju nikto nemohol odniesť…“

„Tak by mala byť ešte tam. Ale tam jej niet.“

„Okamih. Hovoríme, že tam nie je, lebo sme ju nenašli. Ale možno sme ju nenašli, lebo sme ju nevideli tam, kde je.“

„Veď sme pozerali všade!“

„Pozerali, ale nevideli. Alebo videli, ale nepoznali… Ako nám Severín tú knihu opísal, Adso, akými slovami?“

„Povedal, že našiel knihu, ktorá nie je jeho, napísanú po grécky…“

„Nie! Teraz si spomínam. Povedal: ‚Našiel som zvláštnu knihu.‘ Severín bol učený človek a pre učeného človeka kniha v gréčtine nie je zvláštna, aj keď ten človek po grécky nevie, lebo by aspoň rozoznal abecedu. A učený človek by za zvláštnu neoznačil ani knihu v arabčine, aj keď po arabsky nevie…“ Zarazil sa. „A čo robila arabská kniha v Severínovom laboratóriu?“

„A prečo by bol arabskú knihu označil za zvláštnu?“

„V tom je ten problém. Ak ju označil za zvláštnu, tak preto, lebo vyzerala nezvyčajne, aspoň pre neho, veď on bol bylinkár, nie knihovník… A v knižniciach sa stáva, že viacero starých rukopisov je zviazaných dohromady, v jednom zväzku sú rozličné a nezvyčajné texty, jeden grécky, jeden aramejský…“

„…a jeden arabský!“ vykríkol som, naraz osvietený.

Viliam ma surovo vyvliekol z nartexu a prinútil ma bežať k špitálu: „Ty teutónsky somár, ty hlúb, ty sprosták, ty si pozeral iba na prvé strany, ale na zvyšok už nie!“

„Ale, majstre,“ dychčal som, „to vy ste pozerali na stránky, ktoré som vám ukázal, a povedali ste, že to je arabčina, nie gréčtina!“

„Máš pravdu, Adso, ten somár som ja, utekaj chytro!“

Vrátili sme sa do laboratória a horko-ťažko sme sa pretlačili dnu, lebo novici už vynášali mŕtvolu. Ďalší zvedavci sa motali po miestnosti. Viliam sa hnal k stolu a hľadal osudný zväzok, bral knihy a pred očami vyjavených prítomných ich jednu po druhej hádzal na zem, potom každú otváral raz a ešte raz. Ale beda, arabského rukopisu tam už nebolo. Matne som si pamätal jeho neveľmi hrubú a dosť ošúchanú väzbu s ľahkou kovovou obrubou.

„Kto sem vošiel po mojom odchode?“ opýtal sa Viliam jedného mnícha. Ten iba pokrčil plecami a nám bolo jasné, že sem vošli všetci a nikto.

Pokúsili sme sa prebrať všetky možnosti. Malachiáš? To bolo pravdepodobné, vedel, čo chce, možno na nás striehol, videl, že odchádzame s prázdnymi rukami, išiel naisto. Bendik? Spomenul som si, že sa zasmial, keď sme sa s Viliamom pochytili pre arabský text. Vtedy som si myslel, že sa smeje z mojej nevedomosti, ale možno sa smial z Viliamovej naivnosti, lebo on dobre vedel, ako všelijako môže vyzerať starý rukopis, možno si myslel to, na čo sme my hneď nemysleli a na čo sme myslieť mali, a to, že Severín nevedel po arabsky a že bolo teda nezvyčajné, že mal medzi svojimi knihami takú, ktorú nemohol čítať. Alebo tu bol ešte niekto tretí?

Viliam bol hlboko zdeptaný. Usiloval som sa ho potešiť, vravel som mu, že už tri dni hľadá grécky text a je teda prirodzené, že pri prehliadke kníh odsunul nabok každú, ktorá nebola písaná po grécky. On mi odvetil, že robiť chyby je určite ľudské, lenže daktorí ľudia ich robia viac ako ostatní a tých že volajú hlupákmi a že on je jedným z nich, a pýtal sa sám seba, či malo zmysel študovať v Paríži a v Oxforde, ak si nedokáže uvedomiť, že sa viaže aj viac rukopisov dohromady, čo vedia už aj novici okrem takých trkvasov ako ja a že taký pár trkvasov, ako sme my dvaja, by iste mal veľký úspech na jarmokoch, to by sme mali robiť a nie pokúšať sa riešiť tajomstvá, najmä ak stoja proti nám chytrejší ľudia, ako sme my.

„Ale plač nám nepomôže,“ povedal napokon. „Ak knihu vzal Malachiáš, už ju uložil v knižnici. A našli by sme ju, iba ak by sme vedeli, ako vojsť do finis Africae. Ak ju vzal Bendik, určite si domyslel, že skôr či neskôr prídem na to, na čo som prišiel, a vrátim sa do laboratória, inak by sa nebol tak poponáhľal. Preto sa s ňou asi dakde schoval, a celkom iste nie tam, kde by sme ho hneď hľadali, čiže v svojej cele. Vráťme sa teda radšej do kapituly a dávajme pozor, či celárius pri vyšetrovaní nepovie dačo, čo by mohlo byť pre nás užitočné. Lebo napokon mi ešte nie je jasné, čo zamýšľa Bernard, ten hľadal toho chlapa ešte pred Severínovou smrťou a z iného dôvodu.“

Vrátili sme sa do kapitulnej siene. Boli by sme však urobili dobre, keby sme boli išli do Bendikovej cely, lebo ako sme sa neskôr dozvedeli, náš mladý priateľ nemal o Viliamovi zas až takú vysokú mienku a nemyslel si, že ten sa do laboratória vráti tak skoro, domnieval sa, že v jeho cele ho hľadať nebude, a knihu išiel ukryť práve tam.

O tom však porozprávam neskôr. Medzitým sa odohrali také dramatické a znepokojujúce udalosti, že sme na tajomnú knihu zabudli. A ak sme na ňu aj nezabudli, zaujali nás iné naliehavé záležitosti, spojené s Viliamovým poslaním, ktorého sa ešte vždy nezhostil.

Piaty deň

NÓNA

Tu sa prisluhuje spravodlivosť a dospeje sa k rozpačitému dojmu, že pravdu nemá nikto.

Bernard Gui sa usadil za veľký orechový stôl v kapitulnej sieni. Vedľa neho sedel jeden dominikán v úlohe notára a dvaja preláti z pápežskej legácie tam boli ako sudcovia. Pred stolom medzi dvoma lukostrelcami stál celárius.

Opát sa obrátil k Viliamovi a zašepkal mu: „Neviem, či je takýto postup zákonitý. Lateránsky koncil z roku 1215 vo svojom kánone XXXVII ustanovil, že nikoho nemožno postaviť pred sudcu, ktorý sídli viac ako dva dni cesty od jeho bydliska. Tu je situácia azda iná, tu prišiel zďaleka sudca, ale…“

„Inkvizítor nepodlieha nijakej regulárnej súdnej právomoci,“ povedal Viliam, „a nemusí zachovávať všeobecne platné právne normy. Požíva osobitné výsady a nie je povinný ani len vypočuť si obhajcov.“

Pozrel som na celária. Remígius bol v žalostnom stave. Obzeral sa okolo seba ako vystrašené zviera, akoby spoznával úkony akejsi desivej liturgie. Teraz viem, že sa bál z dvoch dôvodov a obidva boli rovnako závažné: po prvé, lebo všetko nasvedčovalo, že ho prichytili priamo pri zločine, po druhé, od včerajšieho dňa, ako Bernard začal vyšetrovať a zbierať klebety a ohováračky, sa obával, že vyjdú na svetlo jeho poklesky, a ešte väčšmi sa začal znepokojovať, keď videl, že dolapili Salvátora.

Kým nešťastník Remígius bol v moci svojho strachu, Bernard Gui zas poznal spôsob, ako strach svojej obete zmeniť na paniku. Všetci už čakali, že začne s vypočúvaním, no on mlčal, ruky mal položené na listinách pred sebou, tváril sa, že ich urovnáva, ale že to robí roztržito. V skutočnosti upieral pohľad na obvineného a v tom pohľade sa miešala pokrytecká zhovievavosť (akoby vravel: „Neboj sa, si v rukách bratského zhromaždenia, ktoré sa usiluje o tvoje dobro“) s ľadovou iróniou (akoby vravel: „Ešte nevieš, čo je tvoje dobro, no ja ti to zakrátko poviem“) a s neľútostnou prísnosťou (akoby vravel: „V každom prípade som tu tvojím jediným sudcom a ty patríš mne“). Toto všetko celárius už vedel, no sudcovo mlčanie i váhanie mu to malo pripomenúť, malo mu umožniť, aby to skoro až vychutnal, aby na to nezabudol, aby v tom videl ešte väčšie poníženie, aby sa jeho nepokoj zmenil na zúfalstvo a on aby sa stal iba vecou, mäkkým voskom v rukách svojho sudcu.

Konečne Bernard prerušil mlčanie. Predniesol niekoľko obradných formúl, oznámil sudcom, že sa začína výsluch človeka obžalovaného z dvoch rovnako hanebných zločinov, z ktorých jeden je všetkým zrejmý, no je menej odporný než ten druhý, lebo obžalovaný bol pristihnutý pri vražde, keď ho hľadali pre zločin kacírstva.

Bolo to tu. Celárius ťažko zdvihol ruky spútané reťazami a zaboril hlavu do dlaní. Bernard ho začal vypočúvať.

„Kto si?“ opýtal sa ho.

„Remígius z Varagine. Narodil som sa pred päťdesiatimi dvoma rokmi a ešte ako chlapec som vstúpil do minoritského kláštora vo Varagine.“

„A ako to, že si dnes v reholi svätého Benedikta?“

„Pred rokmi, keď pápež vydal bulu Sancta Romana (Sancta Romana – Svätá rímska (ríša) ), som sa bál, že sa nakazím kacírstvom bratkov… hoci som nikdy nebol stúpencom ich učenia… myslel som si, že pre moju hriešnu dušu bude lepšie, ak uniknem z prostredia plného zvodov, a dostal som dovolenie prejsť k mníchom tohto opátstva, kde už vyše osem rokov slúžim ako celárius.“

„Unikol si zvodom kacírstva,“ uštipačne zavtipkoval Bernard, „čiže unikol si pred vyšetrovaním toho, kto mal kacírstvo objaviť a vytrhať tú burinu z koreňov, a dobrí clunyjskí mnísi si mysleli, že urobia milosrdný skutok, keď teba a tebe podobných prijmú medzi seba. Lenže nestačí zmeniť kutňu, aby sa duša zbavila hanebnej kacírskej zvrhlosti, a preto sme tu teraz my, aby sme vypátrali, čo sa tají v zákutiach tvojej hriešnej duše a čo si robil predtým, ako si prišiel do tohto posvätného sídla.“

„Moja duša je nevinná a neviem, čo tým myslíte, keď hovoríte o kacírskej zvrhlosti,“ povedal opatrne celárius.

„Vidíte ho?“ zvolal Bernard a obrátil sa na sudcov. „Takíto sú všetci! Keď niekoho z nich zatknú, predstúpi pred súd, akoby nemal nijaké výčitky svedomia. A pritom nevedia, že toto je ten najjasnejší znak ich viny, lebo spravodlivý človek je pri procese nepokojný! Spýtajte sa, či vie, prečo som ho dal zatknúť! Vieš to, Remígius?“

„Pane,“ odvetil celárius, „rád by som sa to dozvedel z vašich úst.“

Prekvapilo ma to, lebo sa mi zdalo, že na rituálne otázky dáva celárius rovnako rituálne odpovede, akoby dobre poznal pravidlá vyšetrovania a jeho nástrahy a akoby už dávno bol poučený, ako sa má v podobnej situácii správať.

„Aha,“ zvolal nato Bernard, „typická odpoveď zarytého kacíra! Kľučkujú ako líška a veľmi ťažko ich možno prichytiť pri čine, lebo ich bratstvo im priznáva právo klamať, aby sa vyhli zaslúženému trestu. Uchyľujú sa k vykrúcačkám a usilujú sa podvádzať inkvizítora, ktorý trpí už tým, že sa musí stýkať s takýmito opovrhnutiahodnými ľuďmi. Teda, fráter Remígius, ty si nikdy nič nemal s takzvanými bratkami alebo bratmi chudobného života alebo s begínmi?“

„Žil som životom minoritov v čase dlhých diskusií o chudobe, ale do sekty begínov som nikdy nepatril.“

„Vidíte?“ povedal Bernard. „Zapiera, že bol begínom, lebo begíni pokladajú bratkov za suchú haluz františkánskej rehole, hoci oni sami majú účasť na rovnakom kacírstve, a o sebe sú presvedčení, že sú od nich čistejší a dokonalejší. Lenže jedni aj druhí majú mnoho spoločného. Môžeš zaprieť, Remígius, že ťa videli, ako sa v kostole krčíš obrátený tvárou k stene alebo ležíš na zemi s kapucňou na hlave, namiesto aby si kľačal so zopätými rukami ako iní ľudia?“

„Aj v reholi svätého Benedikta si mnísi v náležitých chvíľach líhajú doluznačky na zem…“

„Ja sa ťa nepýtam, čo si robil v náležitých chvíľach, ale čo si robil v tých nenáležitých! Teda nezapieraš, že si zaujímal prvý alebo druhý postoj, typický pre begínov! Ale ty nie si begín, ako vravíš… Povedz mi teda: v čo veríš?“

„Pane, verím vo všetko, v čo verí dobrý kresťan…“

„Aká svätá odpoveď! A v čo verí dobrý kresťan?“

„V to, čo učí svätá cirkev!“

„Aká svätá cirkev? Tá, ktorú za takú pokladajú veriaci označujúci sa za dokonalých, pseudoapoštoli, bratkovia, kacíri, alebo cirkev, v ktorú pevne veríme my a ktorú oni prirovnávajú k neviestke babylonskej?“

„Pane,“ povedal zmätený celárius, „povedzte mi vy, aká cirkev je podľa vás tá pravá…“

„Ja verím, že je to cirkev rímska, jediná, svätá a apoštolská, ktorú spravuje pápež a jeho biskupi.“

„Tak verím aj ja,“ povedal celárius.

„Obdivuhodná prefíkanosť!“ vykríkol inkvizítor. „Obdivuhodná bystrosť de dicto! (de dicto – podľa znenia, formálne) Počuli ste ho: chce nám navravieť, že verí, že ja verím v túto cirkev, a uniká povinnosti povedať, v čo verí on! Lenže my dobre poznáme takúto lišiacku prešibanosť. Poďme k veci. Veríš, že sviatosť ustanovil náš Pán, že ak chce človek vykonať pravé pokánie, musí sa vyspovedať sluhovi Božiemu, že rímska cirkev má moc spojiť a rozlúčiť na tejto zemi to, čo bude spojené a rozviazané na nebi?“

„A nemal by som v to veriť?“

„Nepýtam sa ťa, v čo by si mal veriť, ale v čo veríš!“

„Verím vo všetko to, čo mi vy a ostatní dobrí učitelia cirkvi kážete veriť,“ povedal vystrašený celárius.

„Ale ba! A tí dobrí učitelia, na ktorých narážaš, nebudú totožní s tými, čo vedú tvoju sektu? To si mal na mysli, keď si hovoril o dobrých učiteľoch? To týchto podlých klamárov, ktorí sa pokladajú za jediných nástupcov apoštolov, sa dovolávaš, aby si vyznal články svojej viery? Tvrdíš, že ak verím v to, čo oni, potom mi uveríš, inak že uveríš iba im?“

„To som vôbec nepovedal, pane,“ bľabotal celárius, „to vy vravíte, že tak hovorím. Ja verím vám, ak ma učíte to, čo je správne.“

„Koľká opovážlivosť!“ vykríkol Bernard a udrel päsťou do stola. „Naspamäť a zaťato opakuješ formulky, ktoré učí tvoja sekta. Hovoríš, že mi uveríš, iba ak budem hlásať to, čo tvoja sekta pokladá za správne. Tak vždy odpovedali pseudoapoštoli a tak teraz odpovedáš aj ty a možno si to ani neuvedomuješ, lebo tvoje pery vyslovujú slová, ktoré ťa kedysi naučili, aby si oklamal inkvizítorov. A tak ťa obžalúvajú tvoje vlastné slová a ja by som sa mohol chytiť do tvojej pasce, iba keby som nemal také bohaté inkvizítorské skúsenosti… Poďme však k vlastnému problému, ty zvrátenec. Počul si niekedy o Gherardovi Segalellim z Parmy?“

„Počul som o ňom,“ povedal celárius a zbledol, ak sa pri jeho zničenej tvári o zblednutí vôbec ešte dalo hovoriť.

„Počul si niekedy hovoriť o fra Dolcinovi z Novary?“

„Počul som o ňom.“

„Videl si ho niekedy na vlastné oči, rozprával si sa s ním?“

Celárius chvíľu mlčal, akoby uvažoval, koľkú časť pravdy sa mu oplatí povedať. Potom sa rozhodol a ledva počuteľné povedal: „Videl som ho aj som sa s ním rozprával.“

„Hlasnejšie!“ skríkol Bernard, „nech konečne počujeme z tvojich úst pravdivé slovo! Kedy si sa s ním rozprával?“

„Pane,“ povedal celárius, „bol som mníchom v jednom novarskom kláštore, keď sa na okolí zišli Dolcinovi ľudia a prešli aj okolo môjho kláštora a spočiatku ešte nikto poriadne nevedel, čo sú zač…“

„Klameš! Ako mohol byť františkán z Varagine v novarskom kláštore? Ty si nebol v kláštore, už vtedy si patril k bande bratkov, ktorí sa potĺkali po tom kraji a žili z almužien, a pridal si sa k dolcinovcom!“

„Ako môžete čosi také tvrdiť, pane?“ opýtal sa trasúci sa celárius.

„Ukážem ti, ako to môžem, ba aj musím tvrdiť,“ povedal Bernard a rozkázal, aby priviedli Salvátora.

Pohľad na toho nešťastníka, ktorý určite strávil noc na neverejnom, a o to prísnejšom výsluchu, ma chytil za srdce. Salvátorova tvár, ako som už povedal, bola zvyčajne odpudzujúca. Ale toho rána sa ešte väčšmi podobala výzoru zvieraťa. Nebolo na ňom vidieť stopy násilia, ale to, ako sa jeho sputnané telo s vykĺbenými údmi pohybovalo, ako sa skoro ani nevládal hnúť, to, že ho lukostrelci vliekli ani opicu na povraze, veľmi jasne ukazovalo, aké to muselo byť kruté responzórium. (responzórium – v bohoslužobnom texte odpoveď zboru)

„Bernard ho mučil…“ pošepkal som Viliamovi.

„Kdežeby,“ odvetil Viliam. „Inkvizítor nikdy nemučí. Starosť o telo obvineného je vždy zverená svetskej moci.“

„Ale veď je to to isté!“ povedal som.

„Vôbec nie. Nie je to tak pre inkvizítora, ktorý má takto čisté ruky, a nie je to tak ani pre vypočúvaného, ktorý v inkvizítorovi, keď ten k nemu príde, nájde nečakanú oporu, úľavu v svojich mukách a otvorí si pred ním srdce.“

Pozrel som na svojho majstra: „Vy žartujete,“ povedal som s úľakom.

„Myslíš, že o takýchto veciach možno žartovať?“ odvetil Viliam.

Bernard práve vypočúval Salvátora a moje pero nedokáže zachytiť útržkovité, a ak je to vôbec možné, ešte babylonskejšie, všetkým ťažko zrozumiteľné slová, ktorými ten človek, už predtým znetvorený a teraz zohavený na opicu, neschopný nijakého klamstva, odpovedal za pomoci Bernarda, ktorý mu kládol otázky tak, aby nemohol odpovedať inak než áno, alebo nie. A to, čo povedal, si môj čitateľ ľahko môže domyslieť. Rozprával alebo priznal, že v noci vyrozprával časť toho príbehu, ktorý som už zrekonštruoval: že sa potuloval svetom ako bratko, pastierik a pseudoapoštol a že v časoch fra Dolcina stretol medzi dolcinovcami Remígia, že sa po bitke na vrchu Rebello spolu zachránili a po rozličných príhodách uchýlili do casalského kláštora. A ešte dodal, že arcikacír Dolcino krátko predtým, ako ho porazili a zajali, zveril Remígiovi niekoľko listov, ale že nevie, kam a komu ich ten mal doručiť. Remígius mal vždy tie listy u seba, nikdy sa ich neodvážil odovzdať. Ale po príchode do opátstva sa ich už bál držať pri sebe, no nechcel ich ani zničiť, a preto ich dal knihovníkovi, hej, dal ich Malachiášovi z Hildesheimu, aby ich ukryl v niektorom kúte Budovy.

Medzitým čo Salvátor rozprával, celárius hľadel naňho s nenávisťou, v istej chvíli sa však už nezdržal a skríkol naňho: „Ty had, ti chlipná opica, bol som ti otcom, priateľom, záštitou, a ty sa mi takto odplácaš?“

Salvátor pozrel na svojho ochrancu, ktorý teraz už sám potreboval ochranu, a s námahou odvetil: „Pane Remígius, dokedy sa mi dalo, bol som tvoj. A bol si mi prevelice drahý. Ale ty poznáš drábsku čeládku. Qui non habet caballum vadat cum pede…“ (Qui non habet… – Kto nemá koňa, nech ide pešo, t. j. každý nech si pomáha, ako vie)

„Šialenec!“ znova naňho skríkol Remígius. „Myslíš si, že sa zachrániš? Nevieš, že aj ty zomrieš ako kacír? Povedz, že si to rozprával na mučidlách, povedz, že si si to všetko vymyslel!“

„Čože ja vím, pane, jaké meno majú šecky té kacírstva… Pateríni, gatari, levonisti, arnaldisti, speronisti, obrezanci… Ja som neni homo literatus, peccavi sine malitia a pán magnificentissimus (homo literatus… – učený človek, hrešil som bez zlého úmyslu… prevelebný… jeho zhovievavosť v mene Otca i Syna i ducha svätého) Bernardus to vi a ja ufám v indulgentia sua in nomine patre et filio et spiritis sanctis…“

„Budeme zhovievaví, nakoľko nám to náš úrad dovolí,“ povedal inkvizítor, „a s otcovskou láskavosťou zvážime dobrú vôľu, s akou si pred nami otvoril svoju dušu. Choď, choď, vráť sa do svojej cely, rozjímaj a dúfaj v milosrdenstvo Pánovo. Teraz musíme prebrať oveľa závažnejšiu otázku. Ty, Remígius, si teda mal u seba Dolcinove listy a dal si ich svojmu spolubratovi, ktorý má na starosti knižnicu…“

„To nie je pravda, to nie je pravda!“ kričal celárius, akoby jeho obrana bola ešte niečo platná. Bernard ho právom prerušil: „Nie od teba, ale od Malachiáša z Hildesheimu potrebujeme, aby nám to potvrdil.“

Dal zavolať knihovníka, no ten medzi prítomnými nebol. Ja som vedel, že je v skriptóriu alebo niekde na okolí špitála hľadá Bendika s knihou. Išli ho pohľadať, a keď sa zjavil, nepokojný a s uhýbavým pohľadom, Viliam namrzene zahundral: „A Bendik si teraz bude môcť robiť, čo sa mu páči.“ Ale sa mýlil, lebo Bendikovu tvár som zazrel medzi mníchmi, ktorí sa hrčili pri dverách siene a sledovali výsluch. Ukázal som ho Viliamovi. Vtedy sme si pomysleli, že na to, čo sa tam deje, je ešte zvedavejší ako na knihu. Neskôr sme sa dozvedeli, že v tej chvíli mal už svoje čachre dojednané.

Malachiáš sa teda objavil pred sudcami a jeho pohľad sa ani raz nestretol s celáriovým pohľadom.

„Malachiáš,“ povedal Bernard, „dnes ráno, po tom, k čomu sa v noci priznal Salvátor, som sa vás pýtal, či ste od tu prítomného obžalovaného dostali nejaké listy…“

„Malachiáš!“ zreval celárius, „pred chvíľou si mi prisahal, že nič nepodnikneš proti mne!“

Malachiáš sa poobrátil smerom k obžalovanému, ku ktorému stál chrbtom, a povedal tak ticho, že som ho ledva počul: „Neprisahal som krivo. Ak som proti tebe mohol niečo urobiť, spravil som to už predtým. Listy boli odovzdané pánu Bernardovi dnes ráno, skôr ako si zabil Severína…“

„Ale ty vieš, ty predsa musíš vedieť, že Severína som nezabil ja! Vieš to, lebo si tam už bol!“

„Ja?“ spýtal sa Malachiáš. „Ja som ta vošiel, až keď ťa tam prichytili.“

„A keby aj,“ prerušil ich Bernard, „čo si ty, Remígius, u Severína hľadal?“

Celárius obrátil svoj zmätený pohľad na Viliama, potom pozrel na Malachiáša a potom zas na Bernarda: „Ja… ja som dnes ráno počul, ako tu prítomný brat Viliam vraví Severínovi, aby dával pozor na akési písma… a od dnešnej noci, ako zatkli Salvátora, som sa obával, že dôjde reč na tie listy…“

„Teda o tých listoch čosi vieš!“ víťazoslávne zvolal Bernard. Celárius sa dostal do klepca… Prikvačila ho dvojaká tvŕdza, musel vyvrátiť obžalobu z kacírstva a odvrátiť od seba podozrenie z vraždy. Pravdepodobne sa inštinktívne rozhodol čeliť druhej obžalobe, lebo už konal bezhlavo a bezradne: „O tých listoch porozprávam potom… vysvetlím… poviem…, ako som sa k nim dostal… Ale dovoľte, nech vysvetlím, čo sa stalo dneska ráno. Pomyslel som si, že na tie listy príde reč, keď som videl, že Salvátor sa dostal do rúk pána Bernarda. Už dlhé roky sa mi zviera srdce, keď si na ne spomeniem… A keď som počul, že Viliam a Severín hovoria o akýchsi písmach… neviem prečo, ale pochytil ma strach, pomyslel som si, že Malachiáš sa ich zbavil, že ich dal Severínovi… Chcel som ich zničiť, a tak som išiel za Severínom… Dvere boli otvorené a Severín už bol mŕtvy, začal som sa prehrabávať v jeho veciach a hľadal som tie listy… to iba zo strachu…“

Viliam mi pošepol do ucha: „Úbohý hlupák, zo strachu pred jedným nebezpečenstvom sa strmhlav vrhol do druhého…“

„Dajme tomu, že vravíš takmer – hovorím takmer – pravdu,“ ozval sa Bernard. „Nazdával si sa, že listy má Severín, a hľadal si ich uňho. Prečo si myslel, že ich má on? A prečo si predtým zabil aj ďalších spolubratov? Myslel si azda, že tie listy už dávnejšie idú z ruky do ruky? V tomto opátstve je azda zvykom, že sa tu mnísi zháňajú po relikviách upálených kacírov?“

Videl som, ako opáta myklo. Nemohlo byť nič horšieho ako obvinenie zo zhromažďovania relikvií kacírov a Bernard veľmi obratne spájal zločiny s kacírstvom a obidvoje so životom opátstva. Moje úvahy prerušil celárius, ktorý kričal, že s ostatnými zločinmi nič nemá. Bernard ho zhovievavo upokojil: O túto otázku tu teraz nejde, vypočúvajú ho pre zločin kacírstva a nech sa nepokúša (a tu jeho hlas sprísnel) odvádzať pozornosť od svojich kacírskych priestupkov rečami o Severínovi alebo pokusmi hodiť podozrenie na Malachiáša. Takže sa zasa vrátia k listom.

„Malachiáš z Hildesheimu,“ povedal obrátený k svedkovi, „nie ste tu ako obžalovaný. Dnes ráno ste odvetili na moje otázky a na moju požiadavku a nič ste sa nepokúšali zatajiť. Teraz tu zopakujte to, čo ste mi ráno povedali, a nemusíte sa ničoho obávať.“

„Opakujem, čo som hovoril dnes ráno,“ povedal Malachiáš. „Krátko potom, ako sem Remígius prišiel, začal sa starať o kuchyňu, a tak sme sa z pracovných príčin často stýkali… ja ako knihovník som poverený pozatvárať na noc celú Budovu, teda aj kuchyňu… Nemám prečo tajiť, že medzi nami vzniklo bratské priateľstvo, a nemal som ho prečo ani podozrievať. Rozprával mi, že má u seba zopár dokumentov tajnej povahy, ktoré mu boli zverené pri spovedi a nesmú sa dostať do nepovolaných rúk, a že sa ich už bojí opatrovať. Keďže strážim jediné miesto v kláštore, ktoré je všetkým ostatným zakázané, požiadal ma, aby som mu ich uložil ďaleko od zvedavých očí, a ja som súhlasil, ani som netušil, že sú to kacírske listiny, ani som ich nečítal a uložil… uložil som ich do najneprístupnejšieho kúta knižnice a potom som na celý prípad zabudol. Dnes ráno sa mi o nich zmienil pán inkvizítor, išiel som teda po ne a odovzdal som mu ich…“

Slovo si vzal zamračený opát: „Prečo si mi o svojej dohode s celáriom nič nepovedal? Knižnica nie je na to, aby si v nej mnísi schovávali svoje súkromné veci!“ Opát tak dal jasne na vedomie, že opátstvo s touto vecou nemá nič spoločného.

„Pane,“ odpovedal zmätený Malachiáš, „nezdalo sa mi to nijako dôležité. Zhrešil som bez zlého úmyslu.“

„Iste, iste,“ povedal Bernard srdečne, „všetci sme presvedčení, že knihovník konal v dobrom úmysle, a úprimnosť, s akou s týmto tribunálom spolupracoval, to dokazuje. Bratsky prosím vašu velebnosť, aby mu tú dávnu nerozvážnosť nemala za zlé. My Malachiášovi dôverujeme. A teraz ho už žiadame iba o to, aby pod prísahou potvrdil, že listiny, ktoré mu teraz ukazujem, sú tie isté, ktoré mi on dal dnes ráno a ktoré jemu pred rokmi po svojom príchode do opátstva odovzdal Remígius z Varagine.“ A ukazoval dva pergameny, ktoré vytiahol spomedzi listov ležiacich na stole. Malachiáš na ne pozrel a povedal pevným hlasom: „Prisahám na Boha Otca všemohúceho, na presvätú Pannu Máriu a na všetkých svätých, že tak je aj tak bolo.“

„To mi stačí,“ povedal Bernard. „Môžete odísť, Malachiáš z Hildesheimu.“

Malachiáš odchádzal so sklonenou hlavou a krátko predtým, než došiel k dverám, sa zo skupiny zvedavcov, čo sa tlačili v úzadí siene, ozval hlas: „Ty si mu schovával listy a on ti v kuchyni ukazoval zadky novicov!“ Tu a tam vyprskol smiech a Malachiáš, strkajúc lakťami napravo aj naľavo, sa rýchlo predral von. Bol by som prisahal, že to bol Aymarov hlas, ale tie slová boli vykríknuté falzetom. Opát, v tvári až fialový, zareval, aby bolo ticho, pohrozil všetkým strašnými trestami a rozkázal mníchom, aby opustili sieň. Bernard sa necudne usmieval, kardinál Bertrand, sediac bokom, sa naklonil k Jeanovi d’Anneaux a čosi mu zašepkal do ucha, ten si na to zakryl rukou ústa a sklonil hlavu, akoby chcel zakašľať. Viliam mi povedal: „Celárius nielenže sa oddával telesnému hriechu pre vlastné potešenie, ale bol aj kupliarom. Pre Bernarda je to však zaujímavé nanajvýš tým, že Abbona ako cisárskeho sprostredkovateľa to stavia do nepríjemnej situácie…“

A práve Bernard ho prerušil tým, že sa teraz obrátil naňho: „Rád by som sa dozvedel od vás, brat Viliam, o akých písmach ste sa to so Severínom rozprávali dnes ráno, keď vás celárius počul a chybne si to vyložil.“

Viliam vydržal jeho pohľad: „Veru chybne. Hovorili sme o kópii traktátu o psej besnote od Ajjúba ar-Rúhawího. Po vedeckej stránke je to obdivuhodný spis, nepochybne poznáte jeho povesť a iste vám často dobre poslúžil… Podľa Ajjúba možno besnotu rozpoznať podľa dvadsiatich piatich očividných znakov…“

Bernard, ktorý patril do rehole domini canes, psov Pánových, nepokladal za vhodné pustiť sa do nového boja. „Išlo teda o veci, ktoré s naším prípadom nesúvisia,“ povedal rýchlo a pokračoval vo vyšetrovaní.

„Vráťme sa k tebe, brat Remígius, ty minorita oveľa nebezpečnejší od besného psa. Keby bol v týchto dňoch brat Viliam venoval väčšiu pozornosť slinám kacírov ako slinám psov, aj on by bol možno zistil, aký had sa zahniezdil v opátstve. Vráťme sa k týmto listom. Teraz už bezpečne vieme, že si ich mal v rukách a že si sa postaral, aby si ich ukryl, akoby boli silným jedom, a že si dokonca zabil…“ pohybom ruky zamedzil Remígiov pokus o popieranie, „o zabití si pohovoríme neskôr… vravel som, že si zabil, aby som sa ja k nim nikdy nedostal. Poznávaš teda tieto listy ako svoju vec?“

Celárius neodpovedal, jeho mlčanie bolo však dosť výrečné. Bernard doňho dorážal: „A čo sú to za písomnosti? Sú to dva listy, ktoré arcikacír Dolcino napísal vlastnou rukou pár dní predtým, ako ho zajali, a ktoré zveril jednému svojmu prisluhovačovi, aby ich doručil jeho ďalším prívržencom, ešte roztrúseným po Taliansku. Mohol by som vám prečítať všetko, čo sa v nich píše, aj ako Dolcino v obave, že jeho koniec je blízko, zanecháva svojim spolubratom – ako ich nazýva – posolstvo nádeje v démona! Utešuje ich oznámením, že hoci sa dátumy, ktoré tu uvádza, nezhodujú s údajmi v predchádzajúcich listoch, kde sľuboval, že v roku 1305 budú zásluhou cisára Fridricha všetci kňazi načisto vyhubení, jednako táto ich záhuba už nie je ďaleko. Ten arcikacír znova len klamal, lebo od toho dňa ubehlo vyše dvadsať rokov, ale ani jedna jeho zlovestná predpoveď sa nesplnila. Nemáme tu však hovoriť o smiešnej domýšľavosti týchto proroctiev, lež o tom, že Remígius bol ich prenášateľom. Môžeš ešte zapierať, ty kacírsky nekajúcnik, že si paktoval a žil so sektou pseudoapoštolov?“

Celárius už zapierať nemohol. „Pane,“ povedal, „moja mladosť bola plná tých najosudnejších omylov. Keď som, už predtým zvedený omylmi bratov chudobného života, počul kázať Dolcina, uveril som jeho slovám a pridal som sa k jeho bande. Hej, tak je, bol som s nimi v brescijskom a bergamskom kraji, bol som s nimi v Come a vo Valsesii, s nimi som sa uchýlil na Lysý štít a do Rassy a nakoniec aj na vrch Rebello. Ale nemal som podiel na nijakom ich výčine, a keď rabovali a dopúšťali sa násilia, mal som ešte v sebe ducha miernosti, ktorým sa vyznačovali Františkovi synovia, a práve na Rebélie som Dolcinovi povedal, že sa už nevládzem zúčastňovať na ich boji, a on mi dovolil, aby som odišiel, lebo, ako povedal, nechcel mať pri sebe bojkov, požiadal ma iba, aby som tie listy odniesol do Bologne…“

„Komu?“ opýtal sa kardinál Bertrand.

„Niekoľkým jeho prívržencom, ktorých mená mi hádam ostali v pamäti, a ako si ich pamätám, tak vám ich poviem, pane,“ uistil ho chytro Remígius. A vyslovil niekoľko mien, ktoré kardinál očividne poznal, lebo sa spokojne usmial a súhlasne pokynul Bernardovi.

„Veľmi dobre,“ povedal Bernard a mená si zapísal. Potom sa Remígia opýtal: „A ako to, že nám teraz vydávaš svojich priateľov?“

„To nie sú moji priatelia a dôkazom toho je, že som tie listy nikdy neodovzdal. Ba urobil som ešte viac, a hovorím to až teraz, keď som sa celé roky usiloval na to zabudnúť: aby som odtiaľ mohol odísť a aby ma pri tom nezajali vojaci vercellijského biskupa, ktorí na nás čakali pod úpätím vrchu, nadviazal som spojenie s niektorými z nich a ako odmenu za sprievodný list som im prezradil bezpečné prístupové cesty, aby mohli napadnúť Dolcinove opevnenia, a tak sily cirkvi môžu za úspech čiastočne ďakovať mojej spolupráci…“

„Veľmi zaujímavé. Tým nám hovoríš, že si bol nielen kacírom, ale aj zbabelým zradcom. To nijako nemení tvoje položenie. Ako si sa dnes pokúšal zvaliť vinu na Malachiáša, ktorý ti urobil dobrú službu, tak si vtedy vydal svojich druhov v hriechu do rúk spravodlivosti, aby si sa sám zachránil. Zradil si však iba ich telo, nikdy si nezradil ich učenie a uchovával si tieto listy ako relikvie v nádeji, že jedného dňa nájdeš odvahu a možnosť, ako ich bez rizika odovzdať, aby ťa pseudoapoštoli opäť prijali medzi seba.“

„Nie, to nie, pane,“ ohradil sa celárius. Oblieval ho pot a ruky sa mu triasli. „To nie, prisahám vám, že…“

„Tvoja prísaha!“ povedal Bernard. „To je len ďalší dôkaz tvojej podlosti! Chceš prisahať, lebo vieš, že ja viem, že valdénski kacíri sú schopní každého podvodu, ba sú v stave aj umrieť, len aby nemuseli prisahať! A keď ich k tomu doženie strach, tvária sa, že prisahajú, no bľabocú falošné prísahy! Lenže ja dobre viem, že nepatríš do sekty lyonských bedárov, ty líška prekliata, a usiluješ sa ma presvedčiť, že nie si tým, kým naozaj nie si, aby som ja nepovedal, že si tým, kým si! Teda prisaháš? Prisaháš, aby si bol zbavený viny, ale vedz, že mne jedna prísaha nestačí! Môžem požadovať jednu, dve, tri, sto prísah, koľko sa mi zachce. Viem veľmi dobre, že vy pseudoapoštoli dávate dišpenz tým, čo prisahajú falošne, aby nezradili sektu! A tak každá tvoja prísaha bude iba novým dôkazom tvojej viny!“

„A čo mám teda robiť?“ zreval celárius a padol na kolená.

„Nerozťahuj sa mi tu na zem ako begín! Nemusíš robiť nič. Už iba ja viem, čo teraz treba robiť,“ povedal Bernard s hrozivým úsmevom. „Ty sa musíš už iba priznať. A budeš zatratený a odsúdený, ak sa priznáš, a budeš zatratený a odsúdený, ak sa nepriznáš, lebo budeš potrestaný ako krivoprísažník! Priznaj sa teda, aby si aspoň skrátil tento žalostný výsluch, ktorý poburuje naše svedomie a náš zmysel pre zhovievavosť a súcit.“

„Ale k čomu sa mám priznať?“

„K dvom druhom hriechov. Že si patril do Dolcinovej sekty, že si zastával jej kacírske názory, mravy a urážky dôstojnosti biskupov a mestských radcov, že ďalej zanovito zotrvávaš v klamstvách a klamoch, hoci ten arcikacír je už mŕtvy a sekta bola rozohnaná, aj keď nie celkom porazená a zničená. A že v hĺbke duše skazený praktikami, ktoré si sa naučil v tej nečistej sekte, si vinný z prečinov proti Bohu a ľuďom spáchaných v tomto opátstve z dôvodov, ktoré mi nateraz ešte unikajú a ktoré sa ani nemusia celkom vyjasniť, keď sa raz jasne dokáže (ako to práve robíme), že kacírstvo tých, čo hlásali a hlásajú chudobu v rozpore s učením nášho pána pápeža a s jeho bulami môže viesť iba k zločinom. Toto sa musia veriaci naučiť a to mi postačí. Priznaj sa.“

Teraz už bolo jasné, o čo Bernardovi ide. Pranič ho nezaujímalo, kto zabil ďalších mníchov, chcel iba dokázať, že Remígius tak alebo onak podporuje názory, ktoré zastávajú cisárski teológovia. A keby ešte dokázal súvislosť týchto názorov, ktoré boli aj názormi perudžskej kapituly, s názormi bratkov a dolcinovcov, keby dokázal, že v tomto opátstve na všetkých tých bludoch mal účasť iba jeden človek a že ten bol aj páchateľom mnohých zločinov, svojim protivníkom by tým zasadil smrteľný úder. Pozrel som na Viliama a pochopil som, že to pochopil, ale že nič proti tomu nezmôže, aj keď to predvídal. Pozrel som na opáta a videl som, že je zachmúrený: uvedomil si, a dosť neskoro, že aj on padol do pasce a že jeho autorita prostredníka sa rúca, keď má teraz vyzerať ako pán miesta, kde sa stretli všetky hanebnosti sveta. A celárius, ten už ani nevedel, z akého obvinenia by sa ešte mohol očistiť. A možno v tej chvíli už nebol schopný nijakého úsudku, výkrik, ktorý zo seba vydal, bol výkrikom jeho duše, v ňom a ním zhadzoval zo seba ťarchu rokov trvajúcich skrytých výčitiek svedomia. Inak povedané, po živote plnom neistoty, nadšenia a sklamaní, podlostí a zrád, tvárou v tvár nevyhnutnej záhube sa rozhodol vyznať vieru svojej mladosti, už sa ani nepýtal, či je správna alebo klamná, ale akoby to robil preto, aby sám sebe dokázal, že je nejakej viery vôbec schopný.

„Hej, je to pravda,“ vykríkol, „bol som s Dolcinom a mal som podiel na jeho zločinoch a bezuzdnostiach, možno som bol blázon, plietol som si lásku k nášmu Pánu Ježišovi Kristovi s potrebou slobody a s nenávisťou k biskupom, je to pravda, hrešil som, ale nemám viny na tom, čo sa stalo v opátstve, to prisahám!“

„Tak sme čosi predsa len dosiahli,“ povedal Bernard. „Teda pripúšťaš, že si vyznával bludy Dolcina, tej bosorky Margaréty a ich druhov. Pripúšťaš, že si bol s nimi, keď pri Trivere povešali mnoho ľudí verných Kristovi a medzi nimi aj jedno nevinné desaťročné dieťa? A keď obesili ďalších mužov pred očami ich žien a rodičov, lebo sa nechceli podriadiť tým psom? A že ste sa zaslepení svojou zúrivosťou a pýchou nazdávali, že nikto nemôže byť spasený, ak nepatrí do vášho spoločenstva? Hovor!“

„Hej, hej, v toto som veril a to som robil!“

„A bol si pri tom, keď chytili niekoľkých biskupom verných ľudí a niektorých z nich nechali zomrieť od hladu vo väzení a jednej samodruhej žene odťali rameno a ruku a potom ju nechali porodiť a jej dieťa hneď zomrelo nepokrstené? A bol si s nimi, keď zrovnali so zemou a ohňom zničili dediny Mosso, Trivero, Cossila a Flecchia a mnoho ďalších usadlostí v oblasti Crepacoria a mnoho domov v Mortiliane a v Quorine a keď podpálili triverský kostol potom, ako zohyzdili sväté obrazy, porúcali oltáre, soche Panny Márie odlomili ruku, ukradli kalichy, ornáty a knihy, zborili zvonicu, porozbíjali zvony a zmocnili sa všetkého náčinia bratstva a kňazovho majetku?“

„Hej, hej, bol som tam a nikto už nevedel, čo sa tam robí, chceli sme predísť hodinu trestu, boli sme prednými vojmi cisára poslaného nebesami a svätým pápežom, museli sme urýchliť príchod filadelfského anjela (filadelfský anjel – narážka na 3. kap. Zjavenia apoštola Jána) a potom by všetci boli dostali milosť Ducha svätého a cirkev by bola obnovená a po zničení všetkých skazených by vládli iba dokonalí!“

Celárius akoby bol posadnutý aj osvietený zároveň, zdalo sa, že sa v ňom pretrhla hať mlčania a predstierania, že sa mu minulosť vracia nielen v slovách, ale aj v obrazoch a že znova prežíva vzrušenie, ktoré ho kedysi unášalo.

„Teda,“ útočil naňho Bernard, „vyznávaš, že ste si ako mučeníka ctili Gherarda Segalelliho, že ste popierali každú autoritu rímskej cirkvi a tvrdili ste, že ani pápež, ani nijaká autorita vám nemôže predpísať odlišný spôsob života, že nikto vás nemá právo exkomunikovať, že od čias svätého Silvestra boli všetci cirkevní preláti okrem Petra z Morrone zneužívatelia a zvodcovia, že svestskí ľudia nie sú povinní platiť desiatky kňazom, ktorí nežijú v stave úplnej dokonalosti a chudoby, ako žili prví apoštoli, že desiatky sa teda majú platiť iba vám, jediným apoštolom a chudobným v Kristovi, že posvätený kostol a obyčajná stajňa majú pre modlitbu k Bohu rovnakú cenu, že ste prechádzali dedinami a zvádzali ľudí volaním „penitenziagite“, že ste spievali Salve Regina (Salve Regina – Zdravas, kráľovná), aby ste podlo privábili davy, že ste sa vydávali za kajúcnikov a pred svetom ste žili ako dokonalí ľudia, a potom ste sa oddávali každej neviazanosti a neresti, lebo ste neverili v sviatosť stavu manželského ani v žiadnu inú, a keďže ste sa pokladali za čistejších od ostatných, mohli ste si dovoliť každú hanebnosť a každú urážku vlastného tela a tiel iných osôb? Hovor!“

„Hej, hej, vyznávam pravú vieru, ktorej som vtedy veril celou dušou, vyznávam, že sme odložili svoje šaty na znak zbavenia sa vlastníctva, že sme sa zriekli všetkého majetku, kým vy, psi mizerní, sa ho nezrieknete nikdy, že od tých čias sme už od nikoho nijaké peniaze neprijali, ani sme ich pri sebe nenosili a žili sme z almužny a nič sme si nenechávali na zajtra, a keď nás niekde prijali pri prestretom stole, najedli sme sa, a čo zvýšilo, sme nechali na stole a odišli sme…“

„A pálili ste a rabovali, aby ste sa zmocnili majetku poriadnych kresťanov!“

„A pálili sme a rabovali, lebo sme povýšili chudobu na všeobecný zákon, a mali sme právo prisvojiť si neoprávnené bohatstvo iných a chceli sme zasiahnuť na najcitlivejšom mieste tú spleť chamtivosti, ktorá sa šírila od farnosti k farnosti, no nikdy sme nerabovali preto, aby sme čosi vlastnili, ani sme nezabíjali, aby sme rabovali, zabíjali sme, aby sme trestali, aby sme krvou očistili nečistých, možno nás posadla bezmedzná túžba po spravodlivosti, človek hreší aj z nadmernej lásky k Bohu, z presily dokonalosti, boli sme tou pravou Pánom zoslanou duchovnou kongregáciou, ktorej bola určená sláva posledných čias, hľadali sme svoju odmenu v raji a uskorovali čas vašej skazy, my jediní sme boli Kristovými apoštolmi, všetci ostatní zradili a Gherardo Segalelli bol rastlinou Božou, planta Dei pullulans in radice fidei (planta Dei… – rastlina Božia vyrastajúca z koreňa viery.), naša regula pochádzala priamo od Boha, nie od vás, vy psi prekliati, klamárski kazatelia, čo okolo seba šírite pach síry, nie vôňu kadidla, vy besní psi, smradľavé mrciny, krkavci, sluhovia avignonskej kurvy, zasľúbení zatrateniu! Vtedy som v to veril a aj naše telá boli vykúpené a boli sme mečom Pánovým, bolo nám treba zabíjať aj nevinných, aby sme vás všetkých mohli pobiť čo najskôr. Chceli sme lepší svet, svet mieru a vľúdnosti a šťastia pre všetkých, chceli sme zabiť vojnu, ktorú ste vy prinášali tou svojou chamtivosťou, čože nám vykrikujete, ak sme aj v záujme spravodlivosti a šťastia museli preliať trochu krvi?… nebolo… nebolo treba veľa, aby sme to urýchlili, a stálo to za to, že vtedy v Stavelle bola voda Carnasca celkom červená, bola to aj naša krv, nešetrili sme ani seba, naša krv a vaša krv, celé potoky krvi hneď a zaraz, časy, ktoré predpovedal Dolcino, sa nezadržateľne blížili, bolo treba len urýchliť beh udalostí…“

Celý sa triasol a ruky si šúchal o habit, akoby si z nich chcel zotrieť tú krv, ktorú spomínal.

„Požívačník sa znova stal čistým,“ povedal mi Viliam.

„Toto má byť čistota?“ spýtal som sa zhrozený.

„Bude ešte aj iná,“ odvetil Viliam, „ale nech je už aká chce, vždy mi naháňa strach.“

„Čo vás na čistote najviac desí?“ spýtal som sa ho.

„Náhlivosť,“ odpovedal Viliam.

„Už dosť, už dosť,“ hovoril práve Bernard, „chceli sme od teba počuť priznanie, nie výzvu na hromadné krviprelievanie. V poriadku, ty nielenže si kacírom bol, ale ním ešte stále si. Nielenže si bol vrahom, ale opäť si zabíjal. Povedz nám teda, ako a prečo si zabil svojich bratov v tomto opátstve.“

Celárius sa prestal triasť, rozhliadol sa okolo seba, akoby sa prebral zo sna: „Nie,“ povedal, „so zločinmi v opátstve nemám nič spoločného. Vyznal som všetko, čo som vykonal, nenúťte ma, aby som vyznal aj to, čo som nevykonal…“

„A je ešte niečo, čo by si nebol vykonal? Teraz sa vydávaš za nevinného? Aký baránok, aký vzor krotkosti! Počuli ste ho, kedysi mal ruky zababrané krvou, a teraz je nevinný! Možno sme sa mýlili a Remígius z Varagine je vzorom cnosti, verným synom cirkvi, nepriateľom nepriateľov Kristových, vždy rešpektoval poriadok, ktorý ostražitá ruka cirkvi úporne ukladala dedinám a mestám, nechal na pokoji obchody, remeselnícke dielne, chrámové poklady. Je nevinný, nevykonal nič zlého, poď do môjho objatia, brat Remígius, nech ťa uteším po tých obvineniach, čo ničomní ľudia vzniesli proti tebe!“ A kým Remígius hľadel naňho vyjavenými očami, akoby z ničoho nič uveril, že napokon bude oslobodený, Bernard opäť nadobudol predchádzajúci strohý výraz a rozkazovačným tónom sa obrátil na kapitána lukostrelcov.

„Nerád siaham po prostriedkoch, ktoré cirkev vždy odsudzuje, keď ich použije svetská moc. Je však zákon, ktorý stojí nad mojimi osobnými pocitmi a ovláda ich. Požiadajte opáta, aby určil, kde možno nachystať mučidlá. Ale k mučeniu nech sa neprikročí hneď. Tri dni nech ostane v cele, na rukách a nohách okovy. Potom nech mu ukážu nástroje. Iba to. A na štvrtý deň nech začnú. Spravodlivosť nemá naponáhlo, ako si to mysleli pseudoapoštoli, a spravodlivosť Božia môže čakať aj veky. Konajte pomaly a postupne. A nadovšetko majte na pamäti, čo sa už toľko ráz povedalo, nech nedôjde ku skaličeniu a nech nenastane smrť. Jedným z dobrodení, ktoré takýto postup bezbožníkovi poskytuje, je práve to, že môže smrť vychutnávať a vyčkávať, tá však nemá prísť prv, ako je jeho priznanie úplné, dobrovoľné a očisťujúce.“

Lukostrelci sa zohli, aby celária zdvihli, ten sa však zaprel nohami do zeme a pätil sa, naznačujúc, že chce hovoriť. Keď dostal povolenie, prehovoril, slová sa mu však ťažko drali na jazyk a jeho reč bola ako bľabot opilca a mala v sebe čosi oplzlé. Iba postupne nadobúdal tú divú silu, ktorá pred chvíľou oduševňovala jeho vyznanie.

„Nie, pane. Mučenie nie. Som človek zbabelý. Zradil som vtedy, jedenásť rokov som v tomto kláštore zapieral svoju vtedajšiu vieru a vyberal desiatky od vinohradníkov a sedliakov, dozeral na stajne a chlievy, aby sa vzmáhalo opátovo bohatstvo, ochotne som spolupracoval pri správe tejto dielne Antikristovej. A bolo mi tu dobre, zabudol som na dni vzbury, oddával som sa pôžitkom hrdla a iným rozkošiam. Som zbabelec. Dnes som zapredal svojich niekdajších spolubratov z Bologne, vtedy som zapredal Dolcina. A ako zbabelec preoblečený za jedného z prenasledovateľov som bol pri tom, keď lapili Dolcina a Margarétu a keď ich na Bielu sobotu viedli do hradu v Bugelle. Tri mesiace som sa potĺkal po okolí Vercelli, až kým neprišiel od pápeža Klementa list s rozhodnutím o treste. A videl som, ako Margarétu rozštvrtili pred Dolcinovými očami, počul som, ako kričalo to úbohé dorezané telo, ktoré jednej noci patrilo aj mne… A kým horela jej rozkúskovaná mŕtvola, dali sa do Dolcina, žeravými kliešťami mu odtrhli nos a vajcia a nie je pravda, že pri tom ani len nezastenal, ako sa hovorilo potom. Dolcino bol vysoký a dobre stavaný chlap, mal veľkú čertovskú bradu a ryšavé vlasy, ktoré mu v prstencoch padali na plecia, bol pekný a silný, keď nás viedol vo vyperenom klobúku so širokou strechou a v sutane prepásanej mečom, mužom naháňal strach a ženy pri ňom kričali od rozkoše… Ale keď ho mučili, aj on kričal od bolesti ako žena, ručal ako teľa, krvácal zo všetkých strán, keď ho vliekli od jedného rohu k druhému a po troche ho zraňovali, aby ukázali, ako dlho sa môže udržať pri živote diablov vyslanec, a on chcel zomrieť, žiadal, aby ho dobili, ale zomrel príliš neskoro, až keď došiel na hranicu a bol už iba hŕbkou krvácajúceho mäsa. Šiel som za ním a v duchu som sa tešil, že som tej skúške unikol, bol som pyšný na svoju prefíkanosť a ten ničomník Salvátor tam bol so mnou a hovoril mi: Ako dobre, bratku Remígius, že sme sa zachovali ako obozretní ľudia, niet nič horšieho ako muky! V ten deň by som bol zaprel aj tisíc náboženstiev. A roky, celé roky si už hovorím, aký som bol zbabelý a aký som bol šťastný, že som zbabelý, a predsa som jednostaj dúfal, že budem môcť sám sebe dokázať, že nie som takým zbabelcom. Dnes si mi ty, pán Bernard, dodal túto silu, bol si pre mňa tým, čím boli pre najzbabelejších mučeníkov pohanskí cisári. Dodal si mi odvahu vyznať to, čomu verila moja duša, no telo sa od toho odťahovalo. Nevlievaj mi však tej odvahy priveľa, nie viac, ako jej táto moja smrteľná schránka môže uniesť. Muky nie. Poviem všetko, čo chceš, radšej hneď na hranicu, človek sa zadusí, skôr ako začne horieť. Mučiť ma ako Dolcina, to nie. Potrebuješ mŕtvolu, a preto odo mňa chceš, aby som vzal na seba vinu za iné mŕtvoly. V každom prípade, mŕtvolou čoskoro budem. A tak ti dám, čo žiadaš. Zabil som Adelma z Otranta, lebo som ho nenávidel za to, že bol mladý a že sa priam pohrával s netvormi, ktoré sa na mňa, starého, tučného, malého a neučeného ponášajú. Zabil som Venantia zo Salvemecu, lebo bol priveľmi učený a čítal knihy, ktorým som ja nerozumel. Zabil som Berengára z Arundelu z nenávisti k jeho knižnici, lebo ja som študoval teológiu tak, že som hlušil palicou vypasených farárov. Zabil som Severína zo Sankt Emmerama… prečo vlastne? Lebo zbieral zeliny a ja som bol na vrchu Rebello a tam sme zeliny jedli, nepýtajúc sa na ich účinky. V skutočnosti by som mohol zabiť aj ďalších vrátane nášho opáta: či už drží s pápežom alebo s cisárom, vždy patrí k mojim nepriateľom a vždy som ho nenávidel, aj keď ma živil, lebo ja som živil jeho. Stačí ti to? Ach, nie, chceš ešte vedieť, ako som zabil všetkých tých ľudí… Zabil som ich… počkajme… Vzýval som pekelné mocnosti, pomáhalo mi pri tom tisíc plukov, ktoré som si podrobil čarami, čo ma naučil Salvátor. Ak chcete niekoho zabiť, netreba sa vám ho ani dotknúť, spraví to za vás diabol, ak mu viete rozkázať.“

Smial sa na prítomných a hľadel na nich s výrazom sprisahanca. Ale bol to už smiech pomätenca, hoci, ako ma potom Viliam upozornil, tento pomätenec mal ešte toľko dôvtipu, že strhol do záhuby aj Salvátora, aby sa mu pomstil za udavačstvo.

„A ako si mohol rozkazovať diablovi?“ naliehal naňho Berengár, ktorý chápal jeho blúznenie ako právoplatné priznanie.

„Veď to vieš aj sám, nedá sa predsa toľké roky stýkať s osobami posadnutými diablom, a pritom neprevziať ich spôsoby! Vieš to aj sám, ty zabijak apoštolov! Vezmeš čiernu mačku, či nie? ktorá nemá ani jedného bieleho chĺpka (veď ty to vieš) a zviažeš jej nohy, o polnoci ju zanesieš na krížne cesty a tam zavoláš mocným hlasom: ‚Ó, veľký Lucifer, vládca pekla, beriem ťa a vpúšťam ťa do tela svojho nepriateľa, tak ako mám teraz v moci túto mačku, a ak môjmu nepriateľovi privodíš smrť, nasledujúceho dňa o polnoci ti na tomto istom mieste obetujem túto mačku a ty budeš robiť, ako ti prikazujem z moci mágie, ktorú teraz vykonávam podľa čarodejnej knihy svätého Cypriána v mene všetkých vodcov najväčších plukov pekelných Adramelcha, Alastora a Azazela, ku ktorým, ako aj ku všetkým ich bratom sa teraz modlím…‘“ Pery sa mu triasli, oči vyliezali z jamôk a začal sa modliť – vlastne to tak iba vyzeralo, v skutočnosti sa však utiekal ku všetkým kniežatám plukov pekelných… „Abigor, pecca pro nobis… Amon, miserere nobis… Samael, libera nos a bono… Belial eleyson… Focalor, in corruptionem meam intende… Haborym, damnamus dominum… Zaebos, anum meum operies… Leonarde, asperge me spermate tuo et inquinabor…“ (Abigor, pecca pro nobis… – Abigor, hreš za nás… Ammon, zmiluj sa nad nami… Samael, osloboď nás od dobrého… Belial, zmiluj sa… Focalor, dbaj na moju skazu… Haborym, zatracujme Pána… Zaebos, otvor môj zadok… Leonard, postriekaj ma svojím semenom a budem nečistý…)

„Dosť, dosť!“ kričali prítomní, prežehnávali sa a prosili: „Odpusť nám všetkým, ó, Pane!“

Celárius teraz už mlčal. Keď vyriekol mená všetkých tých diablov, padol na tvár a z vykrivených úst, spomedzi škrípajúcich zubov mu tiekli belavé sliny. Ruky, hoci sputnané reťazami, sa mu kŕčovito roztvárali a zvierali, nohami podchvíľou kopal do vzduchu. Viliam zbadal, že som sa od hrôzy roztriasol, položil mi ruku na hlavu, takmer mi zovrel zátylie a tým ma upokojil. „Nauč sa,“ povedal mi, „že keď je človek na mučidlách, alebo keď mu hrozí mučenie, povie nielen to, čo urobil, ale aj to, čo chcel urobiť, hoci o tom ani nevedel. Remígius teraz z celej duše túži po smrti.“

Lukostrelci odviedli celária, ktorý sa ešte vždy zmietal v kŕčoch. Bernard pozhŕňal svoje písomnosti. Potom uprel zrak na prítomných, nehybných od veľkého rozrušenia.

„Vypočúvanie sa skončilo. Keďže obžalovaný sa k zločinu priznal, dopravia ho do Avignonu, kde sa uskutoční definitívny proces, pri ktorom sa bude prísne dbať na pravdu a spravodlivosť, a iba po tomto riadnom procese bude upálený. Vám, Abbo, už nepatrí a nepatrí už ani mne, ktorý som tu bol iba pokorným nástrojom pravdy. Nástroj spravodlivosti je inde, pastieri vykonali svoju povinnosť, teraz je rad na psoch, aby nakazenú ovcu oddelili od stáda a očistili ju ohňom. Bolestný prípad, ktorý ukázal, že tento človek je vinný z mnohých krutých zločinov, sa zavŕšil. Opátstvo teraz už môže žiť v pokoji. Lenže svet…“ tu zvýšil hlas a obrátil sa k skupine legátov, „svet ešte pokoj nenašiel, svet sa zmieta v kacírstve, ktoré nachádza útulok ešte aj v sieňach cisárskych palácov! Moji bratia nech si dobre zapamätajú: cingulum diaboli (cingulum diaboli – diablov opasok) zväzuje zvrátených dolcinovských sektárov so ctihodnými majstrami z perudžskej kapituly. Nezabúdajme, že v očiach Božích sa blúznenie tohto nešťastníka, ktorého sme práve vydali spravodlivosti, nelíši od blúznenia majstrov, ktorí hodujú pri stole toho exkomunikovaného bavorského Nemca. Prúd kacírskych bezbožností sa valí z mnohých kázní, aj z tých vychvaľovaných, ešte neodsúdených. To je ťažkým utrpením a pokornou kalváriou pre toho, koho tak ako mňa hriešneho Boh povolal odhaľovať hada kacírstva, kdekoľvek sa zahniezdi. Pri vykonávaní tohto posvätného diela sa však človek učí, že kacírom nie je len ten, kto sa ako kacír otvorene prejavuje. Prívržencov kacírstva možno rozoznať pomocou piatich preukazných znakov. Prvý je ten, že kacírov tajne navštevujú vo väzeniach; druhý, že plačú nad nimi, keď ich dolapia, a boli ich blízkymi priateľmi (lebo je sotva možné, aby ten, kto sa s kacírom dlho stýkal, o jeho počínaní nič nevedel); tretí je ich tvrdenie, že kacíri boli odsúdení nespravodlivo, aj keď ich vina bola dokázaná; štvrtý, že neradi vidia a odsudzujú tých, čo kacírov prenasledujú a úspešne proti nim kážu, dá sa im poznať na očiach, na nose, na výraze tváre, aj keď sa to usilujú utajiť, ako nenávidia tých, ktorí v nich vyvolávajú pocit horkosti, a ako milujú tých, ktorých nešťastie ich tak trápi. A napokon piatym znakom je skutočnosť, že zbierajú obhorené kosti upálených kacírov a robia si z nich predmety uctievania… Ja však pripisujem mimoriadne veľkú váhu aj šiestemu znaku a za zjavných priateľov kacírov pokladám všetkých, čo v svojich knihách (aj keď pravovernosť otvorene neurážajú) dali kacírom východiskové tézy, z ktorých tí odvodzujú svoje zvrátené názory.“

Bernard hovoril a hľadel pritom na Ubertina. Celá františkánska legácia pochopila, na čo naráža. Zo schôdzky už nebolo nič, nikto by sa už nebol odvážil pokračovať v dopoludňajšej dišpute, keď vedel, že pri každom jeho slove budú poslucháči myslieť na posledné nešťastné udalosti. Ak Bernard od pápeža dostal poverenie, aby dohovoru medzi obidvoma skupinami zabránil, tak svoju úlohu splnil.

Piaty deň

VEŠPERY

Tu Ubertino utečie, Bendik začne zachovávať zákony a Viliam má zopár úvah o rozličných druhoch žiadostivosti, s ktorými sa toho dňa stretol.

Kým sa zhromaždení pomaly rozchádzali z kapitulnej siene, Michal podišiel k Viliamovi a zakrátko sa k nim pridal aj Ubertino. Všetci spoločne sme vyšli na dvor, odtiaľ do krížovej chodby a tam sme sa zhovárali pod ochranou hmly, ktorá nijako neustupovala, ba s nastávajúcou tmou ešte zhustla.

„Myslím, že to, čo sa tu stalo, komentovať netreba,“ povedal Viliam. „Bernard nás porazil. Nepýtajte sa ma, či ten hlupák dolcinovec má naozaj na svedomí všetky tie zločiny. Podľa toho, ako to ja vidím, nie. No veci sa majú tak, že sme zasa tam, kde sme boli. Ján ťa chce mať v Avignone samého, Michal, a toto stretnutie ti nedalo záruky, o ktoré nám išlo. Namiesto toho ti dalo predstavu, ako by tam mohli prekrútiť každé tvoje slovo. Z toho podľa mňa vyplýva, že by si ta nemal chodiť.“

Michal pokrútil hlavou: „Lenže ja pôjdem. Nechcem nijaký rozkol. Ty, Viliam, si dnes hovoril jasne a povedal si, o čo ti ide. V poriadku, ale to nie je to, o čo ide mne, a ja si uvedomujem, že cisárski teológovia využili závery perudžskej kapituly spôsobom, ktorý presiahol naše zámery. Ja chcem, aby pápež františkánsku reholu akceptoval s jej ideálmi chudoby. Bude musieť pochopiť, že iba ak rehoľa prijme ideál chudoby, bude môcť pojať nazad svoje kacírske odnože. Ja nerojčím o ľudových zhromaždeniach a o právach ľudu. Ja musím zabrániť, aby sa rehoľa nerozpadla na nespočetné skupiny bratkov. Pôjdem do Avignonu, a keď bude treba, podrobím sa Jánovi. Ustúpim mu vo všetkom okrem zásady chudoby.“

Na to sa ozval Ubertino: „A vieš, že riskuješ život?“

„Nech,“ odpovedal Michal, „radšej ten ako dušu.“

Svoj život skutočne aj riskoval, a ak bola pravda na Jánovej strane (čomu ani teraz neverím), stratil aj svoju dušu. Ako už všetci vedia, odišiel Michal k pápežovi týždeň po udalostiach, ktoré opisujem. Štyri mesiace mu vzdoroval, až nakoniec v apríli nasledujúceho roku Ján zvolal konzistórium, kde ho označil za šialenca, neuvážlivca, tvrdohlavca, tyrana, stúpenca kacírstva, hada, ktorého cirkev chová na svojich prsiach. A podľa toho, ako na veci hľadel, sa možno domnievať, že Ján mohol mať pravdu, lebo za tie štyri mesiace sa Michal spriatelil s priateľom môjho majstra, s druhým Viliamom, tým z Occamu, a zhodol sa s ním v názoroch, ktoré sa neveľmi odlišovali, ak neboli ešte radikálnejšie, od názorov, v ktorých bol môj majster zajedno s Marsiliom a ktoré toho rána vyložil. Život týchto ľudí odlišného presvedčenia sa v Avignone stal neistým a koncom mája Michal, Viliam z Occamu, Bonagrazia z Bergama, František z Ascoli a Henrich z Talheimu odtiaľ ušli. Pápežovi ľudia ich prenasledovali až do Nice, Toulonu, Marseille a Aigues Mortes, tu ich dostihol kardinál Pierre de Arrablay, márne sa ich však usiloval prehovoriť, aby sa vrátili, nepodarilo sa mu prekonať ich odpor, ich nenávisť k pápežovi, ich strach. V júni došli do Pisy, kde ich triumfálne prijali cisárovi ľudia a Michal v nasledujúcich mesiacoch verejne vystupoval proti Jánovi. Lenže to už bolo neskoro. Od cisára sa šťastie začalo odvracať, v Avignone Ján spriadal plány, ako dať minoritom nového generálneho predstaveného, a napokon sa mu to aj podarilo. Michal by bol lepšie urobil, keby sa vtedy bol rozhodol k pápežovi nejsť, bol by mohol viesť odpor minoritov zblízka a nebol by stratil toľké mesiace vydaný napospas svojmu nepriateľovi, čím sa len oslabilo jeho postavenie… Ale možno tak stanovila Božia všemohúcnosť – dnes už ozaj neviem, kto z nich bol v práve, po toľkých rokoch vyhasne aj oheň vášní a s ním aj to, čo sa pokladalo za svetlo pravdy. Kto z nás môže povedať, či mal pravdu Hektor alebo Achilleus, Agamemnom alebo Priamos, keď sa bili pre krásu ženy, ktorá je dnes už iba prachom prachu?

Lenže strácam sa v melancholických odbočkách a zatiaľ mám tu povedať, ako sa vtedy skončil náš smutný rozhovor. Michal sa teda rozhodol a nijako sa nedal od svojho rozhodnutia odvrátiť. Teraz sa však vynoril aj ďalší problém a Viliam ho vyslovil bez okoľkov: Ani Ubertino už nebol v bezpečí. Slová, s ktorými sa k nemu obrátil Bernard, nenávisť, akú teraz už cítil k nemu pápež, skutočnosť, že kým Michal predstavoval ešte moc, s ktorou bolo treba rokovať, Ubertino ostal odkázaný sám na seba…

„Ján chce mať Michala na pápežskom dvore a Ubertina v pekle. Ak dobre poznám Bernarda, Ubertino do zajtra príde o život a hmla pri tom urobí svoje. A ak sa dakto spýta, kto ho zabil, opátstvo spokojne ešte jeden zločin unesie, povie sa, že to boli diabli, ktorých privolal Remígius svojimi čiernymi mačkami, alebo dajaký dolcinovec, ktorý sa ešte potĺka v týchto múroch…“

Ubertino bol ustarostený. „Tak ako?“ opýtal sa.

„Tak choď,“ povedal Viliam, „a porozprávaj sa s opátom. Požiadaj ho o koňa či mulicu, o poživeň a o list pre dajaké vzdialené opátstvo na druhej strane Álp. Využi hmlu a tmu a hneď odíď.“

„A nestrážia už lukostrelci brány?“

„Opátstvo má aj iné východy a opát ich pozná. Stačí, ak na teba dajaký sluha počká s koňom na daktorej zákrute na dolnej časti cesty, a keď vyjdeš dajakým priechodom v hradbách, bude ti treba prejsť iba kúsok lesom. Musíš sa do toho dať hneď, kým sa Bernard nepreberie z opojenia zo svojho víťazstva. Ja sa musím zaoberať čímsi iným, mal som dve poslania, jedno mi nevyšlo, nech vyjde aspoň to druhé. Chcem dostať do rúk istú knihu a istého človeka. Ak všetko pôjde dobre, budeš odtiaľto preč ešte skôr, ako sa znova budem na teba pýtať. Tak zbohom.“ A otvoril náruč. Dojatý Ubertino ho tuho objal. „Zbohom, Viliam, si bláznivý a bezočivý Angličan, ale máš veľké srdce. Uvidíme sa ešte?“

„Uvidíme,“ uistil ho Viliam. „Boh to chce.“

Boh to však nechcel. Ako som už povedal, o dva roky nato bol Ubertino za záhadných okolností zavraždený. Tento bojovný a zápalistý starec prežil tvrdý a dobrodružný život. Možnože nebol nijakým svätcom, jednako len dúfam, že Boh odmenil tú jeho neotrasiteľnú istotu, že ním je. Čím som starší, tým väčšmi sa odovzdávam do vôle Božej a tým menej si vážim rozum, ktorý túži poznať, a vôľu, ktorá túži konať, a za jedinú vec vedúcu ku spáse pokladám vieru, ktorá vie trpezlivo čakať bez prílišného vypytovania. A Ubertino určite mal veľkú vieru v krv a v utrpenie nášho ukrižovaného Pána.

Môžbyť som na toto myslel aj vtedy a ten mysticky založený starec to pobadal alebo uhádol, že na to jedného dňa budem myslieť. Nežne sa na mňa usmial a objal ma, no nie tak vrúcne, ako to zopár ráz urobil v minulých dňoch. Objal ma, ako ded objíma svojho vnuka, a ja som v rovnakom duchu jeho objatie opätoval. Potom odišiel aj s Michalom pohľadať opáta.

„A teraz čo?“ spýtal som sa Viliama.

„Teraz sa vrátime k našim zločinom.“

„Majstre,“ povedal som, „dnes sa tu odohrali veci veľmi závažné pre celý kresťanský svet a vaše poslanie stroskotalo. Ale vás podľa všetkého viac zaujíma táto záhada ako zrážka medzi pápežom a cisárom.“

„Blázni a deti vždy hovoria pravdu, Adso. Bude to asi preto, lebo ako cisárov radca je môj priateľ Marsilius lepší než ja, ale ako inkvizítor som zasa lepší ja. Dokonca lepší než Bernard Gui, nech mi to Boh odpustí. Lebo Bernardovi nejde o to, aby odhalil vinníkov, ale aby upálil obvinených. Ja zas najväčšie potešenie nachádzam v rozmotávaní poriadne domotaného klbka. Bude to asi aj v tom, že vo chvíli, keď ako filozof pochybujem, že svet má dajaký poriadok, utešujem sa tým, že objavujem ak už nie poriadok, tak aspoň rad súvislostí medzi zlomkami jeho dejov. A napokon je tu vari ešte aj ďalší dôvod, a to, že v tomto prípade sú možno v hre veci väčšie a dôležitejšie ako boj medzi Jánom a Ľudovítom…“

„Veď je to len prípad krádeží a pomsty medzi pramálo počestnými mníchmi!“ zvolal som pochybovačne.

„V ktorom ide o akúsi zakázanú knihu, Adso, o akúsi zakázanú knihu!“ odvetil mi Viliam.

Mnísi sa už uberali na večeru. Uprostred nej si k nám prisadol Michal z Ceseny a oznámil nám, že Ubertino už odišiel. Viliam si uľahčene vydýchol.

Po večeri sme sa vyhli opátovi, ktorý sa zastavil na slovo s Bernardom, a vyhliadli sme si Bendika, ktorý nás pozdravil s úsmevom na pol úst a usiloval sa dostať ku dverám. Viliam ho dohonil a prinútil ho, aby sa s nami utiahol do kuchyne.

„Bendik,“ opýtal sa ho, „kde je kniha?“

„Aká kniha?“

„Bendik, ani jeden z nás nie je hlupák. Hovorím o knihe, ktorú sme dnes hľadali u Severína a ktorú som ja nespoznal, no ty si ju spoznal veľmi dobre a vrátil si sa po ňu…“

„Ako viete, že som ju vzal ja?“

„Viem to a ty to vieš tiež. Kde je?“

„To vám nemôžem povedať.“

„Bendik, ak mi to nepovieš, porozprávam to opátovi.“

„Nemôžem o tom hovoriť na opátov príkaz,“ povedal Bendik s cnostnou tvárou. „Po našom dnešnom stretnutí sa stalo niečo, čo musíte vedieť. Po Berengárovej smrti chýbal pomocný knihovník. Dnes popoludní mi Malachiáš navrhol, aby som sa ním stal. Pred pol hodinou už opát na to dal súhlas a dúfam, že zajtra ráno budem zasvätený do tajomstiev knižnice. Áno, dnes ráno som tú knihu vzal a schoval som ju do slamníka vo svojej cele, ale ani som sa do nej nepozrel, lebo som vedel, že Malachiáš ma sleduje. Ten mi neskôr ponúkol to, čo som vám spomínal. A tak som spravil, čo sa na pomocného knihovníka patrí: knihu som mu odovzdal.“

Už som sa neovládol a ostro som naňho vyskočil: „Ale, Bendik, včera aj predvčerom si… ste hovorili, že horíte túžbou po poznaní, že nechcete, aby knižnica aj ďalej ukrývala tajomstvá, že scholár musí vedieť…“

Bendik celý červený mlčal, no Viliam ma zarazil: „Adso, pred pár hodinami Bendik prešiel na opačnú stranu. Teraz je on sám strážcom tých tajomstiev, ktoré chcel poznať, a keď ich bude strážiť, bude mať na to času do vôle.“

„A čo tí druhí?“ spýtal som sa. „Bendik hovoril v mene všetkých učencov!“

„Predtým,“ odvetil mi Viliam a ťahal ma preč. Nechal Bendika napospas jeho zmätku.

„Bendik,“ povedal mi neskôr, „je obeťou veľkej žiadostivosti, ktorá nie je ani žiadostivosťou Berengárovou, ani celáriovou. Ako mnoho bádateľov aj on nosí v sebe žiadostivosť po poznaní. Po poznaní pre samo poznanie. Z časti poznania bol vylúčený, a preto sa jej chcel zmocniť. Teraz sa jej zmocnil. Malachiáš vedel, čo je to za človeka, a použil ten najlepší spôsob, ako knihu dostať nazad a zapečatiť Bendikove pery. Asi sa ma opýtaš, aký to má zmysel strážiť toľký poklad vedomostí a nesprístupniť ho všetkým ostatným. Veď práve preto hovorím o žiadostivosti. Žiadostivosťou nebol smäd po poznaní u Rogera Bacona, ktorý chcel využiť vedu na to, aby ľud Boží urobil šťastnejším, a teda sa neusiloval vedieť len preto, aby vedel. Bendikov smäd je iba nenásytnou zvedavosťou, pýchou rozumu, je pre mnícha jedným zo spôsobov, ako zmeniť a zmierniť chúťky svojho ľadvia, alebo zápalom, ktorý z iného robí bojovníka viery alebo kacírstva. Nie je len žiadostivosť tela. Žiadostivosťou je aj prejav Bernarda Guiho, pokrivenou žiadostivosťou po spravodlivosti, ktorá sa rovná žiadostivosti po moci. Žiadostivosťou po bohatstve je vlastnosť nášho svätého a už nie rímskeho veľkňaza. Žiadostivosť po vydávaní svedectva a premene a pokání a smrti ovládala celária v jeho mladosti. A Bendikova žiadostivosť je žiadostivosťou po knihách. Ako každá žiadostivosť, ako žiadostivosť Onana, ktorý vypúšťal semeno na zem, je to žiadostivosť neplodná a nemá nič spoločného s láskou, ani len s telesnou…“

„Ja viem,“ šepol som mimovoľne. Viliam sa tváril, že to nezačul, povedal však, akoby pokračoval v reči: „Skutočná láska chce dobro milovaného.“

„Nejde o to, že Bendik chce dobro svojich kníh (lebo už sú aj jeho) a myslí, že ich dobro je v tom, že budú ďaleko od chamtivých rúk?“ opýtal som sa ho.

„Dobro knihy je v tom, že je čítaná. Knihu vytvárajú znaky, ktoré hovoria o iných znakoch a tie zasa hovoria o veciach. Bez čítajúcich očí kniha uchováva v sebe znaky, ktoré nevytvárajú pojmy, a je teda nemá. Táto knižnica sa možno zrodila na to, aby zachránila knihy, ktoré obsahuje, teraz však žije preto, aby bola ich hrobom. Preto sa stala zdrojom bezbožnosti. Celárius povedal, že zradil. To isté spravil aj Bendik. Aj on zradil. Ach, aký hnusný deň, milý môj Adso! Samá krv a záhuba. Nadnes mám už toho dosť. Poďme aj my na kompletórium a potom spať.“

Ako sme vychádzali z kuchyne, stretli sme Aymara. Opýtal sa nás, či je pravda, čo sa šušká, že Malachiáš navrhol Bendika za svojho pomocníka. Mohli sme len prisvedčiť.

„Ten Malachiáš dnes toho už nastváral,“ povedal Aymarus so svojím zvyčajným pohŕdavým aj zhovievavým úsmeškom. „Keby bola nejaká spravodlivosť, diabol by si prišiel poňho ešte túto noc.“

Piaty deň

KOMPLETÓRIUM

Tu všetci počúvajú kázeň o príchode Antikrista a Adso objaví, akú moc majú vlastné mená.

Vešpery sa odbavili v zmätku ešte počas vypočúvania celária, keď zvedaví novici ušli svojmu majstrovi a cez obloky a škáry sledovali, čo sa robí v kapitulnej sieni. Teraz sa celé spoločenstvo malo modliť za Severínovu statočnú dušu. Všetci si mysleli, že bude kázať opát, a spytovali sa, čo asi povie. No po zvyčajnej homílii svätého Gregora, responzóriu a troch predpísaných žalmoch vyšiel opát na kazateľňu, ale iba preto, aby povedal, že v ten večer hovoriť nebude. Primnoho úderov doľahlo na opátstvo, povedal, aby sám spoločný otec mohol teraz prehovoriť ako ten, kto karhá a napomína. Všetkým bez výnimky si treba prísne spytovať svedomie. Keďže však niekto prehovoriť musí, navrhuje, aby napomenutie vyslovil najstarší zo všetkých, ktorý je už na prahu smrti a má zo všetkých najmenšiu účasť na pozemských vášňach, čo narobili toľko zla. Právom najstaršieho by slovo patrilo Alinardovi z Grottaferraty, všetci však vedia, aké chatrné je už zdravie tohto ctihodného brata. Hneď po ňom podľa poriadku, ktorý určil neúprosný tok času, nasleduje Jorge. Jemu teda dáva teraz slovo.

Z tej časti chórových lavíc, kde sedával Aymarus a ostatní Taliani, doľahlo k nám šomranie. Domyslel som si, že opát zveril kázeň Jorgemu bez toho, aby sa bol s Alinardom rozprával. Môj majster mi pošepol, že opátovo rozhodnutie nehovoriť je rozumné, lebo čokoľvek by v kázni povedal, Bernard a ostatní prítomní Avignončania by to pozorne zvažovali. Starý Jorge sa však obmedzí na daktoré svoje mystické proroctvo a tomu Avignončania nebudú pripisovať veľkú váhu. „Zato ja si dám naňho pozor,“ dodal, „lebo neverím, že by bol prijal opátovu ponuku bez určitého zámeru, možno ho aj sám požiadal, aby mohol prehovoriť.“

Jorge, podopieraný ktorýmsi mníchom, vystúpil na kazateľňu. Tvár mu ožaroval plameň z trojnohého svietnika, ktorý jediný osvetľoval kostolnú loď. Svetlo ešte väčšmi zvýrazňovalo tmu zastierajúcu jeho oči, ktoré vyzerali ako dve čierne diery.

„Milovaní bratia,“ začal, „aj vy, naši drahí hostia, ak si chcete vypočuť úbohého starca… Štyri prípady smrti, ktoré tak ťažko dohľahli na naše opátstvo – nehovoriac už o hriechoch, dávnych i nedávnych, ťažiacich tých najnešťastnejších spomedzi živých – nie sú, ako dobre viete, dielom prísnej prírody, ktorá svojím neúprosným rytmom vládne nad našimi pozemskými dňami od kolísky až po hrob. Vy všetci si azda myslíte, že akokoľvek boľavo vás zasiahli tieto smutné udalosti, nepoznačili vašu dušu, lebo všetci okrem jedného ste nevinní, a keď bude vinník potrestaný, budete, pravdaže, oplakávať tých, ktorých tu už niet, ale vy sami sa pred súdom Božím nebudete musieť zodpovedať zo žiadnej viny. Tak si to myslíte. Blázni!“ vykríkol hrozivým hlasom. „Ste blázni a opovážlivci! Ten, kto zabil, si ťarchu svojich vín prinesie pred Boha, ale iba preto, že sa podujal stať sa vykonávateľom Božieho zámeru. Ako bolo treba, aby ktosi zradil Ježiša, aby sa naplnilo tajomstvo vykúpenia, a jednako Pán potrestal zradcu večným zatratením a potupou, tak v týchto dňoch ktosi zhrešil tým, že roznášal smrť a záhubu, no ja vám hovorím, že ak to Boh aj priamo nechcel, tak to aspoň dopustil, aby zrazil našu pýchu!“

Stíchol a uprel prázdny pohľad na mĺkve zhromaždenie, akoby mohol zrakom zachytiť jeho pocity, v skutočnosti však sluchom vychutnával jeho skľúčené mlčanie.

„V tomto spoločenstve,“ pokračoval, „sa už dlho plazí had pýchy. Avšak akej pýchy? Pýchy moci v kláštore odrezanom od sveta? Iste nie. Pýchy bohatstva? Bratia moji, skôr ako v známom svete povstali dlhé spory o chudobe a vlastníctve, my sme už od čias nášho zakladateľa nemali nič, aj keď sme mali všetko, naším jediným bohatstvom je zachovávanie reguly, modlitba a práca. No časťou, ba podstatou našej práce, práce našej rehole, a najmä práce tohto kláštora je štúdium a uchovávanie poznania. Hovorím uchovávanie, nie rozširovanie, lebo poznaniu ako veci božskej je vlastné, že už od začiatku je úplné a vyjavené v dokonalosti Slova, ktoré oslovuje samo seba. Hovorím uchovávanie, nie rozširovanie, lebo poznaniu ako veci ľudskej je vlastné, že bolo vyjavené a do úplnosti dovedené v priebehu stáročí učením prorokov začínajúc a výkladom cirkevných otcov končiac. V poznaní niet pokroku, niet prevratu, nanajvýš je v ňom neprestajná vznešená rekapitulácia. Dejiny ľudstva nezadržateľne postupujú od stvorenia cez vykúpenie k návratu víťazného Krista, ktorý sa objaví v svätožiare a bude súdiť živých i mŕtvych, no božské a ľudské poznanie touto cestou nejde: je pevné ako nezboriteľný hrad, a keď pokorne a pozorne počúvame jeho hlas, dovoľuje nám túto cestu sledovať a predpovedať, samo však ňou nie je poznačené. Ja som, ktorý som, riekol Boh Židov. Ja som cesta, pravda a život, povedal náš Pán. Poznanie nie je nič iné ako úžasom naplnené komentovanie týchto dvoch právd. Všetko, čo bolo povedané navyše, proroci, evanjelisti, otcovia a učitelia cirkvi vyslovili preto, aby sa tieto dva výroky stali jasnejšími. A kedy-tedy prispeli vhodným výkladom aj pohania, ktorí ich nepoznali, a kresťanská tradícia prevzala ich slová. Ale okrem toho už niet čo povedať. Možno o tom iba znova premýšľať, vykladať to a uchovávať. Takéto bolo a naďalej by malo byť poslanie nášho opátstva s jeho prekrásnou knižnicou, nič inšie. Istý kalif z Východu vraj raz vydal plameňom knižnicu jedného známeho, slávneho a pyšného mesta, a keď tie tisícky kníh horeli, povedal vraj, že sa môžu a musia zničiť, keďže alebo opakujú to, čo už hovorí korán, a teda sú zbytočné, alebo tej posvätnej knihe neveriacich odporujú, a teda sú škodlivé. Učitelia cirkvi neboli tej mienky a my sme v tom s nimi zajedno. Všetko, čo má povahu výkladu alebo objasnenia Písma, musí byť zachované, lebo zväčšuje slávu Božieho slova; všetko, čo mu odporuje, nesmie byť zničené, lebo len ak to ostane zachované, bude to môcť ten, kto to dokáže a bude na to z moci svojho úradu oprávnený, vyvrátiť spôsobom a v čase, ktorý určí Boh. V tom je stáročná zodpovednosť našej rehole aj terajšie bremeno nášho opátstva: sme pyšní na pravdu, ktorú hlásame, sme pokorní a rozvážni pri uchovávaní slov, ktoré sa pravde protivia, nedopúšťame, aby nás poškvrnili. A teraz, bratia moji, aký je hriech pýchy, do ktorého môže upadnúť učený mních? Taký, že svoju prácu nechápe ako uchovávanie, ale ako hľadanie nejakej správy, ktorá ľuďom ešte nebola daná, ako keby tá posledná už nebola zaznela v slovách posledného anjela, ktorý v poslednej knihe Písma hovorí: Ja dosvedčujem každému, kto počúva prorocké slová tejto knihy. Keby niekto k tomu niečo pridal, tomu Boh pridá rany opísané v tejto knihe. A keby niekto ubral zo slov tejto prorockej knihy, tomu Boh odníme podiel so stromu života i zo svätého mesta, z toho, o čom sa píše v tejto knihe. Nuž… nezdá sa vám, bratia moji nešťastní, že tieto slová v sebe nesú to, k čomu práve došlo v týchto múroch, kým to, k čomu v týchto múroch došlo, zase nesie v sebe iba osudy veku, v ktorom žijeme a ktorý sa tak v slovách, ako aj v skutkoch, tak v mestách, ako aj v hradoch, v pyšných univerzitách a v katedrálnych chrámoch úporne usiluje objaviť nové dodatky k slovám pravdy a prekrúca zmysel tejto pravdy, ktorá je už na komentáre taká bohatá a vyžaduje si iba neochvejnú obranu, nie nejaké nezmyselné prídavky? Toto je tá pýcha, čo sa plazila a ešte sa plazí v týchto múroch a tomu, kto si trúfal a ešte si trúfa lámať pečate kníh, ktoré nie sú preňho, hovorím, že práve túto pýchu chcel Pán potrestať a že ju bude trestať ďalej, ak sa nezmenší a nepokorí, lebo pre našu slabosť si on vždy ľahko nájde nástroje svojej pomsty.“

„Počul si, Adso?“ šepol mi Viliam. „Ten starec vie viac, než hovorí. Či už má alebo nemá prsty v tomto prípade, vie a upozorňuje, že opátstvo stratený pokoj nezíska, ak budú zvedaví mnísi ďalej vnikať do knižnice.“

Po dlhšom mlčaní Jorge opäť pokračoval:

„A kto je napokon symbolom tejto pýchy, koho sú pyšní obrazom, poslami, kumpánmi a zástavníkmi? Kto v skutočnosti konal a možno ešte koná v týchto múroch, aby nás tak upozornil, že čas je blízko – a aby nás utešil, lebo ak ten čas už nastáva, muky iste budú neznesiteľné, ale nie nekonečné, keďže veľký cyklus vesmíru sa završuje? Oj, pochopili ste veľmi dobre a bojíte sa vysloviť jeho meno, lebo je to aj vaše meno a vy z neho máte strach, lenže ak máte strach vy, nebudem ho mať ja a vyslovím ho poriadne nahlas, nech sa vaše útroby zvierajú od hrôzy a zuby nech vám tak drkocú, až si odhryznete jazyk, a mráz, ktorý vám prenikne do žíl, nech zastrie vaše oči tmavým závojom… Je to nečisté zviera, je to Antikrist!“

Opäť sa nadlho odmlčal. Prítomní vyzerali ako mŕtvi. Jedinou pohybujúcou sa vecou v celom kostole bol plameň na trojnohom svietniku, ešte aj tiene, ktoré vrhal, akoby boli stuhli. Jediným zvukom bol chrapľavý dych Jorgeho, ktorý si stieral pot z čela. Potom sa znovu ozval:

„Možno mi chcete povedať: ‚Nie, ten ešte neprichádza, kde sú znaky jeho príchodu? Pochábeľ, kto by tak hovoril!‘ Ale veď tie katastrofy, čo ho predchádzajú, máme deň čo deň pred očami vo veľkom amfiteátri sveta aj v našom opátstve ako v jeho zmenšenom obraze… Bolo povedané, že keď sa tá chvíľa priblíži, povstane na západe cudzí kráľ, pán nespočetných úskokov, bezbožník, zabíjač ľudu, podvodník, zlatobažník, veľký chytrák, ukrutník, nepriateľ veriacich a ich prenasledovateľ, a že za jeho čias sa nebude dbať o striebro a cenu bude mať iba zlato! Ja viem veľmi dobre, že vy, čo ma počúvate, teraz rýchlo zvažujete, či sa ten, o ktorom hovorím, podobá na pápeža alebo na cisára, na francúzskeho kráľa, alebo na koho chcete, aby ste mohli povedať: ‚To je môj nepriateľ, ja stojím na správnej strane!‘ Ale ja nie som taký hlúpy, aby som niekoho označil; keď príde Antikrist, príde vo všetkých a pre všetkých, každý je jeho čiastkou. Bude v bandách lúpežníkov, ktorí budú plieniť mestá a kraje, bude v nečakaných znameniach na nebi, kde sa z ničoho nič zjavia dúhy, rohy a plamene, bude sa ozývať ručanie a more bude vrieť. Bolo povedané, že ľudia a zvieratá budú plodiť drakov, no myslelo sa tým, že v srdciach vzklíči nenávisť a nesvornosť, preto sa neobzerajte okolo seba, aby ste zazreli zvery z iluminácií, ktoré vás na pergamenoch tak zabávajú! Bolo povedané, že sotva vydaté ženy budú rodiť deti, ktoré budú hneď po narodení bezchybne rozprávať a zvestujú, že časy dozreli, a budú žiadať, aby ich zabili. Nehľadajte však po dedinách v údolí, nadmieru múdre deti už boli zabité v týchto múroch! Ako tie deti z proroctiev aj ony mali výzor šedivých mužov a podľa proroctva to boli štvornohé deti, príšery a ľudské zárodky, ktoré mali prorokovať v telách matiek pomocou čarodejných zaklínadiel. A všetko už bolo napísané, viete to? Bolo napísané, že bude veľa nepokojov medzi stavmi, medzi ľudom, v kostoloch, že povstanú pastieri nehodní, zvrátení, vysmievační, žiadostiví, bažiaci po rozkošiach, ziskuchtiví, obľubujúci prázdne reči, chvastaví, pyšní, pahltní, bezočiví, utápajúci sa v telesnej roztopaši, ženúci sa za márnou slávou, nepriatelia evanjelia, hotoví zavrhnúť úzku bránu, pohrdnúť pravdivým slovom a budú mať v nenávisti každú cestičku milosrdenstva, nebudú sa kajať zo svojich hriechov, a preto sa medzi národmi rozšíri neverectvo, nenávisť brata k bratovi, zloba, krutosť, závisť, ľahostajnosť, zlodejstvo, pijanstvo, bezuzdnosť, oplzlosť, telesná rozkoš, smilstvo a všetky ostatné neresti. Vymizne zármutok, pokora, láska k mieru, chudoba, súcit, dar plaču… No tak, nepoznávate sa v tom, vy všetci, čo tu sedíte, mnísi tohto opátstva aj vy mocní, čo ste sem prišli zvonka?“

V odmlke, ktorá nasledovala; bolo počuť akýsi šuchot. To sa vrtel na stolici kardinál Bertrand. Pomyslel som si, že Jorge si vcelku počína ako veľký kazateľ, keď šľahá svojich spolubratov, no súčasne nešetrí ani hostí. A bol by som dal neviem čo za to, aby som sa dozvedel, čo v tej chvíli chodí po rozume Bernardovi alebo tučným Avignončanom.

„A tu nastane čas – a ten čas je už tu,“ burácal Jorge, „keď dôjde k bohorúhavej parúzii – príde na svet Antikrist, tá opica napodobňujúca nášho Pána. Vtedy (a to je už teraz) budú zvrhnuté všetky panstvá, príde hlad a bieda a neúroda, nastanú veľmi kruté zimy. A deti tých čias (teda terajších) už nebudú mať nikoho, čo by spravoval ich majetok a uchovával poživeň v komorách, a budú ponúkané na trhu ako tovar. Blažení vtedy budú tí, čo už nebudú medzi živými, alebo tí, čo to dokážu prežiť. Vtedy príde syn zatratenia, protivník, ktorý sa chváli a nadúva, predvádza mnohoraké cnosti, aby podviedol celú zem a aby prevládol nad spravodlivými. Sýria padne a bude oplakávať svojich synov. Kilikia pozdvihne hlavu, až kým nepríde ten, kto je povolaný, aby ju súdil. Dcéra babylonská povstane z trónu svojho prepychu, aby sa napila z kalicha horkosti. Kappadokia, Lykia a Lykaonia ohnú chrbát, lebo celé zástupy budú vyhubené v hnilobe svojich neprávostí. Všade sa zjavia tábory barbarov a bojové vozy a budú zaberať zem. V Arménii, v Ponte a v Bíthýnii mládenci zahynú mečom, malé dievčence upadnú do zajatia, synovia a dcéry sa budú dopúšťať krvismilstva, Pizídia, ktorá sa vynáša svojou slávou, bude zrazená na zem, meč pretne napoly Feníciu, Judea sa odeje do smútočného šatu a bude sa pripravovať na deň zatratenia pre svoje nemravnosti. Vtedy sa všade objaví ohavnosť a bezútešnosť, Antikrist dobyje západ a zničí obchodné cesty, v rukách bude mať meč a blčiaci oheň a v zúrivom chvate bude páliť plameňom: jeho silou bude zlorečenie, podvodom jeho ruka, pravica bude záhubou, ľavica nositeľkou temnôt. Týmito čarami sa bude vyznačovať: jeho hlava bude blčiaci oheň, pravé oko podliate krvou, ľavé zelené ako oko mačky a bude mať dve zreničky, jeho viečka budú biele a dolná gamba hrubá, bude mať tenké stehenné kosti, veľké nohy a rozmliaždený a predĺžený palec!“

„To vyzerá ako jeho obraz,“ šepol Viliam s úškrnom. Boli to veľmi bezbožné slová, bol som mu však za ne vďačný, lebo od hrôzy mi už vlasy dupkom vstávali. Len ťažko som zadržal smiech tým, že som nadul líca a vypustil dych cez spojené pery. V tichu, ktoré po posledných starcových slovách nasledovalo, to bolo celkom jasne počuť, ale našťastie si všetci mysleli, že to niekto kašle alebo plače alebo sa trasie od hrôzy, a každý z nich mal prečo.

„To je čas,“ hovoril teraz Jorge, „keď všade zavládne svojvôľa, deti zodvihnú ruku na rodičov, manželka bude spriadať úklady proti manželovi, manžel predvolá manželku pred súd, páni budú k sluhom neľudskí a sluhovia nebudú poslúchať pánov, nebude už úcty k starcom, výrastkovia sa budú domáhať vlády, prácu budú mať všetci za zbytočnú námahu, zovšadiaľ sa budú ozývať chválospevy na samopaš, na neresť, na neviazané mravy. A potom sa ako veľká vlna priženie prznenie, cudzoložstvo, krviprísažníctvo, hriechy proti prírode a choroby a veštenia a čary a na nebi sa objavia lietajúce telesá, medzi dobrými kresťanmi povstanú falošní proroci, falošní apoštoli, zvodcovia, podvodníci, bosoráci, prznitelia, lakomci, krivoprísažníci a falšovatelia, pastieri sa zmenia na vlkov, kňazi budú klamať, mnísi budú túžiť po veciach tohto sveta, bedári nepribehnú na pomoc predstaveným, mocnári nebudú poznať milosrdenstva, spravodliví budú svedkami nespravodlivosti. Všetky mestá zasiahne zemetrasenie, vo všetkých krajoch vypukne mor, veterné smršte budú odnášať zem, polia budú zanešvárené, more bude vyvrhovať černasté výlučky, na mesiaci sa budú diať nové, nevídané zázraky, hviezdy sa vyšinú zo svojich zvyčajných dráh a ďalšie neznáme budú brázdiť oblohu, v lete bude padať sneh a v zime budú páľavy. A nastanú časy konca a koniec čias… Prvého dňa o tretej hodine sa na nebeskej báni rozľahne silný a mocný hlas, od severu pritiahne purpurový oblak, za ním hromy a blesky a na zem padne krvavý dážď. Druhého dňa bude zem vyrvaná zo svojho miesta a dym veľkého ohňa sa vyvalí bránami neba. Tretieho dňa priepasti zemské zahučia zo štyroch kútov vesmíru. Vrcholky nebeskej báne sa otvoria, vzduch sa naplní stĺpmi dymu a bude páchnuť sírou až do desiatej hodiny. Štvrtého dňa zavčas rána sa priepasť roztopí a bude sa z nej ozývať rachot a budú sa rúcať domy. Piateho dňa o šiestej hodine budú zničené sily svetla a rozpadne sa slnečný kotúč a svet bude v temnote až do večera a hviezdy a mesiac prestanú plniť svoje poslanie. Šiesteho dňa o štvrtej hodine nebeská báň pukne od východu na západ a cez škáru na nebi budú môcť anjeli hľadieť na zem a všetci na zemi budú môcť vidieť, ako anjeli hľadia z neba. Vtedy všetci ľudia ujdú do hôr, aby sa skryli pred pohľadom spravodlivých anjelov. A siedmeho dňa príde Kristus v žiare svojho nebeského Otca. A vtedy bude súd nad dobrými a oni vystúpia do večnej blaženosti tiel a duší. O tom však, pyšní bratia, dnes večer rozjímať nebudete! Nebude hriešnikom dopriate uvidieť úsvit dňa ôsmeho, keď sa od východu stredom neba bude niesť sladký a nežný hlas a zjaví sa ten Anjel, ktorý má moc nad všetkými ostatnými svätými anjelmi, a všetci anjeli spolu s ním budú sedieť na oblačnom voze a plní radosti sa budú hnať povetrím oslobodiť vyvolených, ktorí verili, a všetci spolu budú plesať, že záhuba tohto sveta bola dokonalá! Z tohto sa my dnes večer pyšne tešiť nebudeme. Zato však budeme rozjímať o slovách, ktorými Pán odvrhne od seba tých, čo si spásu nezaslúžili: ‚Odíďte odo mňa, zlorečení, do večného ohňa, ktorý vám pripravil diabol a jeho prisluhovači! Sami ste si ho vyslúžili, teraz sa z neho tešte! Vzdiaľte sa odo mňa, zostúpte do vonkajších temnôt a do neuhasiteľného ohňa! Ja som vám dal tvar a vy ste sa stali nasledovníkmi niekoho iného! Stali ste sa sluhami iného pána, choďte a prebývajte s ním, s tým hadom, ktorý nemá odpočinku, v tme a tam kde je škrípanie zubov! Dal som vám uši, aby ste počúvali Písmo, a vy ste počúvali slová pohanov! Stvoril som vám ústa, aby ste velebili Boha, a vy ste ich používali na klamstvá básnikov a na hádanky kaukliarov! Dal som vám oči, aby ste videli svetlo mojich prikázaní, a vy ste ich používali na sliedenie v tmách! Som sudcom ľudským, ale spravodlivým. Každému dám čo si zaslúži. Chcel by som byť k vám milosrdný, no nenachádzam oleja vo vašich nádobách. Mal by som s vami súcit, ale vaše lampy sú začadené. Vzdiaľte sa odo mňa…‘ Tak prehovorí Pán. A tí… možno aj my zostúpime do večných múk. V mene Otca i Syna i Ducha svätého.“

„Amen,“ odpovedali všetci jedným hlasom.

V rade a bez jediného slovka odišli mnísi na svoje lôžka. Ani minoritom a pápežovým ľuďom nebolo do reči, vytratili sa, zažiadaní samoty a odpočinku.

„Spať, Adso,“ povedal mi Viliam, ako sme stúpali hore schodmi v útulku pre pútnikov. „Dnes večer sa nám neradno tu motať. Bernard Gui by si mohol zmyslieť, že predíde koniec sveta a začne od našich telesných schránok. Zajtra nám treba byť na matutíne, lebo hneď po ňom Michal a ostatní minoriti odídu.“

„Odíde aj Bernard so svojimi väzňami?“ spýtal som sa ledva počuteľným hlasom.

„Je isté, že tu už nemá čo robiť. Bude chcieť byť v Avignone ešte pred Michalom, aby v čase, keď ten ta príde, proces s minoritom, kacírom a vrahom celáriom už prebiehal. Hranica, na ktorej upália celária, ako fakľa zmierenia ožiari prvé stretnutie Michala s pápežom.“

„A čo sa stane so Salvátorom… a s dievčaťom?“

„Salvátor pôjde s celáriom, lebo bude musieť svedčiť na jeho procese. Možno mu Bernard za túto službu daruje život. Najskôr ho nechá ujsť a potom ho dá zabiť. Alebo ho naozaj pustí, lebo človek ako Salvátor človeka ako Bernard nezaujíma. Ktovie, môžbyť skončí ako hrdlorez kdesi v languedockých horách.“

„A dievča?“

„Už som ti povedal, z tej bude uškvarené mäso. Ale zhorí ešte skôr, ešte po ceste, na poučenie dajakej katarskej dedinky na pobreží. Počul som, že Bernard sa má stretnúť so svojím kolegom Jacquom Fournierom (zapamätaj si to meno, teraz upaľuje albigéncov, ale mieri vyššie) a pekná bosorka, ktorú pošlú na hranicu, im obidvom len znásobí prestíž a povesť…“

„A či sa nič nedá urobiť na ich záchranu?“ vykríkol som. „Nemôže sa za nich prihovoriť opát?“

„Za koho? Za celária, ktorý sa priznal? Za takého oplana, ako je Salvátor? Alebo máš na mysli to dievča?“

„A keby som mal?“ odvážil som sa povedať. „Napokon, z tých troch ona jediná je naozaj nevinná, vy predsa viete, že to nie je bosorka…“

„A ty si myslíš, že po tom, čo sa tu stalo, by opát pre akúsi bosorku riskoval aj tú trošku prestíže, ktorá mu ešte ostala?“

„Ale veď vzal na seba zodpovednosť za Ubertinov útek!“

„Ubertino bol jeho mních a z ničoho nebol obvinený. A čo mi to tu vlastne táraš, Ubertino je osoba dôležitá. Bernard by ho mohol napadnúť jedine od chrbta.“

„Teda celárius mal pravdu, obyčajní ľudia vždy platia za všetkých, za tých, čo hovoria v ich prospech, aj za takých ako Ubertino a Michal, čo ich svojimi slovami o pokání naviedli na vzburu!“ Bol som zúfalý a vôbec som nepomyslel na to, že dievča nie je bratko zvedený Ubertinovou mystikou. No tak či tak to bola sedliačka a platila za čosi, čo sa jej netýkalo.

„Tak je,“ smutne mi odvetil Viliam. „A ak naozaj hľadáš dajaký záblesk spravodlivosti, poviem ti, že jedného dňa veľkí psi, pápež a cisár, na to, aby uzavreli mier, došliapu menších psov, ktorí sa navzájom ruvali v ich službách. A s Michalom alebo Ubertinom sa bude zachádzať tak ako dneska s tvojím dievčaťom.“

Dnes viem, že Viliam prorokoval, čiže vyslovoval úsudok vyvodený podľa princípov prírodnej filozofie. V tej chvíli ma však jeho proroctvá a úsudky nijako neutešili. Isté bolo jedine to, že dievča upália. A cítil som sa za to spoluzodpovedný, akoby na hranici mala pykať aj za hriech, ktorý som s ňou spáchal.

Celkom bez hanby som sa rozvzlykal a ušiel som do svojej cely, kde som celú noc hrýzol slamník a bezmocne fikal, lebo mi nebolo dopriate ani len to, aby som – ako som o tom so svojimi druhmi v Melku čítal v rytierskych románoch – v plači vzýval meno milovanej.

Meno jedinej pozemskej lásky svojho života som nevedel a nezvedel som ho nikdy.

Šiesty deň

MATUTÍNUM

Tu kniežatá sederunt a Malachiáš sa zvezie na zem.

Zišli sme sa na matutínum. Táto posledná časť noci a akoby už prvá hodina nového dňa bola ešte hmlistá. Keď som prechádzal krížovou chodbou, sychravý chlad mi prenikol až do kostí. Po nepokojnom spánku som ich mal ako dolámané. A hoci aj v kostole bola zima, s úľavou som si vydýchol, keď som si kľakol pod jeho klenbou, chránený pred živlami a utešený teplom ostatných tiel a modlitbou.

Spev žalmov bol ešte iba na začiatku, keď mi Viliam ukázal na prázdne miesto v lavici naproti nám medzi Jorgem a Pacifikom z Tivoli. Bolo to Malachiášovo miesto, ten vždy sedával po slepcovom boku. Nielen my sme si všimli, že Malachiáš chýba. Na jednej strane som zachytil znepokojený pohľad opáta, ktorý už iste dobre vedel, že každá neprítomnosť je predzvesťou chmúrnej správy. A na druhej strane som zbadal, ako sa starý Jorge zmieta v nezvyčajnom nepokoji. Tvár, obyčajne takú nepreniknuteľnú pre tie jeho biele, svetla zbavené oči, mu z troch štvrtín zahaľoval tieň, nervózne a nepokojné však boli jeho ruky. Viac ráz aj ohabkal miesto vedľa seba, akoby zisťoval, či tam niekto sedí. Opakoval ten pohyb s pravidelným odstupom, akoby dúfal, že neprítomný sa každú chvíľu zjaví, no súčasne akoby sa aj obával, že sa ho nedočká.

„Kde asi knihovník môže byť?“ pošepol som Viliamovi.

„Malachiáš bol posledný,“ odvetil Viliam, „ktorý mal tú knihu v rukách. Ak zločincom nie je on, možnože potom ani nevie, aké nebezpečenstvo predstavuje…“

Viac nebolo čo povedať. Bolo treba už len čakať, a tak sme čakali. My dvaja, opát, ktorý jednostaj hľadel na prázdny štalum, Jorge, ktorý ďalej prehmatával tmu.

Na záver pobožnosti opát mníchom a novicom pripomenul, že sa treba pripraviť na veľkú vianočnú omšu, a teda, ako zvyčajne, čas do láud využijú tak, že si všetci spoločne precvičia niektoré piesne určené na túto príležitosť. Ten zástup zbožných mužov bol naozaj zladený ako jedno telo a jeden hlas a ako plynuli roky, cítil sa v speve spojený, akoby bol aj jednou dušou.

Opát požiadal, aby zanôtili Sederunt.

Sederunt principes

et adversus me

loquebantur, iniqui.

Persecuti sunt me.

Adjuva me, Domine,

Deus meus salvum me

facpropter magnam misericordiam tuam. (Sederunt principes… – Zasadli kniežatá a proti mne šomrali. Prenasledovali ma bez príčiny. Pomôž mi, Pane, Bože môj, zachráň ma podľa veľkého milosrdenstva svojho.)

V duchu som sa pýtal, či opát nevybral tento graduál práve na túto noc, keď na pobožnosti boli ešte aj vyslanci kniežat, aby im pripomenul, že naša rehoľa vedela vzdorovať prenasledovaniu mocných vďaka svojmu výsadnému vzťahu s Pánom, Bohom zástupov. A začiatok piesne skutočne vyvolával predstavu veľkej sily.

Prvou slabikou se sa začal pomalý a slávnostný spev niekoľkých desiatok hlasov. Ich hlboký tón zaplnil kostolné lode a poletoval nad našimi hlavami, a predsa sa zdalo, akoby vyvieral zo srdca zeme. A neprestal, ani keď ďalšie hlasy začali na túto hlbokú plynúcu líniu nadväzovať radom vokalizácií a meliziem, ďalej dominoval svojím podzemným dunením a trval toľký čas, koľký modleník potrebuje na to, aby pomaly a výrazným hlasom dvanásť ráz odrecitoval Ave Maria (Ave Maria – Zdravas, Mária). A sťaby zbavené všetkej bázne, z dôvery, ktorú táto nepoddajná slabika, alegória večného trvania, prosiacim vnukala, ďalšie hlasy (najmä hlasy novicov) na tomto základe pevnom ani skala stavali zo splývavých a subpunktovaných neum fialy, stĺpy, vežičky. A kým sa moje srdce zadúšalo slasťou, keď vibroval climacus (climacus, porrectus, torculus, salicus, resupinová neuma – termíny označujúce rozličné tónové sústavy v gregoriánskom choráli) či porrectus, torculus či salicus, tie hlasy akoby mi vraveli, že duša (duša prosiacich aj moja, duša počúvajúceho), neschopná uniesť presilu citu, sa v nich vylievala, aby vo vzlete sladkých zvukov vyjadrila svoju radosť, bolesť, chválu, lásku. Úporná húževnatosť tých priepastne hlbokých hlasov zatiaľ neochabovala, akoby nepriatelia a mocní tohto sveta prenasledujúci ľud Boží naďalej desili svojou prítomnosťou. Až napokon túto neptúnovskú dudňavu jednej jedinej noty akoby prebil či aspoň prevýšil a prekryl alelujový jasot toho, kto sa jej protivil, a ona sa rozplynula v majestátnom a dokonalom akorde a v resupinovej neume.

Po sederunt, vyspievanom až s tupou námahou, vylietlo do vzduchu principes vo veľkom serafickom pokoji. Už som sa nepýtal, kto sú tí mocní tohto sveta, čo brojili proti mne (nám), zmizol, rozplynul sa tieň toho zlovestného sediaceho prízraku.

A rozplynuli sa, ako som si vtedy myslel, aj iné prízraky, lebo keď som sa potom, ako moju pozornosť zaujal spev, opäť pozrel na Malachiášov štalum, medzi ostatnými prosiacimi som uvidel knihovníka, akoby tam nikdy ani nebol chýbal. Pozrel som na Viliama a v jeho očiach som zbadal záblesk úľavy, to isté som z diaľky zazrel aj v opátových očiach. Jorge, ten opäť natiahol ruky, nahmatal svojho suseda a rýchlo ich zasa odtiahol. Nevedel by som však povedať, aké pocity ho ovládli.

Zbor teraz slávnostne nôtil adjuva me (adjuva me – pomôž mi), ktorého jasné „a“ sa radostne nieslo kostolom a ani jeho „u“ nebolo ponuré ako to v sederunt, ale bolo plné svätej sily. Mnísi a novici spievali, ako to vyžaduje pravidlo o speve, vystretí, s uvoľneným hrdlom, hlava vyvrátená dohora, kniha takmer na úrovni pliec, aby pri čítaní nebolo treba skláňať hlavu a brániť vzduchu, aby naplno vychádzal z pľúc. Bola však ešte nočná hodina, a hoci zvučali trúby jasotu, opar spánku opantával mnohých spevákov a tí, aj keď pohrúžení do ťahania tónu a plne sa oddávajúci vlne spevu, neraz v ospalosti kľucli hlavou. Aj za tejto situácie im strážcovia jednému po druhom posvietili do tváre, aby ich telo aj dušu priviedli k bdelosti.

A práve jeden zo strážcov zbadal, že Malachiáš sa akosi čudne kláti, akoby naraz upadol do šerej hmly spánku, lebo tej noci iste nezažmúril oka. Podniesol k nemu lampu a posvietil mu do tváre, čím pritiahol moju pozornosť. Knihovník nereagoval. Strážca sa ho dotkol a on sa sťažka zvalil dopredu. Strážca ho ledva stačil zachytiť, aby nepadol na zem.

Spev zatíchol, hlasy zamreli, na chvíľu zavládol rozruch. Viliam hneď vyskočil zo svojho miesta a vrhol sa ta, kde už Pacificus z Tivoli a strážca vystierali na zem bezvládneho Malachiáša.

Dostali sme sa k nim skoro súčasne s opátom a v svetle lampy sme uvideli nešťastníkovu tvár. Malachiášov výzor som už opísal, no tej noci a pri tom svetle naozaj vyzeral ako stelesnená smrť. Nos špicatý, oči vpadnuté, sluchy prepadnuté, uši biele a scvrknuté, s odstávajúcimi lalokmi, koža na tvári už bola meravá, napätá, suchá, líca žltkasté a pokryté tmavými škvrnami. Oči mal ešte roztvorené a dych sa mu ťažko dral cez dopraskané pery. Otvoril ústa a ja, vyklonený spoza Viliama, ktorý sa skláňal nad ním, som zazrel, ako sa mu v škáre medzi zubami zvíja sčernetý jazyk. Viliam mu vsunul ruku pod lopatky, nadvihol ho a druhou rukou mu zotrel kropaje potu, ktorý mu vystúpil na čelo. Malachiáš zacítil dotyk aj čiusi prítomnosť, uprel pohľad pred seba, isto však nič nevidel a určite nespoznal, koho má pred sebou. Vystrel trasúcu sa ruku, chytil Viliama za prsia, pritiahol si jeho tvár až k svojej a slabým, chrapľavým hlasom dostal zo seba pár slov: „Povedal mi to… naozaj… mala silu tisíca škorpiónov…“

„Kto ti to povedal?“ spýtal sa ho Viliam. „Kto?“

Malachiáš sa ešte pokúsil čosi povedať. Potom ho pochytila silná triaška a hlava mu klesla dozadu. Z tváre mu zmizla všetka farba, každá známka života. Bol mŕtvy.

Viliam vstal. Zbadal vedľa seba opáta, no nepovedal mu ani slova. Za opátom zazrel Bernarda Guiho.

„Pán Bernard,“ opýtal sa ho, „kto zabil tohoto tu, keď ste tak chytro dochytili a dobre strážite vrahov?“

„To sa mňa nepýtajte,“ odvetil Bernard. „Ja som nikdy nepovedal, že som spravodlivosti zaistil všetkých zloduchov, čo sa potulujú po tomto opátstve. Keby som bol mohol, bol by som to rád urobil,“ povedal a premeral si Viliama. „Tých druhých však ponechám prísnosti… alebo nadmernej zhovievavosti pána opáta.“ Opát pri jeho slovách zbledol. A mlčky sa vzdialil.

Vtedy sme začuli akýsi ston, akýsi trhaný suchý vzlykot. Bol to Jorge, schúlený na svojom kľakadle. Podopieral ho nejaký mních, ktorý mu asi opísal, čo sa stalo.

„Nikdy sa to neskončí…“ povedal zlomeným hlasom. „Och, Pane, odpusť nám všetkým!“

Viliam sa ešte raz sklonil k mŕtvemu. Chytil ho za zápästie a obrátil mu dlane do svetla. Brušká prvých troch prstov na pravej ruke boli sčerneté.

Šiesty deň

LAUDY

Tu bude zvolený nový celárius, ale nie nový knihovník.

Už boli laudy? Bolo ešte pred nimi alebo už po nich? Od tej chvíle som stratil predstavu o čase. Možno prešli celé hodiny, možnože kratší čas, kým Malachiášovo telo vystreli v kostole na katafalk a jeho spolubratia sa rozostavili okolo neho do polkruhu. Opát dával pokyny ohľadne pohrebu, ktorý sa mal zakrátko odbaviť. Počul som, ako volá k sebe Bendika a Mikuláša z Morimonda. Za necelý deň, povedal, opátstvo prišlo o knihovníka aj o celária. „Ty,“ povedal Mikulášovi, „prevezmeš Remígiove povinnosti. Poznáš v opátstve prácu mnohých ľudí. Urči namiesto seba niekoho, kto bude dozerať na vyhne, a postaraj sa o to, čo dnes treba v kuchyni a refektári. Si oslobodený od pobožností. Choď.“ Potom sa obrátil na Bendika: „Práve včera večer si bol vymenovaný za Malachiášovho pomocníka. Postaraj sa o otvorenie skriptória a dozri, aby nikto sám od seba nešiel hore do knižnice.“ Bendik mu nesmelo pripomenul, že ešte nebol zasvätený do jej tajomstiev. Opát si ho prísne premeral: „Nikto ani nepovedal, že budeš. Dozeraj, aby práca pokračovala a aby ju mnísi vykonávali ako modlitbu za mŕtvych bratov a… a za tých, čo ešte zomrú. Každý bude pracovať iba na knihách, ktoré už má u seba, kto chce, môže sa pozrieť do katalógu. Si oslobodený od vešperov, lebo v tom čase budeš musieť všetko pozatvárať.“

„A ako sa dostanem z Budovy?“ opýtal sa Bendik.

„To je pravda, spodné dvere po večeri zatvorím sám. Choď.“

Ten odišiel s ostatnými mníchmi, a tak sa vyhol Viliamovi, ktorý sa chcel s ním rozprávať. V chóre ostala iba malá skupinka, Alinardus, Pacificus z Tivoli, Aymarus z Alessandrie a Peter zo Sant‘ Albana. Aymarus sa uškŕňal.

„Poďakujme sa Pánovi,“ povedal. „Hrozilo nám, že po smrti toho Nemca budeme mať za knihovníka ešte väčšieho barbara.“

„Čo myslíte, kto bude vymenovaný na jeho miesto?“

Peter zo Sant‘ Albana sa záhadne usmial: „Po tom všetkom, čo sa v týchto dňoch odohralo, už nie je problémom knihovník, lež opát…“

„Mlč,“ napomenul ho Pacificus. A Alinardus s tým svojím večne zamysleným pohľadom povedal: „Dopustia sa ďalšej nespravodlivosti… ako za mojich čias. Treba ich zadržať.“

„Koho?“ spýtal sa Viliam. Pacificus ho dôverne chytil pod pazuchu a odviedol ho ďaleko od starca, až k dverám.

„Alinardus… veď to vieš, máme ho veľmi radi, predstavuje pre nás dávnu tradíciu a najlepšie časy nášho opátstva… Niekedy však už nevie, čo hovorí. Všetkých nás trápi, kto bude nový knihovník. Mal by byť schopný a zrelý a múdry… To je všetko.“

„Mal by vedieť po grécky?“ spýtal sa Viliam.

„Aj po arabsky, tak to káže tradícia, tak si to vyžaduje jeho úrad. S takýmito schopnosťami je nás tu však viac. Napríklad ja, nehodný, a Peter a Aymarus…“

„Bendik vie po grécky.“

„Bendik je ešte veľmi mladý. Neviem, prečo si ho včera Malachiáš vybral za svojho pomocníka, ale…“

„Adelmus vedel po grécky?“

„Myslím, že nie. Vlastne, určite nie.“

„Ale vedel tak Venantius. A Berengár. V poriadku, ďakujem ti.“ Išli sme si do kuchyne niečo zajesť.

„Prečo ste chceli vedieť, kto vie po grécky,“ pýtal som sa.

„Lebo všetci, čo umreli s čiernymi prstami, vedeli po grécky. A teda dobre spravíme, ak najbližšiu mŕtvolu budeme hľadať medzi tými, čo vedia po grécky. Vrátane mňa. Ty si mimo nebezpečenstva.“

„A čo si myslíte o Malachiášových posledných slovách?“

„Veď si ich počul. Škorpióny. Piata poľnica okrem iného ohlasuje, že na zem vyjdú kobylky, ktoré budú ľudí trápiť žihadlami, aké majú škorpióny, veď to vieš. A Malachiáš nám povedal, že ktosi ho na to vopred upozornil.“

„Šiesta poľnica,“ povedal som, „ohlasuje kone s levími hlavami, ktorým z tlám vychádza dym a oheň a síra, a na nich jazdcov v ohnivých, hyacintových a sírových pancieroch.“

„To je priveľa vecí. Ale najbližší zločin by sa mohol stať pri koniarni. Teda ešte dve osoby. Kto sú najpravdepodobnejší kandidáti? Ak je v hre tajomstvo finis Africae, budú to tí, čo ho poznajú. A podľa môjho vedomia je to už iba opát. Leda by v tom bolo ešte čosi inšie. Počul si to, pred chvíľou snovali plány, ako zhodiť opáta, Alinardus hovoril v množnom čísle…“

„Opáta treba varovať,“ povedal som.

„Pred čím? Že ho zabijú? Na to nemám presvedčivých dôkazov. Ja postupujem tak, akoby vrah rozmýšľal ako ja. Lenže ak postupuje podľa iného plánu? A hlavne, čo ak za tým nie je vrah?“

„Čo tým chcete povedať?“

„Ani sám presne neviem. Ale ako som ti už povedal, treba brať do úvahy všetky možné pravidelnosti aj vybočenia z poriadku.“

Šiesty deň

PRÍMA

Tu Mikuláš porozpráva všeličo pri návšteve krypty s pokladom.

Mikuláš z Morimonda vo svojom novom postavení celária dával príkazy kuchárom a tí mu zasa vysvetľovali, ako to v kuchyni chodí. Viliam sa s ním chcel rozprávať, on nás však poprosil, aby sme pár minút počkali. Potom vraj bude musieť zísť do krypty s pokladom a dozrieť na leštenie relikviárov, čo je ešte jeho povinnosť, a tam bude na rozhovor viacej času.

Zakrátko nato nás aj zavolal, aby sme šli s ním, vošiel do kostola, zašiel za hlavný oltár (v hlavnej lodi už mnísi pripravovali katafalk, aby mohli bdieť pri Malachiášových telesných pozostatkoch) a viedol nás dolu schodíkmi. Ocitli sme sa v miestnosti s veľmi nízkou klenbou, ktorú podopierali hrubé stĺpy z neopracovaných kameňov. Boli sme v krypte, kde boli uložené poklady opátstva, na mieste, na ktorom opátovi veľmi záležalo a ktoré sa otváralo iba pri výnimočných príležitostiach a pre veľmi vážených hostí.

Všade navôkol stáli schránky rozmanitej veľkosti a v svetle fakieľ (ktoré niesli dvaja Mikulášovi dôveryhodní pomocníci) sa v nich jagali predmety neuveriteľnej krásy. Pozlátené ornáty, zlaté koruny vykladané drahokamami, skrinky z rozličných kovov zdobené postavami, nielované výrobky, práce zo slonovej kosti. Uchvátený Mikuláš nám ukázal evanjeliár s väzbou ponúkajúcou očiam čarovné emailové platničky, ktoré v pravidelných políčkach, oddelených od seba zlatým filigránom a upevnených drahými kameňmi, vytvárali pestrofarebný celok. Ukázal nám krehkú edikulu s dvoma stĺpikmi z lazuritu a zo zlata, ktoré rámovali jemný strieborný reliéf zobrazujúci ukladanie do hrobu a nad ním na pestrofarebnom ónyxe zlatý kríž s trinástimi diamantmi a s malým frontónom vyloženým achátom a rubínmi. Ďalej som uvidel chryzelefantínový diptych rozdelený na päť častí a predstavujúci päť výjavov z Kristovho života, uprostred ktorých bol mystický baránok vytvorený priehradkami z pozláteného striebra vyplnenými sklovinou, jediný viacfarebný obraz na voskovobielom pozadí.

Keď nám Mikuláš tie veci ukazoval, z jeho tváre aj pohybov vyžarovala pýcha. Viliam pochválil všetko, čo videl, a potom sa ho spýtal, čo bol Malachiáš za človeka.

„To je čudná otázka,“ odvetil Mikuláš, „veď si ho aj ty poznal.“

„Áno, ale nie dosť dobre. Nikdy som nepochopil, aké myšlienky drží v hlave… a…“ zaváhal s vyslovením súdu o človeku, ktorý iba pred chvíľou skonal „…a či vôbec dajaké má.“

Miluláš si naslinil prst, prešiel ním po krištáli, ktorý nebol dosť vyleštený, a odvetil s úsmevom na pol úst, nehľadiac na Viliama: „No vidíš, ani sa nemusíš vypytovať… Veru, podľa mnohých Malachiáš vyzeral veľmi hĺbavý, bol to však veľmi jednoduchý človek. Podľa Alinarda to bol hlupák.“

„Alinardus ku komusi pociťuje nenávisť za akúsi dávnu udalosť, keď mu bola upretá hodnosť knihovníka.“

„Aj ja som to počul, ale to je už starý prípad, bude mať najmenej päťdesiat rokov. Keď som sem prišiel, bol tu knihovníkom Róbert z Bobbia a starí mnísi trúsili reči o akejsi krivde spáchanej na Alinardovi. Vtedy som sa tým nechcel nijako hlbšie zaoberať, videlo sa mi, že by to bol nedostatok úcty k starším, a na reči som dať nechcel. Róbert mal pomocníka, ten potom zomrel a na jeho miesto prišiel vtedy ešte veľmi mladý Malachiáš. Mnohí hovorili, že nemá nijaké prednosti, tvrdí vraj, že vie po grécky aj po arabsky, ale že na tom nie je nič pravdy, je vraj iba šikovnou opicou, ktorá krasopisne odpisuje rukopisy v týchto jazykoch, ale ani nevie, čo vlastne píše. Vravelo sa, že knihovník musí byť oveľa učenejší. Alinardus, ktorý v tom čase bol ešte v plnej sile, sa o tom menovaní vyjadril veľmi trpko. Naznačil, že Malachiáš sa na to miesto dostal preto, aby hnal vodu na mlyn jeho nepriateľovi, ale nepochopil som, koho tým myslel. To je všetko. Vždy sa pošuškávalo, že Malachiáš dáva na knižnicu pozor ako strážny pes, ale že poriadne ani nevie, o čo sa vlastne stará. Na druhej strane sa však reptalo aj proti Berengárovi, keď si ho Malachiáš vybral za pomocníka. Hovorilo sa, že nie je odchodnejší od svojho majstra, že je to len obyčajný intrigán. A navyše… Ale už aj ty si asi počul klebety… že medzi ním a Malachiášom bol akýsi čudný vzťah… Staré pletky, vieš, neskôr sa to šuškalo o Berengárovi a Adelmovi a mladí pisári hovorili, že Malachiáš sa mlčky zhrýza ukrutnou žiarlivosťou… A povrávalo sa ešte aj o vzťahu medzi Malachiášom a Jorgem, nie, nie tak, ako by si si mohol myslieť… Jorgeho cti sa nikto nikdy krivým slovom nedotkol! Lenže Malachiáš ako knihovník si podľa tradície musel za spovedníka zvoliť opáta, kým všetci ostatní sa spovedajú Jorgemu (alebo starému Alinardovi, ale ten je už skoro slabomyseľný) … Jedným slovom, hovorilo sa, že napriek tomu Malachiáš akosi pričasto diškuruje s Jorgem, akoby opát usmerňoval jeho dušu, no Jorge akoby viedol jeho telo, jeho pohyby, jeho prácu. Napokon, asi aj sám vieš, sám si videl: ak niekto chcel čosi vedieť o nejakej starej a zabudnutej knihe, nepýtal sa na to Malachiáša, ale Jorgeho. Malachiáš opatroval katalóg a chodil hore do knižnice, ale Jorge vedel, čo ktorý titul značí…“

„Ako to, že Jorge o knižnici toľko vedel?“

„Po Alinardovi je najstarší, prišiel sem ešte ako mladý. Bude mať vyše osemdesiatky a hovorí sa, že prinajmenšom štyridsať rokov je slepý…“

„Ako dokázal získať toľko vedomostí, prv než oslepol?“

„Ach, kolujú o ňom priam legendy. Podľa všetkého už ako dieťa bol obdarený Božou milosťou a ešte v ranom veku vo svojej rodnej Kastílii čítal knihy Arabov a gréckych učiteľov cirkvi. Aj potom, ako oslepol, ba ešte aj teraz presedí v knižnici dlhé hodiny, káže si čítať katalóg, dáva si donášať knihy a niektorý novic mu ich celé hodiny nahlas číta. Všetko si pamätá, nestratil pamäť ako Alinardus. Ale prečo sa ma na to všetko vypytuješ?“

„Kto teraz, keď sú už Malachiáš a Berengár mŕtvi, pozná ešte tajomstvá knižnice?“

„Opát a ten ich bude musieť odovzdať Bendikovi… ak bude chcieť…“

„Prečo, ak bude chcieť?“

„Lebo Bendik je mladý, za pomocníka bol vymenovaný, keď bol Malachiáš ešte nažive, a je rozdiel byť knihovníkovým pomocníkom a knihovníkom. Podľa tradície sa knihovník neskôr stane opátom…“

„Ach, tak je to… Preto je miesto knihovníka také vzácne. Teda aj Abbo bol knihovníkom?“

„Nie, on nie. Jeho menovali ešte predtým, ako som sem prišiel, je to už aj zo tridsať rokov. Pred ním bol opátom Pavol z Rimini, nezvyčajný človek, rozprávajú sa o ňom čudné veci: podľa všetkého bol náruživým čitateľom, poznal naspamäť všetky knihy z knižnice, mal však zvláštnu chorobu, nedokázal písať, volali ho abbas agraphicus… (abbas agraphicus – opát neschopný písať) Opátom sa stal veľmi mladý, jeho voľbu vraj podporil Algirdas z Cluny, Doctor Quadratus… Ale to sú len staré mníšske táraniny. Skrátka, Pavol sa stal opátom, na jeho miesto v knižnici prišiel Róbert z Bobbia, lenže toho nivočila akási choroba, vedelo sa, že by nemohol spravovať osudy opátstva, a keď Pavol z Rimini zmizol…“

„Zomrel?“

„Nie, zmizol, neviem ti povedať ako, jedného dňa sa vydal na cestu a už sa nevrátil, možno ho niekde na ceste zabili zbojníci… Skrátka, keď Pavol zmizol, Róbert nemohol prevziať jeho miesto, a tak došlo k temným intrigám. Abbo – ako sa hovorí – je nemanželským synom pána tohto kraja, vyrástol vo fossanovskom opátstve, ako mládenček vraj bol pri svätom Tomášovi v hodine jeho smrti, a keď to veľké mŕtve telo nemohli dostať z veže, pomohol ho zniesť po schodoch… to je vraj celá jeho sláva, povrávali tu zlé jazyky… Faktom je, že bol zvolený za opáta, aj keď nebol knihovníkom, a niekto, myslím, že Róbert, ho do tajomstiev knižnice zasvätil.“

„A prečo bol zvolený Róbert?“

„To neviem. Nikdy som sa na to priveľmi nevyzvedal: naše opátstva sú posvätné miesta, ale okolo opátskeho úradu sa niekedy spriadajú hrozné intrigy. Ja som sa staral o svoje sklá a relikviáre, nechcel som byť zapletený do týchto záležitostí. Teraz už iste chápeš, prečo neviem, či opát chce poučiť Bendika, veď tým by ho označil za svojho nástupcu a čo by taký nerozvážny chlapec, takmer až barbarský gramatik z najkrajnejšieho severu mohol vedieť o tejto krajine, o tomto opátstve, o jeho vzťahoch s tunajšími pánmi…“

„Lenže ani Malachiáš nebol Talian a Berengár tiež nie, a jednako boli poverení starať sa o knižnicu.“

„Nuž, to je temná záležitosť. Mnísi si šuškajú, že v tomto sa opátstvo pred polstoročím vzdalo svojich tradícií… Preto sa Alinardus pred dobrými päťdesiatimi rokmi a hádam aj skôr uchádzal o úrad knihovníka. Knihovníkom bol vždy Talian, tejto krajine veľkí duchovia nikdy nechýbali… A potom, vieš…“ a tu Mikuláš zaváhal, akoby nechcel vyriecť to, čo mal na jazyku: „…vieš, možno Malachiáš a Berengár zomreli, aby sa nestali opátmi.“

Striasol sa, ohnal sa rukou pred tvárou, akoby chcel zapudiť dosť neprístojné myšlienky, potom sa prežehnal: „Čože to hovorím! Vidíš, v tejto krajine sa už dlhé roky páchajú hanebnosti, aj v kláštoroch, na pápežskom dvore, v kostoloch… Boj o moc, človeka obvinia z kacírstva, aby ho pripravili o prebendu… Je to taký hnus, až strácam vieru v ľudský rod, všade vidím iba samé úklady a palácové sprisahania. Na to muselo vyjsť aj toto opátstvo, pôsobením čiernej mágie sa klbko vreteníc uhniezdilo v tom, čo bývalo schránkou svätých údov. Pozri, tu je minulosť tohto kláštora!“

Ukázal na poklady všade navôkol, obišiel kríže a ďalšie vzácne predmety a viedol nás ku relikviárom, ktoré boli pýchou opátstva.

„Pozrite,“ vravel, „toto je hrot kopije, ktorá prebodla bok nášho Spasiteľa!“ V zlatej skrinke s krištáľovým vekom ležal na purpurovej poduške kúsok kovu ihlanovitého tvaru, bol už rozožratý hrdzou, ale teraz, po trpezlivej práci s olejmi a voskom, opäť žiaril živým leskom. Ale to ešte nebolo nič, lebo v ďalšej skrinke, striebornej, vykladanej ametystami, s priehľadnou prednou stenou, som uzrel kúsok uctievaného dreva zo svätého kríža, ktorý do opátstva priniesla sama kráľovná Elena, matka cisára Konštantína, keď ako pútnička prešla posvätné miesta, dala prekopať vrch Golgotu aj svätý hrob a postaviť nad ním katedrálu.

Potom nám Mikuláš ukázal ďalšie relikvie a ja by som už nevedel hovoriť o všetkých, lebo ich bolo mnoho a všetky boli vzácne. Bola tam schránka celá z akvamarínov a v nej bol klinec z Pánovho kríža. V jednej ampule spočívajúcej na uvädnutých drobných ružičkách bola časť tŕňovej koruny, v ďalšej skrinke, tiež stojacej na pokrovčeku zo suchých kvetov, bol zažltnutý útržok obrusa z poslednej večere. Ďalej tam bola kapsa svätého Matúša zo strieborných krúžkov a v sklenenom valci, previazanom rozpadávajúcou sa fialovou stužkou so zlatou pečaťou, kosť z ramena svätej Anny. A, zázrak nad zázraky, videl som kus betlehemských jasieľ a na piaď dlhý kúsok látky z odevu svätého Jána Evanjelistu, dve reťaze, ktorými boli v Ríme spútané lýtka svätého Petra, lebku svätého Vojtecha, meč svätého Štefana, dúčeľu svätej Margity, prst svätého Vitálisa, rebro svätej Žofie, bradu svätého Eobana, hornú časť lopatky svätého Chryzostoma, snubný prsteň svätého Jozefa, zub Jána Krstiteľa, Mojžišovu palicu, potrhanú jemnučkú čipôčku zo svadobného rúcha Panny Márie.

A boli tam ešte ďalšie veci, ktoré do opátstva priniesli mnísi, čo sa dostali až na samý kraj sveta, neboli to síce relikvie, jednako však vydávali svedectvo o zázrakoch a zázračných bytostiach z ďalekých krajov: vypchatý bazilišok a hydra, roh jednorožca, vajce, ktoré jeden pustovník našiel v inom vajci, kúsok manny, ktorou sa živili Židia na púšti, zub veľryby, kokosový orech, lopatku akéhosi predpotopného zvieraťa, sloní kel, rebro z delfína. A boli tam ešte iné relikvie, ktoré som nepoznal a na ktorých boli hádam vzácnejšie relikviáre, a ďalšie (podľa toho, ako boli zhotovené ich schránky zo zájdeného striebra) veľmi staré, nekonečný rad kúskov kostí, látok, dreva, kovu, skla. A sklené nádobky s čiernym prachom, z ktorých jedna, ako som sa dozvedel, obsahovala spálené úlomky Sodomy a druhá vápno z múrov Jericha. Za každú, aj za tú najskromnejšiu z tých vecí by niektorý cisár dal viac ako léno a opátstvo, ktorého sme boli hosťami, malo v nich nielen zdroj nesmiernej prestíže, lež aj skutočné hmatateľné bohatstvo.

Ďalej som sa krútil sem a tam, kým Mikuláš nám už prestal vykladať o jednotlivých predmetoch, ktoré aj tak mali štítky s nápismi, už som sa len tak voľne a takmer bezcieľne táral po tom zhromaždisku nevýslovných zázračností, raz som ich obdivoval v plnom svetle, raz ledva rozoznával v pološere, keď Mikulášovi pomocníci s fakľami prešli do inej časti krypty. Fascinovali ma tie zožltnuté chrupavky, zároveň mystické aj odpudivé, priesvitné a tajomné, tie útržky šiat zo starodávnych čias, vyšedivené, rozstrapkané, niekedy skrútené vo fiole ako nejaký vyblednutý rukopis, tie spráchnivené matérie, splývajúce s tkaninou, na ktorej spočívali všetky tie sväté pozostatky kedysi telesného (a rozumom obdareného) života a teraz uväznené v sklených alebo kovových schránkach, ktoré v zmenšených rozmeroch napodobňovali smelé kamenné katedrály s ich vežami a fialami, tiež vyzerali zmenené na nerastnú substanciu. Teda takto pochované čakajú telá svätých na vzkriesenie? Z týchto úlomkov by mali byť znova poskladané telá, ktoré po opätovnom získaní všetkej svojej prirodzenej vnímavosti zacítia, ako napísal Pipernus, aj minimas differentias odorum? (minimas diferentias odorum – najmenšie rozdiely vôní)

Z tohto rozjímania ma vyrušil Viliam, ktorý mi položil ruku na plece. „Ja už idem,“ povedal. „Vyjdem do skriptória, musím sa ešte do čohosi pozrieť…“

„Ale veď nijaké knihy sa nevydávajú,“ povedal som. „Bendik dostal príkaz…“

„Musím si len znovu prezrieť knihy, ktoré som čítal predvčerom, a tie sú ešte vždy v skriptóriu na Venantiovom stole. Ak chceš, ty tu ostaň. Táto krypta je krásnym zhrnutím diskusií o chudobe, ktoré si v týchto dňoch sledoval. Teraz už vieš, prečo sa tvoji spolubratia vraždia, keď im ide o opátsku hodnosť.“

„A vy veríte tomu, čo vám naznačil Mikuláš? Že by vraždy súviseli s bojom o investitúru?“

„Už som ti povedal, že nateraz sa nahlas neodvážim vysloviť nijakú hypotézu. Mikuláš povedal veľa vecí. A daktoré z nich ma zaujali. No teraz idem sledovať ešte ďalšiu stopu. A možno aj tú istú, ibaže z druhej strany. A ty sa nad týmito schránkami priveľmi nenadchýnaj. Po iných kostoloch som videl mnoho ďalších úlomkov z kríža. Keby všetky boli pravé, na umučenie nášho Pána by sa bol spotreboval celý les, nie dve prekrížené brvná.“

„Majstre!“ zvolal som pohoršený.

„Veru tak, Adso. A sú ešte aj väčšie poklady. Pred časom som v kolínskej katedrále videl lebku dvanásťročného Jána Krstiteľa.“

„Naozaj?“ vykríkol som s obdivom. Potom som zapochyboval: „Ale veď Ján Krstiteľ bol zabitý v pokročilom veku!“

„Ďalšia lebka bude v daktorom druhom poklade,“ povedal s vážnou tvárou Viliam. Nikdy som nevedel, kedy vtipkuje. Keď v mojom kraji niekto žartuje, najprv vec vypovie a potom sa hlučne zasmeje, aby sa na žarte zasmiali všetci. Viliam sa, naopak, smial iba vtedy, keď hovoril vážne, a bol veľmi vážny, keď podľa všetkého vtipkoval.

Šiesty deň

TERCIA

Tu Adso počúva „Dies irae“ a má pritom sen alebo videnie, ako sa to už nazve.

Viliam sa rozlúčil s Mikulášom a pobral sa do knižnice. Ja som sa už tiež dosť napozeral na poklad a rozhodol som sa, že pôjdem do kostola a budem sa modliť za Malachiášovu dušu. Nikdy som toho človeka nemal rád, naháňal mi strach a netajím, že som ho dlho mal za páchateľa všetkých tých zločinov. Teraz som sa dozvedel, že to bol azda úbožiak, ktorého zožierali neutíšené vášne, hlinená nádoba medzi železnými, že bol zachmúrený, lebo bol neistý, že bol mlčanlivý a uhýbavý, lebo si bol vedomý, že nemá čo povedať. Pociťoval som preňho výčitky svedomia a pomyslel som si, že modlitba za jeho osud v nadprirodzenom živote by ma toho pocitu viny mohla zbaviť.

Kostol bol teraz zaplavený jemným sinavým svitom, dominovali v ňom telesné pozostatky nešťastného Malachiáša a napĺňal ho jednotvárny šepot mníchov, ktorí odriekali modlitby za zomrelých.

V kláštore v Melku som viac ráz bol svedkom odchodu niektorého spolubrata do večnosti. Bola to udalosť, ktorú nijako nemôžem označiť za radostnú, jednako sa mi však videlo, že pri nej panoval pokoj, vyrovnanosť a hlboký pocit spravodlivosti. Všetci sa striedali v cele umierajúceho, potešovali ho dobrým slovom a každý si v duchu hovoril, aký je ten človek blažený, keď završuje svoj cnostný život a zakrátko sa pripojí k zboru anjelov a bude s nimi žiť v radosti, ktorá nemá konca. A kúsok tohto pokoja, závan tejto svätej závisti sa preniesol aj na umierajúceho, ktorý nakoniec pokojne odišiel do večnosti. Ako sa od toho odlišovali úmrtia posledných dní! Konečne som videl zblízka, ako umiera obeť diabolských škorpiónov z finis Africae. Takto určite zomreli aj Venantius a Berengár, hľadali úľavu vo vode a tvár už mali takú strhanú ako Malachiáš…

Sadol som si v úzadí kostola a schúlil som sa, aby ma netriasla zima. Trocha som sa zahrial, pohol som perami a pridal som sa k svojim spolubratom. Modlil som sa s nimi, no takmer som si ani neuvedomoval, čo moje ústa hovoria, hlava mi kľuckala a oči sa mi zatvárali. Prešlo veľa času, myslím, že som zo tri-štyri razy zdriemol a opäť precitol. Potom zbor zanôtil Dies irae… (Dies irae – Deň hnevu) Ten žalmický spev zapôsobil na mňa ako nejaké narkotikum. Zaspal som načisto. Alebo ani nie zaspal, ako skôr upadol do akejsi nepokojnej meravosti, stúlený do klbka sťa stvoreniatko, ktoré ešte nevyšlo z lona matky. A v tej zahmlenosti ducha, keď akoby som bol v akomsi priestore, ktorý nebol z tohto sveta, som mal videnie, ale môžbyť aj sen.

Schádzal som po úzkych schodíkoch do akejsi nízkej tmavej chodbičky, akoby som mal vojsť do krypty s pokladom, ale dostal som sa do akejsi priestrannejšej krypty a to bola kuchyňa v Budove. Určite to bola kuchyňa a robilo sa v nej nielen okolo pecí a hrncov, lež narábalo sa tam aj s mechmi a kladivami, akoby sa tu boli zišli aj Mikulášovi kováči. Všade sa mihotali červené odblesky ohňa z pecí a spod kotlov, z hrncov sa valila para, tekutina, čo v nich vrela, hádzala bubliny a tie sa hneď s tupým pukotom rozprskávali. Kuchári sa oháňali ražňami a novici, ktorí sa tam všetci zbehli, vyskakovali a chmátali kury a iné vtáctvo nastoknuté na tých rozžeravených železách. Hneď vedľa zase kováči tak silno bili kladivami, až sa múry triasli a z nákov vylietali roje iskier a miešali sa s iskrami, ktoré sršali z dvoch pecí.

Nevedel som, či som sa ocitol v pekle alebo v raji podľa Salvátorových predstáv, kde sa cedili omáčky a opálali klobásky. No nemal som sa kedy pýtať, kde som, lebo dnu vbehol húf človiečikov, trpaslíkov s veľkými hrncovitými hlavami, strhol ma so sebou, dotlačil ma na prah refektára a prinútil ma ta vojsť.

Sieň bola slávnostne vyzdobená. Na stenách viseli veľké gobelíny a štandardy, ale výjavy na nich neboli z tých, čo obyčajne nabádajú veriacich k milosrdenstvu alebo ospevujú slávu kráľov. Skôr sa mi zdalo, že vychádzajú z Adelmových obrázkov na okrajoch pergamenov, že z nich prevzali tie najmenej strašidelné a najsmiešnejšie: zajace tancujúce okolo rozprávkového stromu hojnosti, rieky plné rýb, čo samy skákali na panvicu, ktorú držali opice oblečené za biskupov – kuchárov, bachraté netvory tancujúce okolo kotlov, z ktorých fučala para.

Za vrchstolom sedel opát, slávnostne odetý vo vyšívanom purpurovom rúchu, a v ruke ako žezlo držal svoju vidličku. Vedľa neho pil Jorge víno z veľkého džbána a celárius, oblečený ako Bernard Gui, cnostne čítal z knihy v tvare škorpióna životy svätých a výňatky z evanjelia, boli to však rozprávky o tom, ako Ježiš žartoval s apoštolom a pripomínal mu, že je skala a že na tej nehanebnej skale, čo sa kotúľa po rovine, postaví svoju cirkev, alebo o tom, ako svätý Hieronym v komentári k Biblii hovorí, že Boh chcel obnažiť Jeruzalemu zadok. A pri každej celáriovej vete sa Jorge smial, búchal päsťou do stola a kričal: „Ty budeš nasledujúcim opátom, ty brucho božie!“ Nech mi Boh odpustí, ale hovoril to presne tak.

Na opátov rozjarený pokyn vošiel sprievod panien. Bol to žiarivý zástup bohato odetých žien a v prvej chvíli sa mi zdalo, že uprostred nich vidím svoju matku, no potom som si uvedomil, že sa mýlim, lebo to určite bola dievčina hrozná ako vojsko zoradené do boja. Ibaže na hlave mala korunu zdobenú dvoma radmi bielych perál, ďalšie dva a dva prúdy perál jej z nej padali popri tvári a zlievali sa s inými dvoma radmi, ktoré jej zdobili hruď a kde z každej perly visel diamant veľký ako slivka. Navyše jej z uší splývali prívesky z modrých perál, ktoré siahali až k lemu okolo belostného krku, týčiaceho sa ako veža libanonská. Plášť mala temnonachový a v ruke držala zlatú času vykladanú diamantmi, v ktorej, ako som z ničoho nič vedel, bol smrtiaci jed ukradnutý pred časom Severínovi. Za touto paňou, krásnou ako ranná zora, kráčali ďalšie ženské postavy, jedna v bielom vyšívanom plášti na tmavom rúchu, ktoré skrášľovali dva zlaté pásy s vyšitými poľnými kvetmi, druhá mala plášť zo žltého damasku na bledoružovom rúchu posiatom zelenými listami a ozdobenom dvoma veľkými štvorcami s hnedou vzorkou v tvare labyrintu, tretia mala plášť červený, na smaragdovom rúchu mala vytkaté drobné červené zvieratká a v rukách držala biely vyšívaný pás. Na tých ďalších som si už odev nevšímal, lebo som sa usiloval zistiť, kto to vlastne sprevádza tú dievčinu, čo sa teraz podobala Panne Márii; a akoby každá z nich držala v ruke nápis alebo akoby im nápisy vychádzali z úst, pochopil som, že sú to Rút, Sára, Zuzana a ďalšie ženy z Písma svätého.

V tej chvíli opát zvolal: „Vkročte, filii de puta!“ (filii de puta – synovia neviestky) a do refektára vošiel ďalší usporiadaný zástup svätých osôb, ktoré som s určitosťou spoznal, boli v skromných i prepychových odevoch a uprostred jeden zo zástupu sedel na tróne, bol to náš Pán, ale zároveň to bol aj Adam, bol odetý do purpurového plášťa, ktorý mu na pleci držala veľká spona, červenajúca sa rubínmi a belejúca sa perlami, na hlave mal korunu podobnú korune dievčiny, v ruke ešte väčšiu čašu, plnú prasacej krvi. Obklopovali ho ďalšie presväté postavy, ktoré som veľmi dobre poznal a o ktorých ešte budem hovoriť, ako aj oddiel lukostrelcov francúzskeho kráľa, oblečených jeden v zelenom, druhý v červenom, so smaragdovým štítom, na ktorom sa skvel Kristov monogram. Vodca tejto skupiny pristúpil k opátovi, vzdal mu česť a podal mu času so slovami: „Vedomo mi jest, že ty zeme po ty medze tridsať rokov užívala jest strana sancti Benedicti.“ Na to mu opát odvetil: „Age primum et septimum de quatuor“ (Age primum… – pôsob na prvý a siedmy zo štyroch) a všetci zanôtili: Infinibus Africae (Infinibus Africae – v končinách Afriky), amen. Potom všetci sederunt.

Keď sa obidva proti sebe stojace zástupy rozišli, na opátov pokyn začal Šalamún prestierať stoly, Jakub a Andrej doniesli za plachtu sena, Adam sa uvelebil v prostriedku, Eva si ľahla na figový list, Kain dovliekol dnu pluh, Ábel prišiel s hrotkom, že podojí Brunella, Noe triumfálne vovesloval na arche, Abrahám sa usadil pod strom, Izák si ľahol na zlatý kostolný oltár, Mojžiš si čupol na skalu, Daniel sa zjavil na márach po Malachiášovom boku, Tobiáš sa natiahol na posteľ, Jozef sa zvalil na snop, Benjamín sa uložil na vrece a ešte, ibaže tu už moje videnie bolo rozmazané, Dávid sedel na vŕšku, Ján na zemi, faraón na piesku (samozrejme, povedal som si, ale prečo?), Lazár na stole, Ježiš na zrube studne, Zachej v korune stromu, Matúš na stolčeku, Rachab na pazderí, Rút na slame, Tekla na podobločnici (zvonka sa zjavila bledá tvár Adelma, ktorý ju upozorňoval, že by tiež mohla spadnúť do strže), Zuzana v záhrade, Judáš medzi hrobmi, Peter na stolci, Jakub na sieti, Eliáš v sedle, Ráchel na batôžku. Apoštol Pavel odložil meč a počúval Ezauovo frflanie, kým Jób stenal na smetisku a na pomoc mu bežala Rebeka s odevom, Judita s prikrývkou, Agar s pohrebným rubášom a niekoľkí novici prinášali veľký kotol, z ktorého sa parilo a z ktorého vyskočil Venantius zo Salvemecu, celý červený, a začal rozdávať krvavničky.

Refektár sa teraz čoraz väčšmi zaľudňoval a všetci sa napchávali, až im oči vyliezali. Jonáš priniesol na stôl tekvice, Izaiáš strukoviny, Ezechiel černice, Zachej sykomorové kvety, Adam citróny, Daniel vlčí bôb, faraón papriku, Kain artičoky, Eva figy, Ráchel jablká, Ananiáš slivky veľké ako diamanty, Lea cibuľu, Áron olivy, Jozef jedno vajce, Noe hrozno, Šimon broskyňové kôstky a Ježiš medzitým spieval Dies irae a všetky tie pokrmy veselo zalieval octom, ktorý vytláčal z malej špongie, ktorú bol vzal z oštepu jedného z lukostrelcov francúzskeho kráľa.

„Dietky moje, všetky moje ovečky,“ povedal vtedy opát, ktorý už bol načisto opitý, „nemôžete večerať takíto otrhaní ako žobráci, poďte, poďte.“ A šľahal prvého a siedmeho zo štyroch, ktorí vychádzali z hĺbky zrkadla znetvorení ako strašidlá, zrkadlo sa rozbilo na kusy a z neho sa po všetkých miestnostiach labyrintu rozsypali zababrané a dokmásané rôznofarebné rúcha vyšívané drahými kameňmi. Zachej si vzal biele rúcho, Abrahám strakaté, Lót sírovožlté, Jonáš modrasté, Tekla červenkavé, Daniel ako levia srsť, Ján meňavé, Adam kožušinové, Judáš zdobené strieborniakmi, Rachab šarlátové, Eva vo farbe stromu poznania, ten si bral farbisté, ten drsné, ten sivastozelené, ten ako more, ten ako stromová kôra a ten purpurové či hrdzavé a čierne a hyacintové a vo farbe ohňa a síry a Ježiš sa hrdil v holubom rúchu a so smiechom obviňoval Judáša, že vôbec nevie žartovať vo svätej blaženosti.

Tu si Jorge sňal vitra ad legendum (vitra ad legendum – sklá na čítanie), zapálil horiaci ker, na ktorý Sára nanosila dreva, Jefte ho nazbieral, Izák zložil, Jozef narúbal, a kým Jakub otvoril studňu a Daniel si sadol k jazeru, sluhovia priniesli vodu, Noe víno, Agar vínny mech, Abrahám teľa, ktoré Rachab priviazala ku kolu, a Ježiš jej podal povraz a Eliáš mu zviazal paprčky; potom ho Absolón zavesil za škuty, Peter podal meč, Kain ho zabil, Herodes mu prelial krv, Sem vyhodil vnútornosti a lajno, Jakub ho polial olejom, Molesadon posolil, Antiochos ho dal na oheň, Rebeka ho upiekla a Eva prvá ochutnala a dostala z toho bolesti, no Adam hovoril, aby si z toho nič nerobila, a potľapkával po pleciach Severína, ktorý radil pridať voňavé bylinky. Vtedy Ježiš rozlomil chlieb, rozdelil ryby, Jakub kričal, lebo Ezau mu zjedol všetku šošovicu, Izák hltal pečené kozľa a Jonáš varenú veľrybu a Ježiš sa postil štyridsať dní a štyridsať nocí.

Medzitým sa všetci vraždili hore a dolu a nosili výbornú divinu každej sorty, z ktorej si Benjamín nechával vždy najväčšiu a Mária najlepšiu porciu, kým Marta si ťažkala, že vždy musí umývať všetok riad. Potom rozdelili teľa, ktoré medzitým veľmi narástlo, a Ján z neho dostal hlavu, Absolón šiju, Áron jazyk, Samson čeľusť, Peter ucho, Holofernes takisto hlavu, Lea zadok, Saul krk, Jonáš brucho, Tobiáš žlč, Eva rebro, Mária vemeno, Alžbeta zadnicu, Mojžiš chvost, Lót nohy a Ezechiel kosti. Ježiš medzitým jedol osla, svätý František vlka, Ábel ovcu, Eva murénu, Ján Krstiteľ kobylku, faraón chobotnicu (samozrejme, povedal som si, ale prečo?), Dávid prehĺtal španielsku mušku a vrhal sa na dievčinu nigram sed formosam (nigram sed formosam – čiernu, ale pôvabnú), kým Samson zahrýzal do levieho zadku a Tekla s vreskom utekala pred chlpatým čiernym pavúkom.

Všetci boli už očividne opití a kdekto sa pokĺzol na rozliatom víne, kdekto padol do hrnca a trčali mu odtiaľ iba nohy, prekrížené ako dva drúky, a Ježiš mal všetky prsty čierne a rozdával listy z knihy so slovami: „Vezmite a jedzte, toto sú Symphosiove hádanky a medzi nimi aj tá o rybe, ktorá je synom Božím a vaším Spasiteľom.“ A všetci si vypili, Ježiš muškátového, Jonáš marsického, faraón sorrentského (prečo?), Mojžiš cádizského, Izák krétskeho, Áron adrijského, Zachej arbustského, Tekla arsínskeho, Ján albánskeho, Ábel kampánskeho, Mária sinského, Ráchel florentského.

Adam ležal horeznačky, víno v ňom ločkalo a vytekalo mu z rebra, Noe v spánku preklínal Cháma, Holofernes si pokojne chrápal, Jonáš spal ako syseľ, Peter bdel, až kým kohút nezakikiríkal, a Ježiš sa v okamihu prebudil, keď počul, ako sa Bernard Gui a Bertrand z Poggetta zastrájajú upáliť dievčinu, a zvolal: „Otče môj, ak je možné, nech ma minie tento kalich!“ Niektorí nešikovne nalievali, niektorí zasa šikovne pili, niektorí umierali od smiechu a niektorí sa smiali umierajúc, niektorí roznášali krčahy a niektorí pili z cudzích pohárov. Zuzana kričala, že nikdy nedá svoje krásne biele telo celáriovi a Salvátorovi za mizerné volské srdce. Pilát blúdil po refektári ako zatratená duša a pýtal si vody, aby si mohol umyť ruky, a fra Dolcino v operenom klobúku mu ju priniesol, potom si s úškrnom odhrnul odev a ukázal svoje skrvavené ohanbie, kým Kain si z neho uťahoval a objímal krásnu Margarétu z Tridentu: a Dolcino sa rozplakal, položil si hlavu na plece Bernarda Guiho a nazval ho anjelským pápežom. Ubertino ho utešoval stromom života, Michal z Ceseny zlatým mešcom, Márie ho natierali masťami a Adam ho presviedčal, aby zahryzol do práve odtrhnutého jablka.

A nato sa roztvorili klenby Budovy a z neba zostúpil Roger Bacon na lietajúcom stroji unico homine regente. Potom Dávid zahral na citare, Salome tancovala zahalená v siedmich závojoch a zakaždým, ako odhodila jeden závoj, zatrúbila na jednej zo siedmich poľníc a ukázala jednu zo siedmich pečatí, až napokon ostala len amicta sole. Všetci hovorili, že také veselé opátstvo ešte nevideli, a Berengár každému vyhŕňal šaty, mužom aj ženám, a bozkával ich na zadok. A začal sa tanec, Ježiš bol oblečený ako učiteľ, Ján ako strážca, Peter ako sietnik, Nimród ako poľovník, Judáš ako udavač, Adam ako záhradník, Eva ako tkáčka, Kain ako zbojník, Ábel ako pastier, Jakub ako posol, Zachariáš ako kňaz, Dávid ako kráľ, Jubal ako citarista, druhý Jakub ako rybár, Antiochos ako kuchár, Rebeka ako vodárka, Molessadon ako hlupák, Marta ako slúžka, Herodes ako zúrivý šialenec, Tobiáš ako lekár, Jozef ako stolár, Noe ako pijan, Izák ako roľník, Jób ako nešťastný človek, Daniel ako sudca, Tamár ako neviestka, Mária ako pani domu a tá rozkázala sluhom, aby doniesli ďalšie víno, lebo ten jej nerozumný syn nechce naň premeniť vodu.

Tu sa opát rozzúril, že on vraj vystrojil takú krásnu hostinu, ale jemu nikto nič nedaroval: a nato mu všetci jeden pred druhým začali nosiť dary a poklady, býka, ovcu, leva, ťavu, jeleňa, teľa, jalovicu, slnečný voz, bradu svätého Eobana, chvost svätej Morimondy, maternicu svätej Arundelíny, čašu vybrúsenú z tyla dvanásťročnej svätej Burgosíny a jeden odpis Pentagonum Salamonis. Ale opát sa rozkričal, že takto sa pokúšajú odviesť jeho pozornosť a v skutočnosti že mu rabujú kryptu s pokladom, v ktorej sme sa teraz všetci ocitli, a že ktosi potiahol veľmi vzácnu knihu, v ktorej sa hovorí o škorpiónoch a o siedmich poľniciach, a zavolal lukostrelcov francúzskeho kráľa, aby prehľadali všetkých podozrivých. A na hanbu všetkých našli u Agar kus pestrofarebnej látky, u Ráchel zlatú pečať, Tekle v záňadrí strieborné zrkadlo, Benjamínovi pod pazuchou pijanskú čutoru, medzi Juditinými šatami hodvábnu prikrývku, Longinovi v ruke oštep a v Abimelechovom objatí ženu iného. Ale k najhoršiemu prišlo, keď u dievčiny čiernej a krásnej ako mačka tej istej farby našli čierneho kohúta a nazvali ju bosorkou a pseudoapoštoľkou a všetci sa na ňu vrhli, aby ju potrestali. Ján Krstiteľ jej sťal hlavu, Ábel ju zabil, Adam ju vyhnal, Nabuchodonozor jej horiacou rukou napísal na hruď znaky zverokruhu, Eliáš ju uniesol na ohnivom voze, Noe ju ponoril do vody, Lót ju premenil na soľný stĺp, Zuzana ju obvinila z chlipnosti, Jozef ju zradil s inou, Ananiáš ju strčil do pece, Samson ju spútal reťazami, Pavol ju zbičoval, Peter ju ukrižoval dolu hlavou, Štefan ju ukameňoval, Vavrinec ju upálil na rošte, Bartolomej z nej stiahol kožu, Judáš ju udal, celárius ju spálil a Peter všetko zaprel. Potom sa všetci vrhli na to telo a hádzali naň výkaly, prdeli jej do tváre, močili na hlavu, vracali na ňadrá, šklbali jej vlasy, tĺkli ju po zadku horiacimi fakľami. Telo dievčiny, predtým také krásne a také sladké, sa teraz menilo na kostru, rozpadalo sa na úlomky, ktoré sa strácali v krypte v skrinkách a v relikviároch z krištáľu a zo zlata. Vlastne to nie telo dievčiny napĺňalo kryptu, to úlomky v krypte vírili, pomaly sa skladali a vytvárali telo dievčiny, už zmenené na nerastnú látku, a potom sa opäť rozkladalo a roztrácalo sa ako svätý prach častí, ktoré nazhromaždila bezbožnosť. Bolo to, akoby sa jediné obrovské telo v priebehu tisícročí rozpadlo na časti a tie akoby sa rozložili po celej krypte, ktorá nebola odchodná od kostnice mŕtvych mníchov, ibaže väčšmi žiarila svetlom, a akoby sa substanciálna forma samého ľudského tela, toho vrcholu stvorenstva, rozdrobila na početné a od seba oddelené akcidentálne formy a stala sa tak obrazom vlastného opaku, už nie imaginárnym, ale pozemským tvarom z prachu a zapáchajúcich čriepkov, schopných vyjadrovať už iba smrť a zánik…

Teraz som už nenachádzal hodovníkov ani dary, ktoré priniesli, teraz akoby všetci účastníci tohto hodovania ležali v krypte mumifikovaní vo vlastných úlomkoch, každý ako priehľadná synekdocha seba samého, Ráchel ako kosť, Daniel ako zub, Samson ako čeľusť, Ježiš ako útržok purpurového rúcha. Akoby sa na konci, keď sa hostina zmenila na masaker dievčiny, stal z tejto slávnosti všeobecný masaker a teraz akoby som videl konečný výsledok, telá (ale čo to hovorím, celé pozemské a sublunárne spoločenstvo tých vyhladovaných a vysmädnutých stolovníkov) zmenené na jedno jediné mŕtve telo, dotrhané a zmučené ako telo Dolcinovo po vykonaní rozsudku, a to akoby sa premenilo na nečistý žiarivý poklad, roztiahnuté v celej svojej šírke ako koža zodratá z visiaceho zvieraťa, ktoré však ešte v sebe obsahuje skamenené vnútornosti a všetky orgány, ba aj črty tváre. Koža so všetkými svojimi záhybmi, vráskami, jazvami, so svojím zamatovým povrchom, s húštinou vlasov a chlpov na hrudi a na ohanbí, z ktorého sa stal skvostný damask, a ňadrá, nechty, zrohovatená pokožka pod pätou, nitkovito jemné riasy, vodnatá matéria očí, dužina perí, tenká chrbtová kosť, stavba kostry, všetko strúchnivené na hrudkovitý prach, pričom však nič nestratilo vlastnú podobu a vzájomnú súvislosť, nohy bez svalstva a spľasnuté ako pančuchy, ich mäso ležalo bokom ako nejaký ornát so všetkými červenými arabeskami žíl, vycizelovaná guča vnútorností, jasný a slizký rubín srdca, perlový rad rovnakých zubov uložených ako náhrdelník s jazykom ako ružovomodrým príveskom, prsty zoradené ako sviece, pečať pupka zväzujúca nite rozprestretého koberca brucha… Zo všetkých strán krypty sa teraz na mňa škerilo, šuškalo mi, nabádalo ma umrieť toto makrotelo rozdelené po skrinkách a relikviároch, a jednako znova zložené vo svojej rozmernej a iracionálnej totalite, a bolo to to isté telo, ktoré na večeri jedlo a robilo neslušné kotrmelce, ale tu už bolo predo mnou nehybné v nedotknuteľnosti svojej hluchej a slepej skazy. A Ubertino ma chmatol za rameno, až mi doň zaťal nechty, a šepkal mi: „Vidíš, to je to isté, čo predtým triumfovalo vo svojom šialenstve a čo nachádzalo potešenie v hre, leží teraz tu, potrestané a odmenené, zbavené zvodov vášní, znehybnené večnosťou, vydané večnému mrazu, aby ho zachoval a očistil, odňaté rozkladu prostredníctvom triumfu rozkladu, lebo už nič nemôže na prach premeniť to, čo už prachom a nerastnou substanciou je, mors est quies viatoris, finis est omnis laboris…“ (mors est… – smrť je koniec pre pútnika, každá starosť ňou zaniká)

Ale odrazu vhupol do krypty Salvátor, metajúci plamene ako diabol, a vykríkol: „Hlupák! Čo nevidíš, že toto tu je veľké lyotardské zviera z knihy Jóbovej? Čohože sa bojíš, môj mladý pane? Tu máš posypaný syrec!“ A krypta sa naraz rozjasnila červenkastými zábleskami a znova to bola kuchyňa, ale skôr ako kuchyňa to bol vnútrajšok akéhosi veľkého hlienom a slizom zaneseného brucha a v strede bolo akési zviera, čierne ako havran, tisícruké, prikované k veľkému roštu, a naťahovalo tie svoje paprče po všetkých, čo boli okolo, a ako smädný sedliak vytláča strapec hrozna, tak ten zver stískal tých, ktorých dolapil, všetkých ich mliaždil v rukách, komu nohy, komu hlavu, nadžgával sa nimi a odgrgával oheň smradľavejší ako síra. Ale, a bola to nepochopiteľná záhada, ten výjav mi už nenaháňal strach, ba pristihol som sa, že na toho „dobrého diabla“ (ako som si myslel), ktorý nakoniec nebol nikto iný ako Salvátor, hľadím dôverčivo, lebo teraz som už o smrteľnom ľudskom tele, o jeho utrpení a o jeho rozklade vedel všetko a už som sa ničoho nebál. Vo svetle toho plameňa, ktoré sa mi teraz videlo láskavé a pohostinné, som vskutku opäť uzrel všetkých hostí večere, ktorí už zasa mali svoje podoby, spievali a tvrdili, že sa všetko začína znova, a medzi nimi bola aj dievčina, celá a prekrásna, a hovorila mi: „To je nič, to je nič, uvidíš, že potom budem ešte krajšia, nechaj ma na chvíľu, nech idem a zhorím na hranici, potom sa tu dnu stretneme!“ A ukazovala mi, nech mi Boh odpustí, svoju vulvu, do ktorej som vošiel a ocitol som sa v akejsi prekrásnej jaskyni, ktorá vyzerala ako čarovné údolie zo zlatého veku, oplývajúce vodami a ovocím a stromami, na ktorých rástli posypané syrce. A všetci ďakovali opátovi za krásnu slávnosť a prejavovali mu svoju náklonnosť a dobrú náladu tým, že ho strkali, kopali, kmásali mu šaty, váľali ho na zem, narážali kolmi do jeho kola a on sa smial a prosil, aby ho už nešteklili. A obkročmo na koňoch, ktoré z nozdier chrlili sírové oblaky, vošli dnu bratia chudobného života a na páse mali mešce plné zlata, pomocou ktorého obracali vlkov na baránkov a baránkov na vlkov, a cisári ich korunovali so súhlasom zhromaždenia ľudu, ktorý prespevoval chvály na nekonečnú všemohúcnosť Božiu. „Ut cachinnis torqueatur rictibus!“ (Ut cachinnis – Nech sa pučí od rehotu, nech vykrúca papuľu) volal Ježiš a mával tŕňovou korunou. Vošiel pápež Ján, ktorý nadával na celý ten zmätok a hovoril: „Neviem, ako sa to skončí, ak to takto pôjde ďalej!“ Ale všetci sa mu vysmiali a na čele s opátom išli do lesa s prascami hľadať hľuzovky. Ja som sa už zberal za nimi, keď som zrazu v jednom kúte zbadal Viliama, ako vychádza z labyrintu a v ruke drží magnet, ktorý ho prudko ťahá na sever. „Neopúšťajte ma, majstre!“ vykríkol som. „Aj ja chcem vidieť, čo je vo finis Africae!“

„Už si to videl!“ odvetil mi Viliam z diaľky. A ja som sa zobudil, práve keď v kostole doznievali posledné slová pohrebnej piesne:

Lacrimosa dies illa

qua resurget ex favilla

iudicando homo reus:

huic ergo parce deus!

Pie Jesu domine

dona eis requiem. (Lacrimosa dies illa… – Plný bude sĺz ten deň, keď z popola povstane hriešnik, Bože, pred Tvoj súd. Milosrdný k nemu buď! Milý Pane Ježišu daj im odpočinutie.)

To značilo, že ak aj moje videnie, bleskové ako každé iné, nemalo trvanie jedného amen, trvalo iste o čosi menej ako Dies irae.

Šiesty deň

PO TERCII

Tu Viliam vysvetľuje Adsonovi jeho sen.

Rozrušený som vyšiel z kostola hlavným portálom a ocitol som sa pred malým hlúčikom. To práve odchádzali františkáni a Viliam sa prišiel s nimi rozlúčiť.

Aj ja som sa pripojil k rozlúčke a k bratským objatiam. Potom som sa spýtal Viliama, kedy odídu tí s väzňami. Povedal mi, že odišli už pred polhodinou, keď sme boli v krypte s pokladom, a možnože vtedy, pomyslel som si, keď som ja mal sen.

Chvíľu som z toho bol skľúčený, ale potom som sa pozbieral. Lepšie tak. Nebol by som zniesol pohľad na odsúdencov (myslím tým chudáka celária, Salvátora… a pravdaže aj na dievčinu), ktorých odvláčali ďaleko a navždy. A navyše som bol z toho sna ešte taký rozrušený, že aj moje city boli ako zmrazené.

Kým sa karavána minoritov uberala k vstupnej bráne, stáli sme s Viliamom pred kostolom, obidvaja rozcítení, aj keď z nerovnakých príčin. Potom som sa rozhodol porozprávať majstrovi svoj sen. Čo ako bolo to videnie mnohotvárne a nelogické, pamätal som si ho neobyčajne jasne, výjav za výjavom, pohyb za pohybom, slovo za slovom. A tak som ho aj vyrozprával, nič som nepreskočil, lebo som vedel, že sny sú často tajomnými posolstvami, z ktorých učení ľudia môžu vyčítať veľmi jasné proroctvá.

Viliam ma bez slova počúval a potom sa ma spýtal: „Vieš, čo sa ti snívalo?“

„To, čo som vám hovoril…“ odvetil som vyvedený z rovnováhy.

„Pravdaže, rozumiem. Vieš však, že to, čo si mi tu rozprával, bolo z väčšej časti už napísané? Umiestnil si osoby a udalosti týchto dní do obrazu, ktorý si už poznal, lebo dej sna si už kdesi čítal, alebo ti ho ako chlapcovi rozprávali v kláštornej škole. Je to Coena Cypriani.“ (Coena Cypriani – Cyprianova večera)

Chvíľu som bol v pomykove. Potom som sa však rozpamätal. Pravdaže! Možno som zabudol názov, ale ktorý dospelý mních alebo nezbedný mníšik sa neusmieval alebo nesmial na mnohých výjavoch tohto príbehu, napísaného prózou aj vo veršoch, ktorý patrí k veľkonočným tradíciám a k ioca monachorum? (ioca monachorum – zábavy mníchov) Čo ako ho najprísnejší majstri novicov zakazovali alebo zatracovali, jednako niet kláštora, v ktorom by si ho mnísi všelijako skrátený a upravený neboli šepkali, kým poniektorí ho zasa zbožne prepisovali, tvrdiac, že pod pláštikom hravosti ukrýva tajné mravné ponaučenia, a ďalší ho zasa pomáhali rozširovať, lebo vraj pomocou hry sa mladším lepšie vryjú do pamäti epizódy z Písma svätého. Pre pápeža Jána VIII. bola napísaná aj verzia vo veršoch s venovaním: „Ludere me libuit, ludentem, papa Johannes, accipe. Ridere, si placet, ipse potes.“ (Ludere me… – Zachcelo sa mi žartovať, žartujúceho ma prijmi, pápež Ján. Ak sa ti páči, sám sa môžeš smiať) A hovorilo sa, že sám Karol Lysý dal predviesť jeho rýmovanú verziu ako veľmi žartovné posvätné mystérium (mystérium – stredoveká náboženská hra), aby pobavil svojich hodnostárov:

Ridens cadit Gaudericus

Zacharias admiratur,

supinus in lectulum

docet Anastasius… (Ridens cadit… – Padá v smiechu Gaudericus, čuduje sa Zachariáš, na posteli zvalený učí Anastasius)

A koľko ráz mi majstri držali kázeň, keď som si s druhmi z neho recitoval úryvky! Spomenul som si na jedného starého mnícha z Melku, ktorý hovoril, že taký cnostný muž, ako bol Cyprián, nemohol napísať takú neprístojnú vec, takú rúhavú paródiu Písma, hodnú skôr nejakého neveriaceho alebo šaša než svätého mučeníka… Už pred mnohými rokmi som tie detské hry pustil z hlavy. Ako to, že toho dňa sa mi Coena tak živo vybavila v sne? Vždy som si myslel, že sny sú Božie posolstvá alebo nanajvýš nezmyselné jachtanie spiacej pamäti o tom, čo sa cez deň prihodilo. Teraz som si uvedomil, že sa človeku môže snívať aj o knihách, a teda že sa mu môže snívať o snoch…

„Chcel by som byť Artemidorom (Artemidoros (2. stor. pr. n. 1.) – autor 5-zväzkového snára), aby som správne vyložil tvoj sen,“ povedal Viliam. „No zdá sa mi, že aj bez Artemidových vedomostí nie je ťažké pochopiť, čo sa stalo. Ty si, môj úbohý chlapče, v týchto dňoch bol svedkom radu udalostí, ktoré akoby vybočovali z každého náležitého poriadku. A dnes ráno sa v tvojej spiacej mysli vynorila spomienka na jeden druh komédie, v ktorej, aj keď možno s iným zámerom, je svet postavený na hlavu. Do nej sa vplietli tvoje nedávne zážitky, úzkosti a obavy. Vyšiel si z Adelmových marginálií, aby si opäť prežil akýsi veľký karneval, v ktorom všetko akoby išlo nesprávnym smerom, a predsa, ako aj v Coene, každý robí to, čo v živote naozaj robil. A nakoniec si sa v tom sne pýtal sám seba, ktorý je ten pomýlený svet a čo to značí chodiť hore nohami. Tvoj sen už nevedel, kde je hore a kde dolu, kde je smrť a kde život. Tvoj sen pochyboval o ponaučeniach, ktorých sa ti dostalo.“

„Môj sen áno,“ povedal som cnostne, „no ja nie. Lenže potom sny nie sú Božím posolstvom, sú to diabolské blúznenia a niet v nich žiadnej pravdy!“

„Neviem, Adso,“ povedal Viliam. „Máme v rukách už toľko právd, že keď jedného dňa bude chcieť dakto vylúpnuť pravdu ešte aj z našich snov, potom už časy Antikrista budú naozaj blízko. A jednako, čím dlhšie na ten tvoj sen myslím, tým viac vysvetlení v ňom nachádzam. Hádam pre teba ani nie, lež pre mňa áno. Prepáč mi, ak si privlastňujem tvoje sny, aby som rozvinul svoje hypotézy, viem, že je to podlé, nemalo by sa to robiť… Ale myslím, že tvoja duša v spánku pochopila viac, ako som ja pochopil v bdelom stave za šesť dní…“

„Naozaj?“

„Naozaj. A možno ani nie. Tvoj sen pokladám za odhaľujúci, lebo sa zhoduje s jednou z mojich hypotéz. Veľmi si mi však pomohol. Ďakujem.“

„A čo vás v mojom sne tak zaujalo? Nemal nijaký zmysel ako všetky sny!“

„Mal iný zmysel, ako ho majú všetky sny a všetky videnia. Treba čítať alegoricky alebo anagogicky…“

„Ako Písmo?“

„Sen je písmom a mnohé písma nie sú nič inšie ako sen.“

Šiesty deň

SEXTA

Tu sa zrekonštruuje história knihovníkov a nájde sa zopár nových údajov o tajomnej knihe.

Viliam sa rozhodol vrátiť do skriptória, z ktorého iba čo bol vyšiel. Požiadal Bendika o dovolenie nazrieť do katalógu a rýchlo v ňom zalistoval. „Tu kdesi to musí byť,“ hovoril, „veď pred hodinou som ho videl…“ Pri jednej stránke sa pristavil. „Tu je,“ povedal, „čítaj tento názov!“

Pod jedinou signatúrou (finis Africae!) boli štyri názvy, čo značilo, že ide o jeden zväzok obsahujúci viacero textov. Čítal som:

I. ar. de dictis cujusdam stulti

II. syr. libellus alchemicus aegypt.

III. Expositio Magistri Alcofribae de coena beati Cypriani Cartaginensis Episcopi

IV. Liber acephalus de stupris virginum et meretricum amoribus (I. ar. de… – I. O výrokoch akéhosi blázna, II. Sýr.-egypt. knižka o alchýmii, III. Výklad Majstra Alcofribu o večeri blahoslaveného Cypriána, kartáginského biskupa, IV. Kniha bez záhlavia o zneuctení panien a o láskach neviestok)

„Čo to je?“ opýtal som sa.

„To je naša kniha,“ pošepol mi Viliam. „Tu vidíš, prečo mi tvoj sen čosi napovedal. Teraz som si istý, že je to ona. A naozaj…“ rýchlo prelistoval bezprostredne predchádzajúce a nasledujúce stránky, „aha, knihy, na ktoré som myslel, sú naozaj všetky pohromade. Ale chcel som si overiť čosi inšie. Počúvaj. Máš pri sebe tabuľku? Dobre, musíme si dačo zrátať. A dobre sa rozpomeň na to, čo nám predvčerom povedal Alinardus, aj na to, čo sme dnes ráno počuli od Mikuláša. Nuž teda, Mikuláš nám povedal, že sem prišiel pred takými tridsiatimi rokmi a že vtedy Abbo už bol opátom. Predtým bol opátom Pavol z Rimini. Je tak? Povedzme, že k tejto zmene došlo okolo roku 1290, rok hore-dolu, na tom nezáleží. Mikuláš nám ešte povedal, že keď prišiel, knihovníkom už bol Róbert z Bobbia. Súhlasí to? Ten potom zomrel a miesto po ňom dostal Malachiáš, povedzme, že na začiatku tohto storočia. Píš. Lenže je tu ešte obdobie pred Mikulášovým príchodom, keď bol knihovníkom Pavol z Rimini. Odkedy? To nám nepovedali. Mohli by sme si prezrieť záznamy opátstva, ale predpokladám, že tie sú u opáta, a teraz by som ich od neho nerád pýtal. Dajme tomu, že Pavla zvolili za knihovníka pred šesťdesiatimi rokmi. Píš. Prečo si Alinardus ťažká, že zhruba pred päťdesiatimi rokmi malo miesto knihovníka pripadnúť jemu, ale dostal ho dakto iný? Narážal na Pavla z Rimini?“

„Alebo na Róberta z Bobbia,“ povedal som.

„Aj to je možné. Teraz si však pozri tento katalóg. Vieš, že knihy, ako nám to už prvý deň povedal Malachiáš, sa zapisujú v takom poradí, ako sa získali. A kto ich do tohto zoznamu zapisuje? Knihovník. Teda podľa zmeny písma na týchto stránkach môžeme určiť, ako nasledovali knihovníci po sebe. Teraz si vezmime katalóg odzadu. Posledný rukopis je Malachiášov, ako vidíš, je výrazne gotický. A zapĺňa iba pár strán. Za posledných tridsať rokov opátstvo mnoho kníh nenadobudlo. Ďalej idú strany popísané trasľavým písmom, jasne v ňom spoznávam ruku chorého Róberta z Bobbia. Aj tu je to iba zopár strán, Róbert asi v tomto úrade dlho nezostal. A teraz pozri, čo tu máme: hŕbu strán s iným písmom, rovným a istým, skutočne ohromujúci rad prírastkov (medzi nimi je aj súbor kníh, ktoré som skúmal pred chvíľou). Čo sa ten Pavol z Rimini musel narobiť! Veru poriadne, ak si pomyslíš, že sa stal opátom ešte v mladom veku, ako nám povedal Mikuláš. No dajme tomu, že tento nenásytný čitateľ ozaj obohatil opátstvo o toľko kníh… A nepovedali nám, že ho volali Abbas agraficus pre jeho nezvyčajnú chybu alebo chorobu, ktorá mu bránila písať? A kto potom písal toto? Povedal by som, že jeho pomocník. A keby náhodou toho pomocníka boli vymenovali za knihovníka, bol by v písaní pokračoval on a my by sme mali vysvetlenie, prečo je tu toľko strán popísaných tým istým písmom. Potom by sme medzi Pavlom a Róbertom mali ešte jedného knihovníka, zvoleného asi pred päťdesiatimi rokmi, a on by bol tým tajomným súperom Alinarda, ktorý sa nádejal, že po Pavlovi bude ako najstarší nasledovať on. Potom sa onen knihovník kdesi podel a v rozpore s očakávaním Alinarda a tých druhých bol na jeho miesto zvolený Malachiáš.“

„A prečo ste si taký istý, že takéto členenie je správne? Aj keď pripustíme, že toto písmo patrí knihovníkovi bez mena, prečo by Pavol nebol mohol zapísať tituly na stranách, ktoré sú ešte pred týmito?“

„Lebo medzi týmito prírastkami sú uvedené všetky buly a dekretály, ktoré sú presne datované. Chcem tým povedať, že ak tu nájdeš, ako aj nájdeš bulu Firma cautela (Firma cautela – Pevná obozretnosť) od Bonifáca VIII. z roku 1296, vieš, že tento text sa sem pred tým rokom nedostal, a môžeš si myslieť, že sem neprišiel ani dávno po ňom. Je to čosi ako míľniky v prúde rokov. Ak teda pripustím, že Pavol z Rimini sa stal knihovníkom roku 1265 a opátom roku 1275, a potom vidím, že jeho písmom alebo písmom kohosi iného, ale nie Róberta z Bobbia, sú robené zápisy od roku 1265 do roku 1285, zistím rozdiel desiatich rokov.“

Môj majster bol skutočne veľmi bystrý. „A aké závery z toho vyvodzujete,“ opýtal som sa ho.

„Nijaké,“ odvetil mi, „iba premisy.“

Potom vstal a išiel za Bendikom. Ten sedel riadne, aj keď trochu neisto, na svojom mieste. Bol ešte pri svojom starom stole, neodvážil sa sadnúť si za Malachiášov stôl pri katalógu. Viliam sa k nemu správal s istým odstupom. Ešte sme nezabudli na nepríjemnosti z predchádzajúceho večera.

„Aj keď si teraz, pán knihovník, taký mocný, dúfam, že mi láskavo dačo povieš. Toho rána, keď Adelmus a ostatní diskutovali o vtipných hádankách a keď Berengár urobil prvú narážku na finis Africae, zmienil sa dakto o Coena Cypriani?“

„Áno,“ odvetil Bendik, „nehovoril som ti to? Prv ako prišla reč na Symphosiove hádanky, spomenul Coenu práve Venantius a Malachiáš sa nazlostil a povedal, že je to dielo neslušné, a pripomenul, že opát ho všetkým zakázal čítať…“

„Opát, hej?“ poznamenal Viliam. „Veľmi zaujímavé. Ďakujem, Bendik.“

„Počkajte,“ povedal Bendik, „chcem sa s vami rozprávať.“ Naznačil nám, že máme vyjsť za ním na schody do kuchyne, aby nás ostatní nepočuli. Pery sa mu chveli.

„Bojím sa, Viliam,“ hovoril. „Zabili aj Malachiáša. Teraz som ja ten, čo vie priveľa. A navyše na mňa krivým okom hľadí skupina Talianov… Už nechcú mať za knihovníka cudzinca… Myslím, že tí druhí boli odstránení práve preto… Nikdy som vám nehovoril o Alinardovej nenávisti k Malachiášovi, o jeho nevraživosti…“

„Kto ho to pred dávnymi rokmi pripravil o miesto?“

„To neviem, vždy o tom hovorí neurčito a navyše je to už stará história. Všetci už asi pomreli. Ale skupina Talianov okolo Alinarda často hovorí… hovorila o Malachiášovi ako o pajácovi, ktorého sem ktosi dosadil za pomoci opáta… Ja som si to ani neuvedomil… dostal som sa do hry dvoch proti sebe stojacich strán… Pochopil som to až dnes ráno… Taliansko je krajina sprisahaní, trávia tu pápežov, čo tu teda môže čakať taký úbohý chlapec ako ja… Včera som to nechápal, myslel som, že všetko súvisí s tou knihou, ale dnes už nie som si tým taký istý, bola to iba zámienka, videli ste, že kniha sa našla, a Malachiáš jednako zomrel… Musím… chcem… chcel by som odtiaľto ujsť. Čo mi radíte?“

„Zachovať pokoj. Teraz sa dožaduješ rady, však? Ale včera si vyzeral ako pán sveta. Hlupák, keby si mi bol včera pomohol, boli by sme predišli poslednému zločinu. To ty si dal Malachiášovi knihu, ktorá ho zniesla zo sveta. Ale povedz mi aspoň jedno. Ty si mal tú knihu v rukách, dotkol si sa jej, čítal si ju? Prečo si potom nezomrel?“

„Neviem. Prisahám, že som sa jej nedotkol, ba vlastne dotkol, keď som ju v laboratóriu vzal, no neotvoril som ju, iba som si ju schoval pod kutňu, išiel som s ňou do cely a vopchal som si ju pod slamník. Vedel som, že Malachiáš na mňa striehne, nuž som sa vrátil do skriptória. A potom, keď mi navrhol, aby som sa stal jeho pomocníkom, zaviedol som ho do svojej cely a knihu som mu odovzdal. To je všetko.“

„Nehovor mi, že si ju ani len neotvoril!“

„Hej, otvoril som ju, skôr ako som ju schoval, aby som sa presvedčil, že je to naozaj tá, ktorú ste hľadali aj vy. Začínala sa arabským rukopisom, potom tam bol myslím sýrsky, ďalej latinský a nakoniec grécky…“

Spomenul som si na značky, ktoré sme videli v katalógu. Prvý titul bol označený ako ar., druhý syr. Bola to tá kniha! Ale Viliam naňho doliehal ďalej: „Takže si sa jej dotkol a nezomrel si. Od dotknutia sa teda neumiera. A čo mi môžeš povedať o gréckom texte? Pozeral si sa naň?“

„Veľmi krátko, iba toľko, aby som zistil, že je bez názvu, akoby mu chýbal začiatok…“

„Liber acephalus…“ zašomral Viliam.

„…pokúsil som sa čítať prvú stranu, ale pravdu povediac po grécky viem veľmi slabo, bol by som na to potreboval viac času. A navyše ma zaujala ďalšia zvláštnosť, práve na tých stranách v gréčtine. Neobracal som ich, lebo mi to nešlo. Listy boli, ako by som to povedal, navlhnuté, nedali sa dobre od seba oddeliť. Pergamen bol akýsi zvláštny… jemnejší ako iné, to, aká bola prvá strana rozožratá, ako sa odlupovala, bolo… skrátka zvláštne.“

„Zvláštne: ten istý výraz použil aj Severín,“ povedal Viliam.

„Pergamen nevyzeral ako pergamen… Vyzeral ako tkanina, ale jemná…“ pokračoval Bendik.

„Charta lintea alebo pergamino de pano,“ (Charta lintea… – ľanová blana alebo plátený pergamen) povedal Viliam. „Nikdy si ju nevidel?“

„Počul som o nej, ale nemyslím, že by som ju bol videl. Hovorí sa, že je veľmi drahá a krehká. Preto sa aj málo používa. Vyrábajú ju Arabi, však?“

„Oni boli prví. Ale vyrábajú ju aj tu v Taliansku, vo Fabriane. Aj… Ale určite, istotne, určite!“ Viliamovi zaiskrili oči. „Aký krásny a zaujímavý objav, výborne, Bendik, vďaka ti! Hej, myslím, že v tejto knižnici je charta lintea vzácna, lebo najnovšie rukopisy sa sem nedostali. A navyše sa mnohí boja, že nevydrží stáročia ako pergamen, a možno je to aj pravda. Predstavme si len, že by tu mohli chcieť čosi, čo nie je trvalejšie od bronzu… Pergamino de pano, papier, hej? Teda tak. Zbohom. A buď spokojný. Tebe nebezpečie nehrozí.“

„Skutočne, Viliam? Zaručujete mi to?“

„Zaručujem. Ak budeš na svojom mieste. Galiby si už narobil dosť.“

Nechali sme Bendika ak už nie vyrovnaného, tak aspoň pokojnejšieho a odišli sme zo skriptória.

„Hlupák!“ precedil Viliam pomedzi zuby, keď sme vychádzali. „Nech sa nám do toho nezapletie, už sme mohli mať všetko vyriešené…“

V refektári sme stretli opáta. Viliam šiel priamo k nemu a požiadal ho o rozhovor. Abbo sa nemohol vykrúcať a povedal, že o chvíľu máme prísť do jeho domu.

Šiesty deň

NÓNA

Tu opát odmietne vypočuť Viliama, rozpráva o reči drahokamov a prejaví želanie, aby sa už tie smutné prípady nevyšetrovali.

Opátov dom bol nad kapitulnou sieňou a z obloka veľkej prepychovej komnaty, v ktorej nás prijal, bolo v jasnom a vetristom dni za strechou opátskeho kostola vidieť Budovu.

Opát ju práve obdivoval, stojac pri obloku, a slávnostným gestom nám na ňu ukázal.

„Obdivuhodná pevnosť,“ povedal, „jej proporcie odrážajú zlaté pravidlo, ktoré usmerňovalo stavbu archy. Má tri podlažia, lebo trojka je číslom Trojice, traja boli anjeli, ktorí navštívili Abraháma, tri dni Jonáš strávil v bruchu veľryby, tri dni Ježiš aj Lazár pobudli v hrobe; toľko ráz prosil Ježiš Otca, aby odvrátil od neho kalich horkosti, toľko ráz sa s apoštolmi utiahol do ústrania, aby sa s nimi modlil. Tri razy ho Peter zaprel a on sa po zmŕtvychvstaní tri razy ukázal svojim apoštolom. Tri sú božské cnosti, tri posvätné jazyky, tri stránky duše, tri triedy rozumných bytostí, anjeli, ľudia a zlí duchovia, tri druhy zvuku, vox, flatus, pulsus (vox, flatus, pulsus – hlas, dych, úder), tri obdobia histórie ľudstva, pred zákonom, pod zákonom a po zákone.“

„Prekrásny súzvuk mystických zhôd,“ súhlasil Viliam.

„Ale aj štvorcový tvar,“ pokračoval opát, „je bohatý na duchovné ponaučenia. Štyri sú svetové strany, ročné obdobia, živly, je teplo, chlad, vlhkosť a sucho, je narodenie, rast, zrelosť a staroba, štyri sú aj druhy zvierat – zvieratá žijúce na nebi, na zemi, vo vzduchu a vo vode – aj základné farby dúhy a toľko je aj rokov medzi priestupnými rokmi.“

„Ach, pravdaže,“ povedal Viliam, „a tri a štyri je sedem a to je číslo mystické ako nijaké iné, kým zasa trikrát štyri je dvanásť ako apoštolov a dvanásťkrát dvanásť je stoštyridsaťštyri a to je počet vyvolených.“ A k tomuto ostatnému dôkazu mystického poznania nadhviezdneho sveta čísel už opát nemal čo dodať. To Viliamovi umožnilo prejsť k veci.

„Mali by sme hovoriť o posledných udalostiach, o ktorých som dlho rozmýšľal,“ povedal.

Opát sa obrátil chrbtom k obloku a s prísnou tvárou si zastal pred Viliamom. „Azda až pridlho. Priznávam sa vám, brat Viliam, že som od vás čakal viac. Odvtedy, ako ste sem prišli, ubehlo už temer šesť dní, okrem Adelma zomreli ešte štyria mnísi, dvoch zatkla inkvizícia – pravdaže, právom, ale tejto hanbe sme sa mohli vyhnúť, keby sa inkvizítor nebol musel zaoberať predchádzajúcimi zločinmi – a napokon stretnutie, ktoré som sprostredkoval, práve vinou všetkých tých ohavností prinieslo úbohé výsledky… Azda sa so mnou zhodnete, že som očakával inakšie vyriešenie týchto záležitostí, keď som vás prosil, aby ste vyšetrili Adelmovu smrť…“

Viliam rozpačito mlčal. Opát mal určite pravdu. Na začiatku tohto rozprávania som povedal, že môj majster rád prekvapoval druhých rýchlosťou svojich dedukcií, a bolo len logické, že obvinenie z pomalosti, aj keď nie neoprávnené, zranilo jeho samoľúbosť.

„Je pravda,“ pripustil, „že som nesplnil vaše očakávania, ale poviem vám aj prečo, vaša vznešenosť. Tieto zločiny nemajú pôvod v dajakej šarvátke alebo pomste medzi mníchmi, ale spájajú sa s faktami, ktoré korenia v dávnej minulosti tohto opátstva…“

Opát pozrel naňho znepokojený: „Čo tým chcete povedať? Aj ja viem, že kľúč nie je v nešťastnom celáriovom prípade, ktorý sa skrížil s iným prípadom. Ale ten druhý, ten, ktorý možno poznám, no nemôžem o ňom hovoriť… dúfal som, že ste to objasnili a že mi o ňom porozprávate vy…“

„Vaša vznešenosť má na mysli dajaké okolnosti, ktoré sa dozvedela zo spovede…“ Opát odvrátil pohľad a Viliam pokračoval: „Ak vaša velebnosť chce vedieť, čo viem bez toho, aby som sa to dozvedel od vašej velebnosti, že Berengár s Adelmom a Berengár s Malachiášom mali spolu nemravné styky, nuž, o tom vie celé opátstvo…“

Opát prudko očervenel: „Nemyslím, že je vhodné hovoriť o podobných veciach v prítomnosti tohto novica. A nemyslím, že by ste ho ešte potrebovali ako pisára, keď sa stretnutie legácií už skončilo. Odíď, chlapče,“ povedal mi rozkazovačne. Odišiel som pokorený. Ale keďže som bol zvedavý, utajil som sa za dverami, ktoré som nechal pootvorené, aby som si ich rozhovor mohol vypočuť.

Viliam sa opäť rozhovoril: „Nuž teda, tieto nemravné styky, ak k nim vôbec došlo, mali v týchto bolestných udalostiach veľmi bezvýznamnú úlohu. Kľúč leží niekde inde a ja som si myslel, že ste na to prišli. Všetko sa krúti okolo krádeže a prechovávania istej knihy, ktorá bola ukrytá vo finis Africae a ktorá sa ta teraz Malachiášovou zásluhou vrátila, ale ako ste videli, reťaz zločinov sa nepretrhla.“

Nasledovalo dlhé mlčanie, potom sa znova ozval opát hlasom puknutým a neistým ako ten, koho zaskočilo nečakané odhalenie. „To nie je možné… Vy… Ako viete o finis Africae? Porušili ste môj zákaz a vošli ste do knižnice?“

Viliam mal povedať pravdu a opát by sa bol náramne rozzúril. Klamať očividne nechcel. Rozhodol sa teda na otázku odpovedať otázkou: „Či mi vaša velebnosť pri našom prvom stretnutí nepovedala, že človeku ako ja, ktorý tak dobre opísal Brunella, hoci ho nikdy nevidel, nebude ťažké uvažovať o miestach, na ktoré nemôže vkročiť?“

„Tak je to teda,“ povedal Abbo. „Prečo si však myslíte to, čo si myslíte?“

„Hovoriť, čo ma k tomu priviedlo, to by bola dlhá reč. Bol tu však spáchaný celý rad zločinov, aby sa mnohým prekazilo odhaliť čosi, čo malo ostať utajené. Všetci, čo o tajomstvách knižnice dačo vedeli, či už právom, či podvodom, sú už mŕtvi. Ostáva už iba jeden človek, vy.“

„Chcete naznačiť… chcete naznačiť…“ Opát hovoril ako niekto, komu nabiehajú žily na krku.

„Nechcem, aby ste mi zle rozumeli,“ povedal Viliam, ktorý sa podľa všetkého čosi aj naznačiť pokúsil, „hovorím len, že ktosi vie a chce, aby nevedel nik ďalší. Vy ste z nich posledný, mohli by ste byť najbližšou obeťou. Iba ak by ste mi povedali, čo o tej zakázanej knihe viete, a najmä kto v opátstve by o knižnici mohol vedieť toľko alebo aj viacej ako vy.“

„Je tu chladno,“ povedal opát. „Poďme von.“

Rýchlo som odišiel od dverí a počkal som ich pri schodoch vedúcich na prízemie. Opát ma zbadal a usmial sa na mňa.

„Koľko znepokojujúcich vecí si asi musel v týchto dňoch vypočuť tento mladučký mních! Len sa ty, chlapče, tým priveľmi netráp! Zdá sa mi, že sa tu hľadá viac úkladov, než ich v skutočnosti je…“

Zdvihol ruku, aby mu denné svetlo dopadlo na prekrásny prsteň, ktorý mal na prstenníku ako znak svojej moci. Prsteň zaiskril plným jasom svojich kameňov.

„Poznávaš ho, však?“ povedal mi. „Symbol mojej moci, ale aj môjho bremena. To nie je ozdoba, je to žiarivé zhrnutie slova Božieho, ktorého som strážcom.“ Dotkol sa prstami kameňa či vlastne alegórie z pestrých kameňov, ktoré tvorili ten obdivuhodný výtvor ľudských rúk a prírody. „Tu je ametyst,“ povedal, „ktorý je zrkadlom pokory a pripomína nám prostoduchosť a dobrosrdečnosť svätého Matúša; tu je chalcedón, znak lásky k blížnemu, symbol zbožnosti Jozefa a svätého Jakuba Staršieho; tu je jaspis, ktorý zvestuje vieru a prisudzuje sa svätému Petrovi, a sardonyx, znak mučeníctva, ktorý nám pripomína svätého Bartolomeja; tu, hľa, je zafír, nádej a rozjímanie, kameň svätého Andreja a svätého Pavla, a beryl, predstavujúci správne učenie, vedu a veľkodušnosť, cnosti, ktoré mal svätý Tomáš… Aká žiarivá je reč drahokamov,“ pokračoval pohrúžený do svojho mystického videnia, „ktorú dávni znalci drahých kameňov prevzali z Áronovho racionála a z opisu nebeského Jeruzalema v apoštolovej knihe. Ináč múry Siona boli vykladané tými istými klenotmi, ktoré zdobili náprsník Mojžišovho brata, ibaže karbunkul, achát a ónyx, ktoré sa uvádzajú v Exode, sú v Apokalypse nahradené chalcedónom, sardonyxom, chryzoprasom a hyacintom.“

Viliam už otváral ústa, ale opát ho pokynom ruky umlčal a pokračoval v reči: „Spomínam si na litaniál, v ktorom bol každý kameň opísaný a ospievaný na počesť Panny Márie. O jej snubnom prsteni sa tam hovorilo ako o symbolickej básni odrážajúcej vyššie pravdy, vyjadrené lapidárnou rečou kameňov, ktoré ho krášlili. Jaspis predstavuje vieru, chalcedón lásku, smaragd čistotu, sardonyx vyrovnanosť panenského života, rubín krvácajúce srdce na Kalvárii, chryzolit so svojím mnohotvárnym jagotom pripomína obdivuhodnú rozmanitosť Máriiných zázrakov, hyacint značí milosrdnú lásku, ametyst, ktorý v sebe zhrňuje ružový a modrý odtieň, lásku k Bohu… V obrube boli však vložené aj ďalšie nemenej výrečné substancie, ako krištáľ, ktorý poukazuje na čistotu duše aj tela, ligurit, ktorý sa podobá na jantár a je symbolom miernosti, a magnetický kameň, ktorý priťahuje železo tak, ako sa Najsvätejšia Panna dotýka strún kajúcneho srdca sláčikom svojej dobroty. Všetky tieto substancie, ako vidíte, zdobia aj môj klenot, hoci aj v najnepatrnejšej a najpokornejšej miere.“

Pohyboval prsteňom a jeho trbletom mi oslepoval oči, akoby ma chcel ohúriť. „Zázračná reč, pravda? Pre iných cirkevných otcov majú drahé kamene ešte ďalšie významy. Podľa pápeža Inocenta III. rubín hovorí o pokoji a trpezlivosti a granát o kresťanskej láske. Podľa svätého Brunona akvamarín v sile svojich prečistých zábleskov sústreďuje teologickú náuku. Tyrkys značí radosť, sardonyx pripomína serafínov, topás cherubínov, jaspis tróny, chryzolit panstvá, zafír sily, ónyx mocnosti, beryl kniežatstvá, rubín archanjelov a smaragd anjelov. Reč drahokamov je mnohoznačná, každý z nich vyjadruje viacero právd podľa toho, aký spôsob čítania si zvolíme a v akom kontexte sa nachádzajú. A kto rozhoduje, na akej úrovni sa majú vykladať a ktorý kontext je ten správny? Ty, chlapče, to vieš, naučili ťa to: je to autorita, komentátor spomedzi všetkých najistejší, majúci najväčšiu vážnosť, a teda preniknutý svätosťou. Ako ináč môžeme vykladať mnohoznačné znaky, ktoré svet kladie pred naše hriešne oči, ako môžeme neupadnúť do dvojznačností, do ktorých nás vťahuje zlý duch? Pozri, je zvláštne, v akej nenávisti má diabol reč drahokamov, svedkom toho je svätá Hildegarda. To nečisté zviera v nej vidí posolstvo, ktoré sa rozžaruje podľa rozličných zmyslov alebo stupňov poznania, a tento nepriateľ Boží by ho chcel skomoliť, lebo v jase drahých kameňov spoznáva ozvenu tých zázračností, ktoré vlastnil pred svojím pádom, a vie, že tieto blesky sa rodia z ohňa, ktorý ho mučí.“ Dal mi bozkať prsteň a ja som si pokľakol. Pohladil ma po hlave. „Nuž teda, chlapče môj, zabudni na veci nepochybne mylné, ktoré si v týchto dňoch počul. Vstúpil si do najväčšej a najvznešenejšej spomedzi všetkých reholí, opátom tejto rehole som ja, si teda pod mojou právomocou. Vypočuj si preto môj rozkaz: zabudni a tvoje pery nech sú navždy zapečatené. Prisahaj!“

Od dojatia a z podriadenosti by som určite bol prisahal. A ty, milý čitateľ, by si teraz nemohol čítať túto moju vernú kroniku. V tej chvíli však zasiahol Viliam, azda ani nie preto, aby mi zabránil prisahať, skôr podvedome, z namrzenosti, aby opáta prerušil, aby rozbil čaro, ktoré ten určite vytvoril.

„Čo s tým má ten chlapec? Otázku som vám položil ja, ja som vás upozornil na nebezpečenstvo, ja som vás žiadal, aby ste mi povedali meno… Chcete azda, aby som aj ja bozkal prsteň a odprisahal, že zabudnem na to, čo som sa dozvedel alebo čo tuším?“

„Och, vy…“ melancholicky povedal opát, „od žobravého mnícha ani nečakám, že pochopí krásu našich tradícií alebo že bude rešpektovať zdržanlivosť, tajomstvá, mystériá kresťanskej lásky… áno, kresťanskej lásky, a zmysel pre česť a sľub mlčanlivosti, na ktorom spočíva naša veľkosť… Vyrozprávali ste mi čudný, neuveriteľný príbeh. Zakázaná kniha, pre ktorú sa kopí vražda na vraždu, ktosi vie, čo by som mal vedieť iba ja… Bájky, nezmyselné závery. Hovorte si o nich, ak chcete, aj tak vám nikto neuverí. A keby aj niektorý prvok vašej výmyslami preplnenej rekonštrukcie bol pravdivý… nuž, teraz sa všetko opäť dostáva pod moju kontrolu a moju zodpovednosť. Všetko si skontrolujem, mám na to prostriedky aj autoritu. Hneď na začiatku som urobil chybu, že som požiadal síce múdreho a dôveryhodného, ale predsa len cudzieho človeka, aby vyšetroval veci, ktoré patria iba do mojej kompetencie. Ale vy ste pochopili, aj ste mi to povedali. Ja som sa spočiatku nazdával, že ide o porušenie sľubu čistoty, chcel som (a bolo to odo mňa neuvážené), aby mi niekto iný povedal to, čo som si už vypočul pri spovedi. No a teraz ste mi to povedali. Som vám veľmi vďačný za to, čo ste urobili alebo o čo ste sa pokúsili. Stretnutie legácií sa uskutočnilo, vaše poslanie sa tu skončilo. Myslím, že na cisárskom dvore vás už túžobne očakávajú, bez takého človeka, ako ste vy, sa na dlhší čas nezaobídu. Dovoľujem vám opustiť opátstvo. Dnes je už hádam neskoro, nechcem, aby ste cestovali po západe slnka, cesty sú neisté. Odídete zajtra zavčas rána. Ach, neďakujte mi, bolo mi potešením mať vás tu ako brata medzi bratmi a poctiť vás našou pohostinnosťou. Môžete odísť aj s vaším novicom a pobaliť si veci. Rozlúčim sa s vami zajtra na svitaní. Z celého srdca vám ďakujem. Samozrejme, netreba, aby ste vo vyšetrovaní pokračovali. Mníchov už ďalej neznepokojujte. Môžete ísť.“

To ani nebolo prepustenie, to nás priamo vyhnal. Viliam sa rozlúčil a zišli sme dolu schodmi.

„Čo to značí?“ spýtal som sa. Už som nerozumel ničomu.

„Pokús sa vysloviť hypotézu. Už si sa mohol naučiť, ako sa to robí.“

„Ak je tak, naučil som sa, že musím vysloviť aspoň dve hypotézy, ktoré si navzájom odporujú a obidve sú neuveriteľné. Dobre, nuž teda…“ Nasucho som preglgol: postaviť hypotézu bol pre mňa tvrdý oriešok. „Prvá hypotéza: opát už všetko vedel a myslel si, že vy ste neobjavili nič. Vyšetrovaním vás poveril na začiatku, keď bol mŕtvy len Adelmus, ale postupne pochopil, že celý prípad je oveľa zložitejší, že je doňho akosi zapletený aj on, a nechcel, aby ste tie nitky odhalili. Druhá hypotéza: opát vôbec nič netušil (čo mal tušiť, to vlastne neviem, lebo neviem, na čo práve myslíte). V každom prípade si stále myslel, že za tým všetkým je roztržka medzi… medzi sodomitskými mníchmi… Teraz ste mu však otvorili oči, razom pochopil, že ide o čosi strašné, v mysli sa mu vybavilo nejaké meno, má presnú predstavu o človeku zodpovednom za tie zločiny. Lenže tu už chce celú vec vyriešiť sám a chce vás odtiaľto dostať preč, aby zachránil česť opátstva.“

„Dobrá robota. Začínaš uvažovať správne. A hneď vidíš, že v obidvoch prípadoch sa opát strachuje o dobrú povesť svojho kláštora. A nech je už vrahom či budúcou obeťou, nechce, aby za tieto vrchy prenikli správy poškodzujúce povesť tohto svätého spoločenstva. Môžeš mu zabíjať mníchov, ale nedotýkaj sa dobrého mena tohto opátstva. Ach, do…“ Viliama sa zmocňoval hnev. „Ten feudálsky pankhart, ten páv, čo sa preslávil tým, že Akvinskému robil hrobára, ten nafúknutý mech, ktorý jestvuje len preto, že nosí na ruke prsteň veľký ako dno pohára! Namyslenec akýsi, vy clunyjci ste všetci namyslenci, ste horší ako kniežatá, barónskejší ako baróni!“

„Majstre…“ odvážil som sa ozvať vyčítavo, lebo sa ma to dotklo.

„Čuš, aj ty si z rovnakého cesta! Vy nie ste obyčajní ľudia, ani synovia obyčajných ľudí. Ak sa k vám pridá dajaký sedliak, možno ho prijmete medzi seba, lenže ako som včera videl, bez váhania ho vydáte svetskej spravodlivosti. Ale dakoho z vašich, toho nie, toho treba kryť, Abbo je schopný toho nešťastníka objaviť a preklať ho dýkou v krypte s pokladom a jeho vnútornosti popchať do svojich relikviárov, len aby sa zachránilo dobré meno opátstva… Dajaký františkán, plebejský minorita, ktorý objaví hniezdo červače v tomto posvätnom príbytku? Ech, nie, toto si Abbo nemôže dovoliť za žiadnu cenu. Ďakujem vám, brat Viliam, cisár vás potrebuje, videli ste, aký mám krásny prsteň, dovidenia. Teraz ma však už neprovokuje iba opát, ale celá tá záležitosť, neodídem z týchto hradieb, kým sa všetko nedozviem. Chce, aby som zajtra ráno odišiel? Dobre, on je pánom domu, ale ja do zajtrajšieho rána musím vedieť všetko. Musím.“

„Musíte? Kto vám to ešte káže?“

„Nikto nám nekáže vedieť, Adso. Človek musí, a to je všetko, aj za cenu, že zle pochopí.“

Ešte som bol zmätený a pokorený tým, čo Viliam povedal proti mojej reholi a jej opátom. Pokúsil som sa čiastočne ospravedlniť opáta treťou hypotézou, keďže podľa vlastnej mienky som sa už v umení postaviť hypotézu vyznal. „Nevzali ste do úvahy tretiu možnosť, majstre,“ povedal som. „V týchto dňoch sme vybadali a dnes ráno po Mikulášových dôverných rečiach a po tom, čo sme začuli v kostole, sa nám jasne ukázalo, že je tu skupina talianskych mníchov, ktorí ťažko znášajú, že na mieste knihovníka sa striedajú cudzinci, obviňujú opáta, že nerešpektuje tradíciu, a ako som pochopil, skrývajú sa za Alinarda, vystrkujú ho pred seba ako štít, aby si vymohli inakšie spravovanie opátstva. Dobre som to pochopil, lebo aj novic sa vo svojom kláštore stretne s mnohými takýmito diskusiami, narážkami a komplotmi. Možno sa teda opát obáva, že by naše odhalenie mohlo vložiť zbraň do rúk jeho nepriateľov, a celú vec chce urovnať s veľkou rozvahou…“

„To je možné. Ale aj tak je to nafúknutý mech a nechá sa zabiť.“

„A čo si myslíte o mojich predpokladoch?“

„To ti poviem neskoršie.“

Boli sme v krížovej chodbe. Vietor bol čoraz ostrejší, svetlo čoraz matnejšie, hoci bolo ešte len krátko po nóne. Deň sa skláňal k západu, ostávalo nám už veľmi málo času. Pri vešperoch opát iste upozorní mníchov, že Viliam už nemá právo klásť otázky a vojsť si, kam chce.

„Už je neskoro,“ povedal Viliam, „a keď má človek málo času, nesmie stratiť rozvahu. Musíme si počínať tak, akoby sme mali pred sebou celú večnosť. Musím vyriešiť problém, ako sa dostať do finis Africae, lebo tam by mala byť konečná odpoveď. Potom by sme mali dakoho zachrániť, ale ešte som sa nerozhodol koho. A napokon by sme mali čakať, že sa dačo zbehne v okolí stajní, nespúšťaj ich z očí… Pozri na ten ruch…“

V priestore medzi Budovou a krížovou chodbou bolo naozaj nezvyčajne živo. Pred chvíľou jeden novic bežal z opátovho domu k Budove. Teraz odtiaľ vyšiel Mikuláš a smeroval k dormitóriu. V jednom kúte stála skupinka z dnešného rána, Pacificus, Aymarus a Peter sa tam zápalisto zhovárali s Alinardom, akoby ho o čomsi presviedčali.

Potom sa zrejme rozhodli. Aymarus chytil ešte vždy odporujúceho Alinarda pod pazuchu a pobral sa s ním k opátskemu sídlu. Práve ta vchádzali, keď z dormitória vyšiel Mikuláš s Jorgem a viedol ho tým istým smerom. Zbadal tých dvoch, pošepkal čosi Jorgemu do ucha, starec pokrútil hlavou, no jednako len kráčali ďalej ku kapitule.

„Opát berie situáciu do svojich rúk…“ zamrmlal Viliam skepticky. Z Budovy vychádzali ďalší mnísi, ktorí mali byť v skriptóriu, a hneď za nimi vyšiel aj Bendik, ešte ustarostenejší ako predtým, a mieril k nám.

„V skriptóriu to vrie,“ povedal nám, „nikto nepracuje, všetci sa jednostaj o čomsi zhovárajú… Čo sa robí?“

„To, že všetci, čo až do dnešného rána boli v najväčšom podozrení, sú už mŕtvi. Až do včerajška sa všetci mali na pozore pred hlúpym, nespoľahlivým a chlipným Berengárom, pred celáriom, podozrivým z kacírstva, a napokon pred všeobecne nenávideným Malachiášom… Teraz nevedia, koho sa majú vystríhať, a chytro si potrebujú nájsť dajakého nepriateľa alebo obetného baránka. A každý podozrieva toho druhého, podaktorí majú strach, napríklad aj ty, ďalší sa rozhodli naháňať strach iným. Všetci ste priveľmi rozrušení. Adso, hoď z času na čas okom na stajne. Ja si idem oddýchnuť.“

Malo ma to prekvapiť: ide si oddýchnuť, keď má pred sebou už iba zopár hodín, to nevyzeralo na najlepšie riešenie. Ale ja som už svojho majstra poznal. Čím pokojnejšie bolo jeho telo, tým horlivejšie pracovala jeho myseľ.

Šiesty deň

OD VEŠPEROV PO KOMPLETÓRIUM

Tu sa v krátkosti hovorí o dlhých hodinách tápania.

Ťažko sa mi rozpráva o tom, čo sa odohralo v nasledujúcich hodinách, od vešperov po kompletórium.

Viliam bol preč. Popletal som sa okolo stajní, ale nič nezvyčajného som nezbadal. Paholci vháňali dnu kone, nepokojné z prudkého vetra, inak bolo všade ticho.

Vošiel som do kostola. Všetci už boli na svojich miestach v chórových laviciach, opát si však všimol, že chýba Jorge. Pohybom ruky oddialil začiatok pobožnosti. Zavolal Bendika, aby ho išiel pohľadať. Bendika tam nebolo. Niekto podotkol, že akiste ostal zamknúť skriptórium. Opát podráždene odvetil, že Bendik má príkaz, aby nič nezamykal, lebo nepozná pravidlá. Aymarus z Alessandrie vstal zo svojho miesta a povedal: „Ak vaša otcovská dôstojnosť dovolí, pôjdem poňho…“

„Nikto ťa o nič nežiadal,“ riekol príkro opát a Aymarus sa vrátil na svoje miesto, pričom nezabudol hodiť nedefinovateľný pohľad na Pacifika z Tivoli. Opát zavolal Mikuláša, no ani ten tam nebol. Pripomenuli mu, že dozerá na prípravu večere, a on mrzuto prikývol, akoby nerád pred všetkými ukazoval, že je rozčúlený.

„Jorgeho chcem mať tu,“ vykríkol, „nájdite ho! Choď ty,“ rozkázal majstrovi novicov.

Ktosi ďalší ho upozornil, že chýba aj Alinardus. „Viem,“ povedal opát, „je chorý.“ Bol som blízko Petra zo Sant‘ Albana a počul som, ako hovorí svojmu susedovi Gunzovi z Noly stredotalianskym nárečím, ktoré som trocha rozumel: „To si aj myslím. Keď sa dnes ten úbohý starec po rozhovore s ním vrátil, bol veľmi rozrušený. Abbo sa správa ako avignonská pobehlica!“

Novici boli vyjavení, vo svojej detskej vnímavosti cítili napätie, ktoré v chóre vládlo, ako som ho cítil aj ja. Ubehla dlhá chvíľa v rozpačitom mlčaní. Opát prikázal, aby sme sa pomodlili niekoľko žalmov, a náhodne vybral tri, ktoré regula na vešpery nepredpisovala. Všetci sa po sebe pozreli, potom sa začali potichu modliť. Vrátil sa majster novicov, za ním prišiel Bendik a so sklonenou hlavou zaujal svoje miesto. Jorge v skriptóriu nebol a nebol ani v svojej cele. Opát rozkázal, aby sa pobožnosť začala.

Po jej skončení, prv ako sa všetci pobrali na večeru, šiel som ohlásiť Viliama. Oblečený ležal nehybne na svojom lôžku. Vraj si nemyslel, že je už tak neskoro. V krátkosti som mu porozprával, čo sa stalo. Pokrútil hlavou.

Vo dverách refektára sme zbadali Mikuláša, ktorý pred pár hodinami sprevádzal Jorgeho. Viliam sa ho spýtal, či starec hneď vošiel k opátovi. Mikuláš povedal, že musel dlho čakať predo dvermi, lebo dnu boli Alinardus a Aymarus z Alessandrie. Potom Jorge vošiel, istý čas ostal vnútri a on vonku naňho čakal. Keď vyšiel, dal sa odviesť do kostola, bolo to hodinu pred vešpermi a kostol bol ešte prázdny.

Opát zbadal, ako sa rozprávame s novým celáriom. „Brat Viliam,“ napomenul ho, „ešte vždy vyšetrujete?“ Pokynul mu, aby si ako zvyčajne sadol k jeho stolu. Benediktínska pohostinnosť je posvätná.

Večera prebiehala vo väčšej tichosti ako inokedy a v smútku. Opát jedol bez chuti, gniavili ho ponuré myšlienky. Nakoniec kázal mníchom, aby sa ponáhľali na kompletórium.

Alinardus a Jorge ešte stále chýbali. Mnísi si ukazovali na slepcovo prázdne miesto a šeptom sa dohovárali. Na konci obradu opát všetkých vyzval, aby sa pomodlili osobitnú modlitbu za blaho Jorgeho z Burgosu. Nebolo jasné, či pod tým myslí blaho telesné alebo večné. Každý pochopil, že nad spoločenstvom visí nové nešťastie. Potom opát všetkým rozkázal, aby sa, a väčšmi ako inokedy, ponáhľali na lôžka. Rozkázal, aby nikto, a na slovo nikto položil dôraz, neostával mimo dormitória. Vystrašení novici vyšli von prví, kapucne stiahnuté do tváre, hlavy sklonené, bez rečí, štuchancov lakťami, úsmeškov, zlomyseľného a tajného podkladania nôh, čím obyčajne do seba zapárali (lebo novic, aj keď je už mníšik, je ešte vždy len decko a málo sú platné napomínania majstra, ktorý nemôže zabrániť, aby sa často nesprávali tak, ako je to ich útlemu veku primerané).

Keď vyšli aj dospelí, pritrel som sa nenápadne ku skupinke, ktorá už v mojich očiach bola skupinkou ‚Talianov‘. Pacificus práve šepkal Aymarovi: „Myslíš, že opát skutočne nevie, kde je Jorge?“ A Aymarus mu povedal: „Možnože aj vie a možno vie aj to, že odtiaľ, kde je, sa už nevráti. Starec chcel azda priveľa a Abbo už nechce jeho…“

Medzitým čo sme s Viliamom predstierali, že odchádzame do útulku pre pútnikov, zbadali sme, ako opát znova vchádza do Budovy dvermi do refektára, ktoré boli ešte otvorené. Viliam navrhol, aby sme chvíľu počkali, a keď už na dvore nebolo ani živej duše, povedal mi, aby som išiel s ním. Rýchlo sme prešli cez prázdne priestranstvo a vošli sme do kostola.

Šiesty deň

PO KOMPLETÓRIU

Tu Viliam takmer náhodou odhalí, ako sa dá dostať do finis Africae.

Ako dvaja najatí vrahovia sme sa pritajili za stĺpom pri vchode, odkiaľ sme mohli pozorovať kaplnku s lebkami.

„Abbo išiel pozatvárať Budovu,“ povedal Viliam. „Keď zahaspruje dvere z vnútornej strany, bude môcť vyjsť iba cez kostnicu.“

„A potom?“

„Potom uvidíme, čo urobí.“

To sme sa však už dozvedieť nemali. Nevyšiel ani po hodine.

„Išiel do finis Africae“ povedal som.

„Môžbyť,“ odvetil Viliam. A ja, už naučený vyslovovať viacero hypotéz, som dodal, že hádam opäť vyšiel z refektára a išiel hľadať Jorgeho. A Viliam nato, že aj to je možné. Jorge je už možno mŕtvy, vymýšľal som ďalej. Možno je v Budove a práve zabíja opáta. Možno sú obidvaja kdesi inde a ktosi tam na nich číha s vražedným úmyslom. Čo chceli ‚Taliani‘? A prečo bol Bendik taký vydesený? Nebola to azda len maska, ktorú si nasadil, aby nás oklamal? Prečo ostal v skriptóriu cez vešpery, ak nevedel, ako Budovu zamknúť ani ako sa z nej dostať? Pokúšal sa vojsť do labyrintu?

„Všetko je možné,“ povedal Viliam. „Ale iba jediné sa stane alebo sa už stalo, alebo sa práve stáva. No tak či tak nás milosrdenstvo Božie obdarúva jednou neotrasiteľnou istotou.“

„Akou?“ opýtal som sa plný nádeje.

„Že brat Viliam z Baskervillu, ktorý má dojem, že už všetko pochopil, nevie, ako sa dostať do finis Africae. Ku stajniam, Adso, ku stajniam!“

„A keď nás tam nájde opát?“

„Budeme sa tváriť, že sme strašidlá.“

Nevidelo sa mi, že by také riešenie bolo na niečo dobré, ale mlčal som. Viliam začínal byť nervózny. Vyšli sme severným portálom a prešli sme cez cintorín. Vietor divo zavýjal a ja som prosil Pána, aby sme strašidlá nestretli my, lebo bludných duší bolo tej noci v opátstve nadostač. Došli sme ku stajniam a začuli sme kone, ktoré z tých zúriacich živlov boli čoraz nepokojnejšie. V hlavných vrátach stavania bola vo výške pŕs široká kovová mreža a cez ňu sa dalo vidieť dovnútra. V tme sme rozoznali obrysy koní. Spoznal som Brunella, lebo bol prvý zľava. Tretí kôň napravo od neho nás zacítil, zdvihol hlavu a zaerdžal. Usmial som sa. „Tertius equi,“ povedal som.

„Čože?“ opýtal sa Viliam.

„Nič, spomenul som si na chudáka Salvátora. Chcel s tým koňom stvárať ktovieaké čary a vo svojej spotvorenej latinčine ho nazval tertius equi. Čo by bolo u.“

„U?“ spýtal sa Viliam, ktorý môjmu táraniu nevenoval veľkú pozornosť.

„Áno, lebo tertius equi neznačí tretí kôň, ale tretí z koňa a tretie písmeno zo slova equus je u. Ale to je len taká hlúposť…“

Viliam na mňa pozrel a mne sa v tej tme zdalo, že som na jeho tvári postrehol vzrušenie. „Nech ťa Boh požehná, Adso!“ povedal. „Pravdaže, suppositio materialis (suppositio materialis – materiálna supozícia, jazykový význam vzťahujúci sa na sám jazyk, nie na mimojazykový jav, napr. kôň je slovo), výpoveď treba brať de dicto (de dicto… de re – podľa znenia, ako slovo… ako vec) a nie de re… Aký som ja len sprosták!“ Dlaňou si tak tresol po čele, až to zadunelo, a myslím, že si aj ublížil. „Chlapče môj, dnes už druhý raz múdrosť prehovorila tvojimi ústami, najprv v spánku a teraz v bdelom stave! Bež, bež do svojej cely po kahanec, ba vlastne zober obidva, tie, čo sme si schovali! Ale nech ťa nikto nevidí! A príď hneď za mnou do kostola! Na nič sa nepýtaj a choď!“

Na nič som sa nepýtal a šiel som. Kahance boli pod mojím slamníkom a boli plné oleja, keďže predtým som ich podolieval. Kresadlo som mal v habite. S obidvoma vzácnymi predmetmi na prsiach som bežal do kostola.

Viliam stál pod veľkou trojnožkou a čítal pergamen s Venantiovými poznámkami.

„Adso,“ povedal mi, „primum et septimum de quatuor neznačí prvého a siedmeho zo štyroch, ale prvé a siedme písmeno z quatuor, zo slova štyri!“ Ešte vždy som nechápal, ale potom mi svitlo: „Super thronos viginti quatuor! (Super thronos… – Na trónoch sedelo dvadsaťštyri starcov) Nápis! Verš! Slová vyryté nad zrkadlom!“

„Poďme!“ povedal Viliam, „možno dakomu ešte zachránime život!“

„Komu?“ opýtal som sa, kým on sa už krútil okolo lebiek a otváral priechod do kostnice.

„Dakomu, čo si to nezaslúži,“ povedal. A už sme s horiacimi kahancami boli v podzemnej chodbe vedúcej k dverám do kuchyne.

Už som povedal, že tam človek už iba potlačil drevené dvere a ocitol sa v kuchyni za kozubom, pri točitých schodoch vyúsťujúcich do skriptória. A práve keď sme tlačili dvere, začuli sme v múre naľavo od nás akési tupé zvuky. Prenikali cez stenu vedľa dverí, kde sa končil rad výklenkov s lebkami a kosťami. Za posledným výklenkom bol ešte kúsok plnej steny z veľkých kamenných kvádrov, uprostred ktorých bol starý náhrobný kameň s vyrytými, ale už zošúchanými písmenami. Zdalo sa, že údery doliehajú spoza kameňa alebo sponad neho, bolo to sčasti za stenou a sčasti akoby nad našimi hlavami.

Keby k podobnému úkazu bolo došlo prvú noc, hneď by mi boli prišli na myseľ mŕtvi mnísi. Teraz som však už vedel, že horšie veci môžem čakať od živých. „Kto to môže byť?“ opýtal som sa.

Viliam otvoril dvere a ocitol sa za kozubom. Údery sa ozývali aj spoza steny vedľa točitých schodov, akoby bol niekto uväznený v múre či lepšie v priestore (vskutku širokom), ktorý podľa odhadu mohol byť medzi kuchynskou stenou a vonkajšou časťou múra južnej bašty.

„Dakto je tu zatvorený,“ povedal Viliam. „Vždy som si kládol otázku, či v tejto Budove plnej priechodov nie je ešte aj dajaký iný prístup do finis Africae. Zrejme je, v kostnici, tesne pred východom do kuchyne, sa odsunie kus steny a vyjde sa po schodoch súbežných s týmito, ale ukrytých v múre, a vojde sa priamo do zamurovanej miestnosti.“

„Ale kto je teraz tu dnu?“

„Druhá osoba. Jedna je vo finis Africae, druhá chcela ísť za ňou, ale tá hore pravdepodobne zablokovala mechanizmus, ktorý ovláda obidva vchody. Tak náš návštevník ostal v klepci. A určite sa tam zmieta v úzkostiach, lebo v tej tesnej šachte nebude veľa vzduchu.“

„A kto je to? Zachráňme ho!“

„Kto je to, to uvidíme o chvíľu. A zachrániť ho, to budeme môcť, len keď hore odblokujeme mechanizmus, tu dolu na to tajomstvo neprídeme. Teda chytro stúpajme hore!“

Tak sme aj spravili, vyšli sme do skriptória, odtiaľ do labyrintu a zakrátko sme boli v južnej bašte. Aspoň dva razy som musel v behu spomaliť, lebo vietor, ktorý toho večera prenikal škárami, vytváral prievan, ten preťahoval priechodmi, kvílil po miestnostiach a nadnášal listy roztrúsené po stoloch a ja som musel chrániť plameň rukou.

Zakrátko sme boli v miestnosti so zrkadlom, teraz už pripravení na to, že nás v ňom privítajú naše znetvorené obrazy. Zdvihli sme kahance a posvietili si na verš nad rámom, na super thronos viginti quatuor… Teraz už tajomstvo bolo rozlúštené: slovo quatuor má sedem písmen, bolo treba stlačiť q a r. V rozrušení som to chcel urobiť sám: rýchlo som položil kahanec na stôl uprostred miestnosti, no konal som tak nervózne, že plameň ošvŕkol väzbu knihy, ktorá tam ležala.

„Dávaj pozor, ty trkvas!“ okríkol ma Viliam a sfúkol plameň. „Chceš podpáliť knižnicu?“

Ospravedlnil som sa a chcel som kahanec znova zažať. „Netreba,“ povedal Viliam, „stačí môj. Zober ho a posvieť mi, nápis je privysoko, ty by si naň nedočiahol. Ponáhľajme sa.“

„A ak bude dnu niekto ozbrojený?“ opýtal som sa, kým Viliam takmer hmatkajúcky hľadal osudné písmená – hoci bol vysoký, vypäl sa na prsty, aby na ten verš z Apokalypsy dočiahol.

„Svieť, dočerta, a neboj sa, Boh je s nami!“ odvetil mi skoro bez súvisu. Prstami sa dotýkal q z quatuor, ja som stál niekoľko krokov za ním a na to, čo práve robil, som videl lepšie ako on. Už som povedal, že písmená veršov vyzerali ako vysekané či vyryté v stene, no písmená slova quatuor boli podľa všetkého z kovu a za nimi bol osadený a zamurovaný nejaký zázračný mechanizmus. Lebo keď Viliam zatlačil q, ozvalo sa čosi ako ostré cvaknutie a to isté sa stalo, keď stisol r. Celý rám zrkadla akoby nadskočil a sklená plocha sa trhla dozadu. Zrkadlom boli dvere s čapmi na ľavej strane. Viliam strčil ruku do otvoru medzi pravým okrajom a múrom a potiahol. Dvere sa so škripotom otvorili smerom k nám. Viliam sa prepchal cez medzeru a ja som vkĺzol za ním, držiac kahanec vysoko nad hlavou.

Dve hodiny po kompletóriu, na konci šiesteho dňa, v samom srdci noci, ktorá už počínala siedmy deň, sme prenikli do finis Africae.

Siedmy deň

NOC

Tu by na zhrnutie zázračných odhalení, o ktorých sa v tejto kapitole hovorí, musel byť titulok rovnako dlhý ako sama kapitola, čo však odporuje zvyklostiam.

Ocitli sme sa na prahu miestnosti, ktorá sa podobala ďalším trom sedemstenným miestnostiam bez okien. Panoval v nej silný pach potuchliny a vlhkosťou prežratých kníh. Kahanec, ktorý som držal nad sebou, osvetlil najprv klenbu, potom som ho spustil nižšie, prešiel som ním doprava aj doľava a jeho plameň matne ožiaril police popri stenách. Napokon sme v strede miestnosti zbadali stôl založený pergamenmi a za ním nejakého sediaceho človeka, ktorý akoby v tej tme nehybne na nás čakal, ak vôbec ešte žil. Ešte skôr ako svetlo dopadlo na jeho tvár, Viliam povedal:

„Pokojnú noc, ctihodný Jorge. Čakal si nás?“

Podišli sme pár krokov a lampa ožiarila tvár starca, ktorý na nás hľadel, akoby nás videl.

„To si ty, Viliam z Baskervillu?“ spýtal sa. „Čakám ťa už od popoludnia, zatvoril som sa tu ešte pred vešpermi. Vedel som, že prídeš.“

„A opát?“ opýtal sa Viliam. „To sa on zmieta na tajných schodoch?“

Jorge na okamih zaváhal: „Ešte žije?“ spýtal sa. „Myslel som, že mu už došiel vzduch.“

„Prv ako sa začneme rozprávať,“ povedal Viliam, „chcel by som ho zachrániť. Ty mu odtiaľto môžeš otvoriť.“

„Nie,“ riekol Jorge ustatým hlasom, „už nemôžem. Mechanizmus sa uvádza do pohybu zdola: pritlačí sa na náhrobný kameň a tu sa zdvihne páka, ktorá otvorí dvere tamto za tou skriňou,“ ukázal za seba. „Vedľa skrine môžeš vidieť koleso s protizávažím, ktorým sa mechanizmus ovláda. No keď som počul, že koleso sa krúti, a teda že Abbo zdola vyšiel na schody, pretrhol som povraz so závažiami. Teraz je priechod z obidvoch strán zatvorený a povraz na tej sprave už zviazať nemôžeš.“

„Prečo si ho zabil?“

„Keď ma dnes dal zavolať k sebe, povedal mi, že vďaka tebe všetko odhalil. Ešte nevedel, čo som sa usiloval chrániť, nikdy presne nepochopil, aké poklady knižnica skrýva a aké je jej poslanie. Požiadal ma, aby som mu vysvetlil, čo nevie. Chcel, aby bol finis Africae otvorený. Skupina Talianov naňho naliehala, aby urobil koniec s tým, čo nazývajú tajomstvom, ktoré udržiavam ja, ako ho udržiavali aj moji predchodcovia. Sú zažiadaní novôt…“

„A ty si sa mu zrejme zaprisahal, že prídeš sem a siahneš si na život, ako si siahol na život tým druhým, aby česť opátstva bola zachránená a aby sa nikto nič nedozvedel. Potom si mu vysvetlil, kade sa sem dostane, aby sa o tom neskôr presvedčil. Ibaže ty si tu čakal, aby si ho zabil. Nepomyslel si si, že by mohol vojsť dverami so zrkadlom?“

„Nie, Abbo je malej postavy, sám by na nápis nedosiahol. Povedal som mu o tomto priechode, ktorý som poznal už len ja. Používal som ho dlhé roky, lebo potme to bolo jednoduchšie. Stačilo dostať sa do kaplnky a potom ísť podľa umrlčích kostí až na koniec chodby.“

„Takže si mu sem kázal prísť, vediac, že ho zabiješ…“

„Nemohol som veriť už ani jemu. Bol vyľakaný. Stal sa slávnym, lebo vo Fossanove dokázal dostať cudzie telo dolu po točitých schodoch. Bola to nezaslúžená sláva. Teraz zomrel, lebo nedokázal dostať hore vlastné telo.“

„Využíval si ho štyridsať rokov. Keď si si uvedomil, že strácaš zrak a že už ďalej nebudeš môcť ovládať knižnicu, postupoval si premyslene. Za opáta si dal zvoliť človeka, na ktorého si sa mohol spoľahnúť, a za knihovníka si dal vymenovať najprv Róberta z Bobbia, ktorého si mohol usmerňovať, ako sa ti páčilo, potom Malachiáša, ktorý bol odkázaný na tvoju pomoc a neurobil ani krok, kým sa s tebou neporadil. Štyridsať rokov si bol pánom tohto opátstva. A toto pochopila skupina Talianov, toto opakoval Alinardus, ale nikto ho nepočúval, lebo ho mali už za slabomyseľného, však? Lenže ty si vyčkával ešte na mňa, vchod so zrkadlom by si zablokovať nemohol, lebo mechanizmus je zamurovaný. Prečo si ma čakal, ako si si mohol byť istý, že prídem?“ Viliam sa pýtal, ale jeho hlas jasne prezrádzal, že odpoveď už uhádol a že ju čaká ako odmenu za svoju dôvtipnosť.

„Už prvý deň som zistil, že na to prídeš. Z tvojho hlasu, z toho, ako si ma zatiahol do dišputy o tom, čo som nechcel, aby sa hovorilo. Bol si lepší ako tí druhí, bol by si na to prišiel tak či tak. Vieš, že stačí myslieť a myšlienky iného zrekonštruovať vo vlastnej hlave. A potom som počul, aké otázky dávaš iným mníchom. Všetky boli správne. Nikdy si sa však nespýtal na knižnicu, akoby si už poznal všetky jej tajomstvá. Jednej noci som klopal na dvere tvojej cely, ale ty si tam nebol. Istotne si bol tu. V kuchyni zmizli dva kahance, počul som to od jedného sluhu. A napokon, keď ti predvčerom Severín v nartexe hovoril o nejakej knihe, už som s istotou vedel, že si mi na stope.“

„Ale podarilo sa ti knihu mi predchytiť. Išiel si za Malachiášom, ktorý až dovtedy nič nepochopil. Toho ťuťmáka zmietaného žiarlivosťou mučila predstava, že mu Adelmus odlákal milovaného Berengára, ktorému sa zažiadalo mladšieho tela. Nechápal, čo s tým má spoločného Venantius, a ty si ho pomiatol ešte väčšmi. Povedal si mu, že Berengár mal neprirodzené styky so Severínom a že mu za odmenu dal knihu z finis Africae. Neviem presne, čo si mu navravel. Malachiáš, celý šialený od žiarlivosti, šiel za Severínom a zabil ho. Ale knihu nájsť nestihol, lebo prišiel celárius. Bolo to tak?“

„Viac-menej.“

„Lenže ty si nechcel, aby Malachiáš umrel. Ten sa na knihy z finis Africae pravdepodobne nikdy ani nepozrel, slepo ti veril, dbal na tvoje zákazy. Ten iba každý večer chodil zapaľovať byliny na vylákanie prípadných zvedavcov. Dával mu ich Severín. Preto aj včera vpustil Malachiáša do špitála, veď ten denne k nemu chodil po čerstvé byliny, ktoré on na opátov príkaz pripravoval. Uhádol som?“

„Uhádol si. Nechcel som, aby Malachiáš zomrel. Povedal som mu, aby stoj čo stoj knihu našiel a aby ju doniesol sem, ale aby ju neotváral. Povedal som mu, že má silu tisícich škorpiónov. Ale ten blázon prvý raz chcel konať na vlastnú päsť. Nechcel som jeho smrť, bol verným vykonávateľom mojich príkazov. Ale nehovor mi, čo vieš, ja viem, že to vieš. Nechcem živiť tvoju pýchu, na to si celkom stačíš ty sám. Dnes predpoludním som v skriptóriu počul, ako sa pýtaš Bendika na Coena Cypriani. Bol si veľmi blízko k pravde. Neviem, ako si prišiel na tajomstvo zrkadla, ale keď som sa od opáta dozvedel, že si sa pred ním zmienil o finis Africae, bol som istý, že sem čoskoro prídeš. Preto som ťa čakal. A teraz mi povedz, čo vlastne chceš.“

„Chcem vidieť,“ povedal Viliam, „posledný rukopis toho zväzku, v ktorom je jeden text arabský, jeden sýrsky a jeden výklad alebo prepis Coena Cypriani. Chcem vidieť tú grécku kópiu, ktorú pravdepodobne urobil dajaký Arab alebo Španiel a ktorú si ty našiel, keď si ako pomocník Pavla z Rimini dosiahol, že ťa poslali do tvojho kraja zozbierať tie najkrajšie rukopisy Apokalypsy v Leóne a Kastílii, a táto korisť ti priniesla slávu a tu v opátstve vážnosť a pomohla ti získať miesto knihovníka, ktoré malo patriť Alinardovi, staršiemu od teba o desať rokov. Chcem vidieť tú grécku kópiu napísanú na plátennom pergamene čiže na papieri, ktorý bol vtedy ešte veľmi vzácny a vyrábal sa práve v Silose, neďaleko tvojho rodného Burgosu. Chcem vidieť knihu, ktorú si tam prečítal a potom si ju vzal a tu si ju schoval, lebo si nechcel, aby ju čítali iní, ostražito si ju opatroval, nezničil si ju, lebo človek ako ty knihy neničí, ale ich iba stráži a dbá o to, aby sa ich nikto nedotkol. Chcem vidieť druhú knihu Aristotelovej Poetiky, knihu, ktorú všetci mali za stratenú alebo za nikdy nenapísanú a z ktorej ty strážiš možno jediný jestvujúci exemplár.“

„Z teba by bol býval skvelý knihovník, Viliam,“ povedal Jorge súčasne s obdivom aj s ľútosťou. „Teda vieš naozaj všetko. Poď, myslím, že na tvojej strane stola je stolec. Sadni si, tu je tvoja odmena.“

Viliam si sadol a kahanec, ktorý som mu podal, položil na stôl, takže Jorgeho tvár osvetľoval zospodu. Starec chytil zväzok, ktorý ležal pred ním, a podal mu ho. Väzbu som poznal, bola to tá kniha, ktorú som v špitáli otvoril a myslel som si, že je to akýsi arabský rukopis.

„Teda čítaj, listuj v nej, Viliam,“ povedal Jorge. „Vyhral si.“

Viliam sa na knihu pozrel, ale sa jej nedotkol. Vytiahol z habitu rukavice, nie tie svoje bez koncov na prstoch, lež tie, ktoré mal na rukách Severín, keď sme ho našli mŕtveho. Pomaly obrátil ošúchanú a krehkú dosku väzby. Pristúpil som k nemu a naklonil som sa mu ponad plece: „Aj ty si tu, chlapče? Ukážem ju aj tebe… potom.“

Viliam rýchlo prebehol očami prvé strany. „Podľa katalógu je to arabský rukopis o vtipných výrokoch akéhosi blázna,“ povedal. „O čom v ňom ide?“

„Ach, o hlúpe legendy neveriacich, v ktorých sa tvrdí, že blázni mávajú vtipné výroky, ktorými prekvapujú aj svojich kňazov a vyvolávajú nadšenie svojich kalifov…“

„Druhý je sýrsky rukopis, ale ten je podľa katalógu prekladom egyptského spisku o alchýmii. Ako to, že sa dostal do tohto zväzku?“

„Je to egyptské dielo z tretieho storočia našej éry. Súvisí s nasledujúcim dielom, no nie je také nebezpečné. Nikto by predsa nedal na blúznenia afrického alchymistu. Stvorenie sveta pripisuje božiemu smiechu…“ Jorge zdvihol hlavu a s tou svojou zázračnou pamäťou čitateľa, ktorý si už štyridsať rokov opakoval to, čo bol čítal, keď ešte mal dar zraku, odriekal: „Len čo sa Boh zasmial, zrodilo sa sedem bohov, ktorí spravovali svet; len čo prepukol v smiech, zjavilo sa svetlo, keď sa zasmial druhý raz, zjavila sa voda, a keď sa zasmial siedmeho dňa, zjavila sa duša… Bláznivosti. A takisto aj nasledujúci spis, výtvor jedného z premnohých hlupákov, čo komentovali Coenu… Ale nie tieto časti ťa zaujímajú…“

Viliam naozaj tie stránky len rýchlo prelistoval a dostal sa ku gréckemu textu. Hneď som zbadal, že tie listy boli z odlišného mäkšieho materiálu, prvý list bol skoro roztrhaný, s ohlodanou časťou okraja, pokrytý bledými škvrnami, aké na iných knihách obyčajne vytvára čas a vlhkosť. Viliam prečítal prvé riadky najprv po grécky, potom ich preložil do latinčiny a v tomto jazyku pokračoval ďalej, aby som sa aj ja dozvedel, ako sa začína osudná kniha.

V prvej knihe sme sa zaoberali tragédiou a ukázali sme, ako tým, že vyvoláva súcit a strach, tieto pocity očisťuje. Tu, ako sme už sľúbili, sa budeme zaoberať komédiou (okrem satiry a mimu) a ukážeme, ako tým, že vyvoláva radosť zo smiešnosti, dosahuje očistu tejto náruživosti. O tom, do akej miery je táto náruživosť hodna pozornosti, sme už hovorili v knihe o duši, keďže iba človek – ako jediný zo všetkých živých tvorov – sa dokáže smiať. Určíme si teda, aké druhy činností komédia napodobňuje, potom preskúmame, akými spôsobmi komédia vyvoláva smiech, a takými spôsobmi sú skutky a reči. Ukážeme, ako sa veci stávajú smiešnymi prispôsobovaním lepšieho horšiemu a naopak, ako smiešnosť vzniká z prekvapovania klamaním, z nemožného a z porušenia zákonov prírody, z nepodstatného a z nezmyselného, zo znevažovania osôb, z používania komických a drsných pantomím, z nesúladu, z výberu vecí menej dôstojných. Ďalej ukážeme, ako smiešnosť reči vzniká z nedorozumenia spôsobeného používaním rovnakých slov na označovanie rozličných vecí a rozličných slov na označovanie vecí rovnakých, z tárania a z opakovania, zo slovných hier, zo zdrobnením, z chybnej výslovnosti a z barbarizmov…

Viliam prekladal s námahou, hľadal vhodné slová, kedy-tedy zmĺkol. Pritom sa usmieval, akoby nachádzal veci, ktoré očakával. Prečítal nahlas prvú stranu, potom prestal, akoby ho to už nezaujímalo, a rýchlo listoval ďalej: ale po niekoľkých stránkach narazil na odpor, pri vrchnom okraji a na reze boli stránky zlepené, ako sa to stáva, keď zvlhnutý a opotrebovaný papier vytvorí akúsi lepkavú masu. Jorge postrehol, že šušťanie prevracaných stránok utíchlo, a vyzval Viliama:

„Len čítaj, listuj ďalej! Je tvoja, zaslúžil si si ju!“

Viliam sa zasmial a vyzeral dosť pobavený. „Teda nie je pravda, že ma máš až za takého bystrého, Jorge! Ty to nevidíš, no mám na rukách rukavice. Takýmito neobratnými prstami nedokážem odlepiť stránky od seba. Mal by som to robiť holými rukami, zakaždým si nasliniť prsty, ako dnes ráno v skriptóriu, čím sa mi odrazu vyjasnila aj táto zásada, a mal by som tak listovať, až kým by sa mi do úst nedostalo dostatočné množstvo jedu. Toho jedu, ktorý si kedysi dávno ukradol v Severínovom laboratóriu, možno už vtedy si mal obavy, lebo si počul, ako v skriptóriu dakto prejavuje záujem buď o finis Africae, buď o stratenú Aristotelovu knihu, alebo o obidvoje. Myslím, že si tú fľaštičku opatroval dlho s úmyslom, že ju použiješ, keď zacítiš nebezpečie. A zacítil si ho pred pár dňami, keď sa na jednej strane Venantius veľmi priblížil k námetu tejto knihy a na druhej Berengár z ľahkomyseľnosti, z chvastúnstva, aby urobil dojem na Adelma, konal menej opatrne, ako si predpokladal. Preto si tu nachystal pascu. Práve včas, lebo o pár dní nato Venantius prenikol v noci až sem, ukradol knihu a dychtivo, až s fyzickou hltavosťou ju listoval. Zakrátko pocítil, že mu je zle, a bežal hľadať záchranu do kuchyne. A tam zomrel. Mýlim sa?“

„Nie, pokračuj!“

„Zvyšok je jednoduchý. Berengár nájde v kuchyni Venantiovo telo, bojí sa, že sa začne vyšetrovať, veď Venantius bol tej noci v Budove preto, lebo počul, čo on predtým vyjavil Adelmovi. Nevie, čo má robiť, vezme telo na plecia a hodí ho do dieže s krvou v domnienke, že sa všetci budú nazdávať, že sa Venantius utopil.“

„A ty ako vieš, že to bolo tak?“

„Vieš to aj ty, videl som, ako si reagoval, keď u Berengára našli zakrvavenú handru. Do nej si ten ľahkomyseľník poutieral ruky, keď strčil Venantia do dieže. A keďže Berengár zmizol, mohol zmiznúť iba s knihou, ktorá teraz už vzbudila aj jeho zvedavosť. A ty si čakal, že ho kdesi nájdu, nie zakrvaveného, lež otráveného. Zvyšok je jasný. Severín nájde knihu, lebo Berengár šiel najprv do špitála, aby si ju tam prečítal chránený pred zvedavými očami. Malachiáš na tvoj popud zabije Severína a zomrie, keď sa vráti sem, aby zistil, čo je vlastne takého zakázaného na veci, pre ktorú sa stal vrahom. A tak si vysvetlíme všetky tie mŕtvoly… Aký hlupák…“

„Kto?“

„Ja. Na základe jednej Alinardovej vety som dospel k presvedčeniu, že zločiny nasledujú po sebe podľa poradia siedmich poľníc z Apokalypsy. Krupobitie pre Adelma, a bola to samovražda. Krv pre Venantia, a bol to Berengárov čudácky nápad; pre Berengára zas voda, a bola to iba náhoda; tretina neba pre Severína, a Malachiáš ho udrel armilárnou sférou, lebo tú mal poruke. Napokon škorpióny pre Malachiáša… Prečo si mu povedal, že tá kniha má silu tisícich škorpiónov?“

„Pre teba. Alinardus mi povedal svoj názor, potom som od kohosi počul, že aj ty ho pokladáš za prijateľný… Tak som dospel k presvedčeniu, že tieto prípady smrti sú určené Božím plánom a že ja nie som za ne zodpovedný. A oznámil som Malachiášovi, že ak bude zvedavý, zahynie podľa rovnakého Božieho plánu, ako sa napokon aj stalo.“

„Tak je to teda… Vyrobil som falošnú schému, aby som vysvetlil vinníkove ťahy, a vinník sa tomu prispôsobil. A práve táto falošná schéma ma priviedla na tvoju stopu. V našich časoch je každý posadnutý knihou apoštola Jána, no ty si podľa mňa o nej meditoval najviac zo všetkých, a to nie tak pre svoje špekulácie o Antikristovi, ako preto, že pochádzaš z krajiny, kde vznikli tie najúchvatnejšie rukopisy Apokalypsy. Ktorýsi deň mi ktosi povedal, že najkrajšie exempláre tejto knihy si do knižnice priniesol ty. Potom zas Alinardus blúznil o akomsi záhadnom nepriateľovi, ktorý šiel hľadať knihy do Silosu (a ako povedal, predčasne vošiel do ríše tmy, čo vzbudilo moju zvedavosť: v tej chvíli sa jeho slová dali chápať tak, že tamten umrel mladý, on však narážal na tvoju slepotu). Silos je neďaleko Burgosu a dnes ráno som v katalógu našiel rad záznamov, ktoré sa napospol týkajú hispánskych Apokalýps, z obdobia, v ktorom si ty vystriedal alebo si mal vystriedať Pavla z Rimini. A medzi tými prírastkami bola aj táto kniha. Svojou rekonštrukciou som si však nemohol byť istý, kým som nezistil, že ukradnutá kniha je z papiera. Vtedy som si spomenul na Silos a hneď som mal istotu. Samozrejme, s tým, ako sa vo mne vytvárala predstava tejto knihy a jej ničivej sily, strácala sa predstava apokalyptickej schémy, predsa som však ešte nemohol vedieť, že oboje, aj kniha, aj sled poľníc, vedú k tebe a celý prípad s knihou som lepšie pochopil až vtedy, keď som sa, vedený apokalyptickými poľnicami, musel zamyslieť nad tebou a nad tvojimi kritickými výrokmi o smiechu. No dnes večer, keď som už v apokalyptickú schému neveril, som jednako len trval na strážení stajní, lebo som čakal, že tam zaznie hlas šiestej poľnice, a práve pri stajniach mi Adso čírou náhodou poskytol kľúč od finis Africae…“

„Nerozumiem ti,“ povedal Jorge. „S pýchou mi vykladáš, ako si došiel až ku mne, lebo si sa dal viesť svojím rozumom, a napriek tomu mi dokazuješ, že ťa sem priviedla chybná úvaha. Čo mi vlastne chceš povedať?“

„Tebe nič. Som dopletený. To je všetko. Ale to nič. Som tu.“

„Pán zatrúbil na siedmich poľniciach. A ty, čo aj vo svojom omyle, si začul nejasnú ozvenu ich zvuku.“

„Toto si povedal už vo včerajšej kázni. Usiluješ sa presvedčiť sám seba, že všetky tieto udalosti sa odohrali podľa Božieho plánu, aby si sám pred sebou zakryl, že si vrah.“

„Ja som nikoho nezabil. Každého stihol jeho osud podľa miery jeho hriechov. Ja som bol iba nástrojom.“

„Včera si povedal, že aj Judáš bol nástrojom. To nevylučuje fakt, že bol zatratený.“

„Riskujem zatratenie. Pán ma zbaví viny, lebo vie, že som konal na jeho slávu. Mojou povinnosťou bolo chrániť knižnicu.“

„Ešte pred chvíľou si bol hotový zabiť aj mňa, aj tohto chlapca…“

„Si bystrejší, ale nie si lepší ako ostatní.“

„A čo bude teraz, keď som odhalil tvoju pascu?“

„Uvidíme,“ povedal Jorge. „Nechcem tvoju smrť za každú cenu. Možno sa mi podarí presvedčiť ťa. Ale najprv mi povedz, ako si uhádol, že ide o Aristotelovu druhú knihu.“

„Na to by mi určite nebolo stačilo tvoje preklínanie smiechu, ani to málo, čo som sa dozvedel o tvojej škriepke s ostatnými. Pomohlo mi niekoľko poznámok, ktoré zanechal po sebe Venantius. V prvej chvíli som nevedel, o čo v nich ide. Boli tam však isté zmienky o nehanebnej skale, čo sa kotúľa po rovine, o cikádach, ktoré budú spievať spod zeme, o úctyhodných figách. Čosi podobného som už čítal, v týchto dňoch som si to overil. Sú to príklady, ktoré Aristoteles uvádza už v prvej knihe Poetiky a v Rétorike. Potom som si spomenul, že Izidor zo Sevilly definuje komédiu ako čosi, čo opisuje stupra virginum et amores meretricum… Tak sa mi pomaly v mysli predstavila táto druhá kniha vo svojej náležitej podobe. Mohol by som ti ju vyrozprávať takmer celú, a ani by som nemusel čítať stránky, ktoré by ma mohli otráviť. Komédia vzniká v komai čiže v sedliackych dedinách ako veselá zábava po hodovaní alebo slávnosti. Nerozpráva o slávnych a mocných ľuďoch, ale o tvoroch nízkych a smiešnych, no nie zlých, a nekončí sa smrťou hlavných hrdinov. Smiešnosť dosahuje tým, že ukazuje obyčajných ľudí, ich nedostatky a neresti. Aristoteles tu v sklone k smiechu vidí priaznivú silu, ktorá môže mať aj poznávaciu hodnotu, keď nás vtipné hádanky a nečakané metafory, hoci nám aj veci predstavujú inak, ako ony naozaj sú, a teda akoby o nich klamali, v skutočnosti nútia sa na ne lepšie pozrieť a povedať: ‚Teda takto sa veci mali, a ja som to nevedel!‘ Pravda dosiahnutá pomocou zobrazenia ľudí a sveta v horšom svetle ako naozaj sú alebo ako si ich predstavujeme, v každom prípade v horšom svetle, než ako nám ich predstavili hrdinské básne, tragédie, životy svätých. Je tak?“

„Približne. Zrekonštruoval si ju podľa toho, čo si čítal v iných knihách?“

„Podľa mnohých, na ktorých pracoval Venantius. Myslím, že Venantius túto knihu hľadal už dlhší čas. Zrejme si v katalógu prečítal údaje, ktoré som tam vyčítal aj ja, a dospel k presvedčeniu, že to je kniha, ktorú hľadá. Lenže nevedel, ako sa dostať do finis Africae. Keď počul, že o tom Berengár hovorí Adelmovi, pustil sa po stope ako pes za zajacom.“

„Bolo to tak, uvedomil som si to hneď vtedy. Pochopil som, že prišiel čas, keď musím brániť knižnicu zubami-nechtami…“

„A použil si otravnú masť. Muselo ti to byť neľahké… pri tvojej nevidomosti.“

„Moje ruky už vidia viac ako tvoje oči. Severínovi som vzal aj štetec. A aj ja som mal rukavice. Bol to dobrý nápad, však? Dlho ti trvalo, kým si na to prišiel…“

„Veru hej. Predstavoval som si dajakú zložitejšiu spravu, jedovatý zub alebo čosi podobné. Musím povedať, že tvoje riešenie bolo jedinečné, obeť sa otrávila sama, a ešte k tomu tak rýchlo, ako veľmi sa jej žiadalo čítať…“

S hrôzou som si uvedomil, že v tej chvíli sa títo dvaja muži, stojaci proti sebe v boji na život a na smrť, navzájom obdivujú, akoby každý z nich konal iba preto, aby si vyslúžil pochvalu toho druhého. Mysľou mi prebehlo, že čo do prefíkanosti a šialenej obratnosti v získavaní toho druhého všetko to umenie, ktoré Berengár vynaložil, aby zviedol Adelma, aj jednoduché a prirodzené správanie, ktorým vo mne vzbudila vášeň a túžbu dievčina, neboli ničím v porovnaní so zvádzaním, ktoré v tej chvíli prebiehalo pred mojimi očami a ktoré sa už ťahalo sedem dní, počas ktorých si obidvaja spoluhráči takpovediac navzájom navrhovali tajomné schôdzky a každý sa skryte uchádzal o súhlas toho druhého, obávaného a nenávideného.

„A povedz mi,“ práve hovoril Viliam, „prečo si to vlastne robil? Prečo si tú knihu chránil väčšmi ako mnohé iné? Prečo si traktáty o čiernej mágii a stránky, na ktorých sa hádam aj preklínalo meno Božie, schovával bez toho, aby si sa uchýlil k zločinu, no pri tomto zväzku si uvrhol do zatratenia svojich spolubratov aj samého seba? V mnohých iných knihách sa hovorí o komédii, mnoho ďalších vychvaľuje smiech. Prečo ti práve táto naháňala strach?“

„Lebo je to Filozofovo dielo. Každá kniha toho človeka zničila časť múdrosti, ktorú kresťanstvo za stáročia nazhromaždilo. Cirkevní otcovia povedali, čo treba vedieť o moci Slova, no stačilo, aby Boethius komentoval Filozofa, a božské tajomstvo Slova sa zmenilo v ľudskú paródiu kategórií a sylogizmov. Kniha Genesis hovorí všetko, čo treba vedieť o usporiadaní sveta, stačilo však, aby boli opäť objavené Filozofove knihy o fyzike, a znova sa o vesmíre začalo uvažovať v termínoch tupej a slizkej matérie a Arab Averroes všetkých takmer presvedčil, že svet je večný. O Božích menách sme vedeli všetko, ale ten Filozofom zvedený dominikán, ktorého pochoval Abbo, ich premenoval, postupujúc po pyšných cestičkách prirodzeného rozumu. A tak sa vesmír, ktorý sa podľa Areopagitu každému, kto vedel uprieť zrak dohora, javil ako svetelný vodopád prvotnej príčiny, stal zdrojom pozemských znakov, z ktorých sa vychádza pri pomenovaní abstraktného činiteľa. Predtým sme hľadeli na nebo a bahnu matérie sme venovali len mrzutý pohľad, teraz hľadíme na zem a veríme v nebo podľa jej svedectva. Každé slovo Filozofa, na ktorého už prisahajú aj svätci a pápeži, prevrátilo obraz sveta naruby. On však nedokázal prevrátiť obraz Boha. Keby sa táto kniha stala… bola stala predmetom otvoreného výkladu, boli by sme prekročili aj poslednú hranicu.“

„A čo ťa tak vyľakalo na tejto rozprave o smiechu? Odstránením tejto knihy ešte neodstrániš smiech.“

„To určite nie. Smiech je slabosť, skazenosť, jalovosť nášho tela. Sedliakovi je potešením, opilcovi neviazanosťou a aj cirkev vo svojej múdrosti povolila chvíle sviatkov, karnevalu, jarmoku, túto dennú polúciu, ktorá zbavuje človeka prebytočných štiav a potláča v ňom iné túžby a žiadosti… Lenže takto smiech ostáva nízkosťou, obranou pre obyčajných ľudí, znesväteným mystériom pre pospolitý ľud. Aj apoštol národov povedal: ‚Lepšie je žiť v manželstve ako horieť vášňou.‘ Radšej sa na záver hostiny, keď už máte prázdne krčahy a fľaše, smejte a zabávajte na svojich špinavých paródiách Bohom ustanoveného poriadku, než by ste sa proti tomuto poriadku mali búriť. Zvoľte si kráľa bláznov, zatracujte si duše v liturgii somára a brava, hrajte si svoje na hlavu postavené saturnálie… Ale tu, tu…“ klepal Jorge prstom po stole, vedľa knihy, ktorú mal Viliam pred sebou, „tu sa funkcia smiechu prevracia, smiech sa povznáša na umenie, otvárajú sa mu dvere do sveta učencov, robí sa z neho predmet filozofie a vierolomnej teológie… Sám si včera videl, ako môžu jednoduchí ľudia pochopiť a premeniť na čin to najhanebnejšie kacírstvo, a tak poprieť aj Božie zákony, aj zákony prírody. Cirkev však znesie kacírstvo jednoduchých ľudí, tí sa napokon odsúdia sami, zničí ich vlastná nevedomosť. Surové šialenstvo nejakého Dolcina a jemu podobných nikdy neohrozí Boží poriadok. Bude hlásať násilie a na násilie aj zahynie, nezanechá po sebe stopu, skončí sa tak, ako sa končí karneval a nič nezaváži, ak sa na zemi počas slávnosti nakrátko predstaví svet naruby. Stačí, aby sa gesto zmenilo na zámer, aby táto ľudová reč nenašla pretlmočenie do latinčiny. Smiech zbavuje sedliaka strachu pred diablom, lebo na sviatky streštencov aj diabol vyzerá úbohý a streštený, a teda ho možno ovládať. Táto kniha by však mohla učiť, že zbaviť sa strachu z diabla je znakom múdrosti. Keď sa sedliak smeje, keď mu víno klokoče v hrdle, cíti sa pánom, lebo prevrátil hore nohami mocenské vzťahy. Lenže táto kniha by učených ľudí mohla priviesť k úskokom, ktoré by od toho okamihu získali slávu, ako takéto prevracanie ospravedlniť. Vtedy by sa na počin rozumu zmenilo to, čo je v mimovoľnom geste sedliaka našťastie ešte počinom brucha. To, že smiech je vlastný človeku, je znakom obmedzených možností nás hriešnikov. Lež koľko skazených myslí, ako je aj tvoja, by z tejto knihy vyvodilo krajný záver, podľa ktorého je smiech cieľom človeka! Smiech na pár chvíľ zbaví sedliaka strachu. Ale zákon sa presadzuje pomocou strachu, ktorého pravým menom je bohabojnosť. A z tejto knihy by mohla vzlietnuť satanská iskra, ktorá by v celom svete zažala nový požiar: a smiech by sa predstavil ako nové umenie na potlačenie strachu, ako umenie, ktoré nepoznal ani Prometeus. Keď sa sedliak smeje, vtedy ho netrápi, že umrie, ale keď ho prejde samopaš, liturgia mu podľa Božieho zámeru znova ukladá báť sa smrti. A z tejto knihy by mohla vzísť nová, ničivá túžba zničiť smrť pomocou prekonania strachu. A čím by sme my, hriešne stvorenia, boli bez strachu, ktorý je azda najprezieravejším a najlákavejším darom Božím? Po stáročia cirkevní učitelia a cirkevní otcovia vydávali zo seba voňavé esencie svätého poznania, aby pomocou rozjímania o tom, čo je vznešené, vykúpili ľud z biedy a z pokušenia toho, čo je nízke. A táto kniha by tým, čo komédiu, satiru a mimus uznáva za zázračný liek, ktorý očisťuje od vášní zobrazovaním ľudských chýb, nerestí a slabostí, priviedla falošných učencov k pokusu vykúpiť (prostredníctvom diabolského prevrátenia na hlavu) vznešené skrz prijímanie nízkeho. Z tejto knihy by vyplynul názor, že človek môže chcieť (ako to navrával tvoj Bacon v súvislosti s prirodzenou mágiou) mať na tejto zemi hojnosť všetkého tak ako v rozprávkovej krajine. Ibaže to mať nemôžeme ani nesmieme. Pozri sa, ako sa mladí mníšikovia nehanebne bavia na tej bláznivej paródii v Coena Cypriani. Na tej diabolskej karikatúre Písma svätého! A pritom vedia, že sa dopúšťajú zla. Lenže toho dňa, keď by sa slovom Filozofa ospravedlnili marginálne hry bezuzdnej fantázie, oj, veru ešte toho dňa by to, čo bolo na okraji, preskočilo do stredu a po strede by nezostalo ani pamiatky. Ľud Boží by sa zmenil na zhromaždenie netvorov vyvrhnutných z priepastí terra incognita a v tej chvíli by sa končiny známej zeme stali srdcom kresťanskej ríše, Arimaspovia by zaujali miesto na tróne svätého Petra, blemmi v kláštoroch, trpaslíci s veľkými bruchami a obrovskými hlavami by sa stali strážcami knižnice! Sluhovia by diktovali zákony, my (ale potom aj ty) by sme v úplnom bezpráví museli poslúchať. Jeden grécky filozof (ktorého tu tvoj Aristoteles cituje ako spolupáchateľa a nehanebnú auctoritas) hovorí, že vážnosť protivníkov treba zraziť na zem smiechom a ich smiech premáhať vážnosťou. Naši otcovia sa vo svojej múdrosti rozhodli: ak je smiech zábavou pospolitého ľudu, treba jeho samopaš držať na uzde a potláčať aj zastrašovať prísnosťou. A pospolitý ľud nemá prostriedky, aby svoj smiech vybrúsil až tak, že by sa stal zbraňou proti vážnosti pastierov, ktorí tento ľud majú viesť k životu večnému a vymaniť ho z pokušenia brucha, pohlavia, jedla, z jeho nečistých chúťok. No keby niekto jedného dňa vyrukoval s Filozofovými slovami, a teda keby ako filozof umenie smiať sa premenil na ostrú zbraň, keby rétoriku presvedčenia nahradila rétorika výsmechu, keby topiku trpezlivého a spásonosného vytvárania obrazov vykúpenia nahradila topika netrpezlivého búrania a prekrúcania tých najsvätejších a najuctievanejších obrazov, och, toho dňa by bol koniec aj s tebou, Viliam, aj s tvojou vedou!“

„Prečo? Bojoval by som, svoj dôvtip by som postavil proti dôvtipu iných. Bol by to lepší svet ako ten, v ktorom oheň a rozpálené železo Bernarda Guiho premáhajú oheň a rozpálené železo Dolcina.“

„Ty sám by si sa lapil do démonovej siete. Bojoval by si na druhej strane harmagedonského bojiska, kde má dôjsť k poslednej bitke. No na ten deň bude musieť cirkev znova stanoviť pravidlá boja. Nemáme strach z rúhania, lebo aj v preklínaní Boha spoznávame nejasný obraz hnevu Jahveho preklínajúceho vzbúrených anjelov. Nemáme strach z krutosti toho, kto zabíja pastierov v mene akéhosi blúznenia o obnove, lebo s tou istou krutosťou sa kniežatá usilovali vyhubiť ľud izraelský. Nemáme strach z prísnosti donatistu, zo samovražedného šialenstva cirkumcelióna (cirkumcelióni – ranokresťanská sekta v sev. Afrike), z chlipnosti bogomila, z hrdej čistoty albigénca, z flagelantovej túžby po krvi, z opojenia zlom u brata slobodného ducha: poznáme ich všetkých a poznáme aj koreň ich hriechov, ktorý je aj koreňom našej svätosti. Nemáme z nich strach a najmä vieme, ako ich zničiť, či lepšie, ako ich nechať, aby sa zničili sami tým, že do zenitu spupne vynesú túžbu po smrti, ktorá sa rodí už v priepastiach ich nadiru. Ba povedal by som, že ich prítomnosť je nám vzácna, že je súčasťou Božieho zámeru, lebo ich hriech podnecuje našu cnosť, ich rúhanie povzbudzuje náš chválospev, ich prehnaná kajúcnosť usmerňuje náš sklon k obeti, ich bezbožnosť dáva vyniknúť našej zbožnosti, tak ako bolo treba, aby knieža temnôt svojou vzburou a zúfalstvom dal naplno zažiariť sláve nášho Boha, ktorý je počiatkom a koncom každej nádeje. Ale keby sa jedného dňa – už nie ako plebejská výnimka, ale ako askéza učenca, zverená nezničiteľnému svedectvu písaného slova – stalo umenie výsmechu prijateľné a pripadalo by ľuďom ako ušľachtilé a vznešené, nie už iba mimovoľné, keby jedného dňa niekto mohol povedať (a keby ho niekto iný počúval): ‚Smejem sa z Vtelenia‘, potom by sme už nemali nijakých zbraní, ktorými by sme mohli toto rúhanie zastaviť, lebo to by zoskupilo temné sily telesnej matérie, tie sily, čo sa prejavujú prdením a grganím, a prdenie a grganie by si robili nároky na právo, ktoré patrí iba duchu, právo vanúť, kam chce on sám!“

„Lykurgos dal smiechu postaviť sochu.“

„To si čítal u Chloritia, ktorý sa pokúsil zbaviť mímov obvinenia z bezbožnosti rozprávaním, ako sa jeden chorý uzdravil, keď mu lekár dopomohol k smiechu. Prečo ho bolo treba uzdraviť, keď Boh rozhodol, že jeho pozemské dni dospeli do konca?“

„Nemyslím, že ho lekár vyliečil z choroby. Naučil ho z choroby sa smiať.“

„Choroba sa nezarieka. Ničí sa.“

„Aj s telom chorého.“

„Ak treba, aj tak.“

„Ty si diabol,“ povedal vtedy Viliam.

Zdalo sa, že Jorge to nepochopil. Keby nebol býval slepý, povedal by som, že na spolubesedníka uprel vyjavený pohľad. „Ja?“ spýtal sa.

„Áno. Klamali ťa. Diabol nie je kniežaťom hmoty, diabol je arogancia ducha, viera bez úsmevu, pravda, ktorú nikdy neprepadnú pochybnosti. Diabol je zachmúrený, lebo vie, kam ide, a ide jednostaj ta, odkiaľ prišiel. Ty si diabol a ako diabol žiješ v temnotách. Ak si ma chcel presvedčiť, tak si nepochodil. Nenávidím ťa, Jorge, a keby som mohol, vodil by som ťa po dvore nahého s vtáčími perami v zadku, s tvárou namachlenou ako dajaký kaukliar či šašo, aby sa na tebe smial celý kláštor a aby sa ťa už nikto nebál. Rád by som ťa natrel medom a vyváľal v perí a potom by som ťa na retiazke vodil na jarmoky a všetkým by som hovoril: ‚Tento vám hlásal pravdu a tvrdil, že pravda má príchuť smrti, a vy ste neuverili jeho slovu, ale jeho zamračenému výzoru. A ja vám teraz hovorím, že Boh vám dovoľuje, aby ste si v nekonečnosti možných svetov predstavili aj svet, v ktorom zdanlivý vykladač pravdy nie je nič inšie ako tupý papagáj, opakujúci slová, ktoré sa kedysi dávno bol naučil.‘“

„Ty si horší ako diabol, minorita!“ povedal nato Jorge. „Si taký istý kaukliar ako ten svätý, čo vás splodil. Si ako ten tvoj František, ktorý de toto corpore fecerat linguam (de toto corpore… – z celého tela spravil jazyk), ktorý pri kázňach vystrájal ako jarmočný komediant, ktorý zahanbil skupáňa tým, že mu vopchal do ruky zlaté mince, ktorý znevažoval zbožnosť mníšok, keď im namiesto kázne odriekal Miserere, ktorý žobral po francúzsky a na kúsku dreva napodobňoval hru na husliach, ktorý sa prezliekol za tuláka, aby zahanbil pažravých mníchov, ktorý si nahý líhal do snehu, rozprával sa so zvieratami a rastlinami, samo tajomstvo Narodenia zmenil na divadlo pre sedliakov, vzýval Betlehemského Baránka tým, že napodobňoval bľačanie ovce… Bola to dobrá škola… A nebol minoritom aj brat Bohťaspas z Florencie?“

„Bol,“ usmial sa Viliam. „Ten prišiel do kláštora kazateľov a povedal, že nič nevezme do úst, kým mu nedajú kúsok látky z kutne brata Jána, aby ju mohol opatrovať ako relikviu, a keď ju dostal, vytrel si ňou zadok, odhodil ju na hnojisko a pomocou žŕdky ju váľal v lajnách a kričal: Joj, bratia, pomoc, stratil som na latríne relikviu svätca!“

„Ako vidím, tento príbeh ti pripadá zábavný. Možno by si mi rád porozprával historku aj o ďalšom minoritovi, o bratovi Pavlovi Muchárovi, ktorý sa raz rozpľaštil na ľad, aký bol dlhý, a jeho spoluobčania si z neho uťahovali a jeden sa ho spýtal, či by nechcel ležať na čomsi lepšom, a on mu odvetil: ‚Hej, na tvojej žene…‘ Tak ste vy hľadali pravdu.“

„Tak František učil ľudí hľadieť na veci z druhej strany.“

„Ale my sme vás naučili poriadku. Videl si ich včera, tých svojich spolubratov. Vrátili sa do našich radov, už nehovoria ako obyčajní ľudia. Táto kniha by ospravedlnila názor, že jazyk jednoduchých ľudí je nositeľom istej múdrosti. Tomu bolo treba zabrániť a ja som to urobil. Hovoríš, že som diabol. To nie je pravda. Bol som rukou Božou.“

„Ruka Božia neskrýva, tá tvorí.“

„Sú hranice, ktoré sa nesmú prekročiť. Boh chcel, aby na istých mapách bolo napísané: hic sunt leones.“

„Boh stvoril aj netvory. Aj teba. A chce, aby sa hovorilo o všetkom.“

Jorge vystrel trasľavé ruky a pritiahol knihu k sebe. Nechal ju otvorenú hore nohami, aby Viliam aj ďalej videl text zo správnej strany. „Prečo potom dopustil,“ spýtal sa, „aby sa tento text v priebehu stáročí stratil, aby sa zachovala iba jeho jediná kópia, aby kópia tej kópie, ktorá skončila ktoviekde, ostala celé roky pochovaná v rukách neveriaceho, ktorý nevedel po grécky, a aby potom ležala zatvorená a zabudnutá v jednej starej knižnici, kam mňa, nie teba poslala Prozreteľnosť, aby som ju našiel, vzal so sebou a ešte ďalšie roky ukrýval? Ja viem, viem to, akoby som to videl napísané diamantovými písmenami, akoby som to videl svojimi očami, ktoré vidia to, čo ty nevidíš, viem, že taká bola vôľa Pánova a ja som podľa nej konal. V mene Otca i Syna i Ducha svätého.“

Siedmy deň

NOC

Tu vypukne požiar a vinou nadmernej horlivosti zvíťazia sily pekelné.

Starec zmĺkol. Obidve ruky mal položené na knihe, takmer ju hladkal, akoby vystieral stránky, aby mohol lepšie čítať, alebo akoby ju chcel chrániť pred kýmsi, čo by mu ju chcel vytrhnúť.

„Tak či tak to všetko nebolo na nič,“ povedal mu Viliam. „Teraz je koniec, našiel som ťa, našiel som knihu a tí druhí zomreli zbytočne.“

„Zbytočne nie,“ povedal Jorge. „Možno ich zomrelo priveľa. A ak si vôbec potreboval dôkaz, že táto kniha je prekliata, tak ho máš. Ale ich smrť nesmie byť zbytočná. A aby to tak nebolo, ďalšia smrť nebude márna.“

Dohovoril a tými svojimi vycivenými a priesvitnými rukami začal jemné stránky rukopisu pomaly šklbať na kusy a pásy, pchal si tie zdrapy do úst a pomaly ich prežúval, akoby požíval hostiu a chcel, aby sa stala telom jeho tela.

Viliam hľadel naňho ako urieknutý a zdalo sa, že si neuvedomuje, čo sa robí. Potom sa spamätal a s výkrikom: „Čo to robíš?“ sa vrhol dopredu. Jorge sa usmial, odhaliac pritom bezkrvné ďasná a z bledých perí mu na riedku bradu stiekla žltkastá slina.

„Ty si predsa čakal na zvuk siedmej poľnice, či nie? Počúvaj teraz, čo vraví jej hlas: ‚Zapečať, čo hovorilo sedem hromov, a nepíš to. Vezmi knihu a zjedz ju. V žalúdku ti zhorkne, ale v ústach ti bude sladká ako med.‘ Vidíš? Teraz to, čo nemalo byť povedané, pečatím v hrobe, ktorým sa stávam.“

Zasmial sa, on, Jorge, sa zasmial. Prvý raz som počul, že sa smeje… Smial sa hrdlom, ale jeho pery radosť nevyjadrovali, ba vyzeralo to, akoby plakal. „Takýto záver si nečakal, Viliam, pravda? Tento starec z milosti Božej opäť víťazí, či nie?“ A keďže Viliam sa pokúsil knihu vziať, Jorge, ktorý podľa chvenia vzduchu zacítil jeho pohyb, cúvol. Ľavou rukou si pritískal knihu na prsia, pravou z nej ďalej šklbal stránky a pchal si ich do úst.

Bol z druhej strany stola a ponadeň ho Viliam nedočiahol. Chcel prekážku rýchlo obísť, ale habitom zachytil stolec a prevrhol ho, a tak Jorge zbadal, že sa čosi deje. Znova sa zasmial, tentoraz hlasnejšie, a bleskurýchle vystrel pred seba pravú ruku, nahmatal lampu, podľa tepla zistil, kde je plameň, bez strachu z bolesti ho pritlačil dlaňou, a tým ho zahasil. Miestnosť zahalila tma a my sme naposledky počuli Jorgeho smiech. „Teraz lepšie vidím ja, hľadajte si ma!“ zakričal. Potom zmĺkol a už sa neozval, pohyboval sa s tou nehlučnosťou, pre ktorú bol jeho príchod vždy taký nečakaný, a iba kedy-tedy sme z rozličných častí miestnosti začuli zvuk trhaného papiera.

„Adso,“ zvolal Viliam, „staň si ku dverám, nepusť ho von!“

Povedal to však neskoro, lebo mnou už pár sekúnd lomcovala túžba vrhnúť sa na starca, a keď nastala tma, vrhol som sa dopredu a chcel som stôl obísť z opačnej strany ako môj majster. Prineskoro som si uvedomil, že tým som Jorgemu umožnil, aby sa dostal k dverám. Veď tento starec sa potme pohyboval mimoriadne isto. A naozaj, trhanie papiera sme začuli už za chrbtom, už bol zvuk dosť slabý, lebo prichádzal z vedľajšej miestnosti. A súčasne sme začuli aj ďalší zvuk, ťaživé a silnejúce stonanie vŕzgajúcich pántov.

„Zrkadlo!“ vykríkol Viliam. „Zatvára nás!“ Podľa zvuku sme sa obidvaja vrhli k dverám, ja som pritom zakopol do stolca a udrel som sa do nohy, ale nebral som to na vedomie, lebo v mihu som pochopil, že ak nás tam Jorge zavrie, nikdy už odtiaľto nevyjdeme: v tej tme by sme si neporadili, keďže sme nevedeli, čím a ako sa dvere otvárajú zvnútra.

Myslím, že Viliama hnalo to isté zúfalstvo ako aj mňa, lebo keď sme sa dostali na prah, zacítil som, ako sa spolu so mnou zapiera do zadnej časti zrkadla, ktoré sa už zatváralo smerom k nám. Došli sme práve včas, dvere sa zastavili, vzápätí povolili a znova sa začali otvárať. Jorge si zrejme uvedomil, že nemá šancu, a odišiel. Vyšli sme z prekliatej miestnosti, no teraz sme už nemali ani potuchy, kam sa starec podel, a tma bola ako v rohu. Odrazu som sa spamätal:

„Majstre, veď ja mám so sebou kresadlo!“

„Na čo teda ešte čakáš?“ zvolal Viliam, „pohľadaj lampu a zažni ju!“ Vrhol som sa do tmy, nazad do finis Africae, a habkajúcky som hľadal kahanec. Zázrakom Božím sa mi ho podarilo nájsť hneď, pošmátral som v škapuliari, našiel som kresadlo, ruky sa mi triasli, preto som dva či tri razy zakresal naprázdno – Viliam zatiaľ dychčal pri dverách: „Chytro, chytro!“ – až som konečne rozsvietil.

„Chytro,“ opäť ma súril Viliam, „inak nám zhltne celého Aristotela!“

„A zomrie!“ zvolal som s úzkosťou. Dostihol som Viliama a začali sme Jorgeho hľadať spolu.

„Nech zomrie, prekliatec jeden, čo ma po ňom!“ kričal Viliam, rozhliadol sa vôkol seba a bezhlavo pobiehal sem a tam… „Po tom, čo zjedol, je už aj tak jeho osud spečatený. Lenže ja chcem tú knihu!“

Potom zastal a dodal pokojnejšie: „Stoj. Takto ho nikdy nenájdeme. Buďme chvíľku ticho a nehýbme sa.“ Zmeraveli sme bez slova. A v tom tichu sme začuli, ako neďaleko nás do skrine narazilo ľudské telo a ako s hrmotom spadlo zopár kníh. „Tam je!“ vykríkli sme obidvaja naraz.

Bežali sme za zvukom, ale hneď sme si uvedomili, že musíme spomaliť. Mimo finis Africae knižnicou totiž preťahovali prúdy prievanu, ktoré hvízdali a skučali podľa toho, aký bol von silný vietor. Tie sa naším chvatom ešte znásobili a hrozilo, že nám zhasia svetlo, ku ktorému sme sa tak ťažko znova dostali. Keďže my sme zrýchliť nemohli, bolo treba, aby Jorge spomalil. Viliam však dostal opačný nápad a skríkol: „Už ťa máme, starec, zase máme svetlo!“ A nápad to bol rozumný, lebo Jorgeho tá správa iste znepokojila, musel vykročiť rýchlejšie, a tým rozkýval tú svoju zázračnú citlivosť človeka vidiaceho v tmách. Krátko nato sme naozaj začuli ďalší hrmot, a keď sme podľa zvuku vošli do miestnosti Y z YSPANIA, zazreli sme Jorgeho na zemi, ešte vždy s knihou v rukách. Pokúšal sa vstať z hŕby kníh, ktoré zleteli zo stola, keď doňho narazil a ten sa prevrátil. Pokúšal sa vstať, ale ďalej šklbal stránky, akoby chcel čím skôr zhltnúť svoju korisť.

Keď sme k nemu prišli, už zasa stál a ako zacítil našu prítomnosť, začal cúvať obrátený k nám. V červenom svetle kahanca sa nám jeho tvár zdala strašidelná: črty mal zmenené, chorobný pot sa mu rinul po čele a po lícach, oči, obyčajne mŕtvolne biele, mu podbehli krvou, z úst mu viseli zdrapy pergamenu ako nejakej vyhladovanej šelme, ktorá sa prežrala a už viacej zhltnúť nevládze. Ten, čo býval ctihodným kmeťom, teraz znetvorený úzkosťou, pôsobením jedu, ktorý mu už v hojnej miere prúdil v žilách, svojím zúfalým diabolským gestom vyzeral odpudzujúco a groteskne: inokedy by bol býval na smiech, lenže už aj my sme sa zmenili na zvieratá, na psov, prenasledujúcich divú zver.

Mohli sme ho chytiť pokojne, ibaže my sme sa naňho vrhli vo vzrušení, on sa metal a rukami si pritláčal knihu na prsia, ja som ho držal ľavou rukou, kým pravou som sa usiloval udržať nad sebou kahanec, ale plameň mu oblizol tvár, on zacítil páľu, vydal zo seba čosi ako pridusené zaryčanie a vypustil z úst zdrapy papiera, pravú ruku si uvoľnil, natiahol ju ku kahancu, vyšklbol mi ho a šmaril ho pred seba…

Kahanec dopadol priamo na hŕbu kníh, ktoré zleteli zo stola a otvorené ležali jedna na druhej. Olej sa rozlial a oheň hneď zachvátil jeden zoschnutý pergamen, ktorý vzbĺkol ako otiepka raždia. Všetko sa odohralo v niekoľkých okamihoch, z kníh vyšľahli plamene, akoby tie tisícročné stránky už od nepamäti dychtili po požiari a teraz jasali, že razom uspokojili svoj odveký smäd. Viliam zbadal, čo sa robí, pustil starca (ten, len čo pocítil, že je voľný, ustúpil o pár krokov) a na chvíľu, iste pridlhú, zaváhal, či má Jorgeho znova chytiť, alebo bežať hasiť rozhárajúcu sa vatru. Z akejsi knihy staršej ako iné takmer okamžite vyšľahli ohnivé jazyky.

Ostré nápory vetra, ktoré slabý plamienok mohli zahasiť, oheň naopak rozdúchavali, ba navyše roznášali z neho bludné iskry.

„Zahas oheň, chytro!“ kričal Viliam. „Inak všetko zhorí!“

Vrhol som sa k vatre, no vzápätí som sa zháčil, lebo som nevedel, čo mám robiť. Viliam sa podal za mnou, aby mi pomohol. Ruky sme naťahovali k ohňu a očami sme hľadali čosi, čím by sme ho zahasili. Ja som dostal čosi ako vnuknutie, stiahol som si kutňu cez hlavu a chcel som ju hodiť na oheň, lenže plamene už boli priveľmi vysoké, zahryzli sa do mojej kutne a zhltli ju. Odtiahol som popálené ruky, zvrtol som sa k Viliamovi a priamo za jeho chrbtom som zbadal Jorgeho, ktorý sa opäť priblížil. Žiara bola už taká silná, že ju veľmi dobre cítil, vedel celkom naisto, kde je oheň, a hodil doň Aristotela.

Viliam v návale zlosti starca surovo odsotil, ten narazil do skrine, udrel si hlavu o hranu a spadol na zem… Ale Viliam, ktorý strašne zaklial, aspoň sa mi tak zdalo, sa oňho nestaral. Vrátil sa ku knihám. Príliš neskoro. Aristoteles alebo to, čo z neho po starcových hodoch ostalo, už horel.

Medzitým pár iskier zalietlo už k stenám a už sa zväzky v ďalšej skrini zvíjali v prudkom ohni. V miestnosti nebol iba jeden oheň, už v nej blčali dva.

Viliam pochopil, že holými rukami ich neuhasíme, a rozhodol sa ratovať knihy knihami. Schytil akýsi kódex, ktorý sa mu videl lepšie zviazaný a pevnejší ako ostatné a pokúšal sa použiť ho ako zbraň proti nepriateľskému živlu. Ale ako mlátil okovanou väzbou po štóse horiacich kníh, iba rozviroval ďalšie iskry. Usiloval sa ich zadupať, ale dosiahol opačný výsledok, lebo z ohňa sa dvíhali útržky takmer zuhoľnateného pergamenu a poletovali v povetrí, ktoré ich za podpory svojho druha prievanu vysielalo zapaľovať pozemskú látku ďalších listov.

Nanešťastie to bola jedna z najrozhádzanejších miestností labyrintu. Z políc trčali zvinuté rukopisy, iné, už rozpadávajúce sa knihy spomedzi dosák obalu ako spomedzi rozďavených úst vyplazovali jazyky rokmi zoschnutého velínu a na stole musela byť poriadna hŕba zväzkov, ktoré Malachiáš (už pár dní bol na to sám) neodložil na miesto. A tak po tom, čo tam narobil Jorge, bola miestnosť zaplavená pergamenmi čakajúcimi jedine na to, aby sa mohli zmeniť na iný živel.

Za chvíľu bolo to miesto pecou, horiacim krom. Aj skrine mali účasť na tej obeti a začínali praskať. Uvedomil som si, že celý labyrint nie je ničím iným ako obrovskou obetnou hranicou čakajúcou na prvú iskru.

„Vodu, treba vodu!“ volal Viliam, ale potom dodal: „Ale kde vziať vodu v tomto pekle?“

„V kuchyni, dolu v kuchyni!“ vykríkol som.

Viliam na mňa bezradne pozrel, tvár mu horela od tej zúriacej žiary. „Hej, ale kým by sme zišli a zasa vyšli hore… Do čerta!“ zvolal nato, „tak či tak táto miestnosť je stratená a vedľajšia možno tiež. Zbehnime hneď dolu, ja pohľadám vodu a ty urob poplach, tu treba mnoho ľudí!“

Cestu ku schodom sme našli, lebo plamene osvetľovali aj nasledujúce miestnosti, hoci čoraz slabšie, takže cez posledné dve sme prešli takmer podľa hmatu. Nižšie nočné svetlo chabo osvecovalo skriptórium, odkiaľ sme zišli do refektára. Viliam bežal do kuchyne, ja odhasprovať zvnútra refektárove dvere, a kým sa mi to podarilo, dosť som sa s nimi namocoval, lebo od vzrušenia som bol oťapený a nešikovný. Vyšiel som na voľné priestranstvo, rozbehol som sa k dormitóriu, ale potom mi svitlo, že mníchov po jednom budiť nemôžem, a dostal som dobrý nápad, utekal som do kostola a hľadal cestu na zvonicu. Ledva som sa ta dostal, zdrapil som všetky povrazy a zvonil som na poplach. Ťahal som z celej sily a povraz najväčšieho zvona ma vynášal so sebou. V knižnici som si ruky popálil iba na chrbte, dlane som mal neporušené, a tam som si ich spálil tým, ako sa mi kĺzali po povrazoch, až mi napokon začali krvácať a musel som so zvonením prestať.

Ale alarmu som už narobil dosť; vyrútil som sa von, a práve včas, aby som videl, ako prví mnísi vychádzajú z dormitória, kým z diaľky ku mne doliehali hlasy paholkov, ktorí sa ukazovali na prahu svojich obydlí. Nevládal som sa vyjadriť, lebo som nebol v stave formulovať slová a tie, čo mi prvé prišli na jazyk, boli v mojej materčine. Zakrvavenou rukou som ukazoval na obloky v južnom krídle Budovy, z ktorých cez alabaster prenikal nezvyčajný jas. Podľa sily svetla som odhadoval, že kým som ja zišiel a zazvonil, oheň zachvátil ďalšie miestnosti. Všetky okná Afriky a celého priečelia medzi ňou a východnou baštou teraz ožarovali nepravidelné záblesky.

„Vodu, noste vodu!“ skríkol som.

V prvej chvíli nikto nič nechápal. Mnísi boli naučení pokladať knižnicu za posvätné a neprístupné miesto a vôbec si nedokázali predstaviť, že by ju ohrozovalo nejaké celkom obyčajné nešťastie tak ako sedliacku chalupu. Tí prví, čo zdvihli pohľad k oblokom, sa prežehnávali a prestrašene šepkali a ja som pochopil, že myslia na akési nové strašidlá. Šklbal som ich za kutne, modlikal som, aby pochopili, o čo ide, až napokon ktosi preložil moje vzlyky do ľudských slov.

To Mikuláš z Morimonda zvolal: „Knižnica horí!“

„Tak je,“ šepol som a vyčerpaný som sa zviezol na zem.

Mikuláš sa prejavil ako veľmi rázny človek, hlasno vydával rozkazy paholkom, radil mníchom, ktorí sa zhrčili okolo neho, kohosi poslal otvoriť druhé dvere na Budove, ďalších súril hľadať vedrá a kadejaké iné nádoby, ostatných prítomných napravil k studniam a zásobárňam vody v obvode múrov. Kraviarom nakázal, aby na muloch a somároch vozili hlinené bočky… Keby bol tieto príkazy dával človek s autoritou, hneď by ho všetci poslúchli. Ale paholci boli zvyknutí dostávať rozkazy od Remígia, pisári od Malachiáša a všetci dohromady od opáta. Lenže ani jeden z tých troch tam, bohužiaľ, nebol. Mnísi sa obzerali po opátovi, aby od neho dostali pokyny a posilu, ale ho nenašli a iba ja som vedel, že umrel alebo práve umiera zamurovaný v kamennej rúre bez vzduchu, ktorá sa mení na pec, na Falaridovho býka.

Mikuláš hnal kraviarov na jednu stranu, niektorí mnísi ich však v dobrom úmysle hnali na druhú. Poniektorí spolubratia očividne stratili rozvahu, iní boli ešte rozospatí. Ja som im chcel vysvetliť, čo sa robí, lebo jazyk ma už zasa poslúchal, musím však pripomenúť, že som bol skoro nahý, keďže kutňu som bol hodil na plamene, a pohľad na takého zakrvaveného, na tvári od sadzí umazaného, až hanebne neochlpeného a od zimy oťapeného chlapca istotne v nikom dôveru nevzbudzoval.

Napokon sa Mikulášovi podarilo dotiahnuť niekoľko spolubratov a ďalších ľudí do kuchyne, ktorú medzitým už ktosi otvoril. Niekto pohol rozumom a doniesol fakle. V kuchyni sme našli veľký neporiadok, domyslel som si, že to ju tak asi poprevracal Viliam, keď hľadal vodu a nádoby, v ktorých by sa dala prenášať.

V tom okamihu som zazrel aj jeho, vychádzal z dvier do refektára, tvár popálená, z habitu sa mu dymilo, v rukách niesol veľký hrniec a mňa pri pohľade na to úbohé zosobnenie bezmocnosti prenikol súcit. Pochopil som, že ak sa mu aj podarilo vyniesť hrniec na druhé poschodie a vodu neporozlievať a ak to spravil niekoľko ráz, dosiahol tým pramálo. Vybavil som si v pamäti príbeh o tom, ako svätý Augustín raz uvidel dieťa, ktoré sa pokúšalo lyžičkou prečerpať vodu z mora: tým dieťaťom bol anjel a takto si robil žarty zo svätca, ktorý si namýšľal, že prenikne do tajomstiev božskej prirodzenosti. Načisto vysilený Viliam sa oprel o dveraje a povedal mi ako ten anjel: „To je nemožné, nezvládneme to ani so všetkými mníchmi opátstva. Knižnica je stratená.“ Na rozdiel od anjela však Viliam plakal.

Primkol som sa k nemu a on strhol z jedného stola prikrývku a pokúsil sa ma zahaliť. Ostali sme tam stáť, už porazení, a pozorovali sme, čo sa okolo nás robí.

Ľudia bezhlavo pobiehali, niektorí sa hrnuli hore s prázdnymi rukami a na točitých schodoch sa zrážali s tými, čo ta v pochabej zvedavosti už boli naprázdno vybehli a teraz sa vracali po nádoby. Iní, rozvážnejší, hneď hľadali hrnce a misy a potom zbadali, že v kuchyni niet dosť vody. Naraz sa do tej rozľahlej miestnosti vovalilo niekoľko mulov s bočkami a kraviari, ktorí ich dohnali, zložili bočky a brali sa s vodou hore. Lenže nevedeli, ako by sa do skriptória dostali, a dosť dlho trvalo, kým im to poniektorí pisári vysvetlili, a keď vychádzali hore, zrážali sa s tými, ktorí sa v hrôze rútili dolu. Niekoľko bočiek sa rozbilo a voda sa rozliala po zemi, iné si po točitých schodoch podávali ochotné ruky. Išiel som za touto skupinou a ocitol som sa v skriptóriu: z vchodu do knižnice sa valil hustý dym, poslední odvážlivci, ktorí sa pokúšali dostať hore východnou baštou, sa už vracali, oči mali červené, kašľali a tvrdili, že do toho pekla sa už vkročiť nedá.

Vtedy som zazrel Bendika. Strhaný v tvári prichádzal z prízemia s velikánskou nádobou. Začul, čo hovoria ľudia, ktorí sa vracali dolu, a okríkol ich: „Peklo pohltí vás všetkých, vy zbabelci!“ Obzrel sa okolo seba, akoby hľadal pomoc, a zazrel ma: „Adso,“ zvolal, „knižnica… knižnica…“ Na moju odpoveď nevyčkal. Bežal ku schodom a odvážne sa vrhol do dymu. Vtedy som ho videl naposledy.

Nad sebou som začul akýsi praskot. Z klenby skriptória padali kusy kameňov s vápnom. Odtrhol sa z nej aj svorník v podobe kvetu a len-len že mi nepadol na hlavu. Začala povoľovať podlaha labyrintu.

Chytro som zbehol na prízemie a vyšiel som von. Niekoľkí ochotní paholci priniesli rebríky, po ktorých sa pokúšali dostať k oblokom na poschodiach a cez ne liať vodu. Ale aj tie najdlhšie horko-ťažko siahali len po obloky skriptória a tí, čo ta vyšli, ich zvonka otvoriť nemohli. Odkázali, aby ich otvorili zvnútra, ale teraz sa už nikto neodvážil vyjsť hore.

Ja som medzitým hľadel na obloky na druhom poschodí. Celá knižnica už teraz musela byť jedinou sálajúcou pecou, oheň preskakoval z miestnosti do miestnosti a rýchlo pohlcoval tisícky vysušených stránok. Všetky obloky už boli osvetlené, zo strechy sa valil čierny dym: oheň sa už preniesol na jej krov. Budova, ktorá vyzerala taká pevná a odolná, v tejto ťažkej chvíli odhaľovala svoju slabosť, svoje trhliny, svoje aj zvnútra rozožraté múry, rozdrobené kamene, pomedzi ktoré plamene ľahko dosahovali drevenú kostru na hociktorom mieste.

Odrazu akoby pod tlakom akejsi vnútornej sily sa roztrieštilo niekoľko oblokov, z nich vyleteli von iskry a bludnými svetielkami prebodávali nočnú tmu. Vietor zoslabol, a to bolo nešťastie, lebo keby bol býval silný, bol by azda iskry zahasil, taký mierny ich však roznášal a rozdúchaval a spolu s nimi víril vo vzduchu útržky pergamenu, ktoré od žeravosti zľahčeli. V tej chvíli sa ozvalo prašťanie: podlaha labyrintu na niekoľkých miestach povolila a horiace hrady sa zrútili na nižšie poschodie; teraz som videl, ako ohnivé jazyky vyšľahli zo skriptória, ktoré tiež bolo zapratané knihami a skriňami a voľnými listami, porozkladanými po stoloch, čakajúcimi iba na iskry. Začul som zúfalé výkriky, ozývali sa zo skupinky pisárov, ktorí si trhali vlasy a ešte sa hrdinsky brali hore, aby zachránili svoje milované pergameny. Zbytočne, lebo kuchyňa aj refektár boli už iba križovatkou zablúdencov, ktorí pobiehali sem a tam a navzájom si prekážali. Ľudia do seba narážali, padali, kto niesol nejakú nádobu, vylial jej spásonosný obsah, muly, ktoré boli v kuchyni, zacítili oheň, rozbehli sa k východom, kopali a vrážali do mníchov aj do vydesených pohoničov. Veľmi jasne sa ukázalo, že keď tento húf sedliakov a zbožných aj múdrych, ale nešikovných mužov nemá nijakého vodcu, prekáža aj v tých záchranných prácach, ktoré by sa predsa len boli dali vykonať.

Celé priestranstvo zachvátil zmätok. Ale to bol iba začiatok tragédie. Teraz už víťazné mračná iskier, valiace sa z oblokov a zo strechy a podporované vetrom, dopadali všade naokolo a sadali na kostolnú strechu. Niet človeka, ktorý by nevedel, koľko veľkolepých katedrál podľahlo nahryznutých ohňom: lebo dom Boží vyzerá krásny a dobre opevnený ako nebeský Jeruzalem vďaka kameňu, ktorým sa honosí, jeho múry a klenby však spočívajú na síce obdivuhodnej, no predsa len krehkej konštrukcii z dreva, a ako kamenný chrám pripomína ten najúctyhodnejší les svojimi vysokými stĺpmi, ktoré sa vetvia do klenby hrdo ako duby, z duba je často aj jeho telo, ako je z dreva aj všetko jeho zariadenie, oltáre, chóry, tabuľové maľby, lavice, stolce, svietniky. To sa stalo aj opátskemu kostolu s prekrásnym portálom, ktorý ma prvý deň tak nadchol. Za okamih bol v ohni. Vtedy mnísi a všetci obyvatelia opátstva pochopili, že tu už naozaj ide o jeho ďalšie prežitie, a všetci začali behať ešte horlivejšie a bezhlavejšie, aby čelili nebezpečenstvu.

Pravda, kostol bol prístupnejší ako knižnica, teda sa dal aj ľahšie ratovať. Knižnica sa odsúdila na zánik svojou vlastnou nedostupnosťou, tajomstvom, ktoré ju chránilo, skúpym počtom vchodov. Kostol, matersky otvorený všetkým v hodine modlitby, bol otvorený všetkým aj v hodine záchrany. Lenže už nebolo vody, alebo aspoň zo zásobných nádrží sa jej dalo načerpať len veľmi málo, studne ju poskytovali s prirodzenou šetrnosťou a pomalosťou neúmernou naliehavej potrebe. Požiar kostola by boli mohli hasiť všetci, nikto však už nevedel ako. Navyše sa oheň šíril zhora, kde sa ťažko dalo vyškriabať a dusiť plamene zemou či handrami. A keď sa plamene dostali dolu, už bolo zbytočné hádzať na ne zem či piesok, lebo na záchrancov sa už rúcala povala a nemálo ich pod sebou pochovala.

Tak sa k ľútostivému náreku nad množstvom zhoreného bohatstva pripájal teraz aj bolestný nárek pre spálené tváre, rozmliaždené údy, telá, ktoré nečakane zavalila klenba.

Vietor opäť zosilnel a silnejšie rozdúchaval tú ohnivú nákazu. Hneď za kostolom začali horieť chlievy a maštale. Zdivené zvieratá popretŕhali povrazy, vyborili dvere a s hrozným erdžaním, mučaním, bľakotom a kvíkaním sa rozpŕchli po pláni. Mnohým koňom sa iskry dostali do hrivy, a tak bolo vidieť, ako po priestranstve behajú pekelné tvory, ako ohnivé tátoše v behu bez cieľa a odpočinku zrážajú všetko, čo im príde do cesty. Zazrel som, ako nádherný Brunellus s ohnivou svätožiarou zrazil starého Alinarda, ktorý blúdil zmätený a nevedel, čo sa robí, ako ho vliekol po zemi a ten ostal v prachu sťa úbohá beztvará vec. Ale na to, aby som mu pomohol či oplakal jeho koniec, som nemal ani možnosť, ani čas, lebo podobné výjavy sa už odohrávali na každom kroku.

Horiace kone preniesli oheň tam, kam ho ešte nezaniesol vietor: teraz už horeli aj dielne a dom novicov. Húfy ľudí pobiehali z jedného konca priestranstva na druhý bez cieľa alebo s iluzórnymi cieľmi.

Zazrel som Mikuláša, ako s rozbitou hlavou, so šatami na franforce, už porazený kľačí na ceste k vstupnej bráne a preklína Božie prekliatie. Zazrel som Pacifika z Tivoli, ktorý sa už vzdal každej myšlienky na zachraňovanie a pokúšal sa lapiť v behu vyplašeného mula, a keď sa mu to podarilo, zakričal mi, nech spravím takisto a nech utekám, aby som ušiel tej hrozivej napodobenine Harmagedonu.

Vtedy som si položil otázku, kde môže byť Viliam, a pochytil ma strach, že ho niekde zavalilo. Po dlhom hľadaní som ho našiel pri krížovej chodbe. V ruke mal cestovný vak: keď sa už oheň preniesol aj na dom pútnikov, vyšiel do svojej cely, aby zachránil aspoň svoje drahocenné veci. Vzal aj môj vak, v ktorom som našiel čosi na seba. V úzkosti sme postáli a rozhliadli sme sa, čo sa okolo nás robí.

Opátstvo bolo už odsúdené na zánik. Skoro všetky stavby už boli v ohni, ktorá viac, ktorá menej, a tie, čo ešte stáli nedotknuté, o chvíľu už takými byť nemali, lebo už všetko, od prírodných živlov po zmätené konanie záchrancov, prispievalo k tomu, aby sa požiar rozšíril. Nepoškodené ostali už iba nezastavané časti, zeleninová záhrada, záhrada pred krížovou chodbou… Pre záchranu budov sa už nedalo nič robiť, no stačilo sa vzdať myšlienky na ich záchranu, aby človek mohol všetko pozorovať z bezpečnej vzdialenosti na voľnom priestranstve.

Hľadeli sme na kostol, ktorý teraz už horel pomaly, lebo pre tieto veľké stavby je príznačné, že ich drevené časti zblčia raz-dva a zvyšok potom dokonáva dlhé hodiny, ba niekedy aj celé dni. Celkom inak ešte vtedy horela Budova. Tam bolo horľavého materiálu oveľa viac, oheň, ktorý sa už rozniesol po celom skriptóriu, teraz zachvátil prízemie. Druhé poschodie, kde po stáročia bol až donedávna labyrint, to prakticky už bolo zničené.

„Bola to najväčšia knižnica v celom kresťanskom svete,“ povedal Viliam. „Teraz,“ dodal, „je už Antikrist naozaj blízko, keď mu už nijaká veda nebude klásť prekážky. Koniec koncov dnes v noci sme videli jeho tvár.“

„Tvár koho?“ spýtal som sa ohromený.

„Jorgeho, veru tak. V tej tvári znetvorenej nenávisťou k filozofii som po prvý raz uzrel výzor Antikrista, ktorý nepochádza z pokolenia Júdovho, ako sa nazdávajú ohlasovatelia jeho príchodu, ani z dajakej ďalekej krajiny. Antikrist sa môže zrodiť aj zo zbožnosti, z nadmernej lásky k Bohu alebo k pravde, ako sa kacír rodí zo svätca a posadnutý človek z jasnovidca. Boj sa, Adso, prorokov a tých, čo sú hotoví umrieť za pravdu, lebo obyčajne nechajú mnohých umrieť so sebou, často pred sebou a dakedy aj namiesto seba. Jorge vykonal diabolské dielo, lebo svoju pravdu miloval tak nehanebne, že sa odhodlal na všetko, len aby zničil lož. Bál sa druhej knihy Aristotelovej, lebo tá možno skutočne učila znetvoriť tvár každej pravdy, aby sme sa nestali otrokmi vlastných predstáv. Možnože poslaním toho, kto miluje ľudí, je vyvolávať smiech z pravdy, rozosmiať pravdu, lebo jedinou pravdou je naučiť sa oslobodiť od chorobnej vášne k pravde.“

„Ale, majstre,“ osmelil som sa povedať strápený, „vy teraz takto hovoríte, lebo ste do hĺbky duše ranený. Lenže pravda je, tá pravda, ktorú ste odhalili dnes večer, tá, ku ktorej ste prišli výkladom stôp vyčítaných v minulých dňoch. Jorge zvíťazil, ale vy ste zvíťazili nad ním, lebo ste odkryli jeho intrigy…“

„Intríg v tom nebolo,“ povedal Viliam, „a ja som ich odhalil omylom.“

Toto tvrdenie bolo vnútorne rozporné a ja som nevedel, či Viliam naozaj chcel, aby také bolo. „Ale je pravda, že stopy v snehu viedli k Brunellovi,“ povedal som, „je pravda, že Adelmus spáchal samovraždu, je pravda, že Venantius sa neutopil v dieži, je pravda, že labyrint bol postavený tak, ako ste to predpokladali, je pravda, že do finis Africae sa vchádzalo tak, že sa človek dotkol slova quatuor, je pravda, že tajomná kniha bola od Aristotela… Mohol by som ďalej vyratovať všetky pravdivé veci, ktoré ste odhalili pomocou svojej vedy…“

„Nikdy som nepochyboval o pravdivosti znakov, Adso, tie sú tým jediným, čo človek má, aby sa mohol orientovať vo svete. To, čo som nepochopil, boli vzťahy medzi nimi. K Jorgemu som došiel podľa apokalyptickej schémy, ktorá sa ukazovala ako platná na všetky zločiny, a predsa bola náhodná. K Jorgemu som došiel tým, že som hľadal pôvodcu všetkých zločinov, a potom sme zistili, že každý zločin mal v podstate iného pôvodcu alebo nemal žiadneho. K Jorgemu som dospel tak, že som sledoval plán dajakej zvrátenej, no logicky uvažujúcej mysle, a nijakého plánu v tom nebolo, či vlastne Jorgemu jeho začiatočný plán prerástol cez hlavu a potom už nasledoval celý rad príčin a spolupríčin a vzájomne si odporujúcich príčin, ktoré ďalej pôsobili podľa vlastných zákonitostí a vytvárali vzťahy, ktoré už nezáviseli od nijakého plánu. Kde je tu potom všetka moja múdrosť? Zanovito som šiel za vidinou poriadku, keď som mal dobre vedieť, že vo svete nijakého poriadku niet.“

„Ale tým, že ste si tie pomýlené poriadky predstavovali, ste predsa len čosi našli…“

„Povedal si čosi veľmi pekné, Adso, ďakujem ti. Poriadok, ktorý si naša myseľ predstavuje, je ako sieť alebo rebrík, ktorý sa zbíja preto, aby sa dačo dalo dosiahnuť. Ale potom treba rebrík odhodiť, lebo sa ukáže, že aj keď poslúžil, nemal zmysel. Er muoz gelîchesame die Leiter abewerfen, sô Er an ir ufgestigen ist… (Er muoz… – Musí hneď rebrík odhodiť, len čo po ňom vyjde.) Tak sa to vraví?“

„Tak to znie v mojej materčine. Kto to povedal?“

„Jeden mystik z tvojich končín. Kdesi to napísal, ale nepamätám si kde. A ani netreba, aby ten rukopis raz dakto našiel. Jediné použiteľné pravdy sú nástroje, ktoré treba zahodiť.“

„Vy si nemáte čo vyčítať, urobili ste, čo bolo vo vašich možnostiach.“

„Práve ľudské možnosti sú tým, čoho je málo. Je veľmi ťažké zmieriť sa s myšlienkou, že vo svete nijaký poriadok byť nemôže, lebo by to urážalo slobodnú Božiu vôľu a Božiu všemohúcnosť. A tak je Božia sloboda naším odsúdením alebo aspoň odsúdením našej pýchy.“

Prvý a posledný raz v živote som sa opovážil vysloviť teologickú dedukciu: „Ako však môže jestvovať nevyhnutná bytosť celá pozostávajúca z možností? Aký je potom rozdiel medzi Bohom a prvotným chaosom? Tvrdiť, že Boh je absolútne všemocný a vo svojich rozhodnutiach absolútne slobodný, nie je vlastne to isté, čo dokazovať, že Boh neexistuje?“

Viliam sa na mňa pozrel, no jeho tvár neodrážala nijaký pocit, a povedal: „Ako by mohol učenec odovzdávať ďalej svoje poznanie, keby na tvoju otázku odpovedal kladne?“ Nepochopil som zmysel jeho slov.

„Chcete tým povedať,“ opýtal som sa, „že by už nebolo nijakého poznania, ktoré by bolo možné prijať a odovzdať ďalej, keby chýbalo samo kritérium pravdy, alebo že by ste nemohli odovzdať to, čo poznáte, keďže ostatní by vám to nedovolili?“

V tej chvíli sa s ohromným rachotom zrútila časť strechy na dormitóriu a vychrlila do výšky mračno iskier. Popri nás so žalostným bľakotom prebehol kŕdlik oviec a kôz, čo blúdili po dvore. V hlúčiku a s krikom prebehli okolo aj sluhovia a len-len že nás nepošliapali.

„Je tu priveľký zmätok,“ povedal Viliam. „Non in commotione, non in commotione Dominus.“ (Non in commotione… – Nie v zmätku, nie v zmätku je Pán)

POSLEDNÉ FOLIO

Opátstvo horelo tri dni a tri noci a nič nepomohli posledné pokusy o jeho záchranu. Už ráno siedmeho dňa nášho tamojšieho pobytu, keď si už všetci, čo to prežili, uvedomili, že žiadnu z budov už nemožno zachrániť, keď sa na najkrajších stavbách zrútili vonkajšie múry a keď kostol, akoby sa schúlil sám do seba, pohltil svoju vežu, vtedy už každý stratil silu bojovať proti Božiemu trestu. Čoraz ustatejší bol beh za niekoľkými zvyšnými vedrami vody, kým ešte pokojne horela kapitulná sieň aj s opátovým honosným príbytkom. Dávno predtým, ako oheň dosiahol samý kraj stavania s rozličnými dielňami, sluhovia zachránili toľko náradia, koľko len vládali, a radšej išli prehľadávať vrch, aby pozháňali aspoň časť dobytka, ktorý v nočnom zmätku ušiel za hradby.

Videl som, ako sa poniektorí paholci odvážili vojsť do toho, čo ostalo z kostola: dovtípil som sa, že sa chcú dostať do krypty s pokladom, a ešte skôr, ako ujdú, uchmatnúť zopár vzácnych predmetov. Neviem, či sa im to podarilo, či krypta už nebola zrútená, či sa tí oplani pri svojom pokuse neprepadli do útrob zeme.

Vtedy sa už zbiehali aj ľudia z dediny, prichádzali na pomoc alebo aby si tiež nahrabali akú-takú korisť. Mŕtvi poväčšine ostali pod žeravými zrúcaninami. Na tretí deň, keď už ranení boli ošetrení a mŕtvi, ktorí ostali na voľnom priestranstve, už boli pochovaní, mnísi a všetci ostatní pozbierali svoje veci a opustili ešte vždy dymiacu planinu ako prekliate miesto. Neviem, kam sa rozišli.

Viliam a ja sme odišli odtiaľ na dvoch muloch, ktoré sme našli v lese a ktoré sme pokladali za res nullius. (res nullius – vec nikoho) Zamierili sme na východ. Znova sme došli do Bobbia a tam sme sa dozvedeli o cisárovi zlé správy. Po príchode do Ríma sa dal ľudu korunovať. Keďže teraz už akúkoľvek dohodu s Jánom pokladal za nemožnú, dal zvoliť protipápeža Mikuláša V. Marsilius bol vymenovaný za duchovného námestníka Ríma, z jeho viny alebo z jeho slabosti sa tam však odohrávali veľmi smutné veci, o ktorých sa mi ťažko rozpráva. Mučili tam kňazov verných pápežovi, jedného augustiniánskeho priora hodili na Kapitole do jamy s levmi. Marsilius a Ján z Jandunu vyhlásili Jána za kacíra a Ľudovít ho odsúdil na smrť. Lenže cisár zle vládol, znepriatelil si miestnych pánov, vykrádal štátnu pokladnicu. Ako sme počúvali tieto správy, tak sme postupne odďaľovali náš odchod do Ríma. Pochopil som, že Viliam sa nechce stať svedkom udalostí, ktoré ho oberali o nádeje.

Keď sme napokon došli do Pomposy, dozvedeli sme sa, že Rím sa proti Ľudovítovi vzbúril a ten sa opäť stiahol hore k Pise, medzitým čo sa do pápežského mesta triumfálne vracali Jánovi legáti.

Medzičasom si Michal z Ceseny uvedomil, že jeho prítomnosť v Avignone nevedie k žiadnemu výsledku. Začal sa strachovať o svoj život, až napokon odtiaľ ušiel a v Pise sa pridal k Ľudovítovi. Cisár stratil aj podporu Castruccia, pána Lukky a Pistoie, ktorý medzitým zomrel.

Skrátka, predvídajúc udalosti a vediac, že Bavor sa presunie do Mníchova, zmenili sme smer a rozhodli sme sa prísť ta pred ním, a to aj preto, lebo Viliam vybadal, že Taliansko sa mu stáva neistým. V nasledujúcich mesiacoch a rokoch Ľudovít videl, ako sa aliancia ghibelínskych pánov rozpadáva, a protipápež Mikuláš sa rok po zvolení vzdal Jánovi a predstúpil pred neho s povrazom na krku.

Keď sme dorazili do Mníchova, musel som sa so svojím dobrým majstrom v prehojných slzách rozlúčiť. Jeho osud bol neistý a moji rodičia si želali, aby som sa vrátil do Melku. Od tej tragickej noci, keď mi Viliam nad zrúcaninami opátstva odhalil svoju malomyseľnosť, sme už o tom nehovorili, akoby sme sa boli mlčky dohodli. A nezmienili sme sa o nej ani pri našej bolestnej rozlúčke.

Môj majster mi dal mnoho dobrých rád ohľadne môjho ďalšieho štúdia a daroval mi šošovky, ktoré mu vyrobil Mikuláš, keďže on mal opäť vlastné. Som vraj ešte mladý, ale jedného dňa sa mi zídu (a veru ich aj mám na nose, keď píšem tieto riadky). Potom ma silno, otcovsky nežne objal a prepustil ma.

Nikdy som ho už nevidel. Oveľa neskôr som sa dozvedel, že zomrel za veľkého moru, ktorý zúril v Európe okolo polovice tohto storočia. Neprestajne sa modlím, aby Boh prijal jeho dušu a odpustil mu mnohé prejavy pýchy, ku ktorým ho viedol jeho hrdý rozum.

Po rokoch, už ako zrelý muž, som mal príležitosť z poverenia svojho opáta vykonať cestu do Talianska. Neodolal som pokušeniu a pri návrate som urobil dlhú odbočku a navštívil som to, čo z opátstva ostalo.

Dve dediny na úpätí vrchu sa vyľudnili, okolité polia boli neobrobené. Vyšiel som až hore na planinu a mojim plačom zvlhnutým očiam sa naskytol obraz skazy.

Z veľkých a prekrásnych stavieb, ktoré kedysi zdobili toto miesto, zostali iba roztratené zrúcaniny tak ako v meste Ríme pamätníky starých pohanov. Zvyšky múrov, stĺpy, nemnohé zachované staviská zarástli brečtanom. Každý kúsok zeme zaplienila burina a už sa ani len nedalo uhádnuť, kde kedysi boli záhrady a kvetinové záhony. Rozoznať sa dal iba cintorín podľa niekoľkých náhrobníkov, ktoré ešte čneli zo zeme. Jedinou známkou života boli dravé vtáky vysoko nad zemou, loviace hady a jašteričky, ktoré sa ako baziliškovia ukrývali medzi kameňmi alebo sa mihali po múroch. Z kostolného portála sa zachovalo iba niekoľko plesňou zožratých častí. Z tympanónu ostala polovica, ešte som na nej rozoznal ľavé oko Krista na tróne, roztvorené nečasmi a zatiahnuté špinavým lišajníkom a kúsok levovej hlavy.

Budova ešte stála okrem južného múra, ktorý sa zrútil, a zdalo sa, že vzdoruje zubu času. Dve vonkajšie bašty nad strminou vyzerali takmer nedotknuté, ale všetky okná boli ako prázdne očné jamky a ich slizkými slzami boli zhnité popínavé rastliny. Vnútri sa zničené dielo umelcových rúk miešalo s dielom prírody a z kuchyne cez rozškerené poschodia a strechu, ktoré sa zrútili ako padlí anjeli, vzlietal pohľad k šíremu nebu. A všetko, čo sa nezelenalo machom, bolo ešte čierne od dymu spred niekoľkých desaťročí.

Pri prehrabávaní zboreniska som kde-tu nachádzal útržky pergamenu, ktoré popadali zo skriptória a z knižnice a uchovali sa ako poklady zahrabané v zemi; začal som ich zbierať, akoby som mal znova poskladať dokopy listy nejakej knihy. Potom som zbadal, že v jednej bašte ešte stúpajú do skriptória takmer neporušené, no nebezpečné točité schody a že odtiaľ sa po navŕšenej hŕbe trosiek dá vyškriabať do úrovne knižnice, z tej však ostala len akási pavlač, ťahajúca sa popri vonkajších múroch a všade otvorená do prázdna.

Pri jednom kuse múra som našiel skriňu, ešte akoby zázrakom stála pri stene, prehnitá od vody a prežratá chrobačou, a neviem ako unikla ohňu. Bolo v nej ešte zopár listov. Ďalšie zdrapy pergamenu som vykutral dolu v troskách. Bola to úbohá žatva, ale venoval som jej celý deň, akoby mi tie disiecta membra (disiecta membra – nesúvislé časti) knižnice mali vydať akési posolstvo. Niektoré útržky pergamenu boli vyblednuté, na iných bolo vidieť tieň obrázka a miestami sa zjavilo aj slovo-dve. Zavše som našiel aj listy, na ktorých sa ešte dali prečítať celé vety, častejšie som však nachádzal neporušené väzby, ktoré uchránili kovové platničky… Prízraky kníh, ktoré zvonka vyzerali ešte zdravé, ale zvnútra boli načisto vyžraté: a predsa sa ešte kde-tu zachovala polovička listu, črtal sa incipit, záhlavie…

Zozbieral som všetky relikvie, ktoré som ponachodil, a naplnil som nimi dva cestovné vaky, nechal som tam aj potrebné veci, len aby som zachránil ten úbohý poklad.

Na spiatočnej ceste a neskôr v Melku som hodiny a hodiny strávil tým, že som sa tie zvyšky pokúšal rozlúštiť. Často som podľa nejakého slova alebo zachovaného obrázku spoznal, o aké dielo ide. Keď som časom našiel iné kópie týchto kníh, s láskou som ich študoval, akoby mi v nich osud bol zanechal odkaz, akoby to, že som spoznal zničenú kópiu, bolo jasným nebeským znamením, ktoré mi hovorí: ‚Tolle et lege!‘ (Tolle et lége! – Vezmi si a čítaj!) Na konci mojej trpezlivej rekonštrukcie sa mi ukázala akási malá knižnica, znak tej veľkej, ktorá nenávratne zmizla, knižnica pozostávajúca z úryvkov, citátov, neúplných súvetí, kýpťov kníh.

Čím dlhšie čítam tento súpis, tým väčšmi sa presviedčam, že je dielom náhody a neobsahuje nijaké posolstvo. No tie neúplné stránky ma odvtedy sprevádzali po celý život, často som do nich pozeral ako do orákula, až mám pocit, že to, čo som napísal na týchto listoch, ktoré ty, môj neznámy čitateľ, budeš čítať, je len akýsi centón, obrazová báseň, obrovský akrostich, ktorý hovorí a opakuje iba to, čo mi tie zlomky napovedali, a vlastne ani neviem, či som až doteraz ja rozprával o nich, alebo oni rozprávali mojimi ústami. No nech je už pravdou jedno alebo druhé, čím dlhšie sám sebe odriekam príbeh, ktorý sa z nich zrodil, tým menej chápem, či sú v ňom nejaké nitky presahujúce prirodzený sled udalostí a čias, v ktorých sú zreťazené. A starému mníchovi na prahu smrti ťažko padne, ak nevie, či list, ktorý napísal, obsahuje nejaký skrytý zmysel, či je tých zmyslov viac, či ich je mnoho, alebo nie je žiadny.

Ale táto moja neschopnosť vidieť je možno spôsobená tieňom, ktorý blížiaca sa veľká temnota vrhá na zošedivený svet.

Est ubi gloria nunc Babylonia? (Est ubi gloria… – Kde je teraz sláva Babylonu?) Kdeže sú lanské snehy? Zem tancuje tanec smrti. Zavše sa mi zdá, že po Dunaji plávajú lode plné šialencov a smerujú do neznáma.

Neostáva mi iné ako mlčať. O quam salubre, quam iucundum et suave est sedere in solitudine et tacere et loqui cum Deo! (O quam salubre… – Ó, aké prospešné, aké zábavné a sladké je sedieť osamote, mlčať a rozprávať sa s Bohom) O krátky čas sa spojím so svojím počiatkom a dnes už neverím, že je to Boh slávy, o ktorom mi rozprávali opáti mojej rehole, ani Boh radosti, ako verili vtedajší minoriti, a možno ani Boh zmilovania. Gott ist ein lautes Nichts, ihm rührt kein Nun noch Hier… (Gott ist ein lautes Nichts… – Boh je číre Nič, netýka sa ho nijaké teraz a nijaké tu) Čoskoro sa vnorím do tejto širokánskej, úplne rovnej a nezmerateľnej púšte, ktorej skutočne zbožné srdce s plesaním podľahne. Prepadnem sa do Božej temnoty, do nemého ticha a do neopísateľnej jednoty a pri tomto prepadnutí zanikne každá rovnakosť a nerovnakosť a v tej priepasti môj duch stratí sám seba, nebude už vedieť, čo je rovnaké a čo nerovnaké, ani nič iné: budú zabudnuté všetky rozdiely, budem v prazáklade, v tichej púšti, kde nikdy niet nijakej rozličnosti, v intímne, kde nikto nie je na svojom mieste. Padnem do tichej a neobývanej božskosti, kde niet ani diela, ani obrazu.

V skriptóriu je zima, bolí ma palec. Nechávam tento spis neviem komu ani neviem o čom: stat rosa pristina nomine, nomina nuda tenemus. (stat rosa… – niekdajšia ruža je dnes už len menom, len holé mená máme v pamäti.)

POZNÁMKY K MENU RUŽE

Rosa que al prado, encarnada,

te ostentas presuntüosa,

de grana y carmín baňada

campa lozana y gustosa;

pero no, que siendo hermosa

también serás desdichada.

Juana Inéz de la Cruz

Ruža, ktorá na trávniku

vystavuješ hrdé tvary,

karmínom sa bronieš v kríku,

nech len krása tvoja žiari;

no hoci v nej nemáš páry,

tiež len speješ ku zániku.

Názov a zmysel diela

Odvtedy ako som napísal Meno ruže, dostávam veľa listov, v ktorých sa ma čitatelia pýtajú, čo značí záverečný latinský hexameter a prečo sa stal názvom knihy. Odpovedám, že je to verš z De comptu mundi Bernarda Morlanského, benediktína z 12. storočia, ktorý písal variácie na tému ubi sunt (odkiaľ je neskôr Villonovo mais ou sont les neiges d’antan) (Jaj, kdeže lanské snehy sú – refrén z Balady o dámach dávnych čias. Podľa jazykovej interpretácie J. Felixa preložil J. Smrek (p. F. Villon, Dielo, vyd. Tatran 1981).), ibaže bežný topos (niekdajší mocnári, slávne mestá, krásne princezné, všetko sa pominie) doplnil o myšlienku, že z toho všetkého nám ostávajú len číre mená. Pripomínam, že keď Abélard chcel dokázať, že jazyk môže pomenúvať tak veci, ktoré zanikli, ako aj veci nejestvujúce, ako príklad používal výrok nulla rosa est. Záver nech si čitateľ urobí sám.

Rozprávač nemá svoje dielo vykladať, v opačnom prípade by nebol napísal román, ktorý je sám prístrojom na výrobu interpretácií. Lenže jednou zo základných prekážok uskutočnenia tohto vzácneho predsavzatia je práve skutočnosť, že román musí mať nejaký názov.

A názov je, bohužiaľ, už interpretačným kľúčom. Človek sa neubráni sugestívnosti názvov ako Červený a čierny či Vojna a mier. Najväčší ohľad na čitateľa berú názvy, ktoré sa redukujú na meno eponymického hrdinu, ako napríklad David Copperfield či Robinson Crusoe, ale aj odkaz na eponymum môže byť nevhodným autorovým zásahom. Otec Goriot upriamuje čitateľovu pozornosť na postavu zostarnutého otca, kým román je aj príbehom o Rastignacovi alebo o Vautrinovi alias Collinovi. Azda najlepšie je byť poctivo nepoctivým ako Dumas, lebo je jasné, že Traja mušketieri sú v skutočnosti príbehom toho štvrtého. To je však zriedkavý prepych a autor si ho môže dovoliť vari len omylom.

Môj román mal iný pracovný názov, Opátstvo zločinu. Zavrhol som ho, lebo by upriamoval čitateľovu pozornosť iba na kriminálnu zápletku a záujemcov o dejom nabité príbehy mohol neprávom podnietiť, aby sa vrhli na knihu, ktorá by ich sklamala. Mojím snom bolo dať knihe názov Adso z Melku. Názov celkom neutrálny, lebo Adso je ustavične rozprávačom. Naši vydavatelia však nemajú radi vlastné mená, ešte aj názov Fermo a Lucia (Pôvodný názov románu Alessandra Manzoniho (1785-1873) Snúbenci (I promessi sposi, 1827). Do slov. preložil J. Máček, 3. vyd. Tatran 1975.) sa dostal do sveta pozmenený a iných príkladov je iba málo, ako Lemmonio Boreo, Rubé či Metello (Romány od Ardenga Sofficiho (1879-1964), Giuseppe Antónia Borgeseho (1882-1952) a Vasca Pratoliniho (nar. r. 1913) )… V porovnaní s légiami sesterníc Betty, Bary Lyndonov, Armancí a Tomov Jonesov, zaľudňujúcich iné literatúry, je to pramálo.

Názov Meno ruže sa mi vynoril v mysli takmer náhodou a zapáčil sa mi, lebo ruža je symbolická figúra taká nabitá významami, až nemá takmer nijaký: mystická ruža; a ruža žila to, čo ruže žijú; vojna dvoch ruží; (Boj o anglický trón v r. 1455-1458 medzi dvoma vetvami rodu Plantagenetovcov, z ktorých jedna mala v erbe červenú a druhá bielu ružu.) ruža je ruža je ruža je ruža; (Verš americkej spisovateľky Gertrudy Steinovej.) rytieri ružového kríža; (Tajný učený spolok zo 17. a 18. stor.) vďaka za prekrásne ruže; ó, svieža ruža voňavá. (Úvodný verš z básne sicílskeho básnika Ciela d’Alcamo (1. pol. 13. stor.). Do slov. ju preložil V. Turčány (p. antalógiu talianskej ľúbostnej poézie Vy jasné sladké vlny, Smena 1978).) Čitateľ tým bol správne nasmerovaný na falošnú stopu, nemohol si zvoliť nijaký výklad, a keby aj bol prišiel na možné nominalistické interpretácie záverečného verša, dostal sa k nemu až na konci, keď si už vybral ktovieaké iné výklady. Názov má čitateľa zmiasť, nie v jeho názoroch urobiť poriadok.

Pre autora románu niet väčšieho potešenia, ako keď odhalí také spôsoby čítania textu, na aké nemyslel a aké mu vnukajú čitatelia. Keď som písal teoretické diela, mal som k recenzentom postoj sudcu: pochopili, čo som chcel povedať, alebo nie? Pri románe je to celkom inak. Nehovorím, že autor nemá zistiť, čo sa podľa jeho mienky číta chybne, ale v každom prípade by mal mlčať, nech proti tomu namietajú iní, vychádzajúc z textu. Napokon, veľká väčšina interpretácií textu dovoľuje odhaliť významové súvislosti, na ktoré autor nemyslel. Ale čo to značí, že som na ne nemyslel?

Francúzska bádateľka Mireille Calleová Gruberová objavila jemnú slovnú hru, ktorá spája výraz semplici vo význame obyčajní ľudia a semplici vo význame liečivé rastliny, a potom zisťuje, že hovorím o „zlej zeline“ kacírstva. Na to môžem odpovedať, že termín semplici je v obidvoch prípadoch vlastný literatúre tých čias, tak ako aj výraz „zlá zelina“. Na druhej strane som zas dobre poznal Greimasov príklad o dvojitej izotopii, ktorá vzniká, keď sa zelinkár definuje ako amico dei semplici (priateľ obyčajných ľudí, priateľ liečivých rastlín). Vedel som, či nevedel, že sa pohrávam so slovami? Dnes to už nezaváži, text je tu a sám vytvára významové súvislosti.

Pri čítaní recenzií románu mi naskakovali zimomriavky z pocitu zadosťučinenia, keď som narazil na kritika (a prvými boli Ginevra Bompianiová a Lars Gustaffson) citujúceho repliku, ktorú vyslovil Viliam na konci inkvizičného procesu (str. 351) „Čo vás na čistote najviac desí?“ pýta sa Adso. A Viliam odpovedá: „Náhlivosť.“ Veľmi som mal a ešte vždy mám rád tieto dva riadky. Lenže potom ma jeden čitateľ upozornil, že na nasledujúcej strane Bernard Gui, keď celáriovi hrozí mučením, hovorí: „Spravodlivosť nemá naponáhlo, ako si to mysleli pseudoapoštoli, a spravodlivosť Božia môže čakať aj veky.“ Čitateľ sa ma oprávnene opýtal, do akého vzťahu som chcel dať náhlivosť, ktorej sa bojí Viliam, s nedostatkom náhlivosti, ktorú velebí Bernard. Vtedy som si uvedomil, že sa stalo čosi znepokojujúce. Výmena replík medzi Adsonom a Viliamom v rukopise nebola. Tento krátky rozhovor som doplnil v korektúrach; kvôli vyváženosti som potreboval voviesť do textu ešte jeden rytmický predel, skôr ako dám slovo Bernardovi. A samozrejme, keď som dával nenávidieť náhlivosť Viliamovi (a robil som to z hlbokého presvedčenia, preto sa mi aj tá replika veľmi páčila), celkom som zabudol, že krátko nato hovorí o náhlivosti Bernard. Ak si prečítate Bernardovu repliku bez Viliamovej, je to iba ustálené slovné spojenie, tvrdenie, aké by sme čakali od sudcu, hotová výpoveď typu „zákon je rovnaký pre všetkých“. Žiaľ, náhlivosť, o ktorej hovorí Bernard, v porovnaní s tou, o ktorej hovorí Viliam, zákonite vyvoláva významovú súvislosť a čitateľ sa právom pýta, či tí dvaja hovoria to isté a či negatívny postoj k náhlivosti, ktorý vyjadruje Viliam, nie je trocha odlišný od Bernardovho. No text je tu a pôsobí sám. Či už chcem, alebo nie, je to otázka, dvojznačná provokácia a ja sám som v rozpakoch, ako vyložiť to protirečenie, hoci chápem, že sa tam tají nejaký význam (a možno aj viacero).

Po dopísaní diela by mal autor umrieť, aby textu neprekážal v ceste.

Rozprávať o tvorivom procese

Autor nemá svoje dielo vykladať. Môže však hovoriť, prečo a ako ho písal. Takzvané poetiky nepomáhajú vždy pochopiť dielo, ktoré ich inšpirovalo, lež pomáhajú pochopiť, ako sa rieši technický problém tvorenia diela.

Poe vo svojej Filozofii kompozície rozpráva, ako písal Havrana. Nehovorí nám, ako ho máme čítať, ale aké úlohy si vytýčil, aby dosiahol poetický účinok. A básnický účinok by som definoval ako schopnosť textu plodiť vždy nové výklady a nikdy sa celkom nevyčerpať.

Kto píše (maľuje, kreše sochy alebo komponuje hudbu), ten vždy vie, čo robí a čo ho to stojí. Vie, že musí vyriešiť nejaký problém. Môžbyť, že východiskové danosti sú nejasné, impulzívne, neodbytné, iba akási túžba alebo spomienka. No problém sa rieši potom pri písacom stole tak, že človek skúma materiál, s ktorým pracuje – materiál, ktorý odhaľuje svoje prirodzené zákony, ale súčasne nesie v sebe aj spomienku na kultúru, ktorou je prestúpený (intertextuálne ozveny).

Keď autor hovorí, že písal v záchvate inšpirácie, klame. Genius is twenty per cent inspiration and eighty per cent perspiration.

Lamartine o jednej svojej slávnej básni – už si nepamätám ktorej – napísal, že ju zložil na jeden dúšok za nočnej búrky v lese. Po jeho smrti sa našli rukopisy s opravami a verziami a zistilo sa, že je to azda „najvytrápenejšia“ báseň celej francúzskej literatúry.

Keď spisovateľ (alebo umelec vôbec) vraví, že tvoril, nemysliac na zásady tvorivého procesu, chce tým len povedať, že pracoval bez toho, aby si uvedomoval, že tie zásady pozná. Dieťa správne rozpráva materinským jazykom, ale jeho gramatiku by napísať nevedelo. Lenže pravidlá jazyka nepozná iba gramatik, veľmi dobre ich pozná aj dieťa, len o tom nevie: gramatik je iba ten, kto vie, prečo a ako to dieťa ten jazyk pozná.

Rozprávať o tom, ako autor písal, neznačí dokazovať, že písal „dobre“. Poe hovoril, že „jedna vec je účinok diela a druhá poznanie tvorivého procesu“. Keď nám Kandinsky alebo Klee rozprávajú, ako maľujú, nehovoria nám, že jeden je lepší ako druhý. Keď Michelangelo vraví, že kresať značí vyslobodiť postavu, ktorá je už skrytá v kameni, nehovorí nám, či je vatikánska Pieta lepšia než Pieta Rondanini alebo nie. Najlepšie stránky o umeleckom procese neraz napísali menší umelci, ktorí dosahovali skromné výsledky, ale vedeli dobre uvažovať o vlastných tvorivých postupoch, napríklad Vasari, Horatio Greenough, Aaron Copland…

Pochopiteľne, že stredovek

Napísal som román, lebo sa mi tak zachcelo. Myslím, že je to dostatočný dôvod. Človek má od prírody záľubu v rozprávaní. Začal som písať v marci 1978, viedla ma k tomu predstava v zárodkovom štádiu. Mal som chuť otráviť nejakého mnícha. Myslím, že román sa rodí z takejto predstavy, zvyšok je dužina, ktorá sa postupne k nej pridáva. Ten nápad však musel byť staršieho dáta. Neskôr som našiel zošit datovaný rokom 1975, kde som si spísal zoznam mníchov akéhosi bližšie neurčeného kláštora. Nič inšie. Najprv som začal čítať Orfilov Traité des poisons, ktorý som si kúpil pred dvadsiatimi rokmi v akomsi antikvariáte na nábreží Seiny jedine z vernosti Huysmansovi (Là bas). Keďže mi ani jeden jed nevyhovoval, požiadal som istého priateľa biológa, aby mi poradil nejaký chemický prostriedok, ktorý by mal určité vlastnosti (aby sa vstrebával pokožkou pri narábaní s nejakým predmetom). List, v ktorom mi odpísal, že nijaký taký jed, čo by mi vyhovoval, nepozná, som hneď zničil, lebo ak sa takéto dokumenty čítajú v inom kontexte, mohli by človeka priviesť na šibenicu.

Pôvodne mali moji mnísi žiť v súčasnom kláštore (uvažoval som o mníchovi detektívovi, ktorý by čítal Il Manifesto (Ľavicový denník, do ktorého Eco prispieval v r. 1971-1974.) ). No keďže kláštor alebo opátstvo ešte vždy žije z množstva spomienok na stredovek, začal som sa prehŕňať vo svojom archíve medievalistu uloženého na zimný spánok (roku 1956 som vydal knihu o stredovekej estetike, ďalších sto strán na túto tému roku 1969, popritom zopár príspevkov, roku 1962 som sa vrátil k stredovekej tradícii v práci o Joyceovi a napokon roku 1972 som publikoval rozsiahlu štúdiu o Apokalypse a ilumináciách v komentári Beata z Liébany: teda stredovek bol v tom vždy). Prišiel mi pod ruku bohatý materiál (kartotéka, fotokópie, poznámkové zošity), ktorý sa mi nazbieral od roku 1952 a mal slúžiť iným, ešte veľmi nejasným cieľom: na napísanie dejín netvorov, na analýzu stredovekých encyklopédií alebo na vypracovanie teórie zoznamu… Napokon som si povedal, že ak je už stredovek mojím každodenným imaginárnym priestorom, najlepšie bude napísať román odohrávajúci sa priamo v stredoveku. Ako som už povedal v nejakom interview, prítomnosť poznám iba z televíznej obrazovky, kým stredovek z priamej skúsenosti. Keď sme si v prírode robievali vatru, žena ma obviňovala, že neviem vnímať iskry poletujúce medzi stromami a krúžiace okolo svetelných prúdov. Keď si potom prečítala kapitolu o požiari, povedala: „Tak ty si sa na tie iskry díval!“ Odvetil som: „Nie, ale viem, ako by ich videl stredoveký mních.“

Pred desiatimi rokmi som sa v liste, ktorý som poslal vydavateľovi spolu so svojím komentárom ku komentáru k Apokalypse od Beata z Liébany (vyd. Franco Maria Ricci), vyznal: „Nech je, ako chce, narodil som sa nato, aby som prenikal do tajomstiev symbolických lesov, v ktorých žijú jednorožce a grifóny, a porovnával ihlanovité a štvorcové štruktúry katedrál s hrotmi exegetickej zlomyseľnosti zahalenej v nevyvrátiteľných formulách Summúl, blúdil medzi Slamenou uličkou (Por. Dante Alighieri, Božská komédia. Raj, X. spev, 137 verš. Do slov. preložil V. Turčány, Tatran 1986.) a cisterciánskymi chrámovými loďami, oddával sa príjemným debatám s učenými a vznešenými clunyjskými mníchmi pod dohľadom telnatého racionalistu Akvinského, pokúšaný Honoriom Augustodunským, jeho zemepisnými údajmi, založenými na fantázii, v ktorých jedným dychom vysvetľuje, quare in pueritia coitus non contingat, (Prečo sa v chlapčenskom veku nedá dosiahnuť súlož.) ako sa dá dostať na Stratený ostrov a ako možno chytiť baziliška iba pomocou vreckového zrkadla a pevnej viery v Bestiarius.

Táto záľuba a vášeň ma nikdy neopustili, aj keď som sa neskôr z morálnych a materiálnych pohnútok dal na iné chodníčky (robiť medievalistiku si často vyžaduje značné peniaze a možnosť chodiť po knižniciach na vzdialených miestach a robiť mikrofilmy nedostupných rukopisov). A tak sa stredovek stal ak už nie mojím povolaním, tak aspoň mojím koníčkom – a mojím trvalým pokušením, vidím ho vo všetkom, čím sa zaoberám, aj vo veciach, ktoré na stredoveké nevyzerajú, a predsa také sú.

Utajené prázdniny pod klenbami katedrály v Autune, kde dnes opát Grivot píše príručky o diablovi zaváňajúce sírou, vidiecke extázy v Moissacu a v Conques, kde mi učarili starci z Apokalypsy a diabli, ktorí vrhajú do vriacich kotlov zatratené duše, a súčasne povznášajúce čítanie stránok osvieteného mnícha Bedu, hľadanie rozumovej opory u Occama, aby som pochopil tajomstvo Znaku tam, kde je Saussure ešte nejasný. A tak ďalej, s neprestajnou túžbou za Peregrinatto Sancti Brandani, (Putovanie svätého Brandana) kontrola nášho myslenia Knihou z Kellsu, (Rukopis štyroch evanjelií iluminovaný okolo r. 800 v írskom kláštore v Kellse.) opätovné zvažovanie, čo z Borgesa je už v keltských kenningars, vzťahy medzi mocou a ovládanými poslušnými masami v zápiskoch biskupa Sugera…“ (Opát v Cluny, ktorý rekonštrukciou chrámu Saint Denis r. 1137 udal nový smer v kresťanskej architektúre a výtvarnom umení.)

Maska

Pravdu povediac, rozhodol som sa nielen rozprávať o stredoveku. Rozhodol som sa rozprávať v stredoveku, a to ústami vtedajšieho kronikára. Bol som začínajúcim prozaikom a na prozaikov som až dovtedy hľadel z opačnej strany barikády. Hanbil som sa rozprávať. Cítil som sa ako divadelný kritik, ktorý sa naraz ocitne na vysvietenej rampe pred očami ľudí, s ktorými až dovtedy sedel v hľadisku.

Možno povedať: „Bolo krásne ráno na konci novembra“, a necítiť sa pritom ako Snoopy? Ale čo, keby som to nechal hovoriť priamo Snoopyho? Čiže keby to „bolo krásne ráno…“ hovoril niekto taký, čo má na to právo, lebo v jeho časoch sa to tak robilo? Jednoducho, potreboval som masku.

Dal som sa čítať stredovekých kronikárov, znova som čítal aj veci už prečítané, aby som si osvojil ich rytmus a úprimnosť ich prejavu. Budú hovoriť namiesto mňa a ja sa zbavím pochybností. Pochybností síce áno, ale nie intertextuálnych ozvien. Tak som objavil to, čo spisovatelia vždy vedeli (a čo nám aj veľa ráz povedali): knihy vždy rozprávajú o iných knihách a každý príbeh rozpráva o príbehu, ktorý už bol vyrozprávaný. Vedel to Homér, vedel to Ariosto, o Rabelaisovi či o Cervantesovi ani nehovoriac. Preto sa môj príbeh nemohol začať inak než objaveným rukopisom, a aj to malo byť citovaním (pochopiteľne). Tak som hneď napísal úvod a svoje rozprávanie som vložil do štvrtej truhlice, čiže do troch iných rozprávaní: ja vravím, že Valet hovorí, že Mabillon rozpráva, že Adso povedal…

Už som nemal nijaké obavy. A vtedy som s písaním prestal, rok som nič nepísal. Prestal som, lebo som prišiel na to, čo som už vedel (a vie to každý), ale čo som pochopil lepšie až pri práci.

Prišiel som na to, že v prvej fáze román nemá nič spoločné so slovami. Písať román, to je záležitosť kozmologická, ako je tá, o ktorej rozpráva Genesis (nejaký vzor si predsa len treba vybrať, povedal Woody Allen).

Román ako kozmologická záležitosť

Mám tu na mysli, že na to, aby mohol človek rozprávať, si v prvom rade musí vybudovať nejaký svet, podľa možnosti zariadený až do posledných podrobností. Keby som si stvoril rieku, dva brehy a na ľavý usadil rybára a tomu prisúdil výbušnú povahu a neveľmi čistý trestný register, mohol by som začať písať, prenášajúc do slov to, čo nemôže nenastať. Čo robí rybár? Loví ryby (a hneď je tu celý rad viac-menej nevyhnutných úkonov). A čo príde potom? Ryby alebo berú, alebo neberú. Ak berú, rybár čosi uloví a potom si ide spokojne domov. Koniec príbehu. Ak neberú, možno sa nazlostí, keďže je hnevlivý. Možno od zlosti doláme udicu. Nie je to ktoviečo, ale predsa je to akýsi náčrt. Jedno indické príslovie hovorí: „Sadni si na breh rieky a čakaj, onedlho okolo teba prepláva mŕtvola tvojho nepriateľa.“ A čo keby dolu prúdom naozaj plávala mŕtvola – keďže táto možnosť je už zahrnutá do intertextuálneho priestoru rieky? Nezabúdajme, že náš rybár nemá čistý trestný register. Bude chcieť riskovať, že môže mať z toho vytriasačky? Čo urobí? Ujde, bude sa robiť, že mŕtvolu nevidí? Bude ho omínať svedomie? Veď koniec-koncov je to mŕtvola človeka, ktorého nenávidel. A keďže je výbušný, nahnevá sa, že sám nemohol vykonať pomstu, po ktorej túžil? Vidíte, stačí len ako-tak zaplniť imaginárny svet a začiatok príbehu je tu. A je tu aj začiatok štýlu, lebo loviaci rybár by mal môjmu rozprávaniu udávať aj pomalý, ako rieka tečúci rytmus, členený jeho čakaním, ktoré by malo byť trpezlivé, ale aj poryvmi jeho netrpezlivej prchkosti. Problémom je vytvoriť svet, slová prídu akoby samy od seba. Rem tene, verba sequentur. Opak toho, čo – ako si myslím – platí v poézii: verba tene, res sequentur. (Drž sa veci, slová prídu samy (Cicero); drž sa slov, veci prídu samy.)

Prvý rok práce na románe som venoval vytváraniu sveta. Dlhé regesty zo všetkých kníh, ktoré sa mohli nachádzať v stredovekej knižnici. Zoznamy mien a evidenčné lístky množstva postáv, z ktorých mnohé som potom z príbehu vylúčil. To jest, musel som vedieť aj to, kto sú mnísi, ktorí sa v knihe ani neobjavia, nebolo treba, aby ich poznal čitateľ, no ja som ich poznať musel. Kto povedal, že próza má konkurovať matrike? Možno by však mala konkurovať aj odboru výstavby. A tak nasleduje dlhé štúdium fotografií a plánov v encyklopédii architektúry, aby som vypracoval plán opátstva, vzdialenosti, ba aj počet stupňov na točitom schodišti. Marco Ferreri mi raz povedal, že moje dialógy sú filmové, lebo sú primerane dlhé. Samozrejme, veď keď sa dve z mojich postáv rozprávali cestou z refektára do krížovej chodby, písal som s očami upretými na plán, a keď ta prišli, prestali sa rozprávať.

Človek si musí určiť obmedzenia, aby mohol slobodne vymýšľať. V poézii môžu byť dané stopou, veršom, rýmom, tým, čo súčasníci nazvali dychom podľa sluchu… V próze je obmedzenie dané svetom, ktorý je v jej základe. A nemá to nič spoločného s realizmom (hoci vysvetľuje ešte aj realizmus). Možno vytvoriť celkom nereálny svet, kde somáre lietajú a princezné sa kriesia bozkom: treba však, aby tento čisto možný a nereálny svet jestvoval v zhode so štruktúrami stanovenými vo východiskovom bode (treba vedieť, či je to svet, v ktorom princeznú môže bozkom vzkriesiť iba princ, alebo aj striga, a či bozk princeznej opäť premení na princa iba ropuchu alebo dajme tomu aj dikobraza).

Súčasťou môjho sveta bola aj História, preto som čítal jednu stredovekú kroniku za druhou a pri tom čítaní som si uvedomoval, že do románu sa musia dostať aj také vecí, o ktorých sa mi na začiatku ani len nesnívalo, napríklad spory o chudobu alebo inkvizícia proti bratkom.

Prečo mám v knihe napríklad bratkov zo 14. storočia? Keď som už chcel napísať príbeh zo stredoveku, mal som ho umiestniť do 13. alebo 12. storočia, lebo tie som poznal lepšie ako 14. storočie. Lenže ja som potreboval vyšetrovateľa, podľa možnosti Angličana (intertextuálna citácia), ktorý by mal veľký pozorovací talent a mimoriadnu schopnosť interpretovať stopy. Tieto vlastnosti sa dali nájsť iba vo františkánskom prostredí, aj to len po Rogerovi Baconovi. Navyše rozvinutú teóriu znakov nachádzame až u occamistov, vlastne bola už aj prv, lenže prv bola interpretácia znakov buď symbolická, buď mala sklon hľadať v znakoch idey a univerzálie. Iba v období medzi Baconom a Occamom sa znaky používajú na to, aby sa došlo k poznaniu jednotlivostí. Musel som teda príbeh umiestniť do 14. storočia, čo ma dosť rozčuľovalo, lebo v ňom som sa orientoval ťažšie. To ma viedlo k ďalšiemu čítaniu a k zisteniu, že františkán 14. storočia, čo aj Angličan, nemohol nepoznať dišputy o chudobe, najmä ak bol Occamov priateľ či stúpenec. (Ináč, pôvodne som zamýšľal, že vyšetrovateľom bude sám Occam, ale potom som sa toho vzdal, lebo ako človek mi je Venerabilis Inceptor nesympatický.)

A prečo sa všetko odohráva na konci novembra roku 1327? Lebo v decembri bol Michal z Ceseny už v Avignone (hľa, čo to značí zaplniť svet historického románu: niektoré prvky, napríklad počet schodíkov, závisia od rozhodnutí autora, iné, ako Michalove presuny, závisia od skutočného sveta, ktorý sa v tomto type románu náhodou zhoduje s možným svetom rozprávania).

Lenže november, to pre mňa bolo priskoro. Ja som potreboval ešte aj zaklať prasa. Prečo? Nuž jednoducho preto, aby som mohol strčiť mŕtvolu dolu hlavou do dieže s krvou. A to zas prečo? Lebo druhá poľnica Apokalypsy hovorí, že… Nemohol som predsa zmeniť Apokalypsu, tá bola súčasťou vtedajšieho sveta. A veci stoja tak (ako som si zistil), že prasce sa zakáľajú iba v zimnom období, a v novembri mohlo byť na to ešte priskoro. Iba ak by som umiestnil opátstvo do hôr, aby tam bol už nejaký sneh. Inak by sa môj príbeh bol mohol odohrávať na rovine, v Pompose alebo v Conques.

Svet, ktorý si človek vytvorí, mu povie, ako sa bude príbeh rozvíjať. Všetci sa ma pýtajú, prečo môj Jorge menom pripomína Borgesa a prečo je Borges taký zlý. Ale ja to neviem. Potreboval som slepca, ktorý by strážil knižnicu (videl som v tom dobrý rozprávačský nápad) a knižnica plus slepec môže dať len Borgesa, aj preto, že dlhy treba splácať. A potom, prostredníctvom španielskych komentárov a iluminácií ovplyvňuje Apokalypsa celý stredovek. A keď som dal Jorgeho do knižnice, ešte som nevedel, že vrahom bude on. Aby som tak povedal, všetko urobil sám. A nemyslite si, že toto je „idealistický“ postoj, ako postoj autora, ktorý hovorí, že postavy majú vlastný život a on ako v tranze ich nechá robiť to, čo mu napovedajú. To sú hlúposti na maturitnú písomku. Podstata je v tom, že postavy musia konať podľa zákonov sveta, v ktorom žijú. Teda že rozprávač je väzňom vlastných premís.

Ďalším veľkým problémom bol labyrint. Všetky labyrinty, o ktorých som čo-to vedel – a mal som v rukách peknú Santarcangeliho štúdiu – boli na voľnom priestranstve. Mohli byť veľmi komplikované a plné všelijakých zákrut. Ale ja som potreboval labyrint v zatvorenom priestore (videli ste už niekedy knižnicu pod holým nebom?), a keby bol labyrint priveľmi zložitý, keby v ňom bolo mnoho chodieb a vnútorných miestností, nebol by tam dostatok vzduchu. A ten bol zasa potrebný, aby sa rozhorel požiar (to, že Budova musí zhorieť, mi bolo celkom jasné, takisto z kozmologicko-historických dôvodov: v stredoveku katedrály a kláštory horeli ako suchá slama, stredovek bez požiaru je ako film o vojne v Tichom oceáne bez stíhačky, ktorá sa v plameňoch rúti do vody). A tak som pracoval dva či tri mesiace na vyhovujúcom labyrinte a napokon som ta musel pridať vetracie otvory, inak by tam bolo stále málo vzduchu.

Kto rozpráva

Mal som množstvo problémov. Potreboval som uzavretý priestor, koncentrovaný svet, a na to, aby som ho lepšie zavrel, bolo treba okrem jednoty miesta uviesť aj jednotu času (keď už jednota deja bola pochybná). Teda benediktínske opátstvo, ktorého životný rytmus udávajú kanonické hodiny (azda podvedome mi bol vzorom Ulysses (James Joyce, Ulysses (1922). Do slov. preložil J. Kot, Slov. spisovateľ 1993.) svojou železnou štruktúrou hodín; ale bol ním aj Čarovný vrch (Thomas Mann, Zauberberg (1924). Do slov. preložila N. Kocholová, Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry 1953) ako skalnaté miesto sanatórií, kde sa malo uskutočniť veľa rozhovorov).

S rozhovormi som mal veľké problémy, ale tie som riešil až počas písania. V teórii prózy sa venuje málo pozornosti otázkam turn ancillaries, čiže prostriedkom, pomocou ktorých rozprávač odovzdáva slovo rozličným osobám. Pozrime sa, aké rozdiely sú medzi týmito piatimi dialógmi:

– Ako sa máš?

– Nie najhoršie, a ty?

– Ako sa máš? – opýtal sa Ján.

– Nie najhoršie, a ty? – opýtal sa Peter.

– Tak ako, – opýtal sa Ján, – ako sa máš?

A Peter mu hneď: – Nie najhoršie, a ty?

– Ako sa máš? – opýtal sa Ján ustarane.

– Nie najhoršie. A ty? – uškrnul sa Peter.

Ján sa opýtal: – Ako sa máš?

– Nie najhoršie, – odvetil Peter bezfarebným hlasom. Potom s neurčitým úsmevom dodal: – A ty?

V troch z uvedených prípadov tu máme to, čo sa definuje ako „inštancia výpovede“. Autor osobným komentárom napovedá, aký význam môžu nadobúdať slová tých dvoch. Skutočne chýba takýto zámer v zdanlivo sterilných prvých dvoch prípadoch? A je čitateľ slobodnejší v tých sterilných prípadoch, kde by mohol podľahnúť citovosti, a ani to nezbadať (spomeňme si na zdanlivú neutrálnosť Hemingwayovho dialógu!), alebo v ďalších troch, kde aspoň vie, akú hru hrá autor?

Je to otázka štýlu, ideológie, „poézie“, tak ako výber vnútorného rýmu či asonancie alebo použitie slovnej hry. Treba nájsť isté súvislosti. Ja som to mal hádam ľahšie, lebo všetky dialógy podáva Adso a je nadmieru jasné, že celému rozprávaniu vtláča aj svoje stanovisko.

Dialógy mi robili ešte aj iný problém. Do akej miery mali byť stredoveké? Inými slovami, pri písaní som si uvedomil, že kniha nadobúda štruktúru komickej melodrámy s dlhými recitatívmi a veľkými áriami. Árie (napríklad opis portálu) zodpovedali veľkej rétorike stredoveku a tam bolo vzorov dosť. Ale dialógy? V istej chvíli som mal obavu, že dialógy budú podľa Agathy Christie, kým árie sú podľa Sugera alebo svätého Bernarda. Opäť som sa dal čítať stredoveké romány, lepšie, rytierske epopeje a zbadal som, že s menšími nedôslednosťami som rešpektoval rozprávačský a poetický úzus, ktorý stredoveku nebol cudzí. Ale tento problém ma dlho škrel a nie som si istý, či som zvládol zmeny registra pri prechode od árie k recitatívu.

Ďalší problém: umiestnenie hlasov alebo rozprávačských inštancií. Vedel som, že rozprávam (ja) príbeh slovami iného a v predhovore som aj upozornil, že jeho slová prešli filtrom najmenej dvoch ďalších rozprávačských inštancií, Mabillona a abbého Valleta, hoci sa dalo predpokladať, že tí pracovali s textom iba ako filológovia a že ho neupravovali (ale kto tomu uverí?). Lenže problém sa znova vynoril v samom rozprávaní vedenom v prvej osobe. Adso ako osemdesiatročný rozpráva to, čo zažil v osemnástich rokoch. Kto teda rozpráva, Adso osemnásťročný alebo Adso osemdesiatročný? Prirodzene, že obidvaja, a je to zámer. Hra spočíva v tom, že na scéne je stále starý Adso, uvažujúci o udalostiach, ktoré mu utkveli v pamäti ako mladému Adsonovi. Vzorom mi bol Serenus Zeitblom z Doktora Fausta (Thomas Mann, Doktor Faustus (1947).) (knihu som však znova nečítal, stačili mi dávne spomienky). Táto dvojitá enunciatívna hra ma veľmi fascinovala a nadchýnala. Aj preto (čo som hovoril o maske), že zdvojením Adsona som zdvojil aj počet medzier a zásten medzi mnou ako fyzickou osobou alebo ako rozprávajúcim autorom, mojím rozprávajúcim ja, a osobami, o ktorých je reč, vrátane rozprávajúceho hlasu. Bol som čoraz istejší a skúsenosť mi pripomínala (myslím fyzicky, a to tak jasne ako chuť magdalénok nasiaknutých lipinou) detské hry, keď som sa vopchal pod prikrývku a cítil som sa ako v ponorke a vysielal som správy sestre, schovanej pod prikrývkou v druhej postieľke, obaja sme boli izolovaní od vonkajšieho sveta a celkom slobodne sme si mohli vymýšľať dlhé plavby v mlčanlivých morských hlbinách.

Adso bol pre mňa veľmi dôležitý. Od samého začiatku som chcel celý príbeh (s jeho záhadami, politickými aj teologickými faktami, s jeho nejasnosťami) vyrozprávať ústami niekoho, kto tými udalosťami prechádza, všetky ich registruje s fotografickou vernosťou dospievajúceho chlapca, ale ich nechápe (a celkom ich nepochopí ani ako starec, takže si nakoniec vyberie útek do božskej ničoty, nezhodujúci sa s tým, čo ho učil jeho majster). Vyložiť všetko slovami niekoho, kto nechápe nič.

Pri čítaní kritík badám, že táto stránka románu na vzdelaných čitateľov zapôsobila pramálo, aspoň nikto či takmer nikto na ňu nepoukázal. A sám si kladiem otázku, či to nie je jeden z prvkov, ktoré rozhodli o tom, ako román čítali aj nenároční čitatelia. Stotožnili sa s rozprávačskou nevinnosťou a cítili sa ospravedlnení, aj keď všetko nepochopili. Vrátil som im zimomriavky zo sexu, z neznámych jazykov, zo zložitého myslenia, z tajomstiev politického života… Toto viem až teraz, après coup, no vtedy som hádam prenášal na Adsona mnohé zo svojich neistôt dospievajúceho chlapca, určite to platí o jeho ľúbostnom rozochvení (vždy však so zárukou, že môžem konať prostredníctvom inej osoby: veď Adso preciťuje svoje ľúbostné trápenia iba pomocou slov, ktorými o láske hovorili učitelia cirkvi). Umenie je útek od osobných emócií, to ma naučil aj Joyce, aj Eliot.

Boj s emóciami bol veľmi ťažký. Podľa chválospevu na Prírodu od Alana ab Insulis som napísal peknú modlitbu, ktorú sa mal modliť Viliam vo chvíli rozcítenia. Potom som pochopil, že by sme sa rozcítili obaja, ja ako autor, on ako románová postava. Ja ako autor som sa rozcítiť nesmel z ohľadu na poetiku. On ako postava nemohol, lebo bol z iného cesta, jeho emócie boli čisto rozumové alebo boli potlačené. A tak som tú stránku vyhodil. Jedna priateľka mi po prečítaní knihy povedala: „Jedinou mojou výhradou je, že Viliam nikdy neprejaví ani náznak zbožnosti.“ Povedal som to ďalšiemu priateľovi a ten mi odvetil: „Tak je to správne, to je spôbob jeho pietas.“ Možno to tak bolo. A nech tak je.

Paralepsa

Adsona som potreboval aj na to, aby som vyriešil ďalší problém. Aby som príbeh mohol umiestniť do stredoveku, kde všetci vedeli, o čom je reč. Ako keď postava v nejakom príbehu zo súčasnosti hovorí, že Vatikán mu rozvod nepovolí, netreba vysvetľovať, čo je Vatikán a prečo nepovolí rozvod. Lenže v historickom románe sa to tak robiť nedá, lebo tam sa rozpráva aj preto, aby sa súčasníkom lepšie vysvetlilo, čo sa v minulosti stalo a akú to má platnosť aj pre nás.

Je tu teda riziko salgarizmu. Salgariho (Emilio Salgari (1863-1911), autor vyše stovky dobrodružných románov, nazývaný aj taliansky Karl May.) hrdinovia utekajú pred nepriateľmi do hory a potknú sa o koreň baobabu: a tu rozprávač preruší dej a urobí nám prednášku o baobaboch. Dnes sa z toho stal topos, milý ako zlozvyky osôb, ktoré sme mali radi, ale robiť by sa to nemalo.

Prepísal som stovky strán, aby som sa vyhol takémuto zakopnutiu, ale nespomínam si, že by som si bol vôbec všimol, ako som tento problém riešil. Uvedomil som si to až o dva roky neskôr, keď som si chcel vysvetliť, prečo knihu čítajú aj ľudia, ktorí istotne také „učené“ knihy neobľubujú. Adsonov rozprávačský štýl je založený na štylistickej figúre zvanej paralepsa. Pamätáte si ten slávny príklad: „O Caesarovi pomlčím, že na každej stráni…“ (Školský príklad z diela F. Petrarcu (Le rime, CXXVIII, v. 49.) ) Autor vraví, že nechce hovoriť o tom, čo všetci veľmi dobre vedia, ale už tým o tom hovorí. Podobne aj Adso poukazuje na osoby a udalosti ako na známe, a predsa o nich rozpráva. Pokiaľ ide o osoby a udalosti, ktoré Adsonov čitateľ, Nemec z konca štrnásteho storočia, nemohol poznať, lebo sa stali na začiatku storočia, Adsonovi nič nebráni, aby o nich rozprával, navyše poučujúcim tónom, lebo stredoveký kronikár horlivo uvádzal encyklopedické údaje zakaždým, keď niečo spomenul. Jedna priateľka (nie tá prvá) mi po prečítaní rukopisu povedala, že ju v románe zarazil novinársky, nerománový tón, primeraný pre článok v Espresse, (Rímsky týždenník L’Espresso, do ktorého Eco prispieval.) tak sa vyjadrila, ak ma pamäť neklame. Najprv mi to zle padlo, potom som pochopil, čo nevedomky postrehla. Tak rozprávajú kronikári tých čias, a ak ešte dnes hovoríme o kronike v novinách, nuž preto, že vtedy sa písalo toľko kroník.

Dych

Dlhé vysvetľujúce pasáže sú tam aj z iného dôvodu. Priatelia z vydavateľstva mi po prečítaní rukopisu radili, aby som prvých sto strán skrátil, lebo sa im videli veľmi náročné a únavné. Bez váhania som to odmietol, tvrdil som, že ak chce niekto vojsť do opátstva a prežiť v ňom sedem dní, musí prijať jeho rytmus. Ak to nedokáže, nepodarí sa mu dočítať knihu do konca. Prvých sto strán má teda kajúcnickú, iniciačnú funkciu, a komu sa to nevidí, tým horšie preňho, ostane na úpätí pahorku.

Vojsť do románu je ako ísť na výlet do hôr: treba chytiť správny dych a krok, inak človek podchvíľou zastáva. Je to ako v poézii. Len si spomeňte, aké je to neznesiteľné, keď recitátori „interpretujú“ básnikov a nerešpektujú metriku ich verša, dopúšťajú sa recitačných enjambements, akoby prednášali prózu, držia sa obsahu, nie rytmu. Keď človek číta báseň v jedenásťslabičných tercínach, musí prijať spevný rytmus, ako to určil básnik. Je lepšie recitovať Danteho ako veršíky pre deti, než za každú cenu naháňať zmysel.

V próze nie je dych vecou jednotlivých viet, ale širších syntaktických celkov, členenia udalostí. Niektoré romány dýchajú ako gazely, iné ako veľryby alebo slony. Harmónia nie je v dĺžke dychu, ale v jeho pravidelnosti, preto ak sa aj v tej istej chvíli dýchanie preruší (ale nemalo by sa to stávať pričasto) a kapitola (alebo pasáž) sa skončí skôr, ako celkom dôjde dych, môže to hrať dôležitú úlohu v ekonómii rozprávania, označovať zlom, dramatický obrat. Aspoň tak to vidíme u veľkých autorov: „Nešťastnica odvetila“ – bodka a nový odsek – nemá ten istý rytmus ako „Zbohom, hory“, (Školský príklad z Manzoniho románu Snúbenci.) ale keď to príde, je to, akoby sa jasné lombardské nebo zatiahlo krvou. Autor skutočne veľkého románu vždy vie, kedy má zrýchliť, kedy spomaliť a ako dávkovať tieto zmeny tempa v rámci trvalého základného rytmu. Aj v hudbe možno „sekať“, ale nemôže toho byť priveľa, inak máme do činenia so zlými interpretmi, ktorí sú presvedčení, že hrať Chopina značí preháňať rubato. Nehovorím tu o tom, ako som svoje problémy riešil, ale ako som si ich kládol. A klamal by som, keby som povedal, že som si ich kládol vedome. Jestvuje kompozičný zámer, ktorý sa realizuje aj rytmom, v akom prsty udierajú na klávesy písacieho stroja.

Chcel by som uviesť príklad na to, ako rozprávať značí myslieť prstami. Je jasné, že ľúbostný výjav v kuchyni je celý zostavený z citátov z náboženských textov od Veľpiesne cez svätého Bernarda a Jeana de Fecamp až po svätú Hildegardu z Bingenu. Postrehol to aj čitateľ, ktorý sa v stredovekej mystike nevyzná, ale má aspoň štipku hudobného sluchu. No keď sa ma teraz niekto spýta, od koho sú tie citáty a kde sa jeden končí a začína sa druhý, na to neviem dať odpoveď.

Mal som desiatky kartotečných lístkov, niekedy to boli celé stránky z kníh, a desiatky fotokópií, bolo ich naozaj množstvo, oveľa viac, než som ich potom použil, ten výjav som však napísal na jeden dúšok (neskôr som ho iba obrúsil, akoby pretrel krycím lakom, aby som ešte väčšmi zahladil švíky). Pri písaní som mal všetky tie texty pred sebou, porozhadzované, ako prišlo, a prechádzal som očami z jedného textu na druhý, odpísal som nejaký úryvok a hneď som k nemu pripojil ďalší. Túto kapitolu som nahrubo napísal najrýchlejšie zo všetkých. Až potom som si uvedomil, že som sa prstami usiloval sledovať rytmus súlože, preto som ani nemohol zastať a vyberať vhodný citát. To, čo citát zaradený na príslušné miesto robilo vhodným, bol rytmus, akým som ho ta zaraďoval: očami som vyraďoval tie citáty, ktoré by boli rytmus mojich prstov zastavili. Nemôžem povedať, že by hrubý opis tejto udalosti bol trval toľko, ako udalosť sama (hoci niektoré súlože trvajú dosť dlho), ale usiloval som sa čo najväčšmi skrátiť časový rozdiel medzi dĺžkou súlože a dĺžkou písania. A nemám tu na mysli Barthesovo chápanie písania, ale písanie na stroji, hovorím tu o písaní ako o materiálnom, fyzickom úkone. A hovorím o telesnom rytme, nie o rytme emócií. Emócia, teraz už prefiltrovaná, bola celkom na začiatku, v rozhodnutí pripodobniť erotickú extázu k mystickej, bola vo chvíli, keď som čítal a vyberal texty, ktoré som mienil použiť. Potom už o nijakú emóciu nešlo, ľúbostný akt prežíval Adso, nie ja, ja som iba musel previesť jeho pocity do hry očí a prstov, akoby som sa rozhodol vyhrať ľúbostný príbeh na bubne.

Vytvoriť si čitateľa

Rytmus, dych, pokánie… Pre koho? Pre mňa? To iste nie, pre čitateľa. Autor píše, mysliac na čitateľa, tak ako maliar pri maľovaní myslí na toho, kto bude na obraz pozerať. Urobí ťah štetcom, odstúpi o dva-tri kroky a skúma účinok: hľadí na obraz tak, ako by naň, keď už bude na stene, mal pri vhodnom osvetlení hľadieť divák. Keď je dielo hotové, začína sa dialóg medzi textom a jeho čitateľom (autor je z neho vylúčený). Pri tvorení diela prebieha dvojitý dialóg. Dialóg tohto textu so všetkými pred ním napísanými textami (knihy sa píšu iba na základe iných kníh a v súvislosti s inými knihami) a dialóg autora s jeho modelovým čitateľom. Z teoretického aspektu som to vyložil v iných prácach, napríklad v práci Lector in fabula či ešte skôr v Otvorenom diele, a nie je to môj objav.

Stáva sa, že autor pri písaní myslí na istý konkrétny čitateľský okruh, ako to robili zakladatelia moderného románu Richardson, Fielding alebo Defoe, ktorí písali pre kupcov a ich ženy. Lenže pre čitateľskú verejnosť píše aj Joyce, ktorý myslí na akéhosi ideálneho čitateľa postihnutého ideálnou nespavosťou. Nech si už autor predstavuje, že sa prihovára čitateľom, ktorí ho s mešcom v ruke čakajú za dverami, alebo má v úmysle písať pre čitateľov, ktorí ešte len prídu, v obidvoch prípadoch písať značí pomocou textu vytvárať vlastný model čitateľa.

Čo značí myslieť na čitateľa, ktorý dokáže prekonať kajúcnické úskalie prvých sto strán? Znamená to doslova napísať sto strán preto, aby si vytvoril čitateľa pripraveného na nasledujúce strany.

Jestvuje spisovateľ, ktorý píše iba pre budúce čitateľské pokolenie? Nie, aj keď to sám o sebe tvrdí, lebo nie je Nostradamus, a teda si budúce pokolenie môže predstavovať iba podľa toho, čo vie o svojich súčasníkoch. Jestvuje spisovateľ, ktorý by písal iba pre hŕstku čitateľov? Áno, ak sa pod tým rozumie, že autorov modelový čitateľ má podľa jeho predpokladov malú možnosť, aby sa vtelil do väčšieho počtu ľudí. Ale aj v tomto prípade spisovateľ píše v nádeji, a ani to veľmi netají, že práve jeho kniha vytvorí veľké množstvo nových predstaviteľov toho želaného a s toľkou remeselnou zručnosťou sledovaného čitateľa, ktorého si jeho text vyžaduje a ktorého podnecuje.

Rozdiel je azda iba medzi textom, ktorý má ambície stvoriť nového čitateľa, a textom, ktorý sa usiluje vyhovieť takým čitateľom, akých sú plné ulice. V druhom prípade ide o knihu napísanú, skoncipovanú podľa návodu na sériové výrobky; autor urobí akýsi prieskum trhu a prispôsobí sa jeho požiadavkám. To, že pracuje podľa šablóny, sa ukáže s odstupom času po analýze viacerých jeho románov a po zistení, že v každom z nich rozpráva ten istý príbeh, menia sa iba mená, miesta a výzory osôb. Príbeh, ktorý si vyžiadali čitatelia.

Ale keď spisovateľ prichádza s novotou a modeluje iný typ čitateľa, už nechce byť prieskumníkom trhu registrujúcim jeho požiadavky, lež filozofom, ktorý vycítil spletitosť ducha čias. Chce svojim čitateľom odhaliť to, čo by mali chcieť, aj keď o tom nevedia. Chce odhaliť čitateľa jemu samému.

Keby Manzoni bol chcel dať na požiadavky čitateľov, recept na to mal: historický román umiestnený do stredoveku, so vznešenými hrdinami ako v gréckej tragédii, kráľmi a princeznami (a nerobí tak v tragédii Adelchi?) so silnými a ušľachtilými vášňami, s vojenskými výpravami a vynášaním italických hrdinstiev z čias, keď Taliansko bolo krajinou silných mužov. Nerobilo to pred ním, za jeho čias aj po ňom mnoho lepších či horších autorov historických románov od remeselne zručného d’Azeglia po zápalistého aj slizkého Guerrazziho a nečitateľného Cantùa? (V slov. Massimo Taparelli D’Azeglio, Lesk a pád Florencie, prel. M. Pažítka, Slov. spisovateľ 1968; Súboj v Barlette, prel. G. Černochová, Mladé letá 1974; Francesco Domenico Guerrazzi, Obliehanie Florencie, prel. M. Pažítka, 2. vyd. Tatran 1981; Lásky a hriechy Beatrice Cenci, prel. M. Pažítka aj. Telgársky, Tatran 1975.)

A čo robí Manzoni? Vyberá si 17. storočie, obdobie nevoľníctva, osoby z nízkeho stavu a jediným majstrom meča je uňho lotor, o bojoch vôbec nehovorí, má odvahu zaťažiť príbeh dokumentmi a vyhláškami… A ľuďom sa páči, páči sa všetkým, učeným aj neučeným, veľkým aj malým, svätuškárom aj antiklerikálom. Lebo vytušil, že čitatelia jeho čias potrebujú práve toto, hoci to sami nevedia, hoci sa toho nedomáhajú, hoci ani neveria, že by sa to dalo stráviť. A čo sa ten svoj výtvor naobrusoval, naopiľoval, naprepieral, len aby bol chutnejší. Aby empirických čitateľov prinútil stať sa čitateľom modelovým, po akom túžil.

Manzoni nepísal, aby sa zapáčil jestvujúcej čitateľskej verejnosti, ale aby vytvoril čitateľskú verejnosť, ktorej by sa jeho román nemohol nepáčiť. A beda, keby sa jej nebol páčil. Sami vidíte, ako pokrytecky pokojne hovorí o svojich dvadsiatich piatich čitateľoch. A chce ich mať dvadsaťpäť miliónov.

Akého modelového čitateľa som si želal ja, keď som písal? Celkom iste spoločníka, ktorý by hral moju hru. Chcel som sa stať dôsledne stredovekým, žiť v stredoveku ako v svojich časoch (a naopak). Súčasne som si však zo všetkých síl želal čitateľa, ktorý by sa po prekonaní uvádzacej fázy stal mojou korisťou, vlastne korisťou textu, a ktorý by si myslel, že si želá iba to, čo mu text ponúka. Text chce čitateľovi poskytnúť zážitok premeny. Myslíš si, že chceš sex a kriminálnu zápletku, kde sa vinník nakoniec nájde, a bohatý dej, no súčasne by si sa hanbil prijať posvätnú zlátaninu, ktorá vzišla z rúk mŕtvej ženy a kláštorných kováčov. Nuž dobre, ja ti dám latinu, žien ako šafranu a teológie vyše práva a potoky krvi, až si povieš: „Veď je to podvod, takto sa nehrám!“ A v tej chvíli musíš byť môj, musia ti naskočiť zimomriavky pri pomyslení na nekonečnú všemohúcnosť Božiu, ktorá môže zvrátiť beh sveta. A potom, ak budeš bystrý, postrehneš, ako som ťa dostal do klepca, veď som ti to napokon hovoril na každom kroku, upozorňoval som ťa, že ťa vťahujem do záhuby, lenže na zmluve s diablom je krásne práve to, že človek ju podpíše, hoci dobre vie, s kým má do činenia. Prečo by mu inak malo byť peklo odmenou?

A keďže som chcel, aby sa ako príjemné vnímalo to jediné, z čoho nám naskakujú zimomriavky, čiže metafyzika, neostávalo mi inšie, než vybrať si z modelov zápletky ten najmetafyzickejší a najfilozofickejší, teda detektívku.

Metafyzika detektívneho románu

Nie náhodou sa moja kniha začína ako detektívka (a naivného čitateľa zavádza až do konca, takže ten ani nemusí zistiť, že ide o detektívku, v ktorej sa odhalí len veľmi málo a v ktorej detektív prehráva). Ja si myslím, že ľuďom sa detektívky páčia nie preto, že sú tam zavraždení, ani preto, že v nich napokon triumfuje poriadok (intelektuálny, spoločenský, právny aj mravný) nad anarchiou priestupku. Je to tým, že detektívny román je príbehom domnienok v čírom stave. Lenže aj lekárska diagnóza, vedecký výskum, ba aj metafyzické hĺbanie sú domnienkami. Základná filozofická otázka (ako aj základná otázka psychoanalýzy) je v podstate zhodná so základnou otázkou detektívky: čia je to vina. Aby sme to zistili (aby sme verili, že to vieme), musíme predpokladať, že všetky javy majú akúsi logiku, logiku, ktorú im vnútil vinník. Každý príbeh o vyšetrovaní a o domnienkach nám rozpráva o čomsi, vedľa čoho odjakživa bývame (pseudoheideggerovský citát). Teraz je už jasné, prečo sa môj základný príbeh (kto je vrah?) rozvetvuje na veľa iných príbehov, všetkých o ďalších domnienkach, všetkých o štruktúre domnienky ako takej.

Abstraktným modelom domnienkovitosti je labyrint. Lenže jestvujú tri typy labyrintu. Jeden je grécky, Theseov. V tom nikto nemôže zablúdiť: vojdeš doň, dôjdeš do stredu a odtiaľ k východu. Preto je v strede Minotaurus, bez neho by to nestálo za nič, bola by to len obyčajná prechádzka. Prípadný strach vzniká z toho, že človek nevie, kam príde a čo urobí Minotaurus. Ale ak rozmotáš klasický labyrint, nájdeš si v rukách niť, niť Ariadninu. Klasický labyrint je svojou vlastnou Ariadninou niťou.

Ďalej máme manieristický labyrint: keď ho rozmotáš, máš v rukách čosi ako strom, koreňovitú štruktúru s množstvom slepých uličiek. Východ je iba jeden, ale môžeš zablúdiť. Potrebuješ Ariadninu niť, aby si sa nestratil. Tento labyrint je vzorom trial-and-error procesu.

Napokon je tu ešte sieť alebo to, čo Deleuze a Guattari nazývajú podzemkom. V takomto labyrinte sa môžu všetky cesty spájať navzájom. Nemá stred, nemá okraj, nemá východ, lebo je potenciálne nekonečný. Priestor domnienky je priestorom siete. Labyrint mojej knižnice je ešte manieristickým labyrintom, ale svet, v ktorom sa ocitá Viliam, je už štruktúrovaný ako sieť, lepšie povedané, je tak štruktúrovateľný, nikdy však nie je štruktúrovaný s konečnou platnosťou.

Istý osemnásťročný chlapec mi povedal, že z teologických diskusií nerozumel nič, že však pôsobia ako pokračovanie priestorového labyrintu (akoby boli tým, čím je v Hitchcockovom filme hudba naháňajúca hrôzu). Myslím, že k čomusi takému tu došlo – aj naivný čitateľ vycítil, že má pred sebou príbeh o labyrintoch, no nie o labyrintoch priestorových. Mohli by sme povedať, že tie najnaivnejšie čítania boli na počudovanie „najštruktúrovanejšími“. Naivný čitateľ priamo, bez prostredníctva obsahu narazil na skutočnosť, že je nemožné, aby tu bol iba jeden príbeh.

Zábava

Chcel som, aby sa čitateľ zabával. Aspoň tak, ako som sa zabával ja. Toto je veľmi dôležitý aspekt, ktorý akoby bol v rozpore s vyhranenými predstavami, ktoré podľa vlastnej mienky o románe máme.

Zabávať neznačí rozptyľovať, odvádzať od problémov. Robinson Crusoe chce zabávať svojho modelového čitateľa tým, že mu rozpráva o počítaní a každodennom počínaní poriadneho homo oeconomicus, ktorý sa naňho veľmi podobá. No keď sa už Robinsonov semblable pobavil tým, že sa v Robinsonovi našiel, mal by akýmsi činom pochopiť aj viac, mal by sa stať iným. Zábavou sa čosi naučil. Čitateľ sa má naučiť niečo o svete alebo o jazyku, v tomto sa jednotlivé rozprávačské poetiky od seba odlišujú, ale na veci to nič nemení. Ideálny čitateľ diela Finnegan’s Wake (Finneganovo prebúdzanie. Román Jamesa Joycea; v slov. úryvok v preklade J. Kóta (Slovenské pohľady, 1965, č. 10) ) sa napokon musí zabaviť do takej miery ako čitateľ Caroliny Inverniziovej. Rovnakou mierou, ibaže iným spôsobom.

Pojem zábava je historický. Každé vývinové obdobie románu sa vyznačuje inými spôsobmi zabávania sa a zabávania. Je nesporné, že moderný román sa usiloval potláčať zábavnosť zápletky a uprednostňoval iné spôsoby zábavy. Ja ako veľký obdivovateľ aristotelovskej poetiky som si vždy myslel, že román má napriek všetkému zabávať aj zápletkou, a najmä ňou.

Je nesporné, že ak román zabáva, získa si uznanie publika. Istý čas sa myslelo, že uznanie je záporným príznakom: Ak si román získa uznanie, je to preto, že neprináša nič nového a dáva čitateľom to, čo očakávali.

Ja si však myslím, že výrok „ak román dáva čitateľovi to, čo očakával, získa si uznanie“ a výrok „ak si román získa uznanie, je to preto, lebo dáva čitateľovi to, čo očakával“ nehovoria to isté.

Druhé tvrdenie nebýva vždy pravdivé. Stačí si spomenúť na Defoa alebo na Balzaca, aby sme dospeli až ku Plechovému bubienku alebo k románu Sto rokov samoty. (Günter Grass, Die Blechtrommel (1959). Gabriel García Márquez, Cien aňos de soledad (1967); slov. preklad I. Puškáč, Tatran 1973.)

Povie sa, že rovnica „uznanie = pahodnota“ mala podporu v niektorých polemických postojoch, ktoré sme zaujali my, členovia Skupiny 63, a to ešte pred rokom 1963, keď sa úspešná kniha stotožňovala s knihou utešujúcou a utešujúci román s románom so zápletkou, a naproti tomu sa vynášalo experimentálne dielo, budiace pohoršenie a širokou čitateľskou obcou odmietané. To sa naozaj povedalo, povedať to malo zmysel a sú to veci, ktoré konformistických autorov pobúrili najväčšmi a na ktoré komentátori literárneho života nikdy nezabudli – a právom, lebo s týmto zámerom boli vyslovené, myslelo sa pritom na tradičné romány, ktoré sú v podstate utešujúce a v porovnaní s problematikou 19. storočia neprinášajú nijaké zaujímavé inovácie. A že sa potom vytvárali zoskupenia a často sa všetko hádzalo do jedného vreca, niekedy pre boje medzi skupinami, tomu sa už nedalo vyhnúť. Spomínam si, že nepriateľmi nám boli Lampedusa, Bassani a Cassola. (Giuseppe Tomasi di Lampedusa (1896-1957), autor románu Il Gattopardo (1958); v slov. Gepard, prel. M. Jurovská, Slov. spisovateľ r. 1975.

Giorgio Bassani (nar. r. 1916); v slov. mu vyšiel román Rodinná záhrada (Il giardino dei Finzi-Contini), prel. T. Gašparíková, Slov. spisovateľ 1986.

Carlo Cassola (nar. r. 1917); v slov. romány Bubeho dievča (La ragazza di Bube), prel. E. Mikulajová, Slov. vydavateľstvo krásnej literatúry 1963; Fausto a Anna (Fausto e Anna), prel. M. Vallová, Smena 1980; Rúbanie lesa (Taglio del bosco), prel. F. Hruška, Slov. spisovateľ 1985.) Dnes by som ich však trocha rozlišoval. Lampedusa napísal dobrý nečasový román a my sme sa stavali proti jeho ospevovaniu, akoby talianskej literatúre otváral novú cestu, kým on naopak jednu cestu slávne završoval. Názor na Cassolu som nezmenil. Pri Bassanim by som však dnes bol už oveľa opatrnejší, a keby teraz bol rok 1963, prijal by som ho ako spolupútnika.

Ale problém, o ktorom chcem hovoriť, je v niečom inom. V tom, že dneska si už nikto nespomína, čo sa stalo v roku 1965, keď sa skupina opäť zišla v Palerme na diskusii o experimentálnom románe (hoci zborník z nej, ktorý pod názvom Il romanzo sperimentale vydal Feltrinelli, je ešte v predaji, na obálke má rok 1965, v tiráži rok 1966).

V tej diskusii bolo veľa zaujímavých vecí. Týka sa to najmä úvodného referátu Renata Barilliho, ktorý bol už vtedy teoretikom všetkých experimentalizmov nového románu a práve si vybavoval účty s novým Robbe-Grilletom a s Grassom a Pynchonom (Thomas Pynchon (nar. r. 1937), autor formálne aj ideovo zložitých románov, vychádzajúcich z moderných experimentov) (nezabúdajme, že dnes sa Pynchon zaraďuje medzi iniciátorov postmodernizmu, ale vtedy tento výraz ešte neexistoval, aspoň nie v Taliansku, a že v Amerike vtedy začínal písať John Barth), citoval opäť objaveného Roussela, ktorý miloval Verna, a necitoval Borgesa, lebo vtedy sa jeho prehodnocovanie ešte nezačalo. A čo Barilli hovoril? Že dovtedy sa hlásal koniec zápletky a zablokovanie akcie v zjavení a v materialistickej extáze. Že sa však začala nová vývinová etapa prózy, spojená s opätovným vyzdvihnutím akcie, aj keď to bude akcia autre.

Ja som vtedy analyzoval dojem, ktorý sme predchádzajúceho večera mali zo zaujímavej filmovej koláže Baruchella a Grifiho Neisté overenie, ktorá je príbehom zostaveným z útržkov príbehov, z bežných situácií, z topoi, z kasového filmu. A zdôraznil som, že publikum najlepšie prijímalo práve tie miesta, ktoré by ho ešte pred niekoľkými rokmi boli poburovali, teda miesta, kde sa logické a časové konzekvencie tradičnej akcie obišli a kde jeho očakávania vyšli celkom naprázdno. Avantgarda sa stávala tradíciou, to, čo ešte pred niekoľkými rokmi znelo disharmonicky, stávalo sa pre uši (alebo pre oči) balzamom. A z toho sa dal urobiť iba jeden záver. Neakceptovateľnosť posolstva nebola už hlavným kritériom experimentálnej prózy (a akéhokoľvek iného umenia), keďže neakceptovateľné sa už kodifikovalo ako to, čo sa páči. Črtal sa vyrovnaný návrat k novým formám prijateľného a páčivého. A pripomenul som, že ak v časoch Marinettiho futuristických večierkov publikum muselo pískať, „dnes si, naopak, neúčinne a hlúpo počína každý, kto nejaký experiment pokladá za neúspešný iba preto, že sa prijíma ako normálny: je to návrat k axiologickej schéme historickej avantgardy a tu je prípadný kritik avantgardy len oneskoreným marinettiovcom. Opakujeme, že neprijateľnosť posolstva pre príjemcu sa stala zárukou hodnoty iba v konkrétnej historickej chvíli… Vidí sa mi, že sa budeme musieť zrieknuť tej arrière pensée, ktorá v našich diskusiách stále prevláda, že preverením platnosti nejakého diela je vonkajší škandál. Aj keď dichotómia poriadku a neporiadku, konzumného a provokačného diela nestratí nič na svojej platnosti, bude sa musieť opäť preveriť azda v inej perspektíve: myslím, že prvky roztržky a odmietania sa dajú nájsť aj v takých dielach, ktoré sú na prvý pohľad nenáročné, a naopak možno vybadať, že isté diela, ktoré vyzerajú ako provokačné a ešte vždy dvíhajú obecenstvo zo sedadiel, neodmietajú nič… V týchto dňoch som stretol človeka, v ktorom nejaký výtvor vyvolal podozrenie, lebo sa mu veľmi páčil, a preto ho zaradil medzi veci pochybnej hodnoty…“ A tak ďalej.

Rok 1965. V týchto časoch nastupoval pop art a v dôsledku toho sa rúcali tradičné rozdiely medzi experimentálnym, nefiguratívnym umením a naratívnym, figuratívnym umením. V tom čase mi Pousseur o Beatles povedal: „Oni pracujú pre nás,“ a ešte si neuvedomil, že on sám pracuje aj pre nich (až prišla Cathy Berberianová a ukázala nám, že Beatles, ktorých právom uviedli do Purcellovej spoločnosti, (Hudobná spoločnosť Henryho Purcella.) sa môžu na koncerte uvádzať vedľa Monteverdiho a Satieho).

Postmoderné, ironické, príjemné

Od roku 1965 sa definitívne vykryštalizovali dva názory: že zápletku možno nájsť aj v citovaní iných zápletiek a že citovanie by mohlo byť menej utešujúce než sama citovaná zápletka (roku 1972 vyšiel u Bompianiho almanach s názvom Návrat zápletky, predstavujúci ironickú a súčasne obdivnú prehliadku diel Ponsona du Terrail a Eugena Suèho a mierne ironický obdiv niektorých vynikajúcich Dumasových stránok). Je možné, aby román nebol utešujúci, aby bol dostatočne problematický, ale aby sa pritom aj páčil?

Toto spojenie a opätovné nájdenie nielen zápletky, ale aj príťažlivosti mali priniesť americkí teoretici postmodernizmu.

Termín „postmoderné“ je bohužiaľ vhodný à tout faire. Mám dojem, že dnes sa používa, ako sa komu hodí. Na druhej strane sa zdá, že je tu zámer posunúť tento výraz do skorších čias: najprv to vyzeralo, že sa vzťahuje na hŕstku spisovateľov a umelcov pôsobiacich v uplynulých dvadsiatich rokoch, potom pomaly došiel až na začiatok storočia, neskôr ešte hlbšie do minulosti a zakrátko sa kategória postmodernosti dostane asi až k Homérovi.

Jednako si myslím, že postmodernosť nie je chronologicky vymedziteľná tendencia, ale duchovná kategória, lepšie povedané Kunstwollen, modus operandi. Mohli by sme povedať, že každé obdobie má svoju postmodernosť, tak ako má asi každé obdobie svoj manierizmus (a tu si kladiem otázku, či postmodernosť nie je len moderným názvom manierizmu ako metahistorickej kategórie). Myslím, že v každej dobe dochádza k takým krízovým okamihom, aké opísal Nietzsche v Druhej nečasovej úvahe o škodlivosti historických výskumov. Minulosť nás podmieňuje, ovláda, vydiera. Historická avantgarda (ale aj tu by som kategóriu avantgardy chápal ako metahistorickú) sa usiluje vyrovnať sa s minulosťou. Futuristické heslo „Preč s mesačným svitom“ je typickým programom každej avantgardy, stačí len ten mesačný svit nahradiť dačím primeranejším. Avantgarda ničí minulosť, znetvoruje ju: Avignonské slečny (Obraz P. Picassa z r. 1906.) sú typickým gestom avantgardy, potom avantgarda ide ďalej, odstraňuje zničenú figúru, dochádza k abstraktu, k informálu, k čistému plátnu, k roztrhanému plátnu, k spálenému plátnu, v architektúre to bude prinajmenšom curtain wall, budova ako stéla, čistý rovnobežnosten, v literatúre je to rozbíjanie toku rozprávania dovedené až k bourroughsovskej koláži, až k mlčaniu alebo k čistej stránke, v hudbe prechod od atonality k hurhaju, k absolútnemu tichu (v tomto zmysle je moderný Cage z raného obdobia svojej tvorby).

Nastáva však chvíľa, keď avantgarda (moderné umenie) už ďalej ísť nemôže, lebo už vytvorila metajazyk, ktorý hovorí o jej nemožných textoch (konceptuálne umenie). Postmoderná odpoveď na moderné umenie spočíva v priznaní, že minulosť nemožno zničiť, lebo zničenie vedie k mlčaniu, že ju treba zrevidovať: s iróniou a bez dobromyseľnosti. Postmodernistický postoj mi pripadá ako postoj muža, ktorý miluje veľmi vzdelanú ženu a vie, že jej nemôže povedať: „Milujem ťa na zbláznenie,“ lebo vie, že ona vie (a že ona vie, že on vie), že takéto vety už napísala Lialová. Riešenie však predsa len jestvuje. Môže jej povedať: „Milujem ťa na zbláznenie, ako by to povedala Lialová.“ Takto sa vyhne falošnej nevinnosti, jasne povie, že nevinne sa už hovoriť nedá, a jednako povie žene to, čo jej chcel povedať: že ju miluje, no že ju miluje v období stratenej nevinnosti. Ak žena na túto hru pristane, predsa si len vypočuje vyznanie lásky. Ani jeden z nich sa nebude cítiť nevinným, obidvaja prijmú výzvu minulosti, výzvu povedanému, ktoré už nemožno stiahnuť späť, obidvaja sa budú vedome a s pôžitkom hrať na iróniu… Ale obidvaja zas dokážu hovoriť o láske.

Irónia, metajazyková hra, výpoveď na druhú. Teda ak pri modernom umení človek hru nechápe, môže ju iba zavrhnúť, pri postmodernom ju môže aj nechápať a brať všetko vážne. To je napokon vlastnosť (riziko) irónie. Vždy sa nájde niekto, čo ironické reči berie vážne. Myslím, že koláže Picassa, Juana Grisa a Braqua boli moderné, preto ich normálni ľudia neprijímali. Koláže Maxa Ernsta, zostavené z útržkov rytín z devätnásteho storočia, boli postmoderné: dajú sa aj čítať ako fantastický príbeh, ako rozprávka o sne a človek pritom nezbadá, že je to reč o rytine a možno aj o koláži. Ak je postmoderné toto, potom je jasné, prečo asi bol postmoderný Sterne alebo Rabelais, prečo je celkom určite postmoderný Borges, prečo v tom istom umelcovi môžu koexistovať, v krátkom odstupe po sebe nasledovať alebo sa striedať momenty moderné s postmodernými. Pozrime sa, ako je to s Joyceom. Portrét mladého umelca (Preložil J. Kot, Tatran 1987.) je príbeh moderného ladenia. Dublinčania (Preložila B. Vilikovská, Slov. spisovateľ 1980.) sú ešte modernejší, hoci boli napísaní skôr. Ulysses je niekde na rozhraní. Finnegan’s Wake je už dielo postmoderné alebo aspoň postmoderný dialóg otvára, podmienkou jeho pochopenia nie je popretie, ale ironické prehodnotenie toho, čo už bolo povedané.

O postmodernizme sa už povedalo takmer všetko hneď na začiatku (už v takých esejach, ako je esej Johna Bartha Literatúra vyčerpanosti z roku 1967, uverejnená nedávno v 7. čísle Calibana, venovanom americkému postmodernizmu). Nesúhlasím celkom s tým, aké vysvedčenie vystavujú teoretici postmodernizmu (vrátane Bartha) spisovateľom a umelcom a ako ním určujú, kto už postmoderný je a kto ešte nie. Zaujíma ma však poučka, ktorú teoretici tohto prúdu vyvodzujú zo svojich premís: „Môj ideálny postmoderný spisovateľ nenapodobňuje ani nezavrhuje tak svojich rodičov z dvadsiateho storočia, ako ani svojich starých rodičov z devätnásteho storočia. Modernizmus strávil, ale nevlečie ho ako príťaž… Takýto spisovateľ sotva môže dúfať, že dojme vyznávačov Jamesa Michenera a Irvinga Wallacea, o analfabetoch ohlúpovaných masmédiami už ani nehovoriac, mal by však dúfať, že aspoň zavše osloví a pobaví publikum širšie ako krúžok ľudí, ktorých Thomas Mann nazval prvými kresťanmi, vyznávačmi Umenia… Ideálny postmoderný román by mal prekonať rozpory medzi realizmom a irealizmom, formalizmom a „obsahizmom“, čistou literatúrou a literatúrou angažovanou, medzi prózou pre elitu a prózou pre masy… Rád používam porovnanie s dobrým džezom alebo s klasickou hudbou; pri opätovnom počúvaní a pri štúdiu partitúry môže človek prísť na mnohé veci, ktoré pri prvom počutí nepostrehol, ale už ono musí v ňom vzbudiť túžbu, aby si dielo vypočul ešte raz, a to platí tak pre odborníkov, ako aj pre laikov.“ Toto napísal Barth roku 1980 v eseji Literatúra plnosti, keď sa k tejto téme vrátil. Prirodzene, o veci možno hovoriť s väčším zmyslom pre paradox, napríklad tak, ako to robí Leslie Fiedler. V Calibane vyšla jeho štúdia z roku 1981 a nová revue Linea d’ombra najnovšie priniesla jeho diskusiu s inými americkými autormi. Fiedler provokuje, je to jasné. Vychvaľuje Posledného Mohykána, dobrodružnú literatúru, gotický román, literárny brak, ktorý kritici zatracujú a ktorý dokázal splodiť mýty a zaplniť predstavivosť nejednej generácie. Kladie si otázku, či sa ešte objaví niečo také ako Chalúpka strýčka Toma, čo by sa s rovnakým zápalom čítalo v kuchyni, v salóne aj v detskej izbe. Radí Shakespeara k tým autorom, ktorí vedeli čitateľom poskytnúť zábavu, kladie ho na jednu rovinu s románom Odviate vetrom. Všetci ho poznáme ako veľmi bystrého kritika, aby sme tomu uverili. Chce len prelomiť bariéru medzi umením a tým, čo sa ľuďom páči. Cíti, že získať široké publikum a ovládnuť jeho sny možno dnes značí tvoriť avantgardu, a necháva nám právo povedať, že ovládnuť sny čitateľov ešte neznačí chlácholiť ich. Môže to značiť aj znepokojovať ich.

Historický román

Už dva roky odmietam odpovedať na jalové otázky typu: Je tvoj román otvoreným dielom, alebo nie? A čože ja viem? To nie je moja vec, ale vaša. Alebo: S ktorou zo svojich postáv sa stotožňuješ? Môj ty Bože, s kým by sa už len autor mohol stotožniť? S príslovkami, to je predsa jasné.

Najjalovejšou zo všetkých otázok je otázka tých, ktorí napovedajú, že rozprávať o minulosti je spôsob, ako ujsť z prítomnosti. Je to pravda? – pýtajú sa ma. Je to pravdepodobné, odpovedám ja. Ak Manzoni rozprával o 17. storočí, tak ho asi 19. storočie nezaujímalo a Giustiho Svätý Ambróz sa prihovára Rakúšanom svojich čias, kým Berchet v Pontidinej prísahe hovorí jasne o bájkach z dávnych čias. Loves story sa angažuje v svojich časoch, naproti tomu Kartúza parmská iba rozpráva o udalostiach, ktoré sa odohrali dvadsaťpäť rokov predtým… Je zbytočné hovoriť, že všetky problémy modernej Európy, tak ako ich dnes cítime, sa formovali v stredoveku od meštianskej demokracie po bankový systém, od národných monarchií po mestské štáty, od nových technických postupov po vzbury bedárov: stredovek je naším detstvom, ku ktorému sa neprestajne treba vracať pre anamnézu. O stredoveku však možno hovoriť aj v štýle Excaliburu. Problém teda bude v čomsi inom a nemožno sa mu vyhnúť. Čo značí písať historický román? Myslím, že o minulosti sa dá rozprávať troma spôsobmi. Jedným z nich je romance od bretónskeho cyklu až po Tolkienove príbehy a v tom je zahrnutá aj gothic novel, ktorá vôbec nie je novel, ale práve romance. Minulosť ako scénografia, zámienka fabulačná konštrukcia, aby predstavivosť dostala voľný rozlet. Teda ani nie je potrebné, aby sa romance odohrával v minulosti, stačí, aby sa neodohrával teraz a tu a aby o teraz a tu nehovoril ani alegoricky. Mnoho vedeckofantastických románov je čistý romance. Romance je príbeh o akomsi inde.

Potom je to román kepeňa a meča, román dumasovský. Ten si vyberá „reálnu“, spoznateľnú minulosť, a aby bola spoznateľná, zaľudňuje ju postavami, ktoré už uvádzajú encyklopédie (Richelieu, Mazarin), a pripisuje im niektoré činy, ktoré encyklopédie nespomínajú (stretnutie s Milady, styky s akýmsi Bonacieuxom), ale ktoré ich údajom neprotirečia. Samozrejme, aby sa pocit skutočnosti utvrdil, budú historické postavy konať to, čo (podľa historiografie) konali (budú obliehať La Rochelle, budú sa dôverne stýkať s Annou Rakúskou, budú mať dočinenia s Frondou). Do tohto rámca („skutočného“) sú zasadené vymyslené postavy, prejavujúce city, ktoré by sa dali pripísať aj postavám z iných období. Tak, ako si d’Artagnan počína, keď v Londýne získava nazad šperky kráľovnej, by si mohol počínať aj v 15. alebo v 17. storočí. Aby mal niekto d’Artagnanovu psychiku, nemusí žiť práve v 17. storočí.

V historickom románe však nemusia vystupovať postavy známe z encyklopédie. Spomeňte si na Snúbencov. Tam je najznámejšou historickou postavou kardinál Federigo, ktorého pred Manzonim poznal iba málokto (oveľa známejší bol iný Borojemský, svätý Karol). Ale všetko, čo Renzo, Lucia alebo Fra Cristoforo robia, mohli robiť iba v Lombardii sedemnásteho storočia. To, ako postavy konajú, slúži na lepšie pochopenie histórie, na pochopenie toho, čo sa stalo. Udalosti a postavy sú vymyslené, a jednako nám o Taliansku tých čias hovoria veci, aké nám historické diela nikdy tak jasne nepovedali.

V tomto zmysle som určite chcel napísať historický román, a to nie preto, že Ubertino a Michal z Ceseny skutočne jestvovali a hovoria viac-menej to, čo naozaj povedali, ale preto, že všetko, čo fiktívne postavy ako Viliam hovoria, sa v tých časoch asi naozaj muselo povedať.

Neviem, do akej miery som tomuto predsavzatiu dostál. Nemyslím, že by som sa mu bol nejako spreneveril, keď som maskoval citáty niektorých neskorších autorov (napríklad Wittgensteina), vydávajúc ich za dobové. V tých prípadoch som veľmi dobre vedel, že nie moji stredovekí ľudia sú moderní, ak už niečo, moderní ľudia myslia ako stredovekí. Skôr si kladiem otázku, či som niekedy svoje fiktívne postavy neobdaril schopnosťou poskladať z disiecta membra čisto stredovekých názorov zopár pojmových netvorov, ku ktorým by sa stredovek nepriznal. Ale myslím si, že historický román musí robiť aj toto: nie iba rozpoznávať v minulosti príčiny toho, čo sa neskôr stalo, ale načrtnúť aj proces, vďaka ktorému tieto príčiny začali pomaly vyvolávať následky.

Ak niektorá moja postava porovnaním dvoch stredovekých ideí dochádza k tretej, modernejšej, robí presne to, čo neskôr urobila kultúra, a ak aj to, čo hovorí, nikto nezaznačil, je isté, že ktosi, čo aj nejasne, predsa len musel na takú myšlienku prísť (hoci ju potom z bohvieakej obavy a ostychu ani nevyslovil).

Na jednom som sa predsa len veľmi pobavil: zakaždým, keď nejaký kritik alebo čitateľ napísal, že niektorá moja postava tvrdí čosi priveľmi moderné, vždy išlo o také prípady, kde som použil doslovné citáty zo 14. storočia.

Na iných stránkach zas čitateľ ako výsostne stredoveké vychutnával postoje, ktoré som ja cítil ako neoprávnene moderné. Vec je v tom, že o stredoveku má každý svoju predstavu, obyčajne skreslenú. Iba my, vtedajší mnísi, poznáme pravdu, lenže ak ju človek povie, neraz skončí na hranici.

Na záver

Dva roky po napísaní románu som našiel svoje poznámky z roku 1953, keď som bol ešte poslucháčom univerzity.

„Horácius s priateľom pozvú grófa P., aby vyriešil záhadu strašidla. Gróf P. je výstredný a flegmatický šľachtic. Proti nemu mladý kapitán dánskej stráže s americkými metódami. Dej sa rozvíja podľa pravidiel tragédie. V poslednom dejstve gróf P. zhromaždí rodinu a záhadu vysvetlí: vrahom je Hamlet. Neskoro, Hamlet umiera.“

Po rokoch som zistil, že podobný nápad mal kedysi aj Chesterton. Skupina Oulipo nedávno zostavila matricu všetkých možných situácií v detektívke a usúdila, že ostáva už len napísať knihu, kde by bol vrahom čitateľ.

Poučenie: Jestvujú neodbytné predstavy a nikdy nie sú iba osobné, knihy sa navzájom rozprávajú a skutočné policajné vyšetrovanie raz dokáže, že vinníkmi sme my.

Umberto Eco

MENO RUŽE

Vydalo vydavateľstvo Slovart, spol s r. o., Bratislava

Z talianskych originálov Umberto Eco: Il nome della rosa

a Postille a Il nome della rosa, Bompiani, Milano 1984.

Zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava

Vytlačili tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

ISBN 80-7145-459-1

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai