Pražský hřbitov

Umberto Eco

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Romány historické

V románu-labyrintu proslulého autora se příběh s detektivní zápletkou prolíná s literaturou faktu. Ve svém bytě v nevábné pařížské čtvrti se v březnu 1897 probouzí starší muž a snaží se rozpomenout, kdo vlastně je. Metodou doktora Freuda, se kterým párkrát pojedl, si začíná vybavovat vlastní minulost italského a později francouzského policejního konfidenta, autora fiktivního konspiračního plánu, který pak v rukou jiných začal žít vlastním životem. Téměř všechny postavy (např. Alexandre Dumas) jsou historické, neméně skutečný je i hrdinou sepsaný pamflet.

Román Pražský hřbitov vynesl v srpnu 2011 také italskému spisovateli prestižní Paveseho cenu.

Ježto jsou epizody pro historickou povídku nezbytné, ba co více, větším dílem ji vytvářejí, uvedli jsme do svého vyprávění popravu sta měšťanů, a to oběšením na veřejném náměstí, upálení dvou mnichů zaživa a příchod komety, vesměs popisy, jež vydají za vylíčení stovky turnajů a navíc mají tu výhodu, že odvádějí co nejúčinněji mysl čtenáře od hlavního příběhu.

Carlo Tenca, Dům psů

1

CHODEC, JENŽ BY ONOHO ŠEDIVÉHO BŘEZNOVÉHO RÁNA

Chodec, jenž by onoho šedivého březnového rána roku 1897 na vlastní nebezpečí přešel z jednoho konce na druhou stranu place Maubert neboli Maub, jak tomu náměstí říkala galerka (ve středověku centrum univerzitního života, křižované davy studentů mířících na artistickou fakultu ve Vicus Stramineus aneb rue du Fouarre, a později místo, kde se konaly popravy apoštolů svobodného myšlení, jako byl Étienne Dolet), dorazil by do jedněch z nemnoha končin, jež nepostihly demolice barona Hausmanna. Ocitl by se v propletenci páchnoucích uliček, rozdělených na dvě poloviny proudem říčky Bievre, unikající v oněch místech z útrob metropole, kam byla už drahný čas vyhoštěna, aby se – horečná, chroptící a plná všelijaké havěti – vrhla do blízké Seiny. Z place Maubert, nyní poničené bulvárem Saint-Germain, dosud vybíhala pavučina uliček jako rue Maître-Albert, rue Saint-Séverin, rue Galande, rue de la Bucherie, rue Saint-Julien-le-Pauvre, rue de la Huchette, uliček, po nichž byly rozesety špinavé hostince, zpravidla v rukou příslovečně chamtivých Auvergnanů, požadujících jeden frank za první noc a čtyřicet centimů za ostatní (a k tomu dvacet sou navrch, pokud jste chtěli také prostěradlo).

Kdyby se pak řečený chodec vydal ulicí, která se později bude jmenovat rue Sauton, ale tehdy se ještě jmenovala rue d’Amboise, narazil by zhruba v její polovině – mezi bordelem vydávajícím se za pivnici a tavernou, kde se spolu s mizerným vínem podával oběd za dva sou (což i tehdy bylo hodně levné, ale studenti z nedaleké Sorbonny si stejně nic dražšího dovolit nemohli) – na slepou uličku, které se kdysi říkalo impasse Maubert, ale někdy před rokem 1865 ji překřtili na cul-de-sac d’Amboise. Před lety tam býval tapis-franc (v řeči galerky krčma, putyka poslední kategorie, vedená zpravidla bývalým trestancem a navštěvovaná kriminálníky, které právě propustili z galejí) a zůstala smutně proslulá i později, protože v 18. století si tu zřídily laboratoř tři vyhlášené travičky. Jednoho dne je našli udušené výpary smrtonosných substancí, jež destilovaly na svých ohništích.

Na konci té uličky se nacházela zcela nenápadná výloha vetešnického krámu, jejž vybledlý štít velebil jako Brocantage de qualité – výloha, skrze niž nebylo moc vidět, neboť její skla pokrývala hustá vrstva prachu. Skla ovšem sama o sobě odkrývala z vystaveného zboží a vnitřních prostor velmi málo, neboť každé z nich bylo čtvercem dvacetkrát dvacet centimetrů, zasazeným do dřevěné kostry. Vedle výlohy by chodec spatřil věčně zamčené dveře a vedle šňůry od zvonku štítek s informací, že majitel je dočasně nepřítomen.

Kdyby se nicméně dveře otevřely, což se přiházelo jen zřídka, ten, kdo by vešel, by spatřil v mrákotném světle, jež tuto jeskyni ozařovalo, na nečetných vratkých regálech a neméně rozviklaných stolcích směsici předmětů, jež by se sice na první pohled jevily vkusné, ale při bližším prozkoumání by se ukázaly jako naprosto nevhodné k seriózním obchodním transakcím, a to i kdyby byly nabídnuty za stejně bídné ceny. Stál tu například pár kovových podpěr na polena, které by znesvětily jakýkoli krb, kyvadlové hodiny s popukaným modrým smaltem, polštáře, jež se možná kdysi mohly pochlubit výšivkou v živých barvách, podstavce váz s otřískanými keramickými putti, nestabilní stolečky v blíže neurčeném slohu, košík na vizitky v rezatém kovovém držáku, schránky nejasného účelu s vypálenými arabeskami, příšerné perleťové vějíře s čínskými kresbami, náhrdelník, který vypadal jako jantarový, dva střevíčky z bílé vlny s přezkami inkrustovanými irskými démantky, otlučená Napoleonova bysta, motýli pod popraskaným sklem, ovoce z polychromního mramoru pod kdysi průhledným šturcem, kokosové ořechy, stará alba s nevalnými květinovými akvarely, několik zarámovaných daguerrotypů (jež v těch letech dokonce postrádaly patinu starobylosti). Pokud by se ovšem nějaká zvrácená duše zamilovala do některého z oněch hanebných zbytků z pradávných exekucí, dolehnuvších na rodiny v nesnázích, a tváří v tvář nanejvýš nedůvěřivému majiteli by zapátral po ceně, uslyšel by takovou cifru, že by to ochladilo i toho nejzvrhlejšího sběratele antikvárních teratologií.

A pokud by návštěvník na základě nějakého sezameotevřise překonal i druhé dveře, oddělující vnitřek krámu od vyšších poschodí budovy, a vystoupal by po schůdcích jednoho z těch vratkých točitých schodišť vyznačujících ony pařížské domy, jejichž průčelí není širší než vchodová vrata (a ta se křivolace kupí jedna na druhá), pronikl by do prostorného salonu, který by – jak by bylo patrné na první pohled – nehostil haraburdí z přízemí, nýbrž sbírku předmětů zcela jiné jakosti: empírový stolek na třech nohách ozdobených orlími hlavami, konzolový stolek podpíraný okřídlenou sfingou, skříň ze 17. století, mahagonové police, na nichž by se vyjímaly stovky knih v marokénových vazbách, psací stůl, jakému se říkávalo americký, uzavíratelný válcovitou roletou a vybavený tolika zásuvkami jako nějaký sekretář. A kdyby vstoupil do vedlejší místnosti, našel by tam přepychové lože s nebesy, rustikální étagere se sevreským porcelánem, tureckou vodní dýmkou, velkým alabastrovým pohárem a křišťálovou vázou, a na zadní stěně výplně s mytologickými scénami a dvě velká plátna znázorňující múzu dějepisu a múzu komedie. Po zdech by porůznu visely arabské barakány a další orientální kašmírové šaty a stará poutnická čutora. Stál by tu stolek s umyvadlem a s poličkou plnou toaletních předmětů z drahocenných materiálů. Zkrátka byl by tu bizarní soubor kuriózních a nákladných objektů, jež by možná nesvědčily o sourodém a rafinovaném vkusu, ale zato o touze po okázalém blahobytu.

Kdyby se pak návštěvník vrátil do vstupního salonu, mohl by spatřit, že před jediným oknem, jímž proniká trochu světla ze slepé ulice, sedí za stolem starší osoba zachumlaná do županu, která – podle toho, co by návštěvník mohl zahlédnout přes její ramena – zapisuje to, co nyní budeme číst a co občas Vypravěč trochu shrne, aby se Čtenář příliš nenudil.

Nechť však Čtenář neočekává, že mu Vypravěč sdělí, že v té osobě s překvapením poznal někoho, kdo už byl zmíněn, neboť (vzhledem k tomu, že toto vyprávění začíná teprve nyní) nikdo doposud zmíněn nebyl a ani sám Vypravěč zatím neví, kdo je ten záhadný pisatel, a také doufá, že se to dozví (zároveň se Čtenářem), když po tom společně, jako dva vetřelci, budou pátrat a když budou sledovat znaky, jež pero toho muže črtá na ony stránky.

2

KDO JSEM?

24. března 1897

Dávám se do psaní s jistými rozpaky, jako bych na rozkaz – proboha ne, řekněme na podnět – nějakého Němce (nebo Rakušana, to je prašť jako uhoď) obnažoval svou duši. Kdo jsem? Možná je užitečnější zkoumat své vášně než události svého života. Koho miluji? Před očima se mi žádné milované tváře nevynořují. Vím, že miluji dobrou kuchyni: stačí, když přede mnou někdo vysloví název La Tour d’Argent, a tělem mi proběhne slastné mrazení. Je to láska?

Koho nenávidím? Instinktivně se mi chce říci, že Židy, ale jestliže tak servilně podléhám charismatu toho rakouského (nebo německého) doktůrka, znamená to, že proti těm zatraceným Židům nic nemám.

O Židech vím jen to, co mi o nich řekl dědeček. Poučoval mě: „Je to náramně ateistický národ. Jsou přesvědčeni, že dobro se musí uskutečnit už tady, a ne v záhrobí. A tak dělají všechno pro to, aby se tohoto světa zmocnili.“

Mé dětské roky mi znepříjemňovaly jejich přízraky. Dědeček mi popisoval jejich oči, oči, které vás špehují a jsou tak falešné, že bezděky blednete, jejich slizké úsměvy, ohrnuté šakalí rty s vyceněnými zuby, úporné, nečisté, zvířecké pohledy, záští vyhloubené a stále neklidné záhyby mezi nosem a rty, jejich nos připomínající zoban jižního ptáka… Ty oči, no ano, jejich oči… Horečnatě se koulejí v zorničce, která má barvu topinky a prozrazuje jaterní choroby, jsou pokažené sekrety nenávisti trvající už osmnáct století, sklánějí se nad tisícem droboučkých vrásek, jež jsou věkem čím dál výraznější, takže Žid už ve dvaceti vypadá jako zchátralý stařec. Když se usmívá, oteklá víčka se přivírají a z očí zbývá sotva postřehnutelná čárka, znak lstivosti, jak tvrdí někteří, znak vilnosti, jak upřesňoval dědeček… A když jsem už byl dost velký na to, abych ty věci mohl chápat, připomínal mi, že Žid je nejen ješitný jako Španěl, nevzdělaný jako Chorvat, chamtivý jako Levantinec, nevděčný jako Malťan, drzý jako Cikán, špinavý jako Angličan, úlisný jako Kalmyk, panovačný jako Prušák a pomlouvačný jako chlap z Asti, ale že je také neodolatelnou vilností puzen k cizoložství – což pochází z obřízky, která je činí více vzrušivými a zapříčiňuje obludnou disproporci mezi trpasličím tělem a houbovitou hmotou toho jejich napůl zmrzačeného výrůstku.

O Židech se mi zdálo noc co noc, po celá dlouhá léta.

Naštěstí jsem je nikdy nepotkal, až na dvě výjimky: kurvičku z turínského ghetta (ale s tou jsem prohodil jen pár slov) a rakouského doktora (nebo německého, to je prašť jako uhoď).

Němce jsem poznal, a dokonce jsem pro ně pracoval: je to nejnižší stupeň lidství, jaký si lze představit. Němec vyprodukuje v průměru dvojnásobek výmětů, jež vyprodukuje Francouz. Může za to hyperaktivní funkce střev, jež jde na úkor funkce cerebrální, což jen dokazuje jejich fyziologickou podřadnost. V době barbarských vpádů germánských hord lemovaly jejich cesty neuvěřitelné hromady fekálií. A rovněž v nedávných staletích francouzský cestovatel okamžitě nabýval jistoty, že překročil alsaskou hranici, na základě abnormální velikosti exkrementů při okrajích silnic. Ale nejen to: u Němců je charakteristickým jevem bromidróza aneb nechutný pach potu, a je prokázáno, že moč Němce obsahuje dvacet procent dusíku, zatímco moč ostatních plemen ho obsahuje pouze patnáct procent.

Němec žije ve stavu neustálých střevních potíží, způsobovaných tím, že holduje nadměrnému požívání piva a přežírá se jitrnicemi. Za své jediné cesty do Mnichova jsem je jednoho večera viděl na vlastní oči v těch jejich odsvěcených katedrálách, zakouřených jako anglický přístav a páchnoucích sádlem a špekem. Seděli tam dokonce po dvou, on a ona, v rukou třímali mázy piva, z nichž každý by sám o sobě zahnal žízeň celého stáda tlustokožců, a třeli si nosy v hovadském milostném rozhovoru jako dva psi, co se očuchávají. Viděl jsem je s těmi jejich halasnými a nejapnými výbuchy smíchu, s tou kalnou hrdelní veselostí, lesklé oním věčným tukem, který pokrývá jejich obličeje a údy, tak jako v antickém cirku olej pokrýval kůži atletů.

Mají plnou hubu toho svého Geistu, což znamená ducha, od mládí je však oblbuje pouze duch piva, a tím se také vysvětluje, proč za Rýnem nevzniklo v oboru umění nic, co by stálo za řeč, až na pár obrazů s odpornými rypáky a řadu smrtelně nudných básní. A to mlčím o jejich hudbě: nechávám stranou hřmotného a funebráckého Wagnera, z něhož jsou dneska paf i Francouzi, ale pokud mohu soudit z toho mála, co jsem slyšel, ani v Bachových skladbách není nějaká stopa po harmonii, jsou chladné jako zimní noc, a symfonie toho jejich Beethovena jsou orgie nevázanosti.

Jsou tak prosáklí tím svým pivem, že nemají nejmenší tušení, jak jsou vulgární, ale vrcholem té vulgarity je, že se ani nestydí za to, že jsou Němci. Vzali vážně obžerného a chlípného mnicha, jako byl Luther (lze se oženit s jeptiškou?), a to jen proto, že zprznil Bibli, tím že ji přeložil do jejich jazyka. Kdo řekl, že Němci to přehnali se dvěma velkými evropskými narkotiky, alkoholem a křesťanstvím?

Pokládají se za hlubokomyslné, protože jejich řeč je neurčitá, nemá jasnost francouzštiny a nikdy neříká přesně to, co by říkat měla, takže žádný Němec nikdy neví, co chtěl vlastně říct – a plete si tuhle neurčitost s hloubkou. S Němci je to jako se ženami, nikdy se jim nedostanete na kobylku. Naneštěstí mě dědeček přinutil – a od toho příznivce Rakušáků to nebylo nic divného –, abych se už jako chlapec tomuhle nevýraznému jazyku, se slovesy, která musíš při četbě úzkostně hledat, protože nikdy nejsou tam, kde by měla být, řádně naučil. A tak jsem tu řeč začal nenávidět, stejně jako jezuitu, jenž mě ji přišel naučit – s rákoskou, kterou mě třískal přes prsty.

Jak se zdá, od té doby, co Gobineau napsal rozpravu o nerovnosti ras, platí, že když někdo mluví špatně o jiném národu, pak proto, že pokládá ten svůj za lepší. Já žádné předsudky nemám. Když jsem se stal Francouzem (a z matčiny strany už jsem jím napůl byl), pochopil jsem, nakolik jsou mí noví soukmenovci lenoši a podvodníci a nakolik jsou v nejvyšší míře nenávistní, žárliví a pyšní. Jsou přesvědčeni, že kdo není Francouz, je divoch, a nedokážou přijmout žádnou výtku. Ale taky jsem pochopil, že chcete-li Francouze přimět, aby uznali, že jejich kmen není úplně bez chyby, stačí pomlouvat nějaký jiný národ. Stačí například říct: „My Poláci máme tu či onu vadu,“ a jelikož nechtějí být v ničem pozadu, ani v nedostatcích, okamžitě vykřiknou: „Ó ne, tady ve Francii jsme na tom hůř,“ a než jim dojde, že se chytili do pasti, nadávají na Francouze jedna radost.

Nemilují své bližní, ani tehdy, když z nich mají prospěch. Není většího hrubce nad francouzského hospodského, tváří se, jako by své zákazníky nenáviděl (a možná je to pravda) a jako by si přál, aby vypadli (to ale pravda není, protože je náramně na peníze). Ils grognent toujours. (Stále reptají.) Zkuste se jich na něco zeptat: sais pas, moi, (Nevím.) a z našpulených rtů vydají zvuk, jako by prděli.

Jsou zlí. Zabíjejí z nudy. Je to jediný národ, který na řadu let zaměstnal své občany tím, že si navzájem sekali hlavy. Ještě štěstí, že Napoleon odklonil tu jejich zběsilost na národy jiného plemene a že je naverboval, aby zničili Evropu.

Jsou pyšní na to, že mají stát, o kterém tvrdí, že je mocný, ale neustále usilovně zkoušejí, jak ho svrhnout. Nikdo se jim nevyrovná ve stavění barikád z jakékoli příčiny a při každé změně větru. Často ani sami netuší, proč to dělají, prostě se nazdařbůh přidají k nejhorší lůze. Francouz pořádně neví, co chce, jen je mu dokonale jasné, že nechce to, co má. A řekněme to rovnou, neumí nic jiného než zpívat písničky.

Věří, že na celém světě se mluví francouzsky. Před několika desítkami let tu měli případ Lucas. Ten geniální chlapík padělal třicet tisíc rukopisných dokumentů – tak, že kradl starý papír, odřezával předsádky starých knih v Bibliotheque Nationale, napodoboval rozmanité kaligrafie, i když ne tak dobře, jak bych to uměl já sám. Bůhví kolik těch falzifikátů prodal za ohromnou cenu tomu hlupáku Chaslesovi (podle toho, co se říká, to byl velký matematik a člen Akademie věd, ale taky velký trouba). A nejen jemu, ale ani mnoha jeho akademickým kolegům nepřišlo nijak divné, že Caligula, Kleopatra nebo Julius Caesar psali své dopisy francouzsky a francouzsky si dopisovali Pascal, Newton a Galileo, třebaže každé malé dítě ví, že učenci oněch století si psali latinsky. Učení Francouzi si nedovedli představit, že by jiní národové mluvili nějak jinak než francouzsky. Navíc zfalšované dopisy tvrdily, že Pascal objevil všeobecnou gravitaci dvacet let před Newtonem, a to bohatě stačilo, aby ti sorbonnardi, stravovaní národní nadutostí, byli raněni slepotou.

Možná že ignorance je důsledkem jejich chamtivosti – oné národní vady, již mají za ctnost a nazývají ji šetrností. Pouze v této zemi bylo možno vymyslet celou komedii, která by se točila kolem jednoho lakomce. O papá Grandetovi ani nemluvě.

Lakotu můžete vidět na jejich zaprášených bytech, nikdy neobnovovaném čalounění, polámaných kočárech poděděných po předcích, točitých schodištích z viklajícího se dřeva, vymyšlených proto, aby se co nejúsporněji ušetřilo místo. Naroubujte – jak se to dělá u rostlin – na Francouze Žida (a třeba německého původu) a dostanete to, co tu máme dneska, Třetí republiku…

Pokud jsem ze sebe udělal Francouze, pak proto, že jsem nesnesl být Italem. Jako Piemonťan (místem narození) jsem cítil, že jsem jen karikatura Gala, a s omezenějším myšlením. Když Piemonťané uslyší něco nového, úplně ztuhnou, nečekané věci v nich vzbuzují děs: k tomu, aby vyrazili na Obojí Sicílii (mezi garibaldiovci bylo ovšem velice málo Piemonťanů), bylo zapotřebí dvou Liguřanů, entuziasty, jako byl Garibaldi, a chlapa, který uměl uřknout, jako byl Mazzini. A pomlčme o tom, co jsem zjistil, když mě poslali do Palerma (kdy to bylo? musím si to zesumírovat). Jen ten ješita Dumas tyhle národy miloval, možná proto, že mu podkuřovali víc než Francouzi, kteří ho pořád ještě považovali za člověka smíšené krve. Líbil se jak Neapolcům, tak Sicilanům, a to byli mulati jako on, ne proto, že se jejich máma coura s někým zapomněla, ale protože se ve šňůře pokolení rodili z křížení věrolomných Levantinců, upocených Arabů a degenerovaných Ostrogótů a brali si od každého ze svých hybridních předků vždycky to nejhorší, od Saracénů netečnost, od Švábů krutost, od Řeků nerozhodnost a zálibu v nekonečném žvanění, při němž se načtyřikrát dělí jeden vlas. Ostatně stačí se podívat na ty rošťáky, kteří v Neapoli uvádějí cizince do radostného úžasu, jak se div nezadusí špagetami, jež si cpou prsty do chřtánů, celí pobryndaní nahnilými rajčaty. Myslím, že sám jsem je neviděl, ale vím to.

Ital je perfidní, prolhaný, podlý a záludný. Má radši dýku než meč a jedu dává přednost před lékem. Když se domlouvá, je jako úhoř, a můžete se spolehnout jen na jedno: že převleče kabát při každém závanu větru. Viděl jsem, co se stalo s bourbonskými generály, jakmile se objevili Garibaldiho dobrodruzi a generálové z Piemontu.

Je to tím, že Italové se utvářeli k obrazu svých kněží. Kněží byli jediná opravdová vláda, kterou kdy měli od chvíle, co se zvrácený poslední římský císař dal sodomizovat barbary, protože křesťanství oslabilo hrdost starobylé rasy.

Kněží… Jak jsem je vlastně poznal? Nejspíš v domě svého dědečka, matně si vzpomínám na kosé pohledy, zkažené zuby, čpící dech, zpocené ruce, které mě chtěly hladit po šíji. Hnus. Protože je to zahálčivá verbež, patří mezi nebezpečné třídy, jako zloději a tuláci. Člověk se stává knězem nebo mnichem jen proto, aby žil v zahálce, a zahálku garantuje jejich početnost. Kdyby byl jeden kněz řekněme na tisíc duší, měli by tolik práce, že by si nemohli válet šunky a žrát kapouny. A z nejnehodnějších kněží vláda vybírá ty nejhloupější a dělá z nich biskupy.

Sotva se narodíš, už jsou tady: pokřtí tě, a pokud tvoji rodiče byli dost bigotní, aby tě svěřili do jejich rukou, shledáš se s nimi ve škole, pak přijde první přijímání a katechismus a biřmování; kněz je s tebou i v den tvého sňatku, aby ti řekl, jak si máš počínat v ložnici; a nazítří se tě pak ve zpovědnici zeptá, kolikrát jsi to dělal, aby se mohl za mřížkou vzrušovat. S hrůzou k tobě hovoří o pohlaví, ale ty vidíš, jak den co den vstávají z incestního lože, ani si neumyjí ruce, a jdou jíst a pít svého Pána, aby ho pak vysrali a vymočili.

Opakují, že jejich království není z tohoto světa, a chňapou po všem, co mohou urvat. Civilizace nikdy nebude dokonalá, dokud poslední kámen posledního kostela nespadne na hlavu posledního kněze a země nebude od té chásky osvobozena.

Komunisté rozšířili myšlenku, že náboženství je opium lidstva. Je to pravda, neboť pomáhá držet na uzdě pokušení poddaných, a kdyby tu náboženství nebylo, na barikádách by bylo dvakrát tolik lidí. Takhle jich za dnů Komuny nebylo dost a mohli být bezodkladně postříleni. Ale poté co jsem slyšel toho rakouského lékaře mluvit o kolumbijské droze, řekl bych, že náboženství je taky kokain lidstva, neboť podněcovalo a dosud podněcuje války, vraždění nevěřících, a tohle platí jak pro křesťany, tak pro musulmany i ostatní modloslužebníky. A jestliže se afričtí černoši dlouho omezovali na vzájemné masakry, misionáři je obrátili na víru a nadělali z nich koloniální oddíly, mimořádně vhodné k tomu, aby umírali v prvních liniích a po vstupu do města prznili bílé ženy. Lidé se nikdy nedopouštějí zla tak dokonale a s takovým nadšením, jako když to dělají z náboženského přesvědčení.

Nejhorší ze všech jsou nepochybně jezuiti. Mám nejasný dojem, že jsem jim provedl pár pěkných kousků, ale možná mi naopak ublížili oni, ještě si na to dobře nevzpomínám. Nebo to byli jejich pokrevní bratři, zednáři. Jsou jako jezuiti, jen trochu zmatenější. Jezuiti alespoň mají svou teologii a vědí, jak ji používat, zednáři mají teologií na rozdávání a sami se v tom už nevyznají. O zednářích mi vyprávěl dědeček. Spolu se Židy usekli hlavu králi. A zplodili karbonáře, o něco hloupější sortu zednářů, protože se jednou dávali střílet a podruhé, když omylem vyrobili bombu, si zase dávali useknout hlavu, anebo se z nich stávali socialisti, komunisti a komunardi. Všechny ke zdi! Bravo, Thiersi!

Zednáři a jezuiti. Jezuiti jsou zednáři převlečení za ženské.

Nenávidím ženy, i když toho o nich moc nevím. Celá léta mě fascinovaly ony brasseries a femmes, (Pivnice se ženskou obsluhou) kde se scházejí zločinci všech kategorií. Jsou horší než nevěstince. Ty aspoň, když začínají, musí překonávat odpor sousedů, zatímco pivnice můžete otevřít, kde se vám zachce, stačí tvrdit, že jsou to lokály, kam lidé chodí, aby se napili. Ale pak se pije v přízemí a v horních poschodích se provozuje prostituce. Každá pivnice má svůj příznačný motiv a holky se podle toho oblékají: tady najdeš německé kelnerky a tamhle, naproti Justičnímu paláci, číšnice v advokátských tógách. Koneckonců stačí názvy: Brasserie du Tire-cul, Brasserie des belles marocaines nebo Brasserie des quatorze fesses (nedaleko Sorbonny). Skoro všechny je provozují Němci; taky způsob, jak podkopat francouzskou morálku. Mezi pátým a šestým arrondissementem je jich aspoň šedesát, ale v celé Paříži jich najdete skoro dvě stě, a všechny mají otevřeno i pro velmi mladé zákazníky. Hoši nejdřív vstupují ze zvědavosti, pak proto, že už jsou zkažení. Nakonec chytí kapavku – když mají kliku. Pokud je pivnice poblíž školy, studenti přicházejí po vyučování šmírovat holky pootevřenými dveřmi. Já se tam chodím napít. A taky špehovat zevnitř škvírou ve dveřích studenty, kteří šmírují zpoza dveří. A nejen studenty. Člověk se tak leccos dozví o návycích a stycích dospělých a to se vždycky může hodit.

Nejvíc mě baví hádat povahu různých pasáků čekajících za stoly. Někteří z nich jsou manželé, kteří si založili živobytí na půvabech svých žen. Ti, dobře oblečení, vytvářejí uzavřený kruh, pokuřují a hrají v karty. Hospodský a holky o nich mluví jako o stole paroháčů. V Latinské čtvrti jsou však mnozí z návštěvníků zkrachovalí bývalí studenti, neustále nervózní obavou, že jim někdo vyfoukne kšeft; často taky vytahují kudlu. Nejpokojnější jsou zloději a vrazi, kteří přicházejí a odcházejí jen proto, aby dohlédli na své zájmy, a dobře vědí, že je holky nepodvedou, protože nazítří by jejich těla odnášel proud Bievre.

Jsou tu i zvrhlíci, kteří loví zpustlíky a zpustlice, aby s nimi sehráli ty nejšpinavější hry. Posbírají zákazníky v Palais-Royal nebo na Champs-Élysées, a když je přivedou, dají si dohodnutá znamení. Často pak na pokoj pošlou své komplice převlečené za policisty a ti hrozí zákazníkovi v podvlékačkách zatčením. Chudák prosí o smilování a vytahuje z kapsy hrst peněz.

Když vcházím do těchto lupanárů, jsem velmi obezřetný, protože vím, co by se mi mohlo přihodit. Jestliže zákazník vypadá na to, že má peníze, majitel dá znamení, jedna z holek si přisedne a pozvolna ho přesvědčí, aby ke stolu pozval i všechny ostatní. A už se nosí ty nejdražší věci (až na to, že holky, aby se nenamazaly, pijí anisette superfine nebo cassis fin, obarvenou vodu, jež návštěvníka stojí majlant). Pak vás přimějí, abyste si dal partičku karet, samozřejmě si přitom dávají znamení, vy prohrajete a musíte všem – včetně majitele a jeho ženy – zaplatit večeři. A když toho chcete nechat, navrhnou vám zahrát si jinak, ne o peníze, pokaždé když vyhrajete, si jedna z dívek něco svlékne… A za každou odloženou krajkou se objeví ono hnusné bílé maso, ona vzedmutá ňadra, ona hnědá podpaždí, vydechující natrpklý zápach, který vás zbavuje sil…

Nikdy jsem nevystoupil do horního patra. Kdosi řekl, že ženy jsou jen náhražkou samotářské neřesti, s tím rozdílem, že s nimi to vyžaduje víc fantazie. Vracím se tedy domů a v noci o nich sním; nejsem zkrátka ze železa, a pak, to ony mě vyprovokovaly.

Četl jsem doktora Tissota a vím, že škodí i z dálky. Nevíme, zda animální duchové a genitální tekutina jsou jedno a totéž, ale jisté je, že mezi těmito dvěma fluidy existuje jistá analogie a po dlouhých nočních polucích nejen ochabují síly, ale tělo hubne, tvář bledne, paměť slábne, zrak se zamlžuje, hlas se stává chraptivým, spánek je narušován neklidnými sny, začínáme pociťovat bolesti v očích a v obličeji naskakují rudé skvrny, někteří plivají vápnité látky, pozorují bušení srdce, dusí se, omdlévají, jiní si stěžují na zácpu anebo stále smrdutější plynatost. Na konci čeká slepota.

Možná Tissot přehání, jako chlapec jsem měl obličej plný beďarů, ale to nejspíš bylo věkem, anebo si všichni hoši opatřují tyhle rozkoše, a někteří to přehánějí a osahávají se ve dne v noci. Nyní ale dokážu dodržet míru, mám úzkostné sny, jen když se vracím z večerního posezení v pivnici, a nestává se mi – jako mnoha jiným –, že bych měl erekci, jakmile spatřím na ulici nějakou sukni. Práce mi brání podílet se na uvolněnosti mravů.

Ale proč tu filozofuji, místo abych si vybavoval události? Možná proto, že se chci dozvědět nejenom to, co se odehrálo před včerejším dnem, ale také jaký jsem uvnitř. Pokud tu ovšem je nějaké uvnitř. Tvrdí se, že duše je pouze to, co děláme, ale jestli někoho nenávidím a jestli tu zášť v sobě pěstuji, pak to panebože znamená, že tu nějaké uvnitř být musí! Jak to říkal filozof? Nenávidím, tedy jsem.

* * *

Před chvílí někdo dole zazvonil, měl jsem obavu, že se našel nějaký hlupák, který si chce něco koupit, ale chlap mi rovnou řekl, že ho posílá Tissot – proč jsem vlastně zvolil tohle heslo? Chtěl závěť, vlastnoručně napsanou a podepsanou jistým Bonnefoyem ve prospěch nějakého Guillota (určitě to byl Guillot osobně). Měl dopisní papír, jaký používá nebo používal řečený Bonnefoy, a ukázku jeho rukopisu. Odvedl jsem Guillota do pracovny, vybral jsem si pero a vhodný inkoust a rovnou, bez předběžného zkoušení, jsem dotyčný dokument vyrobil. Výborně, hotovo. Jako by Guillot znal sazebník, vysázel mi honorář odpovídající hodnotě dědictví.

Tohle je tedy mé řemeslo? Je to pěkné, vycucat si z prstu notářské osvědčení, nastylizovat dopis, který vypadá jako pravý, vypracovat kompromitující doznání, vytvořit dokument, který někoho přivede do záhuby. Čaromoc umění… Dost na to, abych se odměnil návštěvou Café Anglais.

Má paměť musí sídlit v nose, ale mám dojem, že jsem už celá staletí nenasál vůni toho menu: soufflés a la reine, filets de sole a la Vénitienne, escalopes de turbot au gratin, selle de mouton purée bretonne… A jako entrée: poulet a la portugaise nebo pâté chaud de cailles nebo homard a la parisienne nebo tohle všechno najednou, a jako plat de résistence, co já vím, canetons a la rouennnaise nebo ortolans sur canapés, a jako entremet aubergines a l’espagnol, asperges en branches, cassolettes princesse… A víno? Těžká volba, snad Château-Margaux nebo Château-Latour nebo Château-Lafite, záleží na ročníku. A na závěr jednu bombe glacée.

Kuchyně mi vždycky skýtala větší potěšení než sex – patrně stopa mé kněžské výchovy.

Jako by mou mysl neustále halil mrak, který mi zabraňuje ohlédnout se nazpět. Proč se mi najednou vynořují v paměti mé útěky do Bicerinu v převleku za otce Bergamaschiho? Na otce Bergamaschiho jsem úplně zapomněl. Kdo to byl? Je mi příjemné nechat pero běžet po papíře a následovat jen to, co mi přikazuje instinkt. Podle toho rakouského doktora bych měl doputovat do okamžiku, jenž je pro mnou paměť vpravdě bolestný, a tento okamžik mi osvětlí, proč jsem z ní naráz vymazal tolik věcí.

* * *

Včera, v den, který jsem pokládal za pondělí 22. března, jsem měl při probuzení pocit, že dobře vím, kdo jsem: kapitán Simonini, je mi šedesát sedm, ale nevypadám na svůj věk (jsem tlustý jen do té míry, abych mohl být považován za krásného muže), vojenskou hodnost jsem si tady ve Francii připsal v upomínku na svého dědečka a dal jsem ji do vágní souvislosti se svým angažmá v řadách Garibaldiho Tisíce, což v této zemi, kde se Garibaldi těší větší úctě než v Itálii, vzbuzuje nemalý respekt. Simone Simonini, narozený v Turíně, z turínského otce a francouzské matky (či přesněji ze savojské matky, ale v době jejího narození vtrhli do Savojska Francouzi).

Ležel jsem ještě v posteli a snil jsem… Vzhledem k problémům s Rusy (s Rusy?) bylo lepší, abych se ve svých oblíbených restauracích příliš neukazoval. Mohu si koneckonců něco ukuchtit sám. Když věnuji pár hodin přípravě nějaké lahůdky, uvolním se. Což takhle côtes de veau Foyot: alespoň čtyřcentimetrový plátek masa, rozumí se porce pro dvě osoby, dvě středně veliké cibule, pět deka chlebové střídky, sedm a půl deka nastrouhaného gruyere, pět deka másla, ze střídky naděláme strouhanku a tu smícháme se sýrem, pak oloupáme a podrtíme cibule, v jednom malém kastrůlku rozpustíme čtyři deka másla a v druhém na zbylém másle pomalu osmahneme cibuli, polovinou cibule vyložíme dno mísy, maso osolíme a opepříme, vložíme ho do mísy, z jedné strany ho obložíme zbylou cibulí, všechno zasypeme první vrstvou strouhanky se sýrem, polijeme to rozpuštěným máslem a lehce to přitlačíme dlaní, aby maso pěkně přilnulo ke dnu mísy, pak přidáme další vrstvu strouhanky, vytvoříme z ní jakousi kupoli, a tu také polijeme rozpuštěným máslem, načež všechno zalijeme bílým vínem a vývarem, ale tak, aby zálivka nepřesáhla víc než o polovinu výšku masa. Na půlhodinku dáme všechno do trouby a pravidelně přiléváme víno a vývar. Ochutíme to dušeným květákem.

Zabere to trochu času, ale rozkoše receptů předcházejí rozkoše půnebí, a když něco chystáme, ochutnáváme to předem, a právě to jsem dělal, když jsem si tak hověl na loži. Hlupáci potřebují mít pod pokrývkami ženu nebo nějakého hošíka, aby se necítili sami. Nevědí, že slina na jazyku je lepší než erekce.

Měl jsem doma skoro všechno až na gruyere a maso. Kdyby byl jiný den, zaskočil bych k řezníkovi na place Maubert; čert ví, proč má v pondělí zavřeno. Ale věděl jsem ještě o jednom, na bulváru Saint-Germain, dvě stě metrů odsud. Krátká procházka mi rozhodně neuškodí. Oblékl jsem se, a ještě než jsem vyšel, nalepil jsem si jako obvykle pár černých knírů a svůj krásný vous. Pak jsem si nasadil paruku, lehce jsem smočil hřeben a učesal jsem ji, s pěšinkou uprostřed. Natáhl jsem si redingot a do kapsičky u vesty jsem vložil stříbrné hodinky, tak aby byl dobře vidět řetízek. Abych vypadal jako kapitán ve výslužbě, rád si za řeči pohrávám s krabičkou ze želvoviny, jež je plná kosočtverců lékořice a na vnitřní straně víčka má portrét ošklivé, ale dobře oblečené ženy – nepochybně drahé zesnulé. Občas si vložím do úst kosočtverec a převaluji ho z jednoho konce jazyka na druhý, což mi dovoluje hovořit pomaleji. Posluchač pak sleduje pohyb vašich rtů a nepřemýšlí moc o tom, co říkáte. Je důležité vypadat jako někdo, kdo je obdařen méně než průměrnou inteligencí.

Vyšel jsem na ulici a zabočil jsem za roh, usilovně se bráně zastávce před pivnicí, odkud už od časného rána znělo nejapné vřískání padlých žen.

Place Maubert už není oním dvorem zázraků, jak tomu bylo, když jsem tam před pětatřiceti lety přišel. Tenkrát se jen hemžila obchodníky s recyklovaným tabákem: s tím hrubým, jenž se získával ze zbytků doutníků a z výškrabků ze dna dýmek, i s tím jemným, který pocházel z prvních nedopalků cigaret. Libra hrubého stála frank a dvacet centimů a jemného od franku padesáti do franku šedesáti (i když tenhle průmysl ve skutečnosti nikdy mnoho nevynášel a nevynáší, neboť ledvaže tito pilní recyklátoři utratí podstatnou část svého výdělku v nějaké putyce, už zase nevědí, kde večer složí hlavu). Byli tu pasáci, kteří se alespoň do dvou hodin odpoledne povalovali v posteli, po zbytek dne pak pokuřovali, opřeni o zeď, jako to mají ve zvyku zachovalí penzisté, a když se snesl soumrak, začínali být čiperní, tak jako pastýřovi psi. Zloději tu okrádali jeden druhého, protože žádný měšťan (až na nějakého toho darmošlapa z městečka za Paříží) by se neodvážil přes to náměstí přejít. Já sám bych byl snadnou kořistí, kdybych si nevykračoval vojenským krokem a nekroužil svou holí. Pak tu byli místní kapsáři, ti mě ale znali, někteří mě dokonce zdravili a oslovovali jako kapitána, neboť měli za to, že k nim tak trochu patřím, a vrána vráně oči nevyklove – a prostitutky, jejichž půvaby už odkvetly, protože kdyby byly dosud svůdné, pracovaly by v brasserie a femmes, kdežto takhle se nabízely jen hadrářům, taškářům a smradlavým šňupačům druhořadého tabáku. Když ovšem zahlédly čistě oblečeného pána s dobře vykartáčovaným cylindrem, mohly se o vás zkusit otřít, nebo vás dokonce chytit za paži, přiblížit se zkrátka natolik, že jste ucítili tu hroznou voňavku za pár sou, promíšenou s jejich potem. To by byl zajisté velmi nepříjemný zážitek (nechtěl jsem, aby se mi o nich v noci zdálo), a tak když jsem viděl, že se nějaká blíží, zakroužil jsem holí, jako bych chtěl kolem sebe vytvořit chráněnou a nepřístupnou zónu, a jim hned došlo, jak se věci mají, neboť byly zvyklé, že se jim rozkazuje, a hole se bály.

A konečně se tím davem proplétali špehové z policejní prefektury, kteří tu verbovali své mouchards čili konfidenty, anebo lapali ze vzduchu velmi cenné informace o chystaných lotrovinách, o nichž tu někdo někomu povídal, šeptaje příliš nahlas v domnění, že v obecném tartasu se jeho hlas ztratí. Ale dali se poznat na první pohled podle přehnaně šibeničního vzezření. Žádný skutečný darebák nevypadá jako darebák. Jen oni.

Teď náměstím dokonce projíždějí tramvaje a člověk se tu už necítí doma, i když se tu pořád ještě najdou individua, která vám mohou posloužit, pokud je dokážete identifikovat. Opírají se o nároží, postávají na prahu Café Maître-Albert nebo se poflakují v některé z přilehlých uliček. Ale málo platné, od chvíle, co na vás za každým rohem v dálce vybafne to ořezávátko, Eiffelova věž, Paříž už není to, co byla.

Dost, nejsem nostalgik a jsou tu také jiná místa, kde se mi vždycky dostane toho, co potřebuji. Včera ráno jsem potřeboval maso a sýr a place Maubert mi v tomto ohledu ještě dokázala vyhovět.

Koupil jsem sýr a šel jsem pak kolem svého obvyklého řezníka. Uviděl jsem, že má otevřeno.

„Co to, že otvíráte v pondělí?“ zeptal jsem se, když jsem vešel dovnitř.

„Ale dneska je úterý, pane kapitáne,“ odpověděl mi se smíchem. Rozpačitě jsem se omluvil, řekl jsem, že jak člověk stárne, ztrácí paměť, a on na to odpověděl, že jsem pořád ještě mladík a že všichni mají hlavu v oblacích, když vstanou příliš brzy. Vybral jsem si maso a zaplatil jsem, aniž jsem si řekl o slevu – což je jediný způsob, jak si u obchodníků zjednat úctu.

Dumaje o tom, co je dneska vlastně za den, vrátil jsem se domů. Chtěl jsem si sundat kníry a vousy, jak to dělám vždycky, když jsem sám, a vešel jsem do ložnice. Teprve nyní mě zarazilo něco nezvyklého: na věšáku vedle prádelníku visely jakési šaty, beze vší pochyby kněžská sutana. A když jsem přistoupil blíže, spatřil jsem, že na desce prádelníku leží světle kaštanová, téměř plavá paruka.

Kladl jsem si otázku, jakému komediantu jsem to v minulých dnech poskytl pohostinství, ale tu jsem si uvědomil, že já sám jsem maskován, neboť jsem měl na tváři kníry a vousy, které nebyly mé. Byl jsem tedy někým, kdo se jednou převléká za zámožného měšťana a podruhé za duchovní osobu? Ale jak to, že jsem vymazal z paměti všechny vzpomínky na tuto svou druhou přirozenost? Nebo jsem se snad z nějakého důvodu (možná abych unikl před zatykačem?) maskoval kníry a vousem, ale zároveň jsem u sebe poskytoval přístřeší někomu, kdo se převlékal za abbého? A pokud tento falešný abbé (protože opravdový abbé by nenosil paruku) byl mým hostem, kde vlastně spal, jestliže je v bytě jen jediné lůžko? Nebo tu nebydlel a uchýlil se ke mně z nějakého důvodu teprve včera, načež se zbavil svého přestrojení a odešel bůhvíkam za bůhvíjakým účelem?

Cítil jsem v hlavě jakési prázdno, jako bych viděl něco, nač bych si měl pamatovat, ale nač jsem si nepamatoval, totiž něco, co patří do vzpomínek někoho jiného. Myslím, že hovořím-li o vzpomínkách někoho jiného, je to správný výraz. V té chvíli jsem měl pocit, že jsem někdo jiný, kdo se pozoruje zvenčí. Kdosi pozoroval Simoniniho, který měl najednou dojem, že neví přesně, kdo je.

Řekl jsem si: Jen klid a přemýšlejme. V případě osoby, která falšuje dokumenty pod zástěrkou prodeje všelijakého haraburdí a která se utekla do jedné z nejméně doporučeníhodných pařížských čtvrtí, nebylo rozhodně nepravděpodobné, že by poskytla úkryt někomu, kdo je zapleten do nepříliš čistých machinací. Ale že bych zapomněl, komu jsem to vlastně poskytl útočiště, to mi normální nepřipadalo.

Pocítil jsem nutkání podívat se za sebe, a můj vlastní byt se mi najednou vyjevil jako cizí místo, které možná skrývá ještě další tajemství. Začal jsem ho zkoumat, jako by to byl příbytek někoho jiného. Vyšel jsem z kuchyně: vpravo byla ložnice a vlevo salon s příslušným nábytkem. Otevřel jsem zásuvky psacího stolu, jež obsahovaly mé pracovní nástroje: pera, lahvičky s různobarevnými inkousty, dosud bílé, nebo naopak zažloutlé listy z různých dob a různých formátů; na poličkách byly kromě knih krabice obsahující mé dokumenty a svatostánek ze starého ořechu. Pokoušel jsem se zrovna vzpomenout si, k čemu slouží, když tu jsem zezdola uslyšel zvonek. Sešel jsem po schodech, abych zapudil otravného návštěvníka, ať to byl kdokoli, a spatřil jsem stařenu, která mi byla povědomá. Řekla mi přes sklo: „Posílá mě Tissot,“ a tak jsem ji musel pustit dovnitř, čert ví, proč jsem zvolil tohle heslo.

Vešla do krámu a rozložila sukno, jež si tiskla k hrudi. Ukázala mi kolem dvaceti hostií.

„Abbé Dalla Piccola mi řekl, že máte zájem.“

S překvapením jsem slyšel, že říkám: „Zajisté,“ a ptám se, za kolik.

„Deset franků za jednu,“ řekla stařena.

„Zbláznila jste se?“ odpověděl jsem, veden instinktem obchodníka.

„To vy jste blázni, vy, co tu sloužíte černé mše. Myslíte, že je to jen tak, běhat tři dny po dvaceti kostelech, dávat pozor, aby ústa zůstala suchá, a chodit k přijímání, klečet s rukama před obličejem a snažit se vyplivnout hostie dřív, než navlhnou, a schovávat je do váčku, co nosím na prsou, aby si toho ani farář, ani sousedé nevšimli? A to nemluvím o svatokrádeži a o pekle, co mě čeká. Takže jestli máte zájem, dělá to dvě stě franků, jinak jdu za abbém Boullanem.“

„Abbé Boullan je mrtev, vidím, že jste pro hostie už dlouho nebyla,“ odvětil jsem skoro mechanicky. Pak jsem usoudil, že s tím zmatkem, co mám v hlavě, nesmím moc přemýšlet a musím poslouchat instinkt.

„Dobrá, vezmu si je,“ řekl jsem a zaplatil. A pochopil jsem, že musím oplatky uložit do svatostánku ve své pracovně a čekat na nějakého dychtivého zákazníka. Kšeft jako kšeft.

Zkrátka všechno mi připadalo všední a důvěrně známé. A přece jsem kolem sebe cítil něco divného, co mi unikalo.

Vrátil jsem se nahoru do pracovny a všiml jsem si, že v zadní stěně jsou za závěsem ukryty dveře. Otevřel jsem je, a už jsem věděl, že vstoupím do tak temné chodby, že budu potřebovat lampu. Chodba se podobala skladišti divadelních rekvizit nebo zadnímu kvelbu vetešníka z Templu. Po stěnách visely ty nejroztodivnější oděvy, selský, uhlířský, šaty posluhy, žebráka, vojenský kabát a vojenské kalhoty, a vedle oděvů paruky, jež je měly doplňovat. Tucet dřevěných hlav, účelně seřazených na konzolové polici, neslo právě tolik paruk. Vzadu se nacházela coiffeuse, (Toaletní stolek.) připomínající hereckou šatnu: byla celá pokrytá kelímky se šminkami a líčidly, černými a temněmodrými tužkami, zaječími tlapkami, pudrovátky, štětečky, kartáčky.

Na jednom místě chodba zahýbala v pravém úhlu a na jejím konci byly další dveře. Otevíraly se do místnosti, jež byla světlejší než ty mé, protože do ní padalo světlo z ulice, která nebyla úzká a slepá jako impasse Maubert. A skutečně, když jsem se podíval z okna, viděl jsem, že směřuje do rue Maître-Albert.

Z pokoje vedlo na ulici malé schodiště, ale to bylo všechno. Byla to jediná místnůstka, něco mezi pracovnou a ložnicí, se strohým a temným nábytkem, jedním stolem, klekátkem a postelí. Blízko východu se nacházela maličká kuchyňka a na schodišti chiotte (Záchod) s umyvadlem.

Zjevně šlo o pied-a-terre (Přechodný příbytek.) nějakého duchovního, s nímž jsem musel být v důvěrnějším vztahu, soudě podle toho, že oba naše příbytky byly propojeny. Ale třebaže mi to všechno cosi připomínalo, měl jsem makavý dojem, že jsem v tom pokoji poprvé.

Přistoupil jsem ke stolu a spatřil jsem tam svazek dopisů v příslušných obálkách. Všechny byly adresovány jediné osobě: Velectihodnému nebo Velmi ctihodnému panu abbému Dalla Piccolovi. Vedle dopisů jsem spatřil hromádku listů, popsaných jemnou a úhlednou, téměř ženskou kaligrafií, jež neměla nic společného s mým rukopisem. Byly to vcelku bezvýznamné koncepty dopisů, poděkování za dar, potvrzení schůzky. List, který ležel úplně nahoře, byl však napsán velmi chaoticky, jako by chtěl pisatel zaznamenat několik bodů, které si hodlal promyslet hlouběji. S jistou námahou jsem četl:

Všechno se zdá neskutečné. Jako bych byl někdo jiný a ten jiný mě pozoroval. Zapsat, abych si byl jist, že je to pravda.

Dnes je 22. března.

Kde je sutana a paruka?

Co jsem dělal včera? Jako bych měl v hlavě mlhu.

Ani jsem si nepamatoval, kam vedou dveře v zadní stěně pokoje.

Objevil jsem chodbu (opravdu jsem ji nikdy neviděl?), plnou šatů, paruk, šminek a líčidel, věcí, jaké používají herci.

Na věšáku visela slušná sutana a na jedné polici jsem našel nejen obstojnou paruku, ale i falešné obočí. Rozetřel jsem si po skráních okr a na něj jsem nanesl trochu růžového líčidla.

Znovu jsem se stal tím, kým jsem podle vlastního mínění byl. Vrátila se mi bledost a lehce horečnatý vzhled. Asketický vzhled. To jsem já. Kdo já?

Vím, že jsem abbé Dalla Piccola. Nebo ten, koho svět jako abbého Dalla Piccolu zná. Ale zjevně jím nejsem, neboť abych tak vypadal, musím se maskovat.

Kam vede ta chodba? Mám strach projít ji na konec.

Znovu si přečíst poznámky výše. Pokud platí, že co je psáno, to je dáno, opravdu se mi to přihodilo. Věřit psaným dokumentům.

Někdo mi podal nějaký extrakt? Boullan? Ten je toho určitě schopen. Nebo jezuiti? Nebo zednáři? Co s nimi mám společného?

Židé! Ti to mohli být.

Necítím se tu v bezpečí. Někdo sem mohl v noci vejít, odnést mi šaty, a co horšího, hrabat se v mých papírech. Možná někdo, kdo se potlouká po Paříži a o němž si všichni myslí, že je abbé Dalla Piccola.

Musím utéct do Auteuil. Diana možná ví, oč jde. Kdo je Diana?

Tady poznámky abbého Dalla Piccoly končily a je zajímavé, že si dokument tak důvěrné povahy neodnesl s sebou. Byla to jistě známka toho, že byl velice rozrušen. A to bylo také všechno, co jsem se o něm mohl dozvědět.

Vrátil jsem se do bytu v impasse Maubert a sedl si za svůj psací stůl. Jakým způsobem se život abbého Dalla Piccoly křížil s mým?

Samozřejmě jsem nemohl nepřipadnout na tu nejsamozřejmější hypotézu. Já i abbé Dalla Piccola jsme jedna a tatáž osoba. Pokud by tomu tak bylo, všechno by se vysvětlilo, dva spojené byty, a dokonce i to, že jsem se vrátil oděn jako Dalla Piccola do příbytku Simoniniho, tam jsem odložil sutanu a paruku a pak jsem usnul. Až na jeden detail: jestliže byl Simonini Dalla Piccola, proč jsem o Dalla Piccolovi nic nevěděl a necítil jsem se jako Dalla Piccola, který nic neví o Simoninim – a proč jsem si dokonce musel přečíst jeho poznámky, abych Dalla Piccolovy myšlenky a pocity poznal? A pokud bych byl také Dalla Piccola, měl jsem být v Auteuil, v domě, o kterém on, jak se zdá, věděl všechno, zatímco já (Simonini) o něm nevěděl nic. A kdo byla Diana?

Ledaže bych byl občas Simonini, který zapomněl na Dalla Piccolu, a občas Dalla Piccola, který zapomněl na Simoniniho. Nebylo by to tak úplně nové. Kdo mi to vyprávěl o případech zdvojené osobnosti? Není to i případ Dianin? Ale kdo je Diana?

Rozhodl jsem se postupovat metodicky. Věděl jsem, že mám sešitek, kam si zapisuji své povinnosti. Našel jsem tam následující poznámky:

21. března, mše

22. března, Taxil

23. března, Guillot kvůli Bonnefoyově závěti

24. března, u Drumonta?

Proč jsem měl jedenadvacátého jít na mši, to opravdu nevím, nemyslím, že jsem věřící. Ten, kdo je věřící, v něco věří. Věřím v něco? Sotva. Jsem tedy nevěřící. To je logické. Ale prosím. Na mši chodíme z mnoha důvodů a víra s tím někdy nemá co dělat.

Jistější bylo, že onoho dne, který jsem pokládal za pondělí, ale bylo to úterý 23. března, opravdu přišel Guillot, abych mu sepsal Bonnefoyovu závěť. Bylo třiadvacátého a já si myslel, že je dvaadvacátého. Co se stalo dvaadvacátého? Kdo nebo co je Taxil?

Že jsem se pak měl ve čtvrtek sejít s Drumontem, to vůbec nepřipadalo v úvahu. Jak jsem se mohl s někým sejít, když jsem ani nevěděl, kdo jsem já sám? Musel jsem se skrývat, dokud si v tom neudělám jasno. Drumont… Říkal jsem si, že dobře vím, kdo to je, ale když jsem se snažil na něho rozpomenout, bylo to, jako bych měl mysl zamlženou vínem.

Vyzkoušejme několik hypotéz, napadlo mě. Za prvé: Dalla Piccola je někdo jiný a ze záhadných důvodů často přichází do mého bytu, spojeného s jeho bytem víceméně tajnou chodbou. Večer 21. března přišel do mého bytu v impasse Maubert, odložil svou sutanu (proč?) a pak šel spát do svého vlastního bytu. Tam se ráno probudil a nic si nepamatoval. A přesně tak, aniž jsem si něco pamatoval, jsem se probudil dva dny poté i já. Ale pokud jsem se vzbudil a nic si nepamatoval ráno třiadvacátého, co jsem dělal v pondělí dvaadvacátého? A proč se vlastně Dalla Piccola musel svléct u mne a bez sutany se pak vrátit do vlastního bytu – a v kolik hodin to bylo? S úděsem mi blesklo hlavou, že možná strávil první půlku noci v mém lůžku… Bože můj, je pravda, že k ženám cítím odpor, ale při myšlence na abbého je mi rozhodně nanic. Jsem cudný, ale nikoli zvrácený…

Nebo jsme, já a Dalla Piccola, jedna osoba. Jelikož jsem nalezl sutanu ve svém pokoji, mohl jsem se toho dne, kdy jsem byl na mši (jedenadvacátého), vrátit do impasse Maubert, převlečen za Dalla Piccolu (pokud jsem měl jít na mši, bylo pravděpodobnější, že jsem tam šel jako abbé), načež jsem se zbavil sutany a paruky a o něco později jsem šel spát do abbého bytu (přičemž jsem zapomněl, že jsem sutanu nechal u Simoniniho). Nazítří, v pondělí 22. března, jsem se probudil jako Dalla Piccola a nejenže jsem si nic nepamatoval, ale ani jsem nenašel u nohou postele sutanu. Jako nic si nepamatující Dalla Piccola jsem objevil rezervní sutanu v chodbě a měl jsem dost času, abych téhož dne uprchl do Auteuil. Avšak navečer jsem si to rozmyslel, dodal jsem si odvahy a vrátil jsem se pozdě v noci do Paříže, do bytu v impasse Maubert, pověsil jsem sutanu na věšák v ložnici, a když jsem se probudil, zase s úplně prázdnou pamětí, ale jako Simonini, bylo úterý, jenže já měl za to, že je ještě pondělí. Takže, řekl jsem si, Dalla Piccola ztratí paměť 22. března a bez paměti zůstane celý den, načež se třiadvacátého probudí jako nic si nepamatující Simonini. Nic mimořádného, soudě podle toho, co jsem se dozvěděl od… jak se vlastně jmenuje ten doktor z vincenneské kliniky?

Až na malý problém. Přečetl jsem si znovu své poznámky: pokud všechno proběhlo právě takto, Simonini by měl ráno třiadvacátého najít v ložnici ne jednu, ale dvě sutany, tu, kterou tam nechal v noci jedenadvacátého, a tu, kterou tam nechal v noci dvaadvacátého. Ale byla tam jen jedna.

Ale ne, jsem hlupák. Dalla Piccola se vrátil z Auteuil večer dvaadvacátého do rue Maître-Albert, odložil tam svou sutanu, pak přešel do bytu v impasse Maubert a odebral se na lože. Nazítří (třiadvacátého) se probudil jako Simonini a na věšáku našel jedinou sutanu. Pokud se vše odehrálo takto, pak jsem ráno třiadvacátého, poté co jsem vstoupil do Dalla Piccolova příbytku, měl v jeho pokoji nalézt sutanu, kterou tam odložil večer dvaadvacátého. Ale mohl ji také pověsit do chodby, kde ji našel. Stačilo to ověřit.

Jenomže, jenomže… Jestliže se Dalla Piccola vrátil z Auteuil, odložil sutanu, proběhl chodbou do mého bytu a bez rozpaků vlezl do mé postele, pak proto, že si v té chvíli vzpomněl na mne a věděl, že u mne může spát jako u sebe doma, neboť jsme jedna jediná osoba. Takže Dalla Piccola ulehl na lože s vědomím, že je Simonini, zatímco den nato se Simonini probudil, aniž věděl, že je Dalla Piccola. Což by znamenalo, že Dalla Piccola nejdříve ztratí paměť, ta se mu pak vrátí, on to zaspí a předá svou amnézii Simoninimu.

* * *

Amnézii… To slovo, jež znamená ne-vzpomínku, jako by prorazilo proluku v mlze zapomenutého času. O těch, kdo si nic nepamatují, jsem hovořil před více než deseti lety u Magnyho. Mluvil jsem tam o tom s Bourrum a Burotem, s Du Maurierem a s rakouským doktorem.

3

CHEZ MAGNY

25. března 1897, za úsvitu

Chez Magny… Vím, že mám rád dobrou kuchyni, a pokud si dobře pamatuji, v té restauraci v rue de la Contrescarpe-Dauphine se platilo nanejvýš deset franků na hlavu a kvalita odpovídala ceně. Ale člověk nemůže chodit každý den k Foyotovi. V minulosti mnozí chodili k Magnymu, aby zdálky obdivovali spisovatele jako Gautiera nebo Flauberta, a ještě předtím souchotinářského polského klavíristu vydržovaného tou zvrhlou osobou, co chodila v kalhotách. Jednou večer jsem tam taky nakoukl, a hned jsem odešel. Umělci jsou i zdálky nesnesitelní, pořád natahují krk, aby se ujistili, že je poznáváme.

Pak „mistři“ opustili Magny a emigrovali k Brébant-Vachettovi, na boulevard Poissoniere, kde se jedlo lépe a platilo více. Jak vidět, carmina dant panem. A když se Magny takříkajíc očistilo, zacházel jsem tam občas i já, zhruba od počátku osmdesátých let.

Pozoroval jsem, že tam chodí lidé vědy, například slavní chemici jako Berthelot a mnozí lékaři z La Salpetriere. Špitál je sice trochu z ruky, ale možná že ti doktoři si raději dopřejí krátkou procházku Latinskou čtvrtí, než aby jedli ve sprostých gargotes, kam chodí příbuzní nemocných. Rozhovory lékařů pokaždé stojí za to, neboť se týkají slabostí druhých, a u Magnyho všichni mluví nahlas, aby překřičeli rámus, takže cvičené ucho vždycky zachytí něco zajímavého. Je třeba být ve střehu, to však neznamená, že chceme vědět něco konkrétního. Všechno, i zdánlivě nepodstatné, se jednou může hodit. Důležité je vědět něco, o čem druzí nevědí, že to víte.

Jestliže literáti a umělci seděli vždycky kolem společných stolů, vědci obědvali sami, jako já. Ale když se párkrát sejdete u sousedních stolů, začnete navazovat známosti. Nejprve jsem se seznámil s doktorem Du Maurierem, velice nesympatickým individuem. Člověk se musel ptát, jak může psychiatr (to byla jeho specializace) vzbuzovat u svých pacientů důvěru, když má tak nepěknou vizáž. Závistivou a sinalou tvář někoho, kdo se pokládá za věčného outsidera. Vedl totiž malou kliniku pro nervově choré ve Vincennes, ale dobře věděl, že jeho léčebný ústav nikdy nebude tak věhlasný a tak výnosný jako klinika mnohem slavnějšího doktora Blanche – třebaže Du Maurier sarkasticky mumlal, že tam před třiceti lety pobýval jistý Nerval (podle něho docela dobrý básník) a že péče Blancheovy vyhlášené kliniky ho dohnala k sebevraždě.

Dva další spolustolovníci, s nimiž jsem navázal dobré vztahy, byli doktoři Bourru a Burot, dva zvláštní chlapíci, kteří vypadali jako rodní bratři. Oblékali se vždycky do černého a jejich šaty měly téměř stejný střih, nosili stejné černé kníry a měli vyholenou bradu. Jejich límce byly vždycky trochu špinavé, a to fatálně, neboť do Paříže jen dojížděli. Působili na École de Médecine de Rochefort a v hlavním městě pobývali jen několik dní do měsíce, aby sledovali Charcotovy experimenty.

„Cože, dneska nemají pórek?“ otázal se jednoho dne dotčeně Bourru. A Burot rozčileně vyhrkl: „Nemají pórek?“

Zatímco se číšník omlouval, zasáhl jsem od sousedního stolu: „Zato mají výtečné kozí brady. Dávám jim přednost před pórkem.“ Pak jsem s úsměvem zanotoval:

„Tous les légumes,

au clair de lune

étaient en train de s’amuser

et les passants les regardaient.

Les cornichons

dansaient en rond,

les salsifis

dansaient sans bruit…“

(Známý dětský popěvek:

Zelenina z pole

byla v jednom kole,

měsíc svítil zpovzdáli

chodci na to koukali.

Hleďme okurku,

tančí mazurku,

a dvě kozí brady

taky krouží tady…)

Oba spolustolovníci se dali přesvědčit a objednali si salsifis. Tak se započal srdečný zvyk a vídali jsme se pak dvakrát do měsíce.

„Víte, monsieur Simonini,“ vysvětloval mi Bourru, „doktor Charcot důkladně studuje hysterii, což je forma neurózy, která se projevuje rozličnými psychomotorickými, senzorickými a vegetativními reakcemi. V minulosti byla považována za výlučně ženský fenomén a připisovala se poruchám děložní funkce, ale Charcot pochopil, že hysterické projevy jsou u obou pohlaví stejně rozšířené a mohou zahrnovat ochrnutí, epilepsii, slepotu nebo hluchotu, potíže s dýcháním, s mluvením i s polykáním.“

„Kolega,“ vmísil se Burot, „ještě neřekl, že Charcot tvrdí, že vyvinul terapii, která symptomy hysterie léčí.“

„Právě jsem to chtěl zmínit,“ odtušil popuzeně Bourru. „Charcot zvolil cestu hypnózy, což byla ještě do včerejška záležitost šarlatánů, jako byl Mesmer. Pacienti podrobení hypnóze se měli rozpomenout na traumatické události, jež jejich hysterii způsobily, a po procitnutí se měli uzdravit.“

„A uzdravili se?“

„V tom je jádro pudla, monsieur Simonini,“ řekl Bourru. „Podle nás to, čeho jsme často svědky v La Salpetriere, připomíná spíše divadlo než psychiatrickou kliniku. Rozumějme si, nechci tím zpochybňovat mistrovy nesporné diagnostické schopnosti…“

„Ty nezpochybňujeme,“ potvrdil Burot. „Ale sama hypnotická technika jako taková…“

Bourru a Burot mi vysvětlili rozličné hypnotické systémy, od těch, dosud šarlatánských, jež používal jistý abbé Faria (nastražil jsem uši, když jsem slyšel to dumasovské jméno, ale jak známo, Dumas vykrádal skutečná svědectví), až k vědeckému systému opravdového průkopníka doktora Braida.

„Dnes,“ řekl Burot, „zdatní magnetizéři používají prostších metod.“

„A účinnějších,“ dodal Bourru. „Před nemocným se rozhoupá medailon nebo klíč a přikáže se mu, aby předmět upřeně sledoval: během dvou tří minut zorničky subjektu napodobí kývavý pohyb, tep se zpomalí, oči se zavřou, v obličeji se objeví poklidný výraz a spánek může trvat až dvacet minut.“

„Je nutno dodat,“ opravil ho Burot, „že to vše odvisí od subjektu, neboť magnetizace nespočívá v předávání tajemných fluid (jak tvrdil ten šašek Mesmer), ale je založena na fenoménu autosugesce. Indičtí asketové dosahují téhož výsledku, když se upřeně dívají na špičku nosu, a mniši z hory Athos, když pozorují svůj pupek.“

„My na tyhle formy autosugesce dvakrát nevěříme,“ dodal Burot, „třebaže neděláme nic jiného, než že uvádíme do praxe postřehy, k nimž Charcot dospěl ještě předtím, než začal tak velmi věřit na hypnózu. Zabýváme se případy rozštěpu osobnosti, to jest pacienty, kteří si jeden den myslí, že jsou jedna osoba, a druhý den zase, že jsou někdo jiný, a obě ty osobnosti o sobě navzájem nevědí. Loni byl u nás hospitalizován nějaký Louis.“

„Zajímavý případ,“ zdůraznil Bourru. „Vykazoval paralýzu, ztrátu citlivosti, kontrakce, svalové křeče, hypersenzibilitu, mutismus, kožní vyrážky, krevní výrony, kašel, zvracení, epileptické záchvaty, katatonii, náměsíčnost, tanec svatého Víta, komolil slova…“

„Občas si myslel, že je pes,“ dodal Burot, „nebo parní lokomotiva. A k tomu měl perzekuční představy, omezení zorného pole, chuťové, čichové a zrakové halucinace, pseudotuberkulozní plicní krvácení, bolesti hlavy a bolesti břicha, zácpu, anorexii, bulimii a letargii, kleptomanii…“

„Zkrátka,“ uzavřel Bourru, „normální obraz. My jsme však nepoužili hypnózu, ale připevnili jsme k pravé paži nemocného ocelovou tyč. A jako mávnutím kouzelného proutku jsme před sebou měli zcela novou osobu. Paralýza a necitlivost z pravé strany zmizely a přesunuly se vlevo.“

„Stáli jsme tváří v tvář naprosto odlišné osobnosti,“ upřesňoval Burot, „která si nepamatovala nic z toho, co se dělo chvíli předtím. V jednom ze svých stavů byl Louis abstinent a v tom druhém byl vysloveně náchylný k ožranství.“

„Všimněte si,“ řekl Bourru, „že magnetická síla jisté substance působí i na dálku. Postavíme například pod židli subjektu lahvičku, která obsahuje alkoholickou látku, ale uděláme to tak, aby o tom nevěděl. Subjekt pak v tomto somnambulním stavu jeví všechny příznaky opilosti.“

„Sám vidíte, jak naše metody respektují psychickou integritu pacienta,“ uzavřel Burot. „Hypnóza připravuje subjekt o jeho vědomí, zatímco v případě magnetismu nedochází k prudkému otřesu žádného orgánu, nýbrž k postupné stimulaci nervových svazků.“

Po tomto rozhovoru jsem nabyl přesvědčení, že Bourru a Burot jsou dva hlupáci, kteří trýzní ubohé blázny dráždivými látkami, a v tomto názoru jsem se ještě utvrdil, když jsem spatřil doktora Du Mauriera, sledujícího rozpravu od sousedního stolu, jak opakovaně vrtí hlavou.

„Drahý příteli,“ řekl mi dva dny nato, „jak Charcot, tak ti dva z Rochefortu, místo aby analyzovali prožitky svých pacientů a ptali se, co to znamená mít dvě vědomí, se zajímají jen o to, lze-li na ně působit hypnózou nebo kovovými tyčemi. Problém spočívá v tom, že u mnoha subjektů se přechod od jedné k druhé osobnosti uskutečňuje spontánně, nepředvídatelným způsobem a v neodhadnutelné chvíli. Mohli bychom hovořit o autohypnóze. Podle mne Charcot a jeho žáci dost nepřemýšleli o zkušenostech doktora Azama a o případu Félida. O těchto fenoménech dosud víme málo, příčinou poruch paměti může být snížení přítoku krve do dosud neznámé části mozku a okamžité zúžení cév může být vyvoláno hysterickým stavem. Ale kde chybí přítok krve, když jde o ztrátu paměti?“

„Kde chybí?“

„No právě. Jak víte, náš mozek má dvě hemisféry. Takže tu mohou být subjekty, které jednou přemýšlejí úplnou hemisférou a jindy hemisférou neúplnou, neboť v ní chybí schopnost paměti. Zrovna mám na klinice případ, který se velmi podobá případu Félida. Je to mladá žena, je jí něco přes dvacet; jmenuje se Diana.“

V té chvíli se Du Maurier na okamžik zarazil, jako kdyby se obával, že vyzradí něco důvěrného.

„Před dvěma roky mi ji svěřila do péče jedna příbuzná a pak zemřela, samozřejmě už jsem za Dianu nedostával zaplaceno, ale co jsem měl dělat, měl jsem pacientku vyhodit na ulici? O její minulosti vím málo. Vypadá to, alespoň podle toho, co mi vyprávěla, že když dospívala, začala při každém rozrušení pociťovat bolesti ve spáncích. Přicházely tak po pěti šesti dnech a pak se jí zmocňovala dřímota. To, čemu říká spánek, jsou ve skutečnosti hysterické záchvaty. Když se probudí nebo uklidní, je úplně jiná než předtím, vstoupila totiž do fáze, již doktor Azam nazývá druhým stavem. Ve stavu, který můžeme označit jako normální, se Diana chová jako adeptka zednářské sekty… Nechápejte mě špatně, já také patřím k Velkému Orientu, to jest k zednářství slušných lidí. Ale možná víte, že existují všelijaké ‚lóže‘ templářské tradice, s podivnou zálibou v okultních vědách, a v některých z nich (přirozeně a naštěstí jsou to jen okrajové skupinky) se pěstují i satanské rituály. Ve stavu, jejž bohužel musím nazývat normálním, se Diana pokládá za žačku Luciferovu nebo něco takového, vede nestydaté řeči, vypráví kluzké historky a pokouší se svádět nejen ošetřovatele, ale dokonce i mne samotného. Stydím se přiznat tak choulostivou věc, také proto, že Diana patří k ženám, které pokládáme za půvabné. Domnívám se, že v tomto stavu trpí následky traumat, jež zakusila v průběhu dospívání. Pokouší se těmto vzpomínkám uniknout právě tím, že se načas uchyluje do svého druhého stavu. V tomto stavu Diana vystupuje jako mírná, zcela bezúhonná bytost, je dobrou křesťankou, stále si říká o modlitební knížku a prosí, aby mohla jít na mši. Ale co je na tom nejpodivnější: ve svém druhém stavu si Diana, to jest ctnostná Diana, velmi dobře pamatuje na to, čím byla ve svém normálním stavu, a trápí se a ptá se, jak mohla být tak zlovolná, a trestá se žíněnou košilí, a to do té míry, že svůj druhý stav nazývá stavem rozumu a na svůj normální stav vzpomíná jako na fázi, kdy byla obětí halucinací. V normálním stavu si Diana naopak nepamatuje nic z toho, co dělala ve svém druhém stavu. Oba stavy se střídají v nepředvídatelných intervalech a občas setrvává v jednom nebo druhém řadu dní. Stejně jako doktor Azam bych to označil za dokonalý somnambulismus. Ostatně je známo, že nejen lidé náměsíční, ale i ti, kdo berou drogy, hašiš, rulík, opium nebo kdo to přehánějí s alkoholem, dělají věci, na něž si po probuzení nevzpomínají.“

Nevím, proč mě vyprávění o Dianině chorobě tak zaujalo, ale vzpomínám si, že jsem Du Maurierovi řekl: „Promluvím o tom s jedním svým známým, který pečuje o takové žalostné případy a ví, kdo by se ujal osiřelé dívky. Pošlu za vámi abbého Dalla Piccolu, je to duchovní, který má v charitativních ústavech velké slovo.“

Takže když jsem hovořil s Du Maurierem, znal jsem Dalla Piccolu přinejmenším jménem. Ale proč jsem měl o Dianu takovou starost?

Píšu bez ustání už celé hodiny, necítím už palec. Jedl jsem výlučně za svým psacím stolem, namazal jsem si na chleba máslo a paštiku, a abych trochu povzbudil paměť, dal jsem si pár pohárů Château-Latour.

Rád bych se odměnil dejme tomu návštěvou u Brébant-Vachetta, ale dokud nepochopím, kdo jsem, nemohu se nikde ukázat. Jenže málo platné, dříve či později se budu muset vypravit na place Maubert a obstarat si něco k jídlu.

Raději na to teď nemysleme a pokračujme v psaní.

* * *

Někdy v těch letech (myslím, že to bylo v pětaosmdesátém nebo šestaosmdesátém) jsem poznal u Magnyho muže, na něhož vzpomínám jako na rakouského (nebo německého) doktora. Dokonce se mi vynořilo v paměti i jeho jméno, jmenoval se Froide (doufám, že se to tak píše). Bylo mu kolem třicítky a určitě chodil k Magnymu jen proto, že si nic lepšího nemohl dovolit a že absolvoval stáž u Charcota. Obvykle sedával u vedlejšího stolu a zpočátku jsme si vyměňovali jen zdvořilé kývnutí. Tipoval jsem ho na melancholickou povahu, člověka trochu neukotveného, který bojácně touží po tom, aby někdo vyslechl jeho vyznání, a on tak maličko uklidnil svou úzkost. Dvakrát či třikrát se pod nějakou záminkou pokusil navázat hovor, ale já jsem ho pokaždé odmrštil.

Třebaže mi jméno Froide neznělo stejně jako Steiner nebo Rosenberg, věděl jsem, že všichni Židé, co žijí a bohatnou v Paříži, mají německá jména, a varován jeho křivým nosem, zeptal jsem se na něho jednou Du Mauriera. Mávl rukou a dodal: „Vlastně netuším, ale v každém případě si ho držím od těla. Žid a Němec, to je kombinace, kterou nemám rád.“

„Není Rakušan?“ zeptal jsem se.

„To je prašť jako uhoď, nebo ne? Stejný jazyk, stejné myšlení. Nezapomněl jsem na Prušáky, co mašírovali po Champs-Élysées.“

„Slyšel jsem, že izraelité nejčastěji provozují lékařskou profesi, hned po lichvě. Určitě je nejlepší nikdy nepotřebovat peníze a nikdy neonemocnět.“

„Ale existují i křesťanští lékaři,“ ušklíbl se mrazivě Du Maurier.

Udělal jsem botu.

Mezi pařížskými intelektuály jsou takoví, kteří dříve než dají průchod svému odporu k izraelitům, připustí, že někteří z jejich nejlepších přátel jsou Židé. Pokrytectví! Já žádné židovské přátele nemám (Bůh chraň!), já se Židům celý život vyhýbal. Možná jsem se jim vyhýbal instinktivně, neboť Žida (zvláštní shoda okolností, stejně jako Němce!) člověk pozná po čichu (řekl to i Victor Hugo, fetor judaica). Jim samým tenhle znak a ještě další slouží k tomu, aby se rozpoznali navzájem, stejně jako pederasti. Dědeček mě poučil, že tenhle jejich pach pochází z nezřízeného požívání česneku a cibule, a možná také ze skopového a husího masa, těžce stravitelného pro množství lepkavého cukru, který je příčinou jejich sklonu k těžkomyslnosti. Ale musí to být také rasou, zkaženou krví, vykloubenými kyčlemi. Všichni jsou komunisti, jen si vzpomeňte na Marxe a Lassalla, v tom měli moji jezuiti zase jednou pravdu.

Vždycky jsem se Židům dokázal vyhnout také proto, že jsem si dával pozor na jména. Rakouští Židé, jak bohatli, kupovali si hezká jména, jména květin, drahokamů nebo ušlechtilých kovů, a tak se objevil Silbermann nebo Goldstein. Ti chudší si kupovali jména jako Grünspan (měděnka). Ve Francii a v Itálii se schovávali za jména měst nebo různých míst a jmenovali se pak Ravenna, Modena, Picard, Flamand. Někdy se inspirovali revolučním kalendářem (Froment, Avoine, Laurier) – a poprávu, neboť jejich otcové byli tajnými strůjci královraždy. Ale je třeba si všímat i křestních jmen, protože někdy pouze maskují jména židovská: Maurice je z Mojžíše, Isidore z Izáka, Edouard z Árona, Jacques z Jákoba a Alphonse z Adama…

Je Sigmund židovské jméno? Instinktivně jsem neměl v úmyslu sblížit se s tím doktůrkem, ale jednoho dne si Froide bral slánku a převrhl ji. Mezi spolustolovníky je záhodno ctít určité normy zdvořilosti, a tak jsem mu nabídl svou. Poznamenal jsem přitom, že v některých zemích je převržená slánka pokládána za zlé znamení. Zasmál se a řekl, že není pověrčivý. Od toho dne jsme si občas vyměnili pár slov. Omlouval se za svou francouzštinu, připadala mu příliš těžkopádná, ale vyjadřoval se dobře. Jsou to zarputilí nomádi a musí se přizpůsobit všem jazykům. Řekl jsem laskavě: „Musíte jen pochytit výslovnost.“ V jeho úsměvu byla vděčnost. Slizká vděčnost.

I jako Žid byl Froide velký lhář. Vždycky jsem slýchal, že příslušníci jeho rasy musí jíst jen speciální jídla, uvařená zvláštním způsobem, a právě proto žijí stále v ghettech, jenže Froide se statečně ládoval vším, co mu u Magnyho přinesli, a nepohrdl ani sklenicí piva.

Ale jednoho večera se vysloveně spustil. Poručil si už dvě piva a po zákusku, zatímco nervózně kouřil, požádal o třetí. V jedné chvíli, když mluvil a máchal přitom rukama, převrhl slánku podruhé.

„Ne že bych byl tak nešikovný,“ omlouval se, „ale jsem hrozně neklidný. Už tři dny jsem nedostal dopis od své snoubenky. Nežádám, aby mi psala téměř každý den jako já jí, ale to mlčení mě znepokojuje. Je křehkého zdraví a já strašně trpím, že jí nejsem nablízku. Kromě toho potřebuji ke všemu, co dělám, její souhlas. Chtěl bych, aby mi napsala, co si myslí o mé večeři u Charcota. Ten velký muž, monsieur Simonini, mě totiž pozval na večeři, přihodilo se to před nedávnem. To se každému mladému stážistovi nestane, natož když jde o cizince.“

Tu to máme, řekl jsem si, malý semitský parvenu, který se vtírá do dobrých rodin, aby udělal kariéru. A zdalipak ta úzkost o snoubenku neprozrazuje smyslnou a rozkošnickou letoru izraelity, plně zaujatého pohlavím? Myslíš na ni v noci, není-liž pravda? A když tak o ní sníš, nejspíš se osaháváš. Taky by sis měl přečíst Tissota. Ale nechal jsem ho mluvit.

„Byli tam vzácní hosté, Daudetův syn, Pasteurův asistent doktor Strauss, profesor Beck z Institutu a Emilio Toffano, velký italský malíř. Ten večer mě stál čtrnáct franků, musel jsem si pořídit krásnou černou kravatu z Hamburku, bílé rukavice, novou košili a frak, ten jsem měl na sobě poprvé v životě. A poprvé v životě jsem si taky dal po francouzsku zkrátit vousy. A protože jsem bojácný, vzal jsem si trochu kokainu, aby se mi rozvázal jazyk.“

„Kokainu? Není to jed?“

„Všechno je jed, když to požíváte v příliš velkých dávkách, i víno. Ale zkoumáme tu zázračnou substanci už dva roky. Víte, kokain je alkaloid, který lze izolovat z jedné rostliny. Američtí domorodci ji žvýkají, aby lépe snášeli andské výšiny. Na rozdíl od opia a alkoholu vyvolává radostné duševní stavy a nemá žádné negativní účinky. Je výborný jako analgetikum, hlavně v oftalmologii a při léčbě astmatu, je užitečný v boji s alkoholismem a toxikomanií, dokonale zabírá při mořské nemoci a skvěle léčí cukrovku, jako zázrakem zahání hlad, spánek, únavu, je dobrou náhražkou tabáku, léčí nechutenství, nadýmání, koliky, žaludeční křeče, hypochondrii, bolesti v zádech, sennou rýmu, je to vzácný posilující prostředek při souchotinách a pomáhá od migrény, a máte-li vykotlaný zub, stačí do dutiny vložit smotek bavlny napuštěný čtyřprocentním roztokem, a bolest okamžitě pomine. A hlavně: podivuhodně vrací sebedůvěru depresivním osobám, zvedá náladu, navozuje činorodost a optimismus.“

Doktor pil nyní čtvrté pivo a měl zjevně melancholickou opičku. Nakláněl se ke mně, jako by se mi chtěl svěřit.

„Kokain je výtečný pro člověka, jako jsem já, pro člověka, jak vždycky říkám své božské Martě, který se nepokládá za příliš atraktivního, který v mládí nikdy nebyl mladý a teď, když je mu třicet, neumí dospět. Byly doby, kdy jsem byl velmi ctižádostivý a dychtivě jsem se chtěl všemu naučit, ale postupem času mě začalo skličovat pomyšlení, že mi matka příroda v jednom ze svých okamžiků dobromyslnosti nevtiskla onu známku génia, jakou sem tam někoho vyznamená.“

Náhle se zarazil s výrazem člověka, který si uvědomuje, že obnažil svou duši. Ubohý židáček, pomyslel jsem si. A napadlo mě, že ho přivedu do rozpaků.

„Netvrdí se, že kokain je afrodiziakum?“ zeptal jsem se.

Froide zrudl: „Má i tento účinek, alespoň myslím… nemám v tomto ohledu zkušenosti. Jako muž nejsem citlivý na tohle svrbění. Pohlaví mě příliš nepřitahuje ani jako medicinské téma. I když se o něm začíná hodně mluvit i v La Salpetriere. Charcot zjistil, že jedna jeho pacientka, jistá Augustine, prozradila v pokročilé fázi svých hysterických projevů, že jejím počátečním traumatem bylo sexuální násilí, jemuž byla vystavena jako dítě. Přirozeně nepopírám, že mezi traumaty, která způsobují hysterii, mohou být i fenomény vázané na pohlaví, jakpak by ne. Ale redukovat všechno na sexualitu, to se mi zdá přehnané. Jenže možná mě této problematice vzdaluje jen má maloměšťácká pruderie.“

Ne, říkal jsem si, tvoje pruderie s tím nemá co dělat, věc se má tak, že jako všichni obřezaní své rasy jsi pohlavím posedlý, ale snažíš se na to zapomenout. Jednoho dne vztáhneš své špinavé pracky na tu svoji Martu, a to jsem opravdu zvědav, jestli jí neuděláš šňůru žíďat a jestli z té lopoty nezajde na úbytě…

Froide zatím pokračoval: „Potíž je spíše v tom, že mi došla zásoba kokainu a že zase upadám do melancholie. Staří lékaři by řekli, že došlo k výronu černé žluči. Svého času se daly koupit preparáty Mercka a Geheho, ale museli zastavit výrobu, protože dostávali strašně mizernou surovinu. Čerstvé listy mohou být zpracovány jen v Americe a nejlepší produkt dodává Parke a Davis z Detroitu, je to rozpustnější sorta, čistě bílá a aromatická. Dovezl jsem si malou zásobu, ale tady v Paříži nemám tušení, na koho bych se měl obrátit.“

Pro někoho, kdo zná všechny tajnosti place Maubert a okolí, to bylo vyzvání k tanci. Znal jsem individua, před nimiž stačilo zmínit nejen kokain, ale třeba diamant, vycpaného lva nebo demižon vitriolu, a nazítří vám to přinesli. Vůbec vás nemuselo zajímat, kde to vzali. Pro mne je kokain jed, pomyslel jsem si, a není mi proti mysli přispět k otrávení jednoho Žida. A tak jsem doktoru Froidovi řekl, že za pár dní mu dodám pořádnou dávku jeho alkaloidu. Froide přirozeně tušil, že mé obchodní praktiky nejsou zrovna nejčistší. „Víte,“ řekl jsem mu, „my starožitníci známe všelijaké lidi.“

To všechno nijak nesouvisí s mým problémem, chci jen vyložit, jak jsme koneckonců navázali důvěrný vztah a začali mluvit o všem možném. Froide byl výmluvný a duchaplný, možná že jsem se spletl a ani to nebyl Žid. Hovořilo se s ním lépe než s Bourrum a Burotem. Nakonec došlo i na experimenty těch dvou a já se zmínil o Du Maurierově pacientce.

„Věříte,“ zeptal jsem se ho, „že osoba, jež je takto nemocná, může být vyléčena Bourruho a Burotovým magnetem?“

„Drahý příteli,“ odpověděl Froide, „V mnoha případech, které vyšetřujeme, příliš zdůrazňujeme fyzické hledisko a zapomínáme, že když se objeví nemoc, je mnohem pravděpodobnější, že je psychického původu. A pokud je psychického původu, musíme léčit psýchu, a ne tělo. U traumatické neurózy není pravou příčinou nemoci fyzické poškození, to je zpravidla nerozsáhlé, nýbrž počáteční psychické trauma. Nestává se snad, že když zakusíme silnou emoci, omdlíme? Ovšem pro toho, kdo se zabývá nervovými chorobami, otázka nezní, jak padáme do mdlob, ale jaká emoce způsobila, že jsme omdleli.“

„Ale jak se dozvíme, co to bylo za emoci?“

„Víte, drahý příteli, když jde o jasně hysterické příznaky, jako v případě Du Maurierovy pacientky, hypnóza může uměle vyvolat stejné symptomy, takže bychom touto cestou vskutku mohli dospět k výchozímu traumatu. Ale jiní pacienti prošli tak nesnesitelnou zkušeností, že ji chtěli vymazat z paměti. Jako by ji odložili do nedostupné oblasti své duše, do oblasti tak hluboké, že se tam nedostanou ani v hypnóze. Ostatně, proč bychom v hypnóze měli mít živější duševní schopnosti než v bdělém stavu?“

„Takže se nikdy nedozvíme…“

„Nechtějte po mně jasnou a definitivní odpověď. Svěřuji vám myšlenky, které ještě nemají dokonalý tvar. Občas mě napadá, že do té hluboké oblasti pronikáme, jenom když sníme. Už staří věděli, že sny mohou odkrývat tajemství. Mám tušení, že kdyby nemocný mohl mluvit, dlouho mluvit, mluvit celé dny, mluvit s osobou, která by mu uměla naslouchat, a kdyby nakonec vyprávěl i o tom, co se mu zdálo, počáteční trauma by se najednou mohlo vynořit a objasnit. Angličané tomu říkají talking cure. Určitě taky máte tu zkušenost, že když někomu vyprávíte o dávných událostech, v průběhu vyprávění se vám vracejí podrobnosti, na které jste už zapomněl, či přesněji, o kterých jste si myslel, že jste je zapomněl, a které ve skutečnosti váš mozek v některém tajném záhybu uchoval. Myslím si, že čím detailnější by taková rekonstrukce byla, tím spíše by mohla vyplynout na povrch nějaká událost, ale co říkám, nějaká naprosto bezvýznamná skutečnost, nějaká nuance, která ovšem měla tak nesnesitelně rušivý účinek, že vyvolala… jak to říct, eine Abtrennung, eine Beseitigung… Nenapadá mě správný výraz, anglicky se tomu říká removal, jak se francouzsky řekne, když odstraníme nějaký orgán… une ablation? Už to mám, v němčině možná Entfernung, to by byl ten pravý termín.“

Pomyslel jsem si: židáček se nám klube. Myslím, že svého času jsem se už zabýval rozmanitými židovskými komploty. To plemeno mělo například plán nadělat ze svých synů doktory a lékárníky, aby mohlo kontrolovat jak tělo, tak ducha křesťanů. Vida, kdybych byl nemocný, přál by sis, abych se ti vydal do rukou a všechno ti na sebe řekl, i to, co nevím, a ty by ses tak stal pánem nad mou duší? Jezuitský zpovědník je vedle tebe hadr, protože s ním bych mluvil chráněn mřížkou a neřekl bych to, co si myslím, nýbrž to, co dělají všichni, a o čem se dá proto mluvit téměř odborným výrazivem, které je pro všechny stejné: kradl jsem, smilnil jsem, nectil jsem otce svého a matku svou. Už tvůj jazyk tě prozrazuje, mluvíš o odstranění, jako bys mi chtěl obřezat mozek…

Ale Froide se mezitím rozesmál a objednal si ještě jedno pivo.

„Ale neberte všechno, co vám vykládám, jako slovo boží. Jsou to fantazie ctižádostivého chlapa. Až se vrátím do Rakouska, ožením se, a abych uživil rodinu, budu si muset otevřít lékařskou ordinaci. A budu tam moudře používat hypnózu, jak mě to naučil Charcot, a nebudu se přehrabávat ve snech svých nemocných. Nejsem žádná sibyla. Říkám si, jestli by pacientce doktora Du Mauriera neprospěla špetka kokainu.“

Tak skončil ten rozhovor a v mé paměti nezanechal valné stopy. Ale teď se na všechno rozpomínám, neboť se možná nacházím ne-li v Dianině situaci, tedy v situaci téměř normální osoby, která ztratila část své paměti. Froide je teď bůhvíkde, ale to je jedno: nevyprávěl bych svůj život za nic na světě nejen Židovi, ale ani dobrému křesťanu. Vzhledem k řemeslu, které provozuji (jenže jaké je to řemeslo?), musím vyprávět – za peníze – příběhy druhých, ale rozhodně nesmím vyprávět své příběhy. Mohu nicméně své příběhy vyprávět sobě samému. Vzpomněl jsem si, že Bourru (nebo Burot) mi řekl, že existují svatí muži, kteří se dokázali sami zhypnotizovat, když upřeně hleděli na svůj pupek.

Proto jsem se rozhodl psát tento deník, třebaže pozpátku, a vyprávět si v něm svou minulost, tak jak si ji postupně budu vybavovat, včetně těch nejbezvýznamnějších věcí, dokud traumatizující moment (říká se tomu tak?) nevyplyne na povrch. Jen já sám. A sám se také vyléčím, aniž bych se vydal do rukou těch, kdo léčí bláznivé ženské.

Mám-li se dostat do duševního rozpoložení, které je pro tuto formu autohypnózy nezbytné, pomohlo by mi zajít, ještě předtím než začnu (ale už jsem začal, právě včera), do rue Montorgueil, chez Philippe. V klidu bych se posadil, dlouze bych zkoumal menu, jež se podává od šesti do půlnoci, a objednal bych si potage a la Crécy, platýze v kaparové omáčce, hovězí svíčkovou, langue de veau au jus a nakonec maraskinový sorbet a rozmanité zákusky, to vše zavlaženo dvěma lahvemi starého burgundského.

Mezitím by odbila půlnoc a já bych se zahloubal do nočního menu: dopřál bych si želví polévku (vzpomněl jsem si na jednu skvostnou, kterou jsem jedl u Dumase – znal jsem tedy Dumase?), lososa na cibulkách s květákem na javánském pepři a nakonec rumový sorbet a anglické kořeněné zákusky. Na sklonku noci bych si špendýroval nějakou tu lahůdku z ranního menu, například soupe aux oignons, jakou si v té chvíli dávají vykladači v Hallách, šťastný, že jsem klesl na jejich úroveň. Pak, abych se naladil na ranní činnost, velmi silnou kávu a pousse-café s koňakem a griotkou.

Bylo by mi popravdě trochu těžko, ale duše by třepotala křídly.

Běda, tu sladkou nevázanost jsem si nemohl dopřát. Ztratil jsem paměť, řekl jsem si, pokud v restauraci potkáš někoho, kdo se k tobě bude hlásit, může se stát, že ho nepoznáš. Jak by ses v tom případě zachoval?

Kladl jsem si také otázku, jak reagovat tváří v tvář někomu, kdo za mnou přijde do krámu. S chlapem, který chtěl Bonnefoyův testament, a s babou s hostiemi to vyšlo, ale mohlo to dopadnout mnohem hůř. Dal jsem na dveře nápis „Majitel bude měsíc nepřítomen“. Není z toho jasné, kdy ten měsíc začíná a kdy končí. Dokud se mi v hlavě trochu nerozbřeskne, budu se muset zabarikádovat doma a vycházet jen čas od času, abych si opatřil něco k jídlu. Možná mi půst půjde k duhu, kdožpak ví, třeba je to, co se se mnou děje, výsledek nějakého nepřiměřeného hodování, kterého jsem si dopřál… kdy? Onoho slavného večera jedenadvacátého?

Ostatně mám-li zahájit průzkum své minulosti, měl bych pozorovat svůj pupek, jak říkal Burot (nebo Bourru?), a vzhledem k tomu, že jsem tak tlustý, jak je v mém věku náležité, musel bych při plném břiše začít své rozpomínání pohledem do zrcadla.

Místo toho jsem včera usedl za tento stůl a začal jsem tím, že jsem psal a psal, aniž jsem se něčím rozptyloval. Jen občas jsem něco zakousl a pil jsem, to ano, pil jsem v jednom kuse. Nejlepší věc v tomhle domě je dobrý sklep.

4

ZA DĚDEČKOVÝCH ČASŮ

26. března 1897

Mé dětství. Turín… Kopec za Pádem, já s maminkou na balkoně. Pak už tu maminka nebyla, můj otec seděl v soumraku na balkoně proti kopci a plakal, dědeček říkal, že Bůh to tak chtěl.

S matkou jsem mluvil francouzsky, jako každý roduvěrný Piemonťan (když mluvím francouzsky tady v Paříži, vypadá to, že jsem se francouzštině naučil v Grenoblu, kde se mluví čistším jazykem, než je babil (Žvatlání) Pařížanů). Už od dětství jsem se cítil více Francouzem než Italem, tak jako každý Piemonťan. Proto se mi taky Francouzi zdají nesnesitelní.

* * *

Mé dětství, to byl můj dědeček, mnohem víc než můj otec a má matka. Matku jsem nenáviděl, protože odešla, aniž mi něco řekla, a nenáviděl jsem také otce, protože jí v tom nedokázal zabránit. Nenáviděl jsem i Boha, protože tomu chtěl, a dědečka, protože se mu zdálo normální, že Bůh chce takové věci. Můj otec byl věčně někde pryč – jak říkal, tvořil Itálii. Itálie se ho pak zbavila.

Dědeček. Giovan Battista Simonini, někdejší důstojník savojského vojska, snad si dobře vzpomínám, že z něho vystoupil za časů Napoleonova vpádu a vstoupil do služeb florentských Bourbonů, a když pak i Toskána přešla pod Bonapartovu kontrolu, vrátil se do Turína a jako kapitán ve výslužbě pěstoval svou zahořklost.

Měl nos samý hrbolek; když mě tiskl k sobě, viděl jsem právě jen nos. A na tváři jsem cítil, jak prská. Byl to člověk, jakému Francouzi říkají un ci-devant, (Bývalý člověk.) nostalgicky vzpomínal na ancien régime a nikdy se nesmířil s přehmaty revoluce. Pořád ještě nosil culottes (Krátké kalhoty.)– měl dosud pěkná lýtka –, zapjaté pod kolenem zlatou sponou; a ze zlata byly rovněž přezky na jeho lakovkách. Černá vesta, černý kabát a černá kravata mu propůjčovaly trochu kněžské vzezření. Někdejší pravidla elegance sice předepisovala také napudrovanou paruku, ale té se vzdal, neboť jak říkal, napudrovanými parukami se krášlili i hrdlořezové jako Robespierre.

Nikdy jsem nezjistil, jestli je bohatý, dobrou kuchyni si ale neodpíral. Pokud jde o dědečka a mé dětství, pamatuji si hlavně bagna caöda: do rozpáleného hrnce na plotně, pod níž doutnaly žhavé oharky, do hrnce, kde se už smažily v oleji ančovičky, česnek a máslo, se pokládaly artyčoky (které se nejdřív máčely ve studené vodě a citronové šťávě; někteří, ale ne dědeček, je máčeli v mléce), syrové nebo osmažené papriky, bílé listy kapusty, sladké brambory, mladý květák – nebo (ale jak říkal dědeček, to byly věci pro chudé) vařená zelenina, cibule, řepa, obyčejné brambory nebo mrkev. Rád jsem jedl a dědeček měl radost, když viděl, že tloustnu (říkal to s něhou v hlase) jako selátko.

Prskaje mi do tváře, vykládal mi dědeček své zásady: „Revoluce, milý chlapče, z nás nadělala otroky ateistického státu. Jsme si teď více nerovní než kdy předtím a stali se z nás znepřátelení bratři, jeden je druhému Kainem. Když jsou lidé moc svobodní, není to dobře, ani není dobře mít všechno nezbytné. Naši otcové byli chudší, ale šťastnější, protože žili v dotyku s přírodou. Moderní svět nám dal páru, která zasmradila venkov, a mechanické stavy, ty zas připravily spoustu chudáků o práci a nevyrábějí už tak dobrou tkaninu jako kdysi. Člověk byl ponechán sobě samému, a protože je svobodný, je moc zlý. Zárukou té trochy svobody, jíž má zapotřebí, musí být svrchovaný vladař.“

Ale jeho nejoblíbenějším tématem byl abbé Barruel. Vybavuji si sám sebe jako chlapce a skoro přitom vidím i abbého Barruela, který jako by bydlel s námi, třebaže už musel být dlouho mrtvý.

Slyším dědečka, jak říká: „Poslouchej mě, chlapče! Když šílenství revoluce zachvátilo všechny národy Evropy, zazněl hlas, který zvěstoval, že revoluce není nic jiného než poslední a nejnovější kapitola všesvětové konspirace, vedené templáři proti trůnu a oltáři, to jest proti králům, a zvláště francouzským králům, a svaté matce církvi… Byl to hlas abbého Barruela, který na konci století napsal své Mémoires pour servir a l’histoire du jacobinisme…“ (Pamětní spis k dějinám jakobínství.)

„Ale dědečku, co s tím měli společného templáři?“ ptal jsem se tehdy. Znal jsem tu historii sice nazpaměť, ale chtěl jsem dát dědečkovi příležitost, aby znovu probral své oblíbené téma.

„Chlapče, templáři byli velice mocný rytířský řád. Francouzský král ho rozprášil, aby se zmocnil templářského majetku, a většinu templářů poslal na hranici. Ale ti, kdo přežili, vytvořili tajné společenství, aby se francouzským králům pomstili. A opravdu, když gilotina usekla hlavu krále Ludvíka, jakýsi neznámý muž vyskočil na lešení, tu ubohou hlavu zvedl a zakřičel: ‚Jakube de Molay, jsi pomstěn!‘ A Molay byl velmistr těch templářů, které dal král upálit na ostrohu Ile de la Cité v Paříži.“

„A kdy toho Molaye upálili?“

„V roce 1314.“

„Počkejte, dědečku, já si to spočítám. Ale to je skoro pět set let před revolucí. Co dělali templáři po těch pět set let, aby je nikdo nevyčmuchal?“

„Pronikli do tovaryšstev zedníků, co kdysi stavěli katedrály, a z těch tovaryšstev vzniklo anglické zednářství. Nazývá se tak, protože jeho členové se pokládají za free masons, čili svobodné zedníky.“

„A proč museli zedníci dělat revoluci?“

„Barruel pochopil, že původní templáře a svobodné zednáře ovládli bavorští ilumináti a zkazili je. To byla příšerná sekta, vymyslel ji nějaký Weishaupt, každý člen tam znal jen svého bezprostředního nadřízeného a nevěděl nic o výše postavených velitelích a jejich záměrech. Jejich cílem bylo nejen zničit trůn i oltář, ale také vytvořit společnost bez zákonů a bez morálky, kde by byly odevzdány k obecnému užívání nejen statky, ale i ženy. Bůh mi odpusť, že o tom vykládám dítěti, ale co naplat, osidla Satanova je třeba poznat. A dvojnásob byli s bavorskými ilumináty spjati ti popírači veškeré víry, kteří vytvořili hanebnou Encyclopédie, myslím Voltaira a D’Alemberta a Diderota a celou tu chásku, která podle iluminátů mluvila ve Francii o století světla a v Německu o osvícenství a která se nakonec tajně sešla, aby zosnovala svržení králů, a založila klub takzvaných jakobínů, pojmenovaných právě po Jakubu de Molay. Tady vidíš, kdo pletichařil, aby vypukla francouzská revoluce!“

„Ten Barruel pochopil všechno…“

„Nepochopil jen jedno: jak může z jádra křesťanských rytířů vzejít sekta Kristu nepřátelská. Rozuměj, chlapče, je to jako s kvasnicemi v těstě. Když nejsou kvasnice, těsto nenabude, nevykyne, a nebude chleba. Co to bylo za kvasnice, jež někdo – nebo osud či ďábel – vložil do dosud zdravého těla templářských a zednářských shromáždění, aby daly vzejít nejďábelštější sektě všech dob?“

Zde se dědeček odmlčel, sepjal ruce, jako by se chtěl hluboce zamyslet, vychytrale se usmál a pak mi sdělil s dobře vypočítanou a triumfální skromností: „Jako první měl odvahu to říci tvůj dědeček, drahý chlapče. Když jsem si přečetl Barruelovu knihu, neváhal jsem ani minutu a napsal jsem mu dopis. Běž tamhle dozadu, chlapče, a dones mi skříňku, co leží tam dole.“

Udělal jsem, co chtěl, dědeček otevřel skříňku pozlaceným klíčkem, který mu visel na krku, a vytáhl odtud list – po těch čtyřiceti letech, co byl na světě, už řádně zažloutlý. „Tohle je originál dopisu, který jsem pak přepsal pro Barruela.“

Znovu vidím dědečka, jak s dramatickými pauzami čte.

„Přijměte, pane, ode mne, který jsem jen nevědomý voják, nejupřímnější blahopřání k Vašemu dílu. Plným právem je můžeme nazvat nejznamenitějším dílem posledního století. Ach! Jak dobře jste odhalil ony hanebné sekty, jež připravují cesty Antikristovy a jsou nesmiřitelnými nepřáteli nejen křesťanského náboženství, ale veškeré zbožnosti, každé společnosti, každého řádu. Je však mezi nimi jedna, jíž jste se pouze lehce dotkl. Možná jste to udělal záměrně, neboť je ze všech nejznámější, a tudíž budí nejmenší strach. Ale podle mne je právě ona za našich dnů tou nejúžasnější mocí vzhledem ke svému velkému bohatství a ochraně, jíž se těší téměř ve všech evropských státech. Je vám zajisté jasné, pane, že mluvím o sektě židovské. Na pohled se zdá zcela odříznuta od ostatních sekt a vůči nim nepřátelská, ale není tomu tak. Ve skutečnosti stačí, aby některá z oněch sekt vystoupila bojovně vůči křesťanství, a hned je jí nápomocna, hned ji podporuje a chrání. Cožpak jsme neviděli a nevidíme, jak rozhazuje své zlato a stříbro, aby podržela a vedla moderní sofisty, zednáře, jakobíny, ilumináty? Jak je zřejmé, Židé vytvářejí se všemi ostatními sektáři jednu frontu, jež má za cíl zničit, je-li to možné, samo křesťanství. Nevěřte, pane, že přeháním. Nepřicházím s ničím, co by mi neřekli sami Židé…“

„Jak to, dědečku, že jste tohle všechno věděl od Židů?“

„Bylo mi málo přes dvacet a byl jsem mladý důstojník savojského vojska, když Napoleon napadl sardinské země. Porazil nás u Millesima a Piemont byl připojen k Francii. Byl to triumf bezbožných bonapartistů, kteří pak na nás, královské důstojníky, pořádali štvanici, aby nás pověsili na šibenici. Říkalo se, že je nebezpečné chodit ještě v uniformě, ba hůř, že je nebezpečné jen se ukázat na ulici. Můj otec byl obchodník a stýkal se s jedním Židem, který půjčoval na úvěr. Ten Žid mu byl nějak zavázán, a tak zařídil, že jsem na pár týdnů, než se všechno trochu uklidní a já budu moci opustit město a odjet za příbuznými do Florencie, dostal k dispozici – přirozeně za mastnou cenu – komůrku v ghettu. Nacházelo se tenkrát hned za tímhle naším domem, mezi via San Filippo a via delle Rosine. Nebylo mi dvakrát po chuti zamíchat se mezi tu holotu, ale bylo to jediné místo, kam by nikoho nenapadlo jít čmuchat, Židé odtud nesměli vycházet a slušní lidé se té čtvrti obloukem vyhýbali.“

Dědeček si přitom zakryl oči rukama, jako bych chtěl zapudit nesnesitelnou vzpomínku: „Čekal jsem tedy, až se bouře přežene, a bydlel jsem v těch špinavých špeluňkách, kde se tenkrát tísnilo osm lidí v jediné místnosti – kuchyně, postel a škopík –, všichni anemičtí, s voskovou kůží, neznatelně namodralou jako sevreský porcelán. Všichni se stahovali do nejzazších koutů, ozářených jen světlem jediné svíčky. V zažloutlých tvářích ani kapka krve, vlasy barvy kolomazi, někteří měli podivně zrzavé vousy, a pokud byly ty vousy černé, blýskaly se jako ošuntělý redingot… Nedokázal jsem vydržet smrad toho svého příbytku a radši jsem bloumal pěti dvory – dobře si je pamatuji: Velký dvůr, Kněžský dvůr, Dvůr révy, Hospodský dvůr a Terasový dvůr. Navzájem je spojovala příšerná Temná podloubí. Teď najdeš Židy i na piazza Carlina, vlastně je najdeš úplně všude, protože Savojští si dělají do gatí, ale tehdy se v těch uličkách bez slunečního svitu mačkali jeden vedle druhého, a nebýt strachu z bonapartistů, můj žaludek by to uprostřed toho umaštěného a špinavého davu určitě nevydržel…“

Dědeček se odmlčel a otřel si kapesníkem rty, jako by chtěl odstranit nesnesitelnou pachuť. „A jim jsem vděčil za svou záchranu! Bylo to potupné. Ale jestli jsme my křesťané jimi pohrdali, oni nás taky neměli v lásce, právě naopak, nenáviděli nás. Nenávidí nás ostatně dodneška. A tak jsem začal vykládat, že jsem se narodil v Livornu v židovské rodině a že mě jako chlapce vychovali příbuzní, kteří mě naneštěstí dali pokřtít, ale že v srdci jsem stále zůstal Židem. Na ně tahle moje důvěrná vyznání neudělala žádný velký dojem, protože, jak mi řekli, spousta jejich lidí se nachází ve stejné situaci, a tak už tomu nevěnují pozornost. Má slova mi ale zjednala důvěru jednoho starce, který žil na Terasovém dvoře, poblíž pece, kde se pekly macesy.“

Když dědeček vyprávěl o tom setkání, celý ožil a koulením očí a posuňky napodoboval Žida, o kterém vyprávěl. Jak se zdá, tenhle Mordechaj byl syrského původu a v Damašku se zapletl do jedné smutné záležitosti. Ve městě zmizel arabský chlapec. Nejdřív na Židy nikdo nepomyslel, protože se vědělo, že Židé zabíjejí kvůli svým rituálům jen křesťanské hochy. Ale pak se na dně jednoho příkopu našly zbytky mrtvolky. Musela být rozsekána na tisíc kousků a ty pak někdo roztloukl v hmoždíři. To, jak byl zločin spáchán, se natolik podobalo tomu, co se obvykle připisovalo Židům, že si biřici pomalu začali myslet, že jak se blížily Velikonoce, Židé potřebovali křesťanskou krev na zadělání macesů, a když se jim nepodařilo zajmout syna křesťanů, chytili malého Araba, pokřtili ho a pak zahrdlili.

„Křest,“ dodal dědeček, „je totiž vždycky platný, ať ho vykoná kdokoli, stačí, když ten, kdo křtí, ctí pravidla svaté římské církve. Perfidní Židé to velmi dobře vědí a nestydí se říct: ‚Křtím tě tak, jak by tě křtil křesťan, v jehož modloslužebnictví nevěřím, jemuž se však on oddává v plné důvěře.‘“ Malý mučedníček měl alespoň to štěstí, že šel rovnou do ráje, třebaže to byla ďáblova zásluha.

Mordechaj okamžitě upadl do podezření. Aby začal zpívat, svázali mu zápěstí za zády, na nohy mu pověsili závaží a dvanáctkrát ho vytáhli na kladce a zase spustili na zem. Pak mu dali čuchat síru a hodili ho do ledové vody, a když chtěl vystrčit hlavu, drželi mu ji pod hladinou, až se nakonec přiznal. Totiž říkalo se, že aby měl pokoj, jmenoval ten chudák pět svých souvěrců a ti byli odsouzeni na smrt, kdežto jeho propustili s vykloubenými údy na svobodu, ovšem nadobro pomateného, a nějaká dobrá duše ho dopravila na obchodní loď plující do Janova, protože jinak by ho Židé ukamenovali. Někdo dokonce tvrdil, že na lodi ho svedl jeden barnabita a přesvědčil ho, aby se dal pokřtít, a že on s tím souhlasil, protože doufal, že se mu tak v sardinských zemích dostane pomoci, v hloubi srdce však zůstal věrný víře svých otců. Stal se z něj tedy někdo, komu křesťané říkají marrano, až na to, že když doputoval do Turína a požádal o azyl v ghettu, popřel, že by kdy konvertoval, a mnozí ho pak pokládali za nepravého Žida, který v srdci skrývá svou novou křesťanskou víru – a tedy takříkajíc za dvojnásobného marrana. Ale protože nikdo tyhle povídačky ze zámoří nemohl dokázat, měli s ním slitování, jakého se dostává bláznům, a žil pak z dost skrblického milosrdenství všech, ve špinavém brlohu, v jakém by si netroufl bydlet ani člověk z ghetta.“

Dědeček měl za to, že ať už stařec v Damašku udělal cokoli, blázen se z něho nestal. Byl jen hnán neukojitelnou záští vůči křesťanům. Chvějící se rukou držel ve svém pelechu bez oken dědečka za zápěstí, třeštil na něho oči, které ve tmě jiskřily, a říkal, že od té doby zasvětil svůj život pomstě. Vyprávěl mu, že jejich Talmud přikazuje nenávist ke křesťanské rase, a že aby křesťany zkazili, vymysleli zednáře. On prý se stal jedním z neznámých představených a předsedal lóžím v Neapoli a v Londýně, nesmí se však prozradit, musí žít sám a v utajení, pokud nemá být zavražděn jezuity, kteří na něho vyhlásili štvanici.

Při řeči se rozhlížel kolem dokola, jako by měl z každého temného kouta vyskočit jezuita s dýkou, pak hlučně smrkal, trochu plakal nad svým smutným údělem, trochu se vychytrale a pomstychtivě šklebil, potěšen skutečností, že jeho strašlivá moc zůstává světu neznáma, lepkavým dotekem hladil Simoniniho ruku a dál blouznil. Říkal, že kdyby si to Simonini přál, jejich sekta by ho s radostí přijala do svých řad a on že by mu osobně zprostředkoval vstup do té nejtajnější ze zednářských lóží.

A odhalil mu, že jak Mání, prorok sekty manichejců, tak neslavně proslulý Stařec z hory, který omamoval drogami své assassiny a pak je posílal vraždit křesťanská knížata, pocházeli z židovské rasy. Že společenství zednářů a iluminátů byla založena dvěma Židy a že u Židů je počátek všech protikřesťanských sekt, jež jsou dnes v celém světě tak početné, že skýtají útočiště několika milionům osob obojího pohlaví, všech stavů, postavení či poměrů, počítaje v to mnoho duchovních, a dokonce pár kardinálů. Že prý mají naději, že brzy budou mít stejně smýšlejícího papeže (k čemuž dědeček později dodával, že od té doby, co na Petrův stolec usedla tak pochybná osoba jako Pius IX., se toto tvrzení vůbec nezdá nepravděpodobné). Že aby snáze oklamali křesťany, sami se často za křesťany vydávají, hodně cestují a přecházejí z jedné země do druhé s falešnými křestními listy, vystavenými zkorumpovanými faráři. Že pletichami a penězi doufají získat od všech vlád řádné občanství – k čemuž už vskutku v řadě zemí dochází –, a že jakmile obdrží stejná občanská práva jako ostatní, začnou skupovat domy a pozemky a skrze lichvu připraví křesťany o jejich statky a poklady. Že pevně věří, že během necelého století ovládnou svět, zruší všechny ostatní sekty a panovat bude jen ta jejich, že postaví tolik synagog, kolik je teď křesťanských kostelů, a všechny zbývající křesťany uvrhnou do otroctví.

„Nuže,“ uzavíral dědeček, „tohle jsem odhalil Barruelovi. Možná jsem to trochu přehnal, když jsem tvrdil, že jsem se dozvěděl z mnoha úst to, co mi svěřil jeden jediný člověk, ale byl jsem a stále jsem přesvědčen, že ten stařec nelhal. Když dovolíš, přečtu ti, co jsem Barruelovi napsal na závěr.“

A dědeček se znovu dával do čtení:

„Toto jsou, pane, perfidní plány židovského národa. Slyšel jsem je na vlastní uši… Bylo by tudíž velmi žádoucí, aby energické a svrchované pero, jako je to Vaše, otevřelo oči výše zmíněným vládám a poučilo je, jak znovu svrhnout tento lid do hanby, již si zaslouží, a z níž mu naši otcové, uvážlivější a politicky zdatnější než my, nedovolovali se pozvednout. K tomu Vás, pane, svým jménem vyzývám a prosím Vás, abyste prominul Italovi, pouhému vojákovi, chyby všeho druhu, jež v tomto listě naleznete. Přeji Vám, aby se Vám dostalo z ruky Boží štědré odměny za osvícené spisy, jimiž jste obdaroval jeho církev, a aby Pán vnukl Vašim čtenářům svrchované uznání a nejhlubší úctu k Vaší osobě. V kteréžto úctě si, vážený pane, pokládám za čest setrvat i já, Váš přepokorný a veleoddaný služebník, Giovanni Battista Simonini.“

V tomto okamžiku dědeček vždy vracel dopis do schránky a já se ptal: „A co na to řekl abbé Barruel?“

„Neráčil mi odpovědět. Ale protože jsem měl pár dobrých přátel v římské kurii, dozvěděl jsem se, že ten bázlivec se obával, že jakmile se tyto pravdy roznesou, dojde k masakru Židů, a ten si netroufl vyvolat, protože byl přesvědčen, že jsou mezi nimi i nevinní. Kromě toho tu musely hrát jistou roli intriky francouzských Židů, když se Napoleon rozhodl setkat se s představiteli Velkého sanhedrinu, aby získal jejich podporu pro své ambice. Někdo musel abbému naznačit, že není vhodná chvíle, aby kalil vody. Barruel však zároveň nedokázal mlčet, a tak poslal originál mého dopisu nejvyššímu pontifikovi Piovi VII. – a několik kopií řadě biskupů. A nejenom to, předal dopis taky kardinálu Feschovi, tehdy galskému primasovi, aby ho ukázal Napoleonovi. A stejně postupoval i u šéfa pařížské policie. A podle toho, co mi bylo řečeno, pařížská policie zahájila u římské kurie šetření, aby zjistila, jsem-li důvěryhodný svědek. A to jsem u všech čertů byl, a kardinálové to nemohli popřít! Zkrátka Barruel hodil kámen a schoval ruku, nechtěl šťourat do většího vosího hnízda, než do jakého už zašťoural svou knihou, tvářil se, že mlčí, ale ve skutečnosti seznámil s mými odhaleními půl světa. Musíš vědět, že Barruela vychovávali jezuiti, a to až do chvíle, kdy Ludvík XV. jezuity z Francie vyhnal. Barruel pak přijal kněžské svěcení, ale stal se znovu jezuitou, když Pius VII. vrátil řádu plnou legitimitu. Nemusím ti opakovat, že jsem horlivý katolík a chovám nejvyšší úctu ke každému, kdo nosí sutanu, ale málo platné, jezuita je zkrátka jezuita, jednu věc říká a druhou dělá, jednu dělá a druhou říká, a Barruel se nechoval jinak…“

A dědeček se pochechtával a prskal sliny z kolozubých dásní, pobaven vlastní jedovatou jízlivostí. „Co naděláš, drahý Simonino,“ uzavíral, „jsem už starý, necítím se povolán k tomu, abych byl hlasem volajícího na poušti. Ti, kdo mi nechtěli naslouchat, si to zodpoví před Bohem Všemohoucím, ale vám mladým předávám pochodeň svědectví, a to právě dnes, kdy se proklatí Židé stávají stále mocnějšími a náš bojácný Karel Albert je k nim stále shovívavější. Ale jejich spiknutí ho srazí z trůnu…“

„Intrikují i tady v Turíně?“ ptal jsem se.

Dědeček se rozhlédl, jako by ve stínech soumraku uléhajících na stěny pokoje někdo naslouchal jeho slovům. „Tady a kdekoli jinde,“ řekl. „Je to prokletá rasa a jejich Talmud říká – jak tvrdí ti, kdo ho umějí číst –, že Židé musí třikrát denně zlořečit křesťanům a prosit Boha, aby byli zničeni a vyhlazeni, a že když někdo z nich spatří křesťana na okraji propasti, musí ho srazit dolů. Víš, proč se jmenuješ Simonino? Chtěl jsem, aby tě tvoji rodiče pokřtili právě takto na památku svatého Simonina, dítěte mučedníka, jež v dávném patnáctém století v Tridentu Židé unesli, zabili a rozsekali na kusy, aby po svém zvyku použili jeho krev při svých rituálech.“

* * *

„Když nebudeš hodný a nepůjdeš hned spát, přijde si pro tebe Mordechaj.“ Tak mi hrozí dědeček. A já se ve své podkrovní světničce úporně snažím usnout a nastražuji uši pokaždé, když to ve starém domě zapraská, jako bych už slyšel, jak se po dřevěných schodech blíží kroky strašlivého starce, který přichází, aby mě odvlekl do svého pekelného příbytku a nacpal mi do úst macesy zadělané krví dětských mučedníčků. V hlavě se mi pletou další vyprávění, která znám od matky Teresy, staré služky, jež kdysi odkojila mého otce a dosud se šourá po domě, a slyším Mordechaje, jak nestoudně slintá a mumlá: „Ale ale, cítím tu křesťánky malé.“

* * *

Je mi už skoro čtrnáct a vícekrát jsem přišel do pokušení vypravit se do ghetta, které se teď, když měla být v Piemontu zrušena četná omezení, přelévalo přes své staré hranice. Možná že když se budu potulovat skoro až na okraji toho zakázaného světa, nějaké Židy potkám, ačkoliv jsem slyšel, že mnozí už odložili své starodávné kroje. Přestrojují se, říká dědeček, přestrojují se, promenují se vedle nás a my o tom vůbec nevíme. Jak jsem se tak toulal kolem ghetta, potkal jsem černovlasou dívku, která ráno co ráno přechází přes piazza Carlina a nese jakýsi suknem přikrytý koš do blízkého krámu. Má žhavý pohled, sametové oči, snědou pleť… Zdá se neuvěřitelné, že by to byla Židovka, že by otcové, jež mi dědeček líčí jako muže s tváří dravých ptáků a jedovatýma očima, mohli zplodit tak urostlé ženy. Ale bezpochyby přichází z ghetta.

Poprvé se dívám na jinou ženu než na matku Teresu. Ráno co ráno se tam vracím, a jak ji z dálky zahlédnu, jako by se mi rozbušilo srdce. Když ji někdy ráno nevidím, bloumám po náměstí, jako bych se chtěl každým okamžikem dát na útěk, ale nikam neutíkám a jsem tam ještě ve chvíli, kdy mě už dědeček doma čeká, sedí za stolem a zuřivě hněte chlebové střídky.

Jednoho rána jsem si troufl dívku zastavit. Se sklopenýma očima jsem se jí zeptal, jestli jí mohu pomoci nést koš. Pyšně mi v nářečí odsekla, že si ho ráda ponese sama. Ale neřekla mi monssü, nýbrž gagnu, chlapečku. Pak už jsem ji nehledal, víckrát jsem ji neviděl. Pokořila mě dcera sionská. Snad proto, že jsem tlustý? Ať to bylo jakkoli, právě tenkrát se započala má válka s dcerami Evinými.

* * *

Po celé mé dětství mě dědeček odmítal posílat do škol Sardinského království, protože byl přesvědčen, že tam učí jen karbonáři a republikáni. Celé ty roky jsem prožil v našem domě, osamělý, po dlouhé hodiny závistně pozoruje ostatní chlapce, kteří si hráli na říčním břehu. Bylo mi přitom, jako by mi uzmuli něco, co mi patří. Jinak jsem zůstával zavřený v jedné místnosti s otcem jezuitou, jejž můj dědeček s ohledem na můj věk pokaždé vybíral z černých havranů, kteří ho obklopovali. Každého z těch učitelů jsem nenáviděl, nejen proto, že svou výuku zakládal na ranách rákoskou přes prsty, ale také proto, že mi otec – při těch vzácných příležitostech, kdy se mnou roztržitě hovořil – vštěpoval nenávist ke kněžím.

Říkal jsem: „Ale moji učitelé nejsou kněží, jsou to jezuiti.“

„Tím hůř,“ odpovídal otec. „Nikdy nevěř jezuitům. Víš, co napsal jeden svatý kněz (všimni si, říkám kněz, a ne zednář, ani karbonář, ani pekelný iluminát, nic z toho, zač mě lidé pokládají), kněz andělské dobroty, abbé Gioberti? Právě jezuiti hanobí, obtěžují, trýzní, pomlouvají, pronásledují, ničí lidi svobodného ducha, právě jezuiti vyhánějí z veřejných úřadů dobré a zdatné pracovníky a dosazují na jejich místo podlé ubožáky, právě jezuiti na tisíc způsobů brzdí, podrývají, sužují, maří, oslabují, kazí veřejné i soukromé školství, zasévají zášť, nedůvěru, nevraživost, vzájemnou nenávist, rozněcují sváry, zjevné i skryté roztržky mezi jednotlivci, rodinami, třídami, státy, vládami a národy, právě jezuiti dávají ochabovat rozumu, podvazují netečností srdce i chtění, zženšťují mladé muže nedostatečnou kázní, korumpují muže zralého věku příliš poddajnou a pokryteckou morálkou a v co největším počtu občanů deptají, podkopávají, rdousí přátelství, smysl pro rodinu, synovskou oddanost, svatou lásku k vlasti… Není na světě druhá taková sekta jako Tovaryšstvo Ježíšovo, sekta, které by tolik chyběla schopnost soucítění (pravil) a která by byla tak tvrdá a nemilosrdná, když se jedná o její zájmy. Jezuita, jenž je jaksepatří poslušen řádové disciplíny a pokynů představených, chová pod laskavým a lichotným vzezřením, pod sladkými a medovými slovy, pod vlídnými a přívětivými způsoby bezohlednou duši, nepřístupnou nejposvátnějším hnutím a nejušlechtilejším citům. Bedlivě uvádí do praxe Machiavelliho doporučení, podle nichž tam, kde jde o blaho vlasti, nelze brát v potaz, co je spravedlivé a co nespravedlivé, co je dílem soucitu a co dílem krutosti. Z toho důvodu jsou také už od dětských let vedeni v kolejích k tomu, aby nepěstovali rodinné city, neměli přátele, aby byli kdykoli ochotni odhalit představeným i ten nejmenší poklesek nejdražšího spolužáka, aby potlačovali každý vznět srdce a učili se naprosté poslušnosti, perinde ac cadaver. Gioberti praví, že jestliže indičtí thugové čili škrtiči obětují svému bohu těla nepřátel, ať už je zahubí oprátkou nebo nožem, italští jezuiti zabíjejí duši jazykem – jako hadi – nebo perem.

Musím ovšem přiznat,“ dodával můj otec, „že mi vždycky přišlo komické, že Gioberti si tyhle myšlenky vypůjčil z románu, který vyšel rok předtím, z Bludného Žida Eugena Suea.“

* * *

Můj otec. Černá ovce rodiny. Podle dědečka se zapletl s karbonáři. Co se týče dědečkových názorů, polohlasem mi říkal, že nemám dát na jeho blouznění, o svých vlastních ideálech ale nemluvil. Nevím, zda z ostychu, z respektu k otcovým myšlenkám, nebo jen proto, že jsem ho příliš nezajímal. Ale stačilo, že jsem občas zaznamenal kus dědečkova rozhovoru s otci jezuity nebo popřál sluchu drbům, které si matka Teresa vyměňovala s vrátným, abych pochopil, že můj otec patří k těm, kdo nejenom schvalovali revoluci a souhlasili s Napoleonem, ale dokonce mluvili o jednotné Itálii, která setřese rakouské mocnářství, Bourbony i papeže, a stane se (a tohle slovo se před dědečkem nesmělo vyslovit) Národem.

* * *

Základů vzdělání se mi dostalo od otce Pertusa, který z profilu vypadal jako kuna. Otec Pertuso mě jako první poučil o současných dějinách (zatímco dědeček mě vzdělával ve vzdálenější historii).

Později začaly kolovat první zprávy o karbonářských hnutích (sbíral jsem je z novin přicházejících na adresu mého nepřítomného otce, z novin, které jsem zabavoval dříve, než je dědeček stačil zničit). Vzpomínám si, že jsem musel chodit na hodiny latiny a němčiny, které mi dával otec Bergamaschi. Dědeček s ním byl natolik jedna ruka, že mu v domě vyhradil samostatnou světničku, nepříliš vzdálenou od mé. Otec Bergamaschi… Na rozdíl od otce Pertusa to byl hezký mladý muž, měl vlnité vlasy, pravidelný obličej, byl náramně výmluvný a alespoň v domě důstojně nosil pečlivě udržovanou sutanu. Vzpomínám si na jeho bílé ruce s útlými prsty a nehty, jež byly delší, než by člověk u duchovní osoby čekal.

Když mě vídal, jak se skláním nad knihami, sedával si často za mne, hladil mě po hlavě a varoval mě před četnými nebezpečími, jež hrozí nezkušenému chlapci. Vysvětloval mi, že karbonářství není nic jiného než zástěrka mnohem horší metly, totiž komunismu.

„Až do včerejška to nevypadalo,“ říkal, „že bychom se měli komunistů bát, ale teď, po manifestu toho Marše (takhle nějak to jméno vyslovoval), je třeba podívat se jim na zoubek. Ty nevíš nic o Babette z Interlakenu. Je to důstojná pravnučka Weishauptové, té, které se říkalo Velká panna helvétského komunismu.“

Bůhví, proč se otec Bergamaschi více než milánskými nebo vídeňskými povstáními, o nichž se v těch dnech tolik hovořilo, vášnivě zanášel náboženskými střety mezi švýcarskými katolíky a protestanty.

„Babette se narodila z volného svazku a vyrostla mezi prostopášnictvím, zlodějnou, loupežemi a krví; Boha znala jen z ustavičného rouhání, jež slyšela kolem sebe. Když radikálové v potyčkách pod Luzernem zabili nějakého katolíka z původních kantonů, přikázali Babette, aby mu vyrvala srdce a vyloupala oči. Babette s vlající plavou kšticí nevěstky babylonské skrývala pod pláštěm svých půvabů herolda tajných společností, démona, který našeptával oněm záhadným uskupením veškeré pletichy a úskoky. Objevovala se nečekaně a bleskově mizela jako skřítek, znala neproniknutelná tajemství, zmocňovala se diplomatických depeší bez porušení pečetí, plazila se jako had nejodlehlejšími vídeňskými, berlínskými, a dokonce petrohradskými kabinety, falšovala směnky, měnila čísla pasů, už jako mladá holčina se znamenitě vyznala v jedech a uměla je podávat, jak jí to sekta nařídila. Jako by byla ďáblem posedlá, tak byla horečně činorodá, takové kouzlo se linulo z jejích zraků.“

Valil jsem oči, snažil jsem se neposlouchat, ale v noci jsem snil o Babette z Interlakenu. V polospánku jsem se sice snažil zahnat obraz toho plavovlasého démona, jehož kštice se rozlévala po zajisté nahých ramenou, toho ďábelského navoněného skřítka, jehož ňadra se dmou žádostmi nevěřící a hříšné šelmy, ale přesto jsem ji vzýval jako vzor – a jakkoli jsem pociťoval hrůzu při pouhém pomyšlení, že bych se jí měl dotknout prstem, žhnul jsem touhou být jako ona: být všemocným tajným agentem, který falšuje čísla pasů a vhání do záhuby oběti opačného pohlaví.

* * *

Moji učitelé rádi dobře jedli a tato neřest se nevyhnula ani mně. Zůstala mi naopak až do dospělého věku. Vzpomínám si na ne-li veselá, tedy alespoň pokorně radostná stolování, kdy dobří otcové diskutovali o výtečnosti vařeného masa servírovaného na dědečkův příkaz.

Bylo k tomu zapotřebí půl kila hovězí kližky, ocas, zadní hovězí, klobásky, telecí jazyk a telecí hlava, lovecký salám, slepice, jedna cibule, dvě mrkve, dva plátky celeru a hrst petrželky. Vařilo se to různě dlouho, podle druhu masa. Jak však důrazně připomínal dědeček – a otec Bergamaschi tomu energicky přikyvoval –, jakmile se to vše ocitlo na míse, bylo nutno posypat maso hrstí hrubé soli a pokropit je několika vařečkami horkého vývaru, aby se zvýraznila jeho chuť. Žádná velká příloha, jen pár brambor, ale zato šalše, ty byly důležité: vinná hořčice, křenová omáčka, ovocná hořčice, ale především (v tomto bodě byl dědeček neústupný) zelená láznička: hrst petrželové natě, čtyři plátky anšovičky, chlebová střídka, lžička kapar, stroužek česneku, žloutek z vajíčka natvrdo. To vše jemně rozetřeno s olivovým olejem a octem.

Jak si vzpomínám, toto byly radosti mého dětství a jinošství. Co si přát více?

* * *

Dusné odpoledne. Učím se. Otec Bergamaschi tiše usedne za mými zády, jeho ruka sevře mou šíji a on zašeptá, že by mohl tak zbožnému, tak slušnému chlapci, vyhýbajícímu se svodům nepřátelského pohlaví, poskytnout nejen otcovské přátelství, ale také vřelost a cit zralého muže.

Od té chvíle jsem už nedovolil, aby se mě dotkl kněz. Ale třeba se převlékám za abbého Dalla Piccolu, abych se sám dotýkal druhých?

* * *

Když mi táhlo na osmnáctý rok, dědeček, který ze mne chtěl mít advokáta (v Piemontě se říká advokát každému, kdo studoval práva), konečně svolil, abych opustil dům, a poslal mě studovat na univerzitu. Poprvé jsem vešel ve styk se svými vrstevníky, ale bylo už příliš pozdě a prožíval jsem to odlišným způsobem. Nerozuměl jsem jejich dušenému smíchu a spikleneckým pohledům, když hovořili o ženách a půjčovali si francouzské knihy s nechutnými rytinami. Raději jsem se o samotě hroužil do četby. Můj otec si v Paříži předplácel Le Constitutionnel, kde vycházel na pokračování Sueův Bludný Žid, a já ty sešity přirozeně hltal. Odtud jsem se dozvěděl, jak ničemné Tovaryšstvo Ježíšovo osnuje nejodpornější zločiny, aby se zmocnilo nějakého dědictví, a pošlapává přitom práva chudáků a dobrých lidí. Kromě toho, že mi tato četba vštípila nedůvěru k jezuitům, zasvětila mě také do půvabů feuilletonu, románu pod čarou: na půdě jsem objevil truhlu s knihami, jež můj otec zjevně uchránil před dědečkovým dohledem, a já (rovněž skrývaje před dědečkem tuto svou samotářskou neřest) jsem trávil celá odpoledne, div jsem si nezkazil oči, nad Tajnostmi Paříže, Třemi mušketýry, Hrabětem Monte-Cristem…

Nadešel onen podivuhodný rok, jímž byl rok 1848. Všichni studenti nadšeně vítali nástup kardinála Mastaie Ferrettiho, nyní Pia IX., na papežský stolec. Tento papež před dvěma lety vyhlásil amnestii na politické zločiny. Rok se započal prvními protirakouskými protesty v Miláně, kde občané přestali kouřit, aby dostali do úzkých erár císařské a královské vlády (a mým turínským spolužákům se tito milánští souputníci, s chladnou tváří čelící vojákům a policejním hodnostářům, kteří je provokovali obláčky kouře těch nejvoňavějších doutníků, jevili jako hrdinové). V témž měsíci došlo k revolučním výbuchům v království Obojí Sicílie a Ferdinand II. přislíbil konstituci. A když lidové povstání v Paříži v únoru sesadilo z trůnu Ludvíka Filipa a byla vyhlášena (podruhé a konečně!) republika – a bylo zrušeno otroctví a trest smrti za politické delikty a zavedeno všeobecné hlasovací právo –, papež v březnu nejen povolil konstituci, ale i svobodu tisku a osvobodil Židy z ghetta od mnoha pokořujících rituálů a povinností. V téže chvíli povolil konstituci i velkovévoda toskánský a Karel Albert vyhlásil ústavu v sardinských korunních zemích. Pak přišly revoluce ve Vídni, v Čechách a v Uhrách a oněch pět dní milánského povstání, jež obrátily Rakušáky na útěk a způsobily, že piemontská armáda vstoupila do války, aby osvobozený Milán připojila k Piemontu. Moji spolužáci si šeptali také o tom, že se objevil jakýsi Komunistický manifest, a tak se neradovali jen studenti, ale také dělníci a lidé z nuzných poměrů. Všichni byli přesvědčeni, že zakrátko pověsí posledního kněze na střevech posledního krále.

Všechny zprávy ovšem nebyly dobré, neboť Karel Albert zakoušel porážky a Miláňané – a vůbec všichni vlastenci – ho považovali za zrádce. Pia IX. poděsila vražda jednoho jeho ministra a uprchl do Gaety pod křídla krále Obojí Sicílie. Hodil kámen a teď schovával ruku, ukazovalo se, že je méně liberální, než to zpočátku vypadalo. Mnohé konstituce byly odvolány… Ale do Říma mezitím vstoupil Garibaldi a mazziniovští vlastenci a na počátku následujícího roku mělo dojít k vyhlášení Římské republiky.

Můj otec v březnu definitivně zmizel z domu a matka Teresa tvrdila, že se určitě přidal k milánským povstalcům. Někdy v prosinci však jeden z domácích jezuitů dostal zprávu, že se připojil k mazziniovcům, kteří chtěli předsedat Římské republice. Dědečka to zlomilo a zahrnoval mě strašlivými proroctvími, jež proměňovala annus mirabilis v annus horribilis. V týchž měsících nicméně piemontská vláda zakázala jezuitský řád a zkonfiskovala jeho jmění. A aby kolem jezuitů nezůstal kámen na kameni, zrušila i řády, které se pokládaly za jezuitům blízké: obláty svatého Karla Boromejského a Neposkvrněné Panny Marie a redemptoristy.

„Antikrist přichází,“ naříkal dědeček. Vida, jak se uskutečňují nejchmurnější Mordechajovy věštby, připisoval přirozeně všechny ty události židovským pletichám.

* * *

Dědeček poskytoval azyl otcům jezuitům, kteří se snažili uniknout lidovému hněvu – v naději, že se posléze nějakým způsobem začlení do světského duchovenstva. V prvních měsících roku 1849 mnozí z nich v utajení prchali z Říma a o tom, co se tam dělo, vyprávěli příšerné věci.

Otec Pacchi. Jelikož jsem četl Sueova Bludného Žida, viděl jsem v něm vtělení otce Rodina, zvráceného jezuity, který v příšeří kul pikle a byl kdykoli ochoten obětovat veškeré morální principy vítěznému tažení Tovaryšstva. Možná tomu tak bylo proto, že stejně jako Rodin svou příslušnost k řádu skrýval. Chodil v civilu: nosil ošuntělý svrchník s límcem vyztuženým letitým potem a pokrytým lupy, místo kravaty měl šátek, černá soukenná vesta byla prodřená až na nit a jeho velké boty, jimiž neomaleně šlapal po krásných kobercích v našem domě, byly stále zamazané blátem. Měl ostrý profil, propadlé a bledé tváře, ke spánkům přilepené mastné šedivé vlasy, želví oči a úzké, promodralé rty.

Nestačilo, že budil odpor prostým faktem, že zasedl za společný stůl, bral ostatním chuť k jídlu také tím, že tónem a jazykem horlivého kazatele vyprávěl úděsné historky: „Přátelé drazí, hlas se mi chvěje, ale musím vám to říci. Všude řádí pařížská lepra. Ludvík Filip jistě nebyl svatý, ale představoval hráz proti anarchii. Viděl jsem římský lid za těchto dnů! Ale byl to opravdu římský lid? Hadrníci s rozcuchanými vlasy, šibeničníci, kteří by za sklenku vína zapřeli ráj! To nebyl lid, to byla lůza, která se v Římě spojila s nejpodlejšími odpadky italských i cizích měst, s garibaldiovci a mazziniány, slepými nástroji všeho zla. Nemáte tušení, jak neblahé jsou ohavnosti, které pášou republikáni. Vstupují do kostelů a rozbíjejí schrány mučedníků, rozhazují jejich popel po větru, z uren si dělají nočník. Vytrhávají svaté kameny z oltářů a rozmazávají po nich výkaly, dýkami ryjí do soch Svaté Panny, obrazům svatých propichují oči a uhlem tam čmárají slova z bordelů. Jednoho kněze, který mluvil proti republice, vyvlekli do chrámových dveří, zasadili mu několik ran nožem, vyloupli mu oči a vytrhli jazyk, a když mu rozpárali břicho, omotali mu střeva kolem krku a zardousili ho. A nemyslete si, že i když bude Řím osvobozen (už se mluví o pomocných sborech, které přijdou z Francie), mazziniáni budou poraženi. Vydávily je všechny italské provincie, jsou chytří a mazaní, umějí se přetvařovat a maskovat, jsou smělí a odhodlaní, trpěliví a vytrvalí. Budou se dále scházet v nejskrytějších brlozích města, přetvářka a pokrytectví jim otevře dveře do nejtajnějších kabinetů, do policie, do armády, do námořnictva, do našich pevností.“

„A můj syn je jeden z nich,“ bědoval dědeček, zlomený na těle i na duchu.

Pak přinesli skvělé dušené hovězí na barolu.

„Můj syn nikdy nepochopí,“ pravil dědeček, „nádheru tohoto hovězího na cibuli, mrkvi, celeru, šalvěji, rozmarýnu, bobkovém listu, hřebíčku, skořici, jalovci, soli, pepři, másle, olivovém oleji a přirozeně na láhvi barola, servírovaného s polentou nebo bramborovou kaší. Jen si dělejte tu svou revoluci… Nevíte už, jak chutná život. Vyženete papeže, a budete žrát bouillabaisse a la niçoise, jak vám to poručí ten rybář Garibaldi… Lidi se už nebojí Boha.“

* * *

Otec Bergamaschi si často oblékl civilní šaty a řekl, že bude pár dní pryč. Důvody své nepřítomnosti neudával. Tehdy jsem vcházel do jeho pokoje, zmocňoval jsem se jeho sutany, oblékal si ji, a pohupuje se, jako bych tančil, prohlížel jsem se v zrcadle. Bůh mi to odpusť, bylo mi, jako bych byl žena; nebo jako by byl žena ten, koho jsem napodoboval. Kdyby se ukázalo, že abbé Dalla Piccola jsem já, našel bych patrně v této vzpomínce vzdálené kořeny těchto svých divadelních sklonů.

V kapsách sutany jsem objevil peníze (otec na ně zjevně zapomněl) a rozhodl jsem se, že si dopřeji jednak několik hříšků obžerství, jednak několik výzkumných cest do míst, jež jsem často slyšel vychvalovat.

Takto oděn – a neuvědomuje si, že v té době znamenal takový šat jasnou provokaci –, vnořil jsem se do meandrů Bâlonu, čtvrti při Porta Palazzo, kde tehdy bydlela turínská spodina a kde se verbovala armáda nejhorších rváčů, co zamořovali město. U příležitosti svátků nicméně trh u Porta Palazzo vykazoval kromobyčejný ruch, lidé do sebe vráželi, tlačili se kolem stánků, služky houfně vcházely do řeznických kotců, děti se okouzleně zastavovaly před výrobcem tureckého medu, gurmáni nakupovali drůbež, zvěřinu a uzeniny, v restauracích nebyl jediný volný stůl, a já se otíral svou sutanou o rozevláté ženské šaty a koutkem oka, jež jsem svatouškovsky upíral na sepjaté ruce, jsem viděl ženy s kloboukem, čepcem, závojem nebo šátkem, a cítil jsem se ohlušen výkřiky, jekotem a hřmotem projíždějících kočárů a povozů.

Vzrušen tím varem, jejž přede mnou dědeček i otec, byť z odlišných důvodů, doposud skrývali, dorazil jsem až na jedno z legendárních míst tehdejšího Turína. Oblečen jako jezuita a maje zlomyslné potěšení z údivu, který jsem budil, zamířil jsem do Caffe al Bicerin, poblíž Consolaty, abych si dal proslulý pohár s kovovou obrubou a kovovým ouškem, vonící mlékem, kakaem, kávou a dalšími aromaty. Ještě jsem nemohl vědět, že o bicerinu bude o pár let později psát dokonce Alexandre Dumas, jeden z mých hrdinů, avšak během dvou tří výprav na ono magické místo jsem se dozvěděl úplně všechno o tom nektaru, odvozeném z bavareisy – až na to, že v bavareise jsou mléko, káva a čokoláda smíšeny, zatímco v bicerinu zůstávají odděleny ve třech stejně horkých vrstvách, takže si můžete objednat bicerin pur e fiur, sestávající z kávy a mléka, pur e barba, což je káva a čokoláda, a ‚n poc ‚d tut, to jest všechno dohromady.

Jaká blaženost! Zvenku bylo to místo obehnáno železným kováním a po stranách visely reklamní panely, oddělené litinovými sloupky a hlavicemi; uvnitř byly boiseries dekorované zrcadly a mramorové stolky; vzadu se rozkládal pult, na němž stály mandlově vonící skleněné nádoby se čtyřiceti různými druhy bonbonů… Rád jsem to tu pozoroval hlavně v neděli, neboť tento nápoj byl nektarem těch, kdo se postili kvůli svatému přijímání a nyní, poté co vyšli z Consolaty, hledali sladkou útěchu. Bicerin byl ostatně vyhledávaný právě v době čtyřicetidenního půstu, neboť horká čokoláda nebyla považována za jídlo. Ti pokrytci!

Avšak pominu-li kávové a čokoládové rozkoše, největší uspokojení mi přinášela skutečnost, že jsem vypadal jako někdo jiný. Že lidé netušili, kdo doopravdy jsem, mě naplňovalo pocitem nadřazenosti. Měl jsem tajemství.

* * *

Musel jsem pak ta dobrodružství omezit a nakonec přerušit, neboť jsem se obával, že narazím na některého ze spolužáků, kteří mě rozhodně neznali jako pánbíčkáře, a naopak byli přesvědčení, že planu stejným karbonářským zápalem jako oni sami.

Obvykle jsem se s těmi nadšenými vyznavači osvobozené vlasti scházel v hostinci U Zlatého raka. Vývěsní štít s pozlaceným klepetnatcem, který hlásal „Hostinec U Zlatého raka, dobré víno, dobré posezení, nad to věru není“, se nacházel v úzké a temné uličce nad ještě temnějším vchodem. Uvnitř jste procházeli chodbou, která sloužila zároveň jako kuchyně a vinný sklep. Pijáky tam obklopoval pach salámů a cibule, občas se tam hrála „morra“, ale my – spiklenci bez spiknutí – jsme nejčastěji po celou noc blouznili o blízkých povstáních. Dědečkova kuchyně ze mě udělala labužníka a takový mlsný jazýček jako já mohl u Zlatého raka nanejvýš zahnat hlad. Potřeboval jsem nicméně trochu společenského života a musel jsem na chvíli utéct před domácími jezuity, a tak jsem dával přednost mastným talířům u Raka po boku dobrodušných přátel před pochmurnými večeřemi u nás doma.

Hostinec jsme opouštěli až k ránu, s dechem čpícím česnekem a srdcem řeřavějícím vlasteneckým žárem. Mizeli jsme ve vstřícném plášti mlhy a znamenitě jsme tak unikali pohledu policejních špehů. Někdy jsme vystupovali po svazích za Pádem, z výšky jsme hleděli na střechy a zvonice plující v oparu, jenž zaplavoval nížinu, a bazilika Superga v dálce nad námi, už ozářená prvním sluncem, vypadala jako maják uprostřed moře.

My studenti jsme však nehovořili pouze o budoucím Národu. Jak už to v tom věku bývá, hovořili jsme také o ženách. S planoucíma očima jsme si jeden po druhém připomínali úsměv, který jsme uloupili dívce na balkoně, ruku, jíž jsme se dotkli kdesi na schodech, povadlý květ, který vypadl z mešní knížky a na němž v okamžiku, kdy jsme ho zvedli (tak to alespoň tvrdil pyšný spolužák), dosud ulpívala vůně ruky, jež ho vložila mezi ty posvátné stránky. Já jsem se nerudně držel stranou, čímž jsem si vysloužil pověst neochvějného mazziniána přísných mravů.

Avšak jednoho večera se nejnevázanější z nás pochlubil, že objevil na půdě několik svazků, jež jeho nadmíru nestoudný otec, známý prostopášník, dobře ukryl v jedné truhlici. Byly to ony knihy, jimž se tenkrát v Turíně po francouzsku říkalo cochons. (Prasácké.) A protože si je netroufal vyložit na umaštěný stůl u Zlatého raka, rozhodl se, že nám je postupně bude půjčovat. Takže když přišla řada na mne, nemohl jsem odmítnout.

Listoval jsem těmi svazky do pozdní noci. Musely být vzácné a drahé, neboť byly vázány v marokénu, jejich hřbety byly reliéfně členěné a nesly rudé štítky, měly zlatou ořízku, na vazbách byly zlacené fleurons (Viněty.) a z toho některé aux armes. (S erbem.) Nazývaly se Une veillée de jeune fille (Dívčin večer.) nebo Ah! monseigneur, si Thomas nous voyait!, (Ach, monsignore, kdyby nás tak viděl Tomáš!) a jak jsem jimi listoval, celý jsem se roztřásl, neboť jsem v nich našel rytiny, z nichž mi od temene na tváře a na šíji stékaly čůrky potu. Byly tam zpodobeny mladé ženy, jež zvedaly sukně, aby ukázaly svá oslnivě bílá posteriora a daly je všanc hanebným choutkám lascivních mužů – a já pořádně nevěděl, zda mne více matou ty nestydaté obliny, nebo téměř panenský úsměv, ozařující tvář lemovanou dvěma havraními pletenci, již dívka zcela bez zábran obracela ke svému znesvětiteli, hledíc na něho čertovskýma očima. A ještě hroznější byly tři ženy na divanu, které rozevíraly nohy a ukazovaly to, co mělo být přirozenou ochranou jejich panenského ohanbí, přičemž jedna to nabízela pravici rozcuchaného muže, jenž zároveň pronikal a líbal nestydatou sousedku, a pokud šlo o tu třetí, ponechával sice nepovšimnuty její obnažené slabiny, zato levicí se dobýval pomuchlaným korzetem do jejího poněkud nemravného dekoltu. A pak jsem tu našel kuriózní karikaturu poďobaného abbého, který – když jste se na něho podívali zblízka – sestával z různě propletených ženských a mužských aktů, pronikaných obrovitými mužskými údy, z nichž mnohé houfně přepadávaly na šíji a svými varlaty vytvářely hustou kštici, zakončenou buclatými kudrnami.

Už si nevzpomínám, jak skončil ten bláznivý sabat, kdy se mi pohlaví ukázalo ve svých nejhrůznějších podobách (v náboženském smyslu slova, jako když rachot hromu vyvolává spolu s pocitem čehosi božského bázeň před čímsi ďábelským a svatokrádežným). Vzpomínám si pouze, že jakmile jsem měl ten matoucí zážitek za sebou, opakoval jsem si polohlasem jako nějakou modlitbičku větu od nevím jakého církevního spisovatele, kterou mi před lety vtloukl do hlavy otec Pertuso: „Tělesná krása plně záleží v kůži. Vpravdě, kdyby mužové spatřili to, co se nalézá pod kůží, pouhý pohled na ženy by v nich probouzel hnus: celý ten ženský půvab není než lupanár, krev, šťáva, žluč. Uvažte, co se skrývá v nozdrách, v hrdle, v břiše… A jak potom my, kteří se štítíme dotknout se byť špičkou prstu zvratků či mrvy, můžeme dychtit po tom, abychom sevřeli v náručí měch plný výkalů?“

Možná jsem v té době dosud věřil v Boží spravedlnost. Jeho pomstě za tuto noc čarodějnic jsem přisoudil to, co se stalo nazítří. Našel jsem dědečka zvráceného v lenošce, jak v ruce drží rozložený list a chroptí. Zavolal jsem lékaře, vzal jsem dopis a v něm jsem se dočetl, že můj otec byl smrtelně zraněn francouzskou kulí při obraně Římské republiky, a to právě onoho července 1849, kdy generál Oudinot na rozkaz Ludvíka Napoleona přispěchal, aby osvobodil svatý stolec od mazziniánů a garibaldiovců.

Dědeček nezemřel – a to mu bylo přes osmdesát –, ale na celé dny se uzavřel do dotčeného mlčení. Těžko říci, zda z nenávisti k Francouzům a papežencům, kteří mu zabili syna, nebo k synovi, jenž si neuváženě dovolil vmést jim do tváře výzvu, nebo ke všem těm vlastencům, co mu syna zkazili. Občas z něho vyšel naříkavý sípot a tehdy naznačoval, že za události, jež nyní otřásají Itálií, tak jako před padesáti lety obrátily vzhůru nohama Francii, mohou Židé.

* * *

Snad proto, abych si připomněl otce, trávím dlouhé hodiny na půdě nad romány, které tu zanechal, a dokonce si mi podaří zadržet Dumasova Josefa Balsama, jejž pošta doručila ve chvíli, kdy už si ho nebude moci přečíst.

Tato podivuhodná kniha vypráví, jak je známo, o dobrodružstvích Cagliostrových a o tom, jak zosnoval aféru s královniným náhrdelníkem, a jednou ranou tak morálně i finančně zničil kardinála Rohana, zkompromitoval královnu a vystavil posměchu celý dvůr. Podle mínění mnohých právě Cagliostrův podvod natolik přispěl k podkopání prestiže instituce monarchie, že připravil ono klima nedůvěry, jež vedlo k revoluci osmadevadesátého roku.

Ale Dumas jde ještě dál a vidí v Cagliostrovi aneb Josefu Balsamovi člověka, který vědomě nezorganizoval pouhý podvod, ale politický komplot ve stínu světového zednářství.

Fascinovala mě ouverture tohoto románu. Scéna: Mont Tonnerre, Hora hromu. Na levém břehu Rýna, pár mil od Wormsu, se zvedá řada chmurných hor, Královské sedlo, Sokolí skála, Hadí hřeben a jako nejvyšší ze všech Hora hromu. 6. května 1770 (téměř dvacet let před vypuknutím osudové revoluce), ve chvíli, kdy slunce zapadalo za špičkou věže štrasburské katedrály – a ta je téměř dělila na dvě ohnivé polokoule –, jakýsi Neznámý přijížděl od Mohuče a nyní stoupal do svahu oné hory. V jedné chvíli musel dokonce sesednout z koně. Náhle byl zajat několika maskovanými osobami. Zavázaly mu oči a vyvedly ho z lesa na mýtinu, kde na něho čekalo tři sta přízraků zahalených do rubáše a ozbrojených mečem. Ty ho pak podrobily důkladnému výslechu.

Co chceš? Vidět světlo. Jsi ochoten přísahat? Načež následuje řada zkoušek: vypít krev právě popraveného zrádce, střelit se pistolí do hlavy a prokázat tak svou poslušnost, a podobná tatrmanství. Jsou to zednářské rituály nejhrubšího zrna, dobře známé i Dumasovým lidovým čtenářům. Poutník se nakonec rozhodne udělat tomu přítrž a pyšně osloví shromáždění. Dá najevo, že zná všechny jejich rituály a všechny jejich fígle, a požádá je, aby s ním přestali hrát divadýlko, neboť on je něco více než oni všichni. Je z boží vůle hlavou tohoto všeobecného shromáždění.

A svolává pod své velení členy zednářských loží ze Stockholmu, Londýna, New Yorku, Curychu, Madridu, Varšavy a z rozličných asijských zemí. Ti všichni už se přirozeně nacházejí na Hoře hromu.

A proč se tu shromáždili zednáři z celého světa? Neznámý to nyní vysvětluje: žádá o železnou ruku, ohnivý meč a démantové váhy, aby vyhnal Nečistého ze země, neboli ponížil a zničil dva velké nepřátele lidstva, trůn a oltář (dědeček mi dokonce řekl, že heslem ničemného Voltaira bylo écrasez l’infame! (Rozdrťte podlého netvora.)). Neznámý nato uvedl, že žije – jako každý řádný nekromant té doby – už bezpočet generací, že tu byl před Mojžíšem a možná i před Ašurbanipalem, a nyní přišel z Východu, aby oznámil, že hodina nadešla. Národy tvoří nezměrnou falangu, jež neustále kráčí za světlem, a Francie je předvojem tohoto šiku. Nechť je do jejích rukou vložena pravá pochodeň tohoto pochodu a nechť zažehne svět novým světlem. Ve Francii vládne starý, zkažený král, jemuž zbývá jen pár let života. A i když se jeden ze shromážděných – byl to Lavater, proslulý fyziognomista – pokusil poznamenat, že tváře jeho dvou mladých následníků (příštího Ludvíka XVI. a jeho ženy Marie Antoinetty) prozrazují dobrou a soucitnou povahu, Neznámý (v němž už čtenáři nejspíš poznali onoho Josefa Balsama, jehož jméno v Dumasově knize dosud nepadlo) připomněl, že nelze brát ohled na lidské soucítění, jde-li o to, prorazit cestu pochodni pokroku. Do dvaceti let musí francouzské království zmizet z tváře země.

A v tom okamžiku předstoupil jedenkaždý zástupce všech lóží všech zemí a nabídl buď lidi, nebo jmění, aby pod heslem lilia pedibus destrue – pošlapej francouzské lilie – zvítězila republikánská a zednářská kauza.

Neptal jsem se, není-li spiknutí pěti světadílů za účelem změny francouzského ústavního zřízení trochu příliš. Piemonťan té doby byl v zásadě toho názoru, že na světě existuje pouze Francie, jistěže také Rakousko, možná někde v dáli Kočinčína, ale pak už tu není žádná země hodná jeho zájmu, samozřejmě až na Papežský stát. Maje před očima scénu, jak ji zrežíroval Dumas (a já toho velkého autora bezmezně ctil), kladl jsem si otázku, zda jeho věští duch ve chvíli, kdy začal vyprávět o jednom komplotu, neodhalil univerzální formu všech myslitelných spiknutí.

Řekl jsem si: zapomeňme na Horu hromu, levý břeh Rýna a dobu, v níž se vše odehrává. Uvažujme o spiklencích, kteří přicházejí ze všech konců světa a představují chapadla své sekty, rozlézající se do všech zemí. Shromážděme je někde na mýtině, v jeskyni, na hradě, na hřbitově, v kryptě, hlavně aby to místo bylo náležitě temné, a ať jeden z nich pronese řeč, která odkryje jejich záměry a jejich snahu zmocnit se světa… Znal jsem spoustu osob, které se obávaly komplotu nějakého skrytého nepřítele. Pro dědečka to byli Židé, pro jezuity zednáři, pro mého garibaldiovského otce jezuiti, pro krále půlky Evropy karbonáři, pro mé mazziniovské druhy král podněcovaný kněžími, pro policie poloviny světa bavorští ilumináti, a tak dále a tak dále. Kdo ví, kolik je na světě ještě lidí, kteří jsou přesvědčeni o hrozbě nějakého spiknutí. Tahle forma se dá vyplňovat po libosti, své spiknutí může mít kdokoli.

Dumas byl skutečně hluboký znalec lidské duše. Po čem každý touží, a to tím více, čím je nešťastnější a opomíjenější štěstěnou? Po penězích, k nimž by přišel bez námahy, po moci (jaká rozkoš, komandovat a ponižovat bližního!) a po pomstě za každé utrpěné příkoří (nějaké příkoří zakusil v životě každý, byť jen docela titěrné). A hle, Dumas vám v Monte-Cristovi ukazuje, jak lze získat nesmírné bohatství, které vás obdaří nadlidskou mocí, takže můžete přinutit své nepřátele, aby splatili všechno, co vám dluží. Ale každý se nakonec ptá: proč zrovna mě stíhá nepřízeň osudu (nebo alespoň: proč mi osud nepřeje, jak bych chtěl), proč jsou mi upírány výhody, kterým se těší jiní, třebaže si je zaslouží méně než já? A jelikož si nikdo nemyslí, že by jeho nehody bylo možno připsat na konto jeho vlastní nedostatečnosti, musí najít viníka. Dumas nabízí všeobecné frustraci (frustraci jedinců i celých národů) vysvětlení jejich proher. Tvou zkázu naplánoval někdo jiný, někdo, kdo se s dalšími sešel na Hoře hromu…

Po zralé úvaze musíme říci, že Dumas si nic nevymyslel: dal jen výpravný tvar tomu, co podle dědečka odhalil abbé Barruel. Už z toho mi bylo zřejmé, že mám-li nějakým způsobem prodat nějaké odhalené spiknutí, nemusím zákazníkovi opatřovat nic originálního, ale pouze a povýtce to, co už si buď sám zjistil, anebo co si bude moci snadněji zjistit jinými cestami. Lidé věří jen tomu, co už vědí, a právě v tom spočívá krása univerzální formy Spiknutí.

* * *

Psal se rok 1855, bylo mi už pětadvacet, absolvoval jsem práva a nevěděl jsem dosud, co si mám v životě počít. Scházel jsem se se starými přáteli, ale pro jejich revoluční zápal jsem se už nadchnout nedokázal a svým skepticismem jsem vždycky o pár měsíců předcházel jejich deziluze: Řím byl teď znovu v papežových rukou a Pius IX., někdejší reformní papež, se stal neústupnějším než jeho předchůdci; ať už dílem nešťastné souhry okolností, nebo dílem podlosti přišly vniveč naděje, že se Karel Albert stane heroldem italského sjednocení; po bouřlivých socialistických hnutích, jež rozvášnily všechny mysli, se ve Francii upevnilo císařství a nová piemontská vláda, místo aby osvobodila Itálii, posílala vojáky vést na Krymu zbytečnou válku…

A už jsem ani nemohl číst ony romány, jež na mne měly větší vliv než moji jezuiti, protože ve Francii vrchní rada univerzity, kde zasedali bůhvíproč tři arcibiskupové a jeden biskup, vyhlásila takzvaný Rianceyho výnos, který zdaňoval pěti centimy za výtisk každý deník, který by uveřejnil feuilleton na pokračování. Pro toho, kdo se v nakladatelských záležitostech nevyznal, to byla bezvýznamná zpráva, ale já a moji druzi jsme její dosah pochopili okamžitě: daň měla příliš represivní charakter a francouzské deníky se budou muset vzdát publikování románů; hlasy těch, kdo pranýřovali společenské zlořády – jako Sue a Dumas –, byly navždy umlčeny.

A také dědeček, někdy čím dál roztržitější, ale jindy velmi bystře zaznamenávající, co se kolem něho děje, skuhral, že od té doby, co piemontská vláda padla do rukou zednářů d’Azeglia a Cavoura, proměnila se v synagogu Satanovu.

„Uvědomuješ si, chlapče,“ říkal, „že zákony toho Siccardiho zrušily takzvané výsady kléru? Proč rušit právo azylu na svatých místech? Copak má kostel míň práv než četnická stanice? Proč rušit církevní soud pro duchovní osoby obviněné z občanských přestupků? Copak církev nemá právo soudit své lidi? Proč rušit u tiskovin předběžnou náboženskou cenzuru? Copak si teď každý může říkat, co se mu zlíbí, úplně nestydatě a bez úcty k víře a morálce? A když náš arcibiskup Fransoni vyzval turínské duchovenstvo, aby těchto opatření neuposlechlo, byl zatčen jako zločinec a odsouzen na měsíc do vězení! A teď došlo na potlačení žebravých a kontemplativních řádů, je to skoro šest tisíc mnichů. Stát jim zabavuje majetek a tvrdí, že půjde na důchody farářů, ale když spočítáš majetek všech těch řádů, vyjde ti číslo, které je desetkrát, co to povídám, stokrát větší než všechny důchody království, a vláda tyhle peníze utratí za veřejné školy, kde se bude vyučovat něco, co chudákům beztak není k ničemu, nebo se za to vydláždí ghetta! A to všechno pod heslem ‚svobodná církev ve svobodném státě‘. Jenže kdo je dost svobodný na to, aby defraudoval? Jenom stát! Pravou svobodou je právo člověka následovat zákon boží, zasloužit si ráj nebo peklo. Teď se ale naopak svobodou rozumí možnost vybrat si takovou víru a takové přesvědčení, jaké ti je nejvíc po chuti, protože všechny víry jsou si naroveň. Státu je jedno, jestli jsi zednář, křesťan, Žid nebo vyznavač Velkého Turka. Lidé se takhle stávají lhostejnými k Pravdě.

A tak, můj synu,“ štkal jednoho večera dědeček, jenž si mě ve svém stařeckém úpadku už pletl s mým otcem, a při řeči vzdychal a sténal, „zmizí lateránští kanovníci, řeholní kanovníci svatého Jiljí, bosí i obutí karmelitáni, kartuziáni, montecassinští benediktýni, cisterciáci, olivetáni, nejmenší bratří, konventuálové, observanti, reformovaní menší bratři, kapucíni, obláti Panny Marie, pasionisté, dominikáni, mercedáři, služebníci Mariini, oratoriáni a také klarisky, sestry svatého Kříže, celestýnky a modré anunciátky, a baptistky.“

Přeříkal ten seznam jako růženec, se stoupajícím vzrušením a jako by se ke konci zapomněl nadechnout, a pak dal přinést na stůl civet s veškerými náležitostmi – se špekem, máslem, moukou, petrželkou, půllitrem barbery, se zajícem včetně srdce a jater, rozkrájeným na kusy velké jako vejce, s cibulkou, solí, pepřem, kořením a cukrem.

Skoro se uklidnil, ale pak najednou vytřeštil oči a s lehkým říhnutím zesnul.

Hodiny odbíjejí půlnoc a upozorňují mě, že už píšu příliš dlouho a téměř bez přestání. A ať se sebevíce namáhám, z let, která následovala po dědečkově smrti, si už nedokážu vzpomenout na nic.

Točí se mi hlava.

5

SIMONINO KARBONÁŘEM

Noc 27. března 1897

Promiňte, kapitáne Simonini, že vstupuji do vašeho deníku. Neodolal jsem, abych si ho nepřečetl. Ale jestliže jsem se dnes ráno probudil ve vaší posteli, pak nikoli o své vůli. Už jste pochopil, kdo jsem (nebo za koho se alespoň pokládám): jsem abbé Dalla Piccola.

Probudil jsem se v cizí posteli, v bytě, který neznám, a nikde ani stopy po mém hábitu či po mé paruce. U postele ležel jen falešný plnovous. Falešný plnovous?

Před několika dny už se mi přihodilo, že jsem se probudil a nevěděl jsem, co jsem zač, ale tenkrát to bylo v mém bytě, zatímco dnes ráno se mi to stalo v bytě, který mi nepatří. Jako bych měl krhavé oči. Bolel mě jazyk, jako kdybych se do něho kousl.

Při pohledu z okna jsem zjistil, že vede do impasse Maubert, na opačnou stranu než rue Maître-Albert, kde bydlím.

Začal jsem propátrávat celý byt. Zdá se, že v něm bydlí světská osoba, zjevně člověk, který si lepí falešné vousy, a tedy (prosím o prominutí) osoba pochybné morálky. Zašel jsem do pracovny, dost nápadně zařízené, a vzadu jsem za záclonou našel dvířka a za nimi chodbu. Vypadala jako divadelní zákulisí, byla tu spousta šatů a paruk, přesně jako na místě, kde jsem před několika dny našel sutanu. A pochopil jsem, že chodba, jíž jsem onoho dne prošel opačným směrem, vede do mého příbytku.

Na svém stole jsem našel řadu poznámek, které jsem si musel zapsat, soudě podle vaší rekonstrukce, 22. března, tedy onoho dne, kdy jsem se tak jako dneska probudil s prázdnou hlavou. Co asi znamená, ptal jsem se, poslední poznámka, již jsem si toho dne udělal, poznámka týkající se Auteuil a Diany? Kdo je Diana?

Je to zvláštní. Máte podezření, že my dva jsme jedna osoba. Vy si ale ze svého života pamatujete mnoho věcí, a já ze svého jenom maličko. O mně, jak o tom svědčí váš deník, nevíte nic, já však pozoruji, že z toho, co se přihodilo vám, si pamatuji ještě další věci, a není jich málo, a nastojte, právě ty, na něž se, jak se zdá, nedokážete rozpomenout. Měl bych říci, že když se mohu rozpomenout na tolik věcí o vás, jsem vy?

Možná že ne, jsme dvě odlišné osoby, z nějakého tajemného důvodu zapletené do jakéhosi společného života. Koneckonců jsem kněz a to, co o vás vím, jste mi možná svěřil pod pečetí zpovědního tajemství. Anebo jsem třeba člověk, který zaujal místo doktora Froida a bez vašeho vědomí vytáhl z vašich útrob to, co jste se tam pokoušel ukrýt.

Ať je tomu jakkoli, je mou kněžskou povinností připomenout vám, co se vám přihodilo po smrti vašeho pana dědečka, Bůh dej jeho duši mír spravedlivých. Kdybyste měl v tomto okamžiku umřít vy, Bůh by zajisté vaší duši onoho míru nedopřál, neboť se mi zdá, že jste se ke svým bližním nechoval dobře, a možná právě proto vaše paměť odmítá obnovit vzpomínky, které vám nedělají čest.

* * *

Dalla Piccola ve skutečnosti referoval Simoninimu pouze o dosti skrovné řadě faktů, zaznamenaných drobným rukopisem, jenž byl zcela jiný než ten Simoniniho; ale právě tyto skoupé narážky byly pro Simoniniho berličkami, o něž opíral záplavu obrazů a slov, jež se mu naráz vynořovaly v mysli. Vypravěč se nyní pokouší o jejich shrnutí, nebo spíše jejich nezbytné rozvedení, aby onu hru podnětů a odpovědí nadal jistou soudržností a nevnucoval čtenáři pokrytecky ctnostný tón, jímž abbé s nadměrnou licoměrností připomínal a zároveň cenzuroval poklesky svého alter ega.

Jak se zdá, Simonem příliš neotřáslo nejen zrušení bosých karmelitánů, ale dokonce ani dědečkova smrt. Možná měl dědečka rád, ale po dětství a jinošství, jež strávil zavřen v domě navrženém jakoby jen proto, aby ho dusil, a kde v něm jak dědeček, tak jeho vychovatelé v černých sutanách vždycky probouzeli nedůvěru, nerudnost a nevoli vůči světu, byl Simonino stále méně schopen živit v sobě jiné city než pochmurnou sebelásku, jež se pozvolna zamaskovala jako chladná vyrovnanost filozofického názoru.

Když vyřídil pohřeb, jehož se zúčastnili proslulí duchovní a smetánka piemontské šlechty spjaté s ancien régime, navštívil stařičkého rodinného notáře, jistého Rebaudenga, a ten mu přečetl závěť, podle níž mu dědeček odkazoval veškeré své jmění. Až na to, informoval ho notář (a zdálo se, že z toho má radost), že kvůli početným hypotékám, které stařec podepsal, a kvůli jeho rozmanitým chybným investicím z toho majetku už nezbylo nic, ba ani dům se vším nábytkem uvnitř, i ten musí co nejdříve přejít do rukou věřitelů – věřitelů, kteří se dosud z úcty k tomu uznávanému aristokratu drželi zpátky, ale s vnoučkem žádné ciráty dělat nebudou.

„Zkrátka, drahý pane advokáte,“ řekl mu notář, „k tomuhle nejspíš směřuje nová doba, dnes už nic není jako kdysi, i synové z dobrých rodin budou muset ohnout hřbet a začít pracovat. Kdybyste se hodlal podrobit této nutnosti, zajisté tuze pokořující, mohl bych vám nabídnout zaměstnání ve své kanceláři. Šikl by se mi mládenec, který se trochu vyzná v právu. Musíte ovšem pochopit, že vás nebudu moci odměňovat tak, jak by to bylo přiměřené vašim duševním schopnostem, ale přesto: to málo, co bych vám dával, by mělo stačit, abyste si našel jiný příbytek a nemusel živořit.“

Simone ihned pojal podezření, že v notářových kapsách skončily mnohé částky, o nichž se dědeček domníval, že o ně přišel nerozvážně přijatými závazky. Dokázat to však nemohl a nějak přežít musel. Řekl si, že když bude pracovat po notářově boku, bude mu jednoho dne moci oplatit stejnou mincí a uzmout mu to, oč ten ho kdysi nepochybně připravil. A tak se smířil s životem ve dvou pokojích na via Barbaroux a omezil návštěvy rozmanitých krčem, kde se scházeli jeho přátelé. Začal pracovat s lakotným, panovačným a podezíravým Rebaudengem – který mu okamžitě přestal říkat „pane advokáte“ a oslovoval ho prostě Simonini, dávaje mu tak najevo, kdo je tady pánem. Ale když několik let pracoval jako koncipista (jak se tehdy říkalo) a spolu s právnickou praxí získal i obezřetnou důvěru svého zaměstnavatele, všiml si, že jeho hlavní činnost nespočívá v tom, že dělá, co tak obvykle notář dělává, to jest ověřuje závěti, dary, koupě a prodeje a jiné smlouvy, ale spíše v tom, že osvědčuje dary, koupě a prodeje, závěti a smlouvy, které se nikdy neuskutečnily. Řečeno jinak, notář Rebaudengo vytvářel za rozumné částky falešné dokumenty, a když toho bylo zapotřebí, napodoboval cizí rukopis či opatřoval svědky, najímané v blízkých putykách.

„Aby ti to bylo jasné, Simone,“ vysvětloval – a už Simonovi tykal, „já nevyrábím falza, nýbrž nové kopie autentických dokumentů, které se ztratily nebo které kvůli banálním okolnostem nebyly nikdy vyhotoveny, ačkoli vyhotoveny být mohly a měly. Falzum by bylo, kdybych napsal křestní list, z něhož by vyplývalo – promiň, je to jen příklad –, že ses narodil nějaké kurvě v Odalengu Piccolu (a šťastně se pochechtával nad tou pokořující domněnkou). K takovému zločinu bych se nikdy nesnížil, protože jsem řádný muž. Ale kdyby dejme tomu nějaký tvůj nepřítel zatoužil po tvém dědictví a ty bys věděl, že se rozhodně nenarodil ani z tvého otce, ani z tvé matky, ale z jedné kurtizány z Odalenga Piccola a že zašantročil svůj křestní list, aby se mohl ucházet o tvé bohatství, a požádal bys mě, abych sepsal ten ztracený doklad a zmátl tak plány toho darebáka, pomohl bych takříkajíc pravdě, dokázal bych to, o čem víme, že je správné, a učinil bych to bez výčitek.“

„Ano, ale jak byste zjistil, kdo jsou skuteční rodiče toho chlapa?“

„To bys mi přece řekl ty! Vždyť ho znáš jak své boty.“

„A vy byste mi věřil?“

„Já svým klientům vždycky věřím, protože sloužím jen čestným osobám.“

„Ale co kdyby vám přesto klient lhal?“

„V tom případě by spáchal hřích on, ne já. Kdybych jen na chvíli připustil, že by mi klient mohl lhát, praštil bych s tímhle povoláním, neboť tohle povolání se zakládá na důvěře.“

Simone nebyl tak docela přesvědčen, že Rebaudengovo povolání by za počestné označili i jiní, ale poté co byl zasvěcen do tajemství kanceláře, i on se podílel na falzifikacích a zakrátko překonal mistra a objevil v sobě zázračné kaligrafické dovednosti.

Kromě toho notář – snad aby se omluvil za to, co říkal, nebo protože odhalil slabou stránku svého spolupracovníka – zval čas od času Simonina do luxusních restaurací, jako bylo Cambio (kam chodil sám Cavour), a zasvěcoval ho do tajemství finanziery, symfonie kohoutích hřebínků, telecích brzlíků, mozečků a varlat, hovězího filé, hříbků, půl poháru marsaly, mouky, soli, oleje a másla, čemuž všemu dodávala navinulou chuť alchymická dávka octa. Pokud jste měli tuto krmi vychutnat jaksepatří, museli jste se ovšem dostavit – jak naznačoval sám název – v redingotu, jinak též řečeném stiffelius.

Simoninovi se navzdory otcovským pobídkám nedostalo výchovy vedoucí k heroismu a k oběti a kvůli těmto večerům byl ochoten sloužit Rebaudengovi až do smrti – ne-li do své, pak alespoň, jak ještě uvidíme, do Rebaudengovy.

Jeho mzda se mezitím zvedla, i když ne o mnoho – a to i z toho důvodu, že notář závratně stárnul, horšil se mu zrak a třásla se mu ruka, a Simone se pro něho stal záhy nepostradatelným. Ale jelikož si mladý Simonini už mohl dovolit sem tam nějaký luxus a nedokázal se vyhýbat nejvyhlášenějším turínským restauracím (ach, rozkošné jehněčí alla piemontese, s nádivkou z pečeného bílého masa, červeného masa, vařeného hovězího, vykostěné vařené slepice, kapusty vařené spolu s pečení, čtyř celých vajec, reggianského parmezánu, muškátového oříšku, soli a pepře, přičemž omáčka vznikala na bázi výpečků, másla, stroužku česneku a větévky rozmarýnu), měl-li ukojit to, co se stávalo jeho největší tělesnou vášní, nemohl do těch míst chodit v ošuntělých šatech; a tudíž jak narůstaly jeho možnosti, narůstaly i jeho potřeby.

Při společné práci s notářem si Simone uvědomil, že ten neprovádí pouze důvěrné práce pro soukromé klienty, ale – nejspíš aby měl krytá záda v případě, že by se o ne zrovna zákonných stránkách jeho činnosti dozvěděla úřední místa – poskytuje služby také těm, kdo se starají o veřejnou bezpečnost, neboť občas, jak se vyjadřoval, bylo nutné za účelem spravedlivého odsouzení nějakého podezřelého dát soudcům k dispozici určitý listinný důkaz, jenž by je přesvědčil, že si policie své dedukce nevycucala z prstu. Tak se dostal do styku s osobami nejasné totožnosti, jež se čas od času stavovaly v kanceláři a v notářově slovníku figurovaly pod označením „páni z Úřadu“. Nebylo těžké uhodnout, co to bylo za Úřad a kdo ho zastupoval: šlo o důvěrné záležitosti spadající do kompetence vlády.

Jedním z těch pánů byl cavalier Bianco, jenž jednoho dne dal najevo, že je velmi spokojen se způsobem, jakým Simonini vyrobil jakýsi nezpochybnitelný dokument. Musel to být člověk, který než někoho osloví, opatří si o něm spolehlivé informace, neboť když si ho jednou vzal stranou, zeptal se ho, jestli stále ještě navštěvuje Caffé al Bicerin. Dal si tam s ním – jak to sám nazval – důvěrnou schůzku. A řekl mu:

„Drahý pane advokáte, víme velmi dobře, že jste vnuk věrného poddaného jeho Veličenstva, a že se vám tudíž dostalo zdravé výchovy. Víme také, že váš pan otec zaplatil životem ideály, které i my pokládáme za správné, byť tak učinil, jak bych to řekl, s přílišným předstihem. Spoléhám tedy na vaši loajálnost a ochotu ke spolupráci. Zvláště uvážíme-li, že jsme byli vůči vám velmi shovívaví, neboť už dávno jsme mohli pohnat k zodpovědnosti vás i notáře Rebaudenga za ne zcela chvályhodné aktivity. Víme, že se stýkáte s přáteli, spolužáky, kamarády, kteří jsou naladěni, jak to říci, mazziniovsky, garibaldiovsky, karbonářsky. Je to přirozené, dnešní mladá generace k tomu zřejmě tíhne. Nám to však dělá těžkou hlavu: chceme, aby ti mládenci nejednali ukvapeně, či alespoň aby nepodnikali nic dříve, než to bude užitečné a rozumné. Naši vládu velmi rozrušil bláznivý podnik toho Pisacana, který před pár měsíci spolu s dalšími čtyřiadvaceti podvratnými živly nasedl na loď, vylodil se v Ponze, rozvinul trikolóru, nechal utéct tři sta trestanců a pak odplul do Sapri, přesvědčený, že ho tam místní venkovani budou čekat se zbraní v ruce. Ti nejshovívavější tvrdí, že Pisacane byl velkodušný muž, skeptičtější lidé soudí, že to byl blbec. Pravda je, že si dělal marné naděje. Ti křupani, které chtěl osvobodit, ho zmasakrovali s celou jeho družinou. Z toho vidíte, jak člověka mohou zavést dobré úmysly, pokud nebere v potaz, jak se věci mají.“

„Rozumím,“ řekl Simone, „co ale chcete ode mne?“

„Tak tedy: nejlepší způsob, jak zabránit těm mladíkům, aby se dopouštěli chyb, je obvinit je z útoku na veřejné instituce a posadit je na nějaký čas do vězení. Pustíme je, až bude vskutku zapotřebí velkodušných srdcí. Zkrátka je nezbytné přistihnout je při zjevném zločinu spiknutí. Vy určitě víte, jakým vůdčím osobnostem důvěřují. Stačilo by, aby od jednoho z těch předáků dostali vzkaz, který by je svolal na určité místo, se zbraní v ruce, s kokardami a prapory a podobnou maškarádou, díky čemuž by je bylo možné označit za ozbrojené karbonáře. Přišla by policie, zatkla by je a bylo by po ptákách.“

„Ale kdybych byl v té chvíli s nimi, byl bych zatčen taky, a kdybych tam nebyl, pochopili by, že to já jsem je zradil.“

„Ó ne, milý pane, nejsme tak nerozvážní, abychom na to nemysleli.“

Jak uvidíme, Bianco to měl opravdu promyšlené. Ale výtečným myslitelským talentem byl obdařen i náš Simone, neboť poté co zdvořile vyslechl plán, který mu byl předložen, promyslel kromobyčejný způsob odměny a řekl Biankovi, co očekává od královské velkomyslnosti.

„Podívejte se, cavaliere, notář Rebaudengo se dopustil mnoha protiprávních skutků ještě předtím, než jsem s ním začal spolupracovat. Stačilo by, abych vytipoval dva nebo tři případy, u nichž existuje dostatečná dokumentace, případy, které by se netýkaly žádné skutečně významné osoby, ale nanejvýš někoho, kdo mezitím zemřel. Doručil bych podklady k obžalobě anonymně – vaším laskavým prostřednictvím – příslušným úřadům. Bylo by toho dost, abyste notáři přišili opakovaný zločin padělání veřejné listiny a dali ho pod zámek na přiměřenou řadu let. Zkrátka na tolik, aby příroda mohla vykonat své dílo. Vzhledem k tomu, jak na tom dědek je, by to určitě netrvalo dlouho.“

„A co dál?“

„Jak by notář seděl v base, ukázal bych smlouvu, datovanou pár dní před jeho zatčením, z níž by vyplývalo, že poté co jsem zapravil poslední z řady splátek, získal jsem definitivně kancelář a stal se jejím vlastníkem. Pokud jde o peníze, o nichž bych tvrdil, že jsem je zaplatil, všichni jsou přesvědčeni, že jsem toho musel po dědečkovi hodně zdědit. Jediný, kdo zná pravdu, je Rebaudengo.“

„Zajímavé,“ řekl Bianco. „Ale soudce se zeptá, kde skončily peníze, které jste mu zaplatil.“

„Rebaudengo nedůvěřuje bankám a má všechno v sejfu v kanceláři. Samozřejmě vím, jak ho otevřít, protože jemu stačí, když se ke mně otočí zády, a protože mě nevidí, je přesvědčen, že ani já nevidím, co dělá. Nuže, muži zákona nepochybně nějakým způsobem sejf otevřou a najdou ho prázdný. Mohl bych dosvědčit, že Rebaudengova nabídka přišla téměř nečekaně a že mě samotného překvapilo, jak nízkou částku požadoval. Nutně mě napadlo, že k tomu, aby skoncoval se svou praxí, musí mít nějaký důvod. A opravdu: kromě prázdného sejfu najdou v krbu popel z bůhvíjakých dokumentů a v zásuvce jeho psacího stolu dopis, v němž mu jeden neapolský hotel potvrzuje rezervaci pokoje. V té chvíli bude jasné, že Rebaudengo už tušil, že ho má zákon na mušce, a chtěl se vypařit, aby si mohl vyhazovat z kopýtka u Bourbonů, kam už nejspíš poslal své peníze.“

„Ale až ho soudce seznámí s tou vaší smlouvou, určitě to popře…“

„Kdožpak ví, co všechno ještě popře, ale tribunál mu věřit nebude.“

„To je chytrý plán. Líbíte se mi, pane advokáte. Jste hbitější, motivovanější, rozhodnější než Rebaudengo a – jak bych to řekl – přístupnější rozmanitým pohledům. Tak dobrá, vydejte nám tu skupinu karbonářů, a my se pak postaráme o Rebaudenga.“

Zatčení karbonářů bylo zjevně dětská hračka, zvláště když uvážíme, že dětmi byli i oni nadšenci, kteří byli karbonáři jen ve svých plamenných snech. Simone už nějaký čas – nejprve z prosté ješitnosti, protože věděl, že každé odhalení bude připsáno zprávám, jež měl od svého hrdinského otce – šířil o karbonerii žvásty, které mu našeptal otec Bergamaschi. Jezuita ho ustavičně stavěl do střehu proti piklům karbonářů, zednářů, mazziniánů, republikánů a Židů převlečených za vlastence, kteří se ve snaze ukrýt se před zraky policie celého světa maskovali jako obchodníci s uhlím a pod záminkou obchodních transakcí se shromažďovali na tajných místech.

„Všichni karbonáři jsou podřízeni Nejvyššímu prodeji, který sestává ze čtyřiceti členů. Většinou jde (hrůza povědět) o výkvět římského patriciátu – a k tomu přirozeně připočtěme několik Židů. Jejich hlavou byl Nubius, opravdový velmož, zkažený jako celé galeje, díky svému jménu a svému jmění si však v Římě vytvořil postavení, které ho zbavuje jakéhokoli podezření. Pařížský Buonarroti, generál Lafayette nebo Saint-Simon se s ním radili jako s delfským orákulem. Z Mnichova i z Drážďan, z Berlína i z Vídně nebo z Petěrburku se ho všichni předáci hlavních prodejů, Tscharner, Heymann, Jacobi, Chodzko, Lieven, Muravjov, Strauss, Pallavicini, Driesten, Bem, Bathyani, Oppenheim, Klauss i Carolus, dotazovali, jakou cestou se dát. Nubius třímal kormidlo Nejvyššího prodeje až do roku 1844, kdy mu někdo podal roztok arseniku. Nemysli si, že jsme to byli my jezuiti. Je tu podezření, že onu vraždu má na svědomí Mazzini, který toužil a ještě stále touží stanout s židovskou pomocí v čele celé karbonerie. Nubiovým následníkem je nyní Malý tygr, Žid, který stejně jako Nubius běhá po všech čertech, aby zažehl plamen v nepřátelích Kalvárie. Složení a sídlo Nejvyššího prodeje jsou však tajné. Lóžím, kterým se od něho dostává vedení a podnětů, musí všechno zůstat neznámé. Ani čtyřicet členů Nejvyššího prodeje se nikdy nedozvědělo, odkud přicházejí rozkazy, jež mají být předány nebo vykonány. A pak se tvrdí, že jezuiti jsou otroci svých představených! To karbonáři jsou otroci jednoho velitele, který se před nimi skrývá, možná jakéhosi Velkého starce, který řídí tuhle podzemní Evropu.“

Simone přetvořil Nubia ve svého hrdinu, v jakýsi mužský pandán Babetty z Interlakenu. Převraceje v hrdinský epos to, co mu otec Bergamaschi vyprávěl ve formě gotického románu, ohromoval tím své druhy. Zamlčel pouze bezvýznamný detail, že Nubius je už po smrti.

Až jim pak jednoho dne ukázal dopis, jehož výroba ho nestála žádnou námahu a v němž Nubius oznamoval, že v celém Piemontě, v jednom městě za druhým, vypukne v dohledné době povstání. Skupina, v jejímž čele stál Simone, bude mít nebezpečný a vzrušující úkol. Pokud se shromáždí v udané ráno na dvoře traktéru U Zlatého raka, najdou tam šavle a pušky a čtyři vozíky naložené starým nábytkem a matracemi. Takto vyzbrojeni by se pak měli odebrat na konec via Barbaroux a postavit barikádu, jež uzavře přístup na Hradní náměstí. A tam nechť čekají na další rozkazy.

Víc nebylo třeba, aby zahořely plamenem duše dvaceti studentů, kteří se onoho osudového rána shromáždili na vinárníkově dvorku a našli v několika opuštěných sudech slíbené zbraně. Zatímco se rozhlíželi po vozících s nábytkem a dříve než je vůbec napadlo nabít pušky, vtrhlo na dvorek padesát četníků s namířenými zbraněmi. Hoši nebyli schopni nejmenšího odporu, vzdali se, byli odzbrojeni, vyvedeni ze dvora a postaveni tváří ke zdi po obou stranách vjezdu. „Hněte sebou, lumpové, ruce nahoru a držet hubu!“ řval na ně tuze zamračený úředník v civilu.

Spiklenci byli shromážděni u zdi téměř nazdařbůh, ale Simona postavili dva četníci až na konec řady, přímo na roh uličky. V jednom okamžiku je k sobě povolal jejich seržant a oni odešli k vjezdu na dvůr. To byla ta pravá chvíle (předem dohodnutá). Simone se obrátil k nejbližšímu druhu a cosi mu pošeptal. Rychlý pohled na značně vzdálené četníky a oba skokem zmizeli za rohem a dali se do běhu.

Kdosi křikl: „Do zbraně, utíkají!“ Jak ti dva utíkali, slyšeli dupání a výkřiky četníků, kteří také vyběhli zpoza rohu. Simone uslyšel dva výstřely: jeden zasáhl jeho přítele, Simone se však nestaral, jestli rána byla smrtelná. Stačilo mu, že druhý výstřel mířil podle dohody do vzduchu.

Zabočil do další ulice, pak ještě do jedné a z dálky slyšel křik pronásledovatelů, kteří se podle rozkazu hnali chybnou trasou. Rychle přeběhl Hradní náměstí a vrátil se domů jako jakýkoli jiný občan. Jeho druhové, které mezitím odvlekli pryč, měli za to, že prostě utekl, a protože je zatkli všechny najednou a okamžitě je přinutili obrátit se k četníkům zády, bylo pochopitelné, že žádný z mužů zákona si nedokázal vzpomenout na jeho obličej. Přirozeně tedy nemusel opustit Turín a mohl se vrátit ke své práci. Dokonce se občas vypravoval za rodinami uvězněných přátel, aby je utěšil.

Zbývalo už jen přistoupit k likvidaci notáře Rebaudenga. Proběhla podle plánu. O rok později starci ve vězení puklo srdce, ale Simonini se za to necítil odpovědný: byli si kvit, notář mu dal zaměstnání, a on byl několik let jeho otrokem, notář zruinoval dědečka a Simone zruinoval jeho.

Toto tedy abbé Dalla Piccola odhalil Simoninimu. A že i on byl po všech těch vzpomínkách zdrcený, dokládá skutečnost, že jeho příspěvek do deníku končil nedopsanou větou, jako by se při psaní rozplynul.

6

VE SLUŽBÁCH SLUŽEB

28. března 1897

Pane abbé,

je zvláštní, že to, co mělo být deníkem (který měl číst jen ten, kdo ho píše), se mění ve výměnu vzkazů. Píšu vám proto rovnou dopis a jsem si téměř jist, že až se tu jednou zastavíte, tak si ho přečtete.

Víte toho o mně příliš. Jste příliš nepříjemný svědek. A přemrštěně přísný.

Ano, připouštím, ke svým kamarádům – kandidátům karbonářství – a k Rebaudengovi jsem se nezachoval podle pravidel, která vy musíte hlásat. Ale buďme upřímní: Rebaudengo byl prevít, a když pomyslím na to, co jsem dělal potom, zdá se mi, že jsem prováděl darebáctví jen darebákům. Pokud jde o ty hochy, byli to blouznivci, a blouznivci jsou kal společnosti, neboť to oni a nejasné zásady, jimiž se opájejí, způsobují války a revoluce. A protože dnes už jsem pochopil, že na tomhle světě se počet blouznivců nedá nijak omezit, proč z toho jejich blouznění nemít nějaký prospěch?

Když dovolíte, vrátím se ke svým vzpomínkám. Znovu se vidím, jak vedu kancelář nebožtíka Rebaudenga. Vůbec mě nepřekvapuje, že jsem už za Rebaudenga vyráběl falešné notářské listiny, protože právě to dosud dělám tady v Paříži.

Teď už si dobře vzpomínám i na cavaliera Bianka. Jednoho dne mi řekl: „Víte, pane advokáte, jezuiti byli ze Sardinského království vypuzeni, ale všichni vědí, že jsou stále činní a že v převleku verbují nové adepty. Tak je tomu ve všech zemích, odkud byli vyhnáni, a někdo mi ukázal v jednom zahraničním časopise zábavnou karikaturu: je na ní pár jezuitů, kteří rok co rok předstírají, že se chtějí vrátit do země, odkud přišli (a na hranicích je samozřejmě zastaví), a to proto, abychom si nevšimli, že jejich spolubratři už v té zemi dávno jsou, nikým neobtěžováni a v hábitu nějakého jiného řádu. Jsou zkrátka pořád ještě všude a my musíme vědět, kde přesně. Víme, že od časů Římské republiky někteří našli útočiště v domě vašeho děda. Zdá se nám tedy nepravděpodobné, že byste s někým z nich neudržoval styky, a proto vás žádáme, abyste prozkoumal jejich nálady a plány. Máme totiž dojem, že ve Francii se řád znovu stal mocným, a co se děje ve Francii, jako by se dělo i v Turíně.“

Že bych měl ještě styky s těmi dobrými otci, nebyla pravda, ale právě jsem se o jezuitech dozvídal mnoho nového, a to ze spolehlivého zdroje. V těch letech vydal Eugene Sue své poslední arcidílo, Tajnosti lidu. Dokončil je krátce před smrtí, v exilu, v savojském Annecy, protože se už před časem přidal k socialistům a hrdě se vzepřel Napoleonovu převzetí moci a vyhlášení císařství. Protože kvůli Rianceyho zákonu už nevycházely fejetonové romány, Sueovo poslední dílo bylo publikováno v sešitech. Každý z nich prošel sítem četných cenzur včetně té piemontské, a tak bylo velmi pracné dostat se ke všem. Vzpomínám, že jsem se při sledování toho rozbředlého vyprávění smrtelně nudil. Byl to příběh dvou rodů, Galů a Franků, od prehistorie k Napoleonovi III.: Frankové byli zlí uzurpátoři a Galové byli už od Vercingetorigových časů všichni socialisté. Sue byl ovšem v té době obětí jediné obsese, jako všichni idealisté.

Bylo zřejmé, že poslední části svého díla napsal už v exilu, zatímco Ludvík Napoleon pozvolna přebíral moc a stával se císařem. Sue měl jedinečný nápad, jak čtenářům znechutit jeho plány: jelikož od doby revoluce byli druhým velkým nepřítelem republikánské Francie jezuité, stačilo ukázat, jak jezuité inspirovali a řídili Napoleonovu uzurpaci moci. Jezuité sice byli po červencové revoluci roku 1830 vyhnáni i z Francie, ale ve skutečnosti tu zůstali a potají přežívali. Což bylo ještě snadnější, když Ludvík Napoleon započal svůj vzestup k moci a toleroval je v zájmu dobrých vztahů s papežem.

V románě se nacházel dlouhý dopis otce Rodina (který se objevil už v Bludném Židovi) generálovi jezuitů otci Roothaanovi, kde byl komplot vyložen do nejmenších podrobností. V románě se nedávné události odehrávají na pozadí posledního socialistického a republikánského odporu proti státnímu převratu a dopis je napsán tak, že to, co Ludvík Napoleon posléze skutečně udělá, se tu dosud jeví jako pouhý záměr. Že se v době, kdy čtenáři dostali knihu do ruky, už všechno potvrdilo, dodávalo proroctví na působivosti.

Přirozeně jsem si přitom vybavil začátek Dumasova Josefa Balsama: stačilo by vyměnit Horu hromu za prostředí, které by více zavánělo flanďáky, třeba za kryptu starého kláštera, shromáždit tam nikoli zednáře, ale syny Loyolovy přispěchavší z celého světa, na Balsamovo místo postavit Rodina, a staré schéma světového spiknutí by se plně přizpůsobilo dnešním dnům.

Okamžitě mě napadlo, že bych Biankovi mohl prodat nejen nějaký ten náhodou zaslechnutý drb, ale kompletní dokument zcizený jezuitům. Samozřejmě bylo třeba leccos pozměnit, musel jsem vypustit otce Rodina, neboť někdo si na něj ještě mohl pamatovat jako na románovou postavu, a na jeho místo dosadit otce Bergamaschiho, který se nyní toulal bůhvíkde, ale v Turíně ho pořád ještě někdo mohl znát alespoň z doslechu. Navíc v době, kdy to Sue psal, byl generálem řádu dosud otec Roothaan, ale podle toho, co se říkalo, ho nyní vystřídal jistý otec Beckx.

Dokument měl vypadat jako téměř doslovný přepis toho, o čem referoval důvěryhodný informátor. Tento informátor však neměl působit dojmem udavače (je přece známo, že jezuité Tovaryšstvo nikdy nezrazují), spíše to měl být nějaký starý dědečkův přítel, který na důkaz velikosti a neporazitelnosti svého řádu tyhle věci dědečkovi svěřil.

Byl bych rád do příběhu začlenil taky Židy – jako poctu dědečkově památce –, ale Sue o nich nemluvil a mně se nedařilo hodit je s jezuity do jednoho pytle – kromě toho v těch letech Židé v Piemontě nikoho příliš nezajímali. Vládním agentům není třeba cpát do hlavy příliš mnoho informací, chtějí jen jasné a prosté myšlenky, tohle je bílé a tohle černé, tihle jsou dobří a tihle špatní, a špatný musí být jen jeden.

Nechtěl jsem se však Židů úplně vzdát, a tak jsem je použil jako podkres. Přece jen se tak dalo v Biankovi vzbudit ohledně izraelitů jisté podezření.

Řekl jsem si, že pokud za dějiště události označím Paříž, či ještě hůře Turín, mohl by to někdo začít prověřovat. Musel jsem své jezuity shromáždit na místě, které by bylo i pro piemontské tajné služby obtížněji dosažitelné, na místě, o němž i ony mají jen bájné zprávy. Zatímco pokud jde o jezuity, ti byli všude – polypové Páně, natahující své křivé spáry až do zemí protestantů.

Kdo hodlá falšovat dokumenty, ten si musí věci řádně prostudovat. Proto jsem chodil do knihoven. Knihovny jsou fascinující: někdy máte dojem, že stojíte pod markýzou nádraží, a když listujete knihami o exotických zemích, zdá se vám, že cestujete ke vzdáleným břehům. Tak se mi přihodilo, že jsem v jedné knize našel pár krásných rytin židovského hřbitova v Praze. Nyní byl opuštěný a nacházelo se tam na velmi stísněném prostoru téměř dvanáct tisíc náhrobních kamenů. Zesnulých tu však muselo být mnohem více, neboť během několika staletí se četné vrstvy navršily jedna na druhou. Když byl hřbitov opuštěn, kdosi znovu vztyčil některé sesuté kameny, takže vzniklo jakési nepravidelné nakupení náhrobních stél, nakloněných ve všemožných úhlech (anebo je sami Židé zasadili takto nepořádně, z prostého důvodu, že jim je jakýkoli smysl pro krásu a řád naprosto cizí).

To opuštěné místo mi vyhovovalo, tím spíš, že působilo tak bizarně: co to bylo za mazanost, že se jezuiti rozhodli shromáždit na místě, jež bylo pro Židy posvátné? A jakou kontrolu to vykonávali nad místem, na něž všichni zapomněli a které bylo možná nepřístupné? To všechno byly otázky bez odpovědi, schopné dodat vyprávění na věrohodnosti, neboť jsem měl za to, že Bianco je pevně přesvědčen, že pokud všechna fakta vypadají jako zcela vysvětlitelná a pravděpodobná, příběh je padělaný.

Jako věrnému čtenáři Alexandra Dumase mi nikterak nebylo proti mysli přenést tu tmavou noc a to děsivé shromáždění na onen hřbitov, skrovně osvětlený srpkem chřadnoucího měsíce, a vykreslit jezuity, jak vytvářejí půlkruh, takže při pohledu z výše to díky jejich černým kloboukům se širokou krempou dělá dojem, jako by se země hemžila šváby – a pak popsat ďábelský škleb otce Beckxe, tlumočícího temné záměry oněch nepřátel lidstva (přízrak mého otce by to jistě potěšilo, tam na nebeských výsostech – ale co to říkám: v hlubinách pekelných, kam Bůh nejspíš svrhává mazziniány a republikány), a nakonec ukázat ničemné posly, jak se na sklonku té strašidelné noci houfně rozcházejí – tak jako za úsvitu vyrážejí pochmurní ptáci –, aby zvěstovali svým po celém světě rozptýleným domům nový ďábelský plán na dobytí světa.

Ale musel jsem být stručný a omezit se na podstatné, jak to vyžaduje tajná zpráva, protože jak známo, policejní agenti nejsou literáti a nevyždímají ze sebe víc než dvě tři stránky.

Můj údajný informátor tedy vyprávěl, že oné noci se zástupci Tovaryšstva přibyvší z různých zemí sešli v Praze, aby vyslechli otce Beckxe, a ten přítomným představil otce Bergamaschiho, jenž se v důsledku řady prozřetelnostních událostí stal rádcem Ludvíka Napoleona.

Otec Bergamaschi referoval o důkazech, že se Ludvík Napoleon Bonaparte podrobil příkazům Tovaryšstva.

„Musíme velebit,“ pravil, „zchytralost, s jakou Bonaparte oklamal revolucionáře, když předstíral, že je stoupencem jejich učení, obratnost, s níž konspiroval proti Ludvíku Filipovi, a uspíšil tak pád jeho ateistické vlády, a věrnost našim radám, když se v roce 1848 představil voličům jako upřímný republikán, takže mohl být zvolen prezidentem. A nelze zapomenout ani na to, jak přispěl k likvidaci Mazziniho Římské republiky a dosadil znovu Svatého otce na papežský trůn.

Aby definitivně zničil socialisty,“ pokračoval Bergamaschi, „revolucionáře, filozofy, ateisty a všechny ničemné racionalisty, kteří hlásali svrchovanost národa, svobodu svědomí, náboženskou, politickou a sociální svobodu, Napoleon se rozhodl rozpustit zákonodárné shromáždění, zatknout pod záminkou spiknutí představitele lidu, vyhlásit v Paříži stav obležení, dát bez soudu zastřelit všechny, kdo budou zadrženi na barikádách se zbraní v ruce, deportovat nejnebezpečnější individua do Cayenne, potlačit svobodu tisku a svobodu shromažďování, odvelet vojsko do pevností a odtud bombardovat hlavní město, vypálit je, nenechat kámen na kameni, a tak na ruinách moderního Babylonu zajistit vítězství církvi katolické, apoštolské a římské. Pak svolá lid k plebiscitu, aby dosáhl prodloužení své prezidentské moci o deset let a následného přetvoření republiky v obnovené císařství. Plebiscit je totiž jediný lék na demokracii, neboť vtáhne do hry venkov, dosud naslouchající hlasu svých farářů.“

Nejzajímavější věci řekl Bergamaschi až v závěru: týkaly se politiky vůči Piemontu. Zde jsem dal otci Bergamaschimu vyslovit ony příští záměry Tovaryšstva, které v okamžiku, kdy sepisoval svou zprávu, byly už plně uskutečněny.

„Viktor Emanuel, ten bázlivý král, sní o Italském království, jeho ministr Cavour tuto ctižádost přiživuje a oba zamýšlejí nejen vyhnat Rakousko z poloostrova, ale také zničit světskou moc Svatého otce. Budou hledat podporu ve Francii, a bude tudíž snadné zavléct je nejprve do války proti Rusku. Slíbíme jim pomoc proti Rakousku, ale na oplátku si vyžádáme Savojsko a Nizzu. Císař se pak bude tvářit, že se angažuje na straně Piemonťanů, ale po nějakém tom bezvýznamném místním vítězství vyjedná za jejich zády mír s Rakušany a bude podporovat vytvoření italské konfederace za papežova předsednictví. Do ní vstoupí i Rakousko, které si ponechá zbytek svých italských držav. A tak Piemont, jediná liberální vláda na poloostrově, zůstane podřízen jak Francii, tak Římu, a bude kontrolován francouzskými oddíly okupujícími Řím a těmi, které budou rozmístěny v Savojsku.“

Takto vypadal můj dokument. Nevěděl jsem, nakolik se piemontské vládě zalíbí ona denunciace Napoleona III. jako nepřítele Sardinského království, ale už jsem vytušil, co mi později potvrdila zkušenost: totiž že lidem z tajných služeb je vždycky vhod – i když si ho prozatím nechají v záloze – nějaký dokument, jímž by mohli vydírat členy vlády, nebo zasít zmatek, nebo zvrátit situaci.

Bianco vskutku četl zprávu se zájmem. Zvedl od těch listů oči, upřeně mi pohlédl do tváře a řekl, že jde o materiál nejvyšší důležitosti. Znovu mi tak potvrdil, že když špeh prodává cosi nového, nemusí udělat nic jiného, než že převypráví cosi, co se dá najít v každém antikvariátě.

Jestliže se ovšem Bianco příliš nevyznal v literatuře, vyznal se ve mně. A tak s potměšilým výrazem ve tváři dodal: „Samozřejmě jste si to všechno vymyslel.“

„No dovolte!“ řekl jsem pohoršeně. On mne však zarazil zvednutou rukou: „Nechte na hlavě, pane advokáte. I kdyby byl tenhle dokument mouka z vaší mlýnice, mně a mým nadřízeným se hodí předložit ho vládě jako autentický. Určitě víte, vždyť teď už je to veřejné tajemství, že náš ministr Cavour je přesvědčen, že má Napoleona v hrsti, protože mu poslal do cesty hraběnku Castiglionovou. Je to krásná žena, o to nic, a Francouze nebylo třeba pobízet, aby se potěšil jejími půvaby. Ale pak se ukázalo, že Napoleon nedělá všechno, co chce Cavour, a že hraběnka Castiglionová vyplýtvala své božské dary pro nic za nic. Třeba jí to ani nebylo nepříjemné, ale my nemůžeme dopustit, aby státní záležitosti závisely na apetýtu jediné dámy ne zvlášť přísných mravů. Je velmi důležité, aby Jeho Veličenstvo náš panovník Bonapartovi nevěřil. Lze předvídat, a nebude to dlouho trvat, že Garibaldi nebo Mazzini, a možná oba společně, zorganizují výpravu do Neapolského království. Kdyby ta výprava náhodou byla úspěšná, Piemont bude muset zasáhnout, aby ta území neskončila v rukou šílených republikánů. A k tomu bude muset mašírovat přes celou botu a projít papežským státem. Z čehož plyne, že máme-li tento plán uskutečnit, je nezbytné v našem panovníkovi živit nedůvěru a zášť vůči papeži a přimět ho k tomu, aby se vykašlal na doporučení Napoleona III. Jak jste pochopil, drahý pane advokáte, o politice často rozhodujeme my, ponížení státní úředníci, a ne ti, kdo podle obecného mínění lidu vládnou…“

Ta zpráva byla mým prvním vskutku závažným dílem. Už nešlo o to, naškrábat závěť pro nějakou soukromou osobu. Vytvářel jsem politicky náročný text, jímž jsem možná přispíval k politice Sardinského království. Vzpomínám si, že jsem na to byl opravdu pyšný.

Mezitím nadešel osudový rok 1860. Osudový pro naši zemi, nikoli dosud pro mne, neboť já jsem zatím jen s jistým odstupem od událostí naslouchal rozhovorům, které vedli kavárenští povaleči. Tušil jsem, že se budu muset stále více zabývat politickými záležitostmi, a soudil jsem, že nejžádoucnější zprávy budou ty, které povaleči teprve očekávali, a ne ty, o kterých referovaly noviny jako o hotových věcech.

Tak jsem se dozvěděl, že občané toskánského velkovévodství, modenského knížectví a parmského knížectví vyhnali své panovníky; takzvané papežské legace v Emilii a Romagni se vymkly papežově kontrole; všichni požadovali připojení k Sardinskému království; v dubnu 1860 vypuklo povstání v Palermu; Mazzini napsal vůdcům revolty, že Garibaldi jim přispěchá na pomoc; šuškalo se, že Garibaldi shání lidi, peníze a zbraně pro svou výpravu a že bourbonské loďstvo už křižuje sicilské vody, aby zastavilo jakoukoli nepřátelskou expedici.

„Ale jestlipak víte, že Cavour tam nasadil svého člověka, La Farinu, aby měl Garibaldiho pod kontrolou?“

„Ale co to povídáte? Ministr schválil subskripci pro nákup dvanácti tisíc pušek, právě pro garibaldiovce.“

„Každopádně jejich rozdávání bylo zastaveno, a kým? Královskými karabiníky!“

„Ale jděte, jděte! Cavour naopak rozdávání urychlil, a ne že zastavil!“

„No ano, jenže to nejsou parádní enfieldky, na které Garibaldi čekal, jsou to staré šunty, s jakými může ten hrdina nanejvýš střílet skřivánky!“

„Vím od lidí z královského paláce, jména vám neprozradím, že La Farina dal Garibaldimu osm tisíc lir a tisíc pušek.“

„Ano, ale měly jich být tři tisíce, a dva tisíce si nechal janovský gubernátor.“

„Proč janovský?“

„Protože je proti tomu, aby Garibaldi jel na Sicílii na oslím hřbetě. Podepsal smlouvu na nákup dvou lodí, a ty vyplují z Janova nebo odněkud poblíž. A víte, kdo se zaručil za dlužnou částku? Zednáři, a konkrétně jedna janovská lóže.“

„Ale jaká krucinál lóže? Zednářství je výmysl jezuitů!“

„To mi povídejte, vždyť jste sám zednář, všichni to vědí!“

„Glissons. (Nechme to být.) Vím z bezpečného zdroje, že při podpisu smlouvy byli přítomni (a zde se hlas hovořícího proměnil v lehounký vánek) advokát Riccardi a generál Negri di Saint Front…“

„A to je kdo, tihle kašpaři?“

„Vy to nevíte? (Hlas přešel v tichoulinký šepot.) Jsou to vedoucí Úřadu tajných záležitostí, nebo přesněji Úřadu nejvyššího politického dozoru, což je informační služba předsedy vlády… To jsou náramní hlavouni, mají větší moc než předseda vlády, tak je to – to je jiné kafe než zednáři.“

„Myslíte? Člověk může patřit k Tajným záležitostem a být zednář, jako zednář to má dokonce snazší.“

Pátého května všichni mluvili o tom, že Garibaldi vyplul s tisícem dobrovolníků a míří na Sicílii. Piemonťanů byla asi desetina a byli tu i cizinci, jinak spousta advokátů, lékařů, lékárníků, inženýrů a statkářů. Lidové vrstvy byly zastoupeny slabě.

Jedenáctého května se garibaldiovci vylodili v Marsale. A co dělalo bourbonské loďstvo? Zdá se, že se zaleklo dvou britských lodí kotvících v přístavu, oficiálně proto, aby chránilo majetky svých krajanů, kteří v Marsale provozovali kvetoucí obchod se vzácnými víny. Nebo snad Angličané pomáhali Garibaldimu?

Zkrátka během několika dní Garibaldiho Tisíc (hlas lidu je nyní nazýval takto) porazil bourbonské oddíly u Calatafimi, zmohutněl přílivem místních dobrovolníků, Garibaldi se ve jménu Viktora Emanuela II. prohlásil diktátorem Sicílie a koncem měsíce bylo dobyto Palermo.

A Francie, co tomu říkala Francie? Francie, jak se zdálo, opatrně pozorovala, co se děje, ale jeden Francouz, tehdy slavnější než Garibaldi, velký romanopisec Alexandre Dumas, přispěchal na své soukromé lodi Emmě, aby se připojil k osvoboditelům, a vezl jim peníze a zbraně.

Ubohý král Obojí Sicílie František II., vystrašený tím, že garibaldiovci na mnoha místech zvítězili, jelikož jeho generálové ho zradili, spěšně vyhlašoval v Neapoli amnestie pro politické vězně a znovu uváděl v platnost statut z roku 1848, který předtím odvolal, ale bylo příliš pozdě a lidové vzpoury už dozrávaly i v jeho hlavním městě.

A právě v prvních červencových dnech jsem obdržel dopis od cavaliera Bianka. Stálo v něm, že mám týž den o půlnoci čekat na kočár, který mě vyzvedne před vraty mé kanceláře. Věru zvláštní dostaveníčko, ale větřil jsem v tom něco zajímavého, a tak jsem o půlnoci, zbrocený potem z letního vedra, jež v oněch dnech trýznilo i Turín, čekal před kanceláří. Přijel uzavřený kočár s okénky zakrytými záclonkami a s neznámým mužem, který mě kamsi odvezl – zdálo se mi, že nepříliš daleko od středu města, a dokonce jsem měl dojem, že kočár dvakrát či třikrát projel stejnými ulicemi.

Kočár se zastavil na zchátralém dvoře starého lidového činžovního domu. Zábradlí bylo na několika místech poškozené, že to bylo o strach. Ukázali mi na malá dvířka a provedli mě dlouhou chodbou. Na jejím konci byla další dvířka, která vedla do haly podstatně výstavnější budovy, kde se rozevíralo široké schodiště. Po něm jsme však nevystoupili, místo toho jsme vyšlapali malé schůdky na konci haly a vešli jsme do kabinetu s damaškovými tapetami a velkou podobiznou krále na zadní stěně. Za stolem pokrytým zeleným ubrusem seděly čtyři osoby. Jednou z nich byl cavalier Bianco a ten mi také představil ostatní. Nikdo mi nepodal ruku, všichni mi jen pokynuli.

„Posaďte se, pane advokáte. Pán po vaší pravici je generál Negri di Saint Front, muž po vaší levici je advokát Riccardi a pán, který sedí proti vám, je profesor Boggio, poslanec za volební obvod Valenza Po.“

Na základě toho, co se špitalo po kavárnách, jsem v prvních dvou mužích poznal ony šéfy Nejvyššího policejního dozoru, kteří prý (vox populi) pomohli garibaldiovcům zakoupit ty dvě proslulé lodi. Pokud šlo o třetí osobu, znal jsem ji podle jména: byl to novinář, už ve svých třiceti letech profesor práva, poslanec, člověk, jenž byl odjakživa v blízkých stycích s Cavourem. Měl ruměný obličej vylepšený knírkem, monokl velký jako dno poháru a vypadal jak učiněné neviňátko. Ale úcta, jakou mu projevovali ostatní tři přítomní, svědčila o tom, že má nemalé slovo ve vládních kruzích.

Slova se ujal Negri di Saint Front: „Drahý pane advokáte, protože známe vaši schopnost opatřovat informace a také obezřetnost a diskrétnost, s jakou s nimi zacházíte, hodláme vám svěřit velice delikátní úkol na územích, jež právě dobyl generál Garibaldi. Netvařte se tak ustaraně, nebudeme po vás chtít, abyste vedl červenokošiláče do útoku. Potřebujeme, abyste nám obstarával zprávy. Ale abyste věděl, jaké informace vládu zajímají, musíme vám svěřit ty, jež neváhám označit za státní tajemství, a tedy zajisté chápete, že počínaje dnešním večerem až do konce své mise, ba ještě poté, budete muset osvědčit tu nejvyšší opatrnost.“

Nemohl se vyjádřit diplomatičtěji. Saint Frontovi velmi záleželo na mém zdraví, a proto mě varoval, že kdybych si pouštěl hubu na špacír a vykládal někde o tom, co tu uslyším, vystavil bych své zdraví vážnému nebezpečí. Z preambule nicméně bylo možno odvodit, že to, co bych mohl na této misi trhnout, je adekvátní její důležitosti. Proto jsem uctivě naznačil souhlas, a vybídl tak Saint Fronta, aby pokračoval.

„Nikdo by vám situaci nedokázal vysvětlit lépe než poslanec Boggio, mimo jiné proto, že své informace a svá desiderata čerpá z nejvyšších zdrojů, jimž je velmi blízký. Prosím, pane profesore…“

„Nuže, drahý pane advokáte,“ pravil Boggio, „mohu-li mluvit za sebe, nikdo nechová v Piemontě větší obdiv k onomu bezúhonnému a velkodušnému muži, jímž je generál Garibaldi. To, co dokázal na Sicílii, sám s hrstkou chrabrých mužů proti jedné z nejlépe vyzbrojených armád Evropy, je prostě zázrak.

Avšak,“ pokračoval Boggio, „jakkoli je pravda, že Garibaldi přijal diktaturu nad dobytými územími ve jménu našeho krále Viktora Emanuela II., ti, kdo ho obklopují, s tímto rozhodnutím nikterak nejsou zajedno. Mazzini do něho hučí, aby velké povstání na jihu Itálie dalo zrod republice. A víme, jak umí být tenhle Mazzini výmluvný, sedí si v teplíčku v cizině, a přitom už přesvědčil nemálo pošetilců, aby šli na smrt. Mezi nejbližšími generálovými spolupracovníky jsou Crispi a Nicotera, a to jsou mazziniáni nejhrubšího zrna a mají na člověka, jako je generál, člověka, který u druhých nepředpokládá špatné úmysly, neblahý vliv. Nuže, nalijme si čistého vína: Garibaldi brzy dorazí do Messinské úžiny a přeplaví se do Kalábrie. Ten člověk je prozíravý stratég, jeho dobrovolníci planou nadšením, přidalo se k nim mnoho ostrovanů, těžko říct, jestli z vlasteneckého zápalu nebo z oportunismu, a mnoho bourbonských generálů se už vyznamenalo tak nicotnými velitelskými schopnostmi, že se člověk musí ptát, zda náhodou jejich vojenskou zdatnost neoslabily tajné dary. Není na nás, abychom vám řekli, koho z těch darů podezříváme. Určitě ne naši vládu. Nuže, Sicílie je nyní v Garibaldiho rukou, a jestli do jeho rukou padne taky Kalábrie a Neapolsko, tak by generál, podporován mazziniovskými republikány, disponoval zdroji království o devíti milionech obyvatel, a obklopen bezbřehými lidovými sympatiemi, byl by silnější než náš panovník. Abychom se takovému neštěstí vyhnuli, má náš panovník jedinou možnost: táhnout s naším vojskem na jih, projít – způsobem zajisté nikoli bezbolestným – papežským státem a dorazit do Neapole ještě předtím, než tam vstoupí Garibaldi. Je to jasné?“

„Jasné. Jen nechápu, jak já…“

„Počkejte. Garibaldiho výprava byla inspirována vlasteneckými city, ale máme-li zasáhnout, abychom jí vnutili kázeň, či lépe řečeno, abychom ji neutralizovali, měli bychom prostřednictvím hlasů, jimž nikdo neodepře sluchu, a pomocí novinových článků ukázat, že se do ní vetřely nekalé a zkorumpované osoby, takže piemontský zásah byl nutný.“

„Zkrátka,“ řekl advokát Riccardi, který dosud nepromluvil, „není třeba podrýt důvěru v Garibaldiho tažení, ale je třeba oslabit důvěru v následnou revoluční správu. Hrabě Cavour posílá na Sicílii La Farinu, velkého sicilského vlastence, který musel projít zkouškami vyhnanství, a měl by se tedy těšit Garibaldiho důvěře. Zároveň je už řadu let věrným spolupracovníkem naší vlády a založil Italskou národní společnost, která podporuje připojení království Obojí Sicílie ke sjednocené Itálii. La Farina byl pověřen, aby zjednal jasno ve věci některých znepokojivých zpráv, které už k nám dospěly. Zdá se, že Garibaldi na základě své dobré vůle a jistého nedostatku kompetence tam dole zavádí vládu, která je pravým opakem jakéhokoli vládnutí. Jistěže generál nemůže dohlížet na všechno, jeho poctivost je mimo diskusi, ale v čích rukou to vlastně nechává veřejné záležitosti? Cavour očekává, že La Farina mu podá vyčerpávající informaci o jakékoli eventuální machinaci, ale mazziniáni udělají všechno, aby ho od lidu izolovali, to jest aby ho izolovali od těch vrstev obyvatelstva, kde lze nejsnáze nasbírat dosud horké zprávy o skandálech.“

„V každém případě naše kancelář důvěřuje La Farinovi jen do určité míry,“ skočil mu do řeči Boggio. „Ne že bych ho chtěl za každou cenu kritizovat, Bůh uchovej, ale také on je Sicilan. Je možné, že jsou to dobří braši, ale jsou jiní než my, nemyslíte? Dostanete doporučující dopis pro La Farinu a klidně se o něho opírejte, budete ale mít větší volnost pohybu. Nebudeme od vás chtít jen ověřené informace, nýbrž (už v tom koneckonců máte praxi) tam, kde budou chybět, si je prostě vymyslíte.“

„Ale jak se tam dostanu a za koho se budu vydávat?“

„Jako obvykle jsme mysleli na všechno,“ usmál se Bianco. „Pan Dumas, jehož budete znát jako slavného romanopisce, pluje za Garibaldim do Palerma na palubě své vlastní lodi Emmy. Není nám příliš jasné, co tam hledá, možná chce prostě napsat nějaký románový příběh o Garibaldiho výpravě, možná je to jen ješita, který se chce pochlubit svým přátelstvím s hrdinou. Ať je tomu jakkoli, víme, že asi za dva dny zakotví na Sardinii, v Arzachenském zálivu, a tedy u nás. Vy odjedete pozítří ráno do Janova a nalodíte se na jednu naši loď, která vás odveze na Sardinii. Tam se sejdete s Dumasem. Dostanete doporučující dopis, podepsaný někým, komu Dumas hodně dluží a komu zcela důvěřuje. Budete vystupovat jako zpravodaj novin profesora Boggia, jako člověk, který byl vyslán na Sicílii, aby oslavil jak Dumasovy, tak Garibaldiho hrdinské činy. Stanete se tak součástí entourage tohoto romanopisce a spolu s ním se vylodíte v Palermu. Jelikož připlujete do Palerma s Dumasem, získáte mimořádnou prestiž a nikdo vás nebude podezírat. Toho byste nikdy nedosáhl, kdybyste přijel sám. Zamícháte se tam mezi dobrovolníky a zároveň navážete kontakty s místním obyvatelstvem. Jiný dopis od známé a uznávané osoby vám zajistí důvěru jednoho mladého garibaldiovského důstojníka, kapitána Nieva, jejž Garibaldi údajně jmenoval hlavním viceintendantem. Jen si to představte, už při vyplutí Lombarda a Piemontu, těch dvou lodí, které přepravily Garibaldiho do Marsaly, mu bylo svěřeno 14 000 lir z 90 000, jimiž disponovala pokladna výpravy. Nevíme, proč byl administrativními úkoly pověřen právě Nievo, který je podle toho, co nám o něm bylo řečeno, básník a literát, ale jak se zdá, má pověst zcela bezúhonného muže. Bude šťastný, že si bude moci popovídat s někým, kdo píše pro noviny a kdo se mu představí jako přítel proslulého Dumase.“

Zbytek večera byl věnován technickým stránkám podniku a výši odměny. Nazítří jsem na blíže neurčenou dobu zavřel kancelář, posbíral jsem pár nejpotřebnějších maličkostí, a veden náhlým vnuknutím, vzal jsem s sebou i sutanu, kterou otec Bergamaschi zanechal v dědečkově domě a kterou jsem zachránil ještě předtím, než bylo všechno odevzdáno věřitelům.

7

S GARIBALDIHO TISÍCEM

29. března 1897

Nevím, jestli bych si dokázal vzpomenout na všechny události a především na dojmy ze své sicilské cesty mezi červnem 1860 a březnem 1861, kdybych včera v noci, když jsem se přehraboval dole v krámě v jedné komodě starými písemnostmi, nenašel svazek svinutých listů, v nichž jsem si o těch událostech vedl záznamy, pravděpodobně proto, abych následně mohl podat svým turínským příkazcům podrobnou zprávu. Jsou to útržkovité poznámky, zjevně jsem zapisoval jen to, co jsem pokládal za podstatné, nebo co tak alespoň mělo vypadat. Co jsem zamlčel, už dnes nevím.

* * *

Od 6. června jsem na palubě Emmy. Dumas mě přijal velmi přátelsky. Měl na sobě světlehnědý kabát z lehké tkaniny a vskutku vyhlížel jako míšenec – jímž také je. Olivová pleť, výrazné, odulé, smyslné rty, na hlavě měl přilbu kučeravých vlasů jako afrických divoch. K tomu přidejme živý a ironický pohled, srdečný úsměv, kulatou tělnatost bonvivána… Vzpomněl jsem si na jednu z mnoha legend, jež se o něm tradují: jakýsi pařížský floutek učinil v jeho přítomnosti zlomyslnou narážku na ony nadmíru módní teorie, jež nalézají spojitost mezi primitivním člověkem a nižšími druhy. A Dumas odpověděl: „Ano, pane, já pocházím z opice. Ale vy, pane, vy se k ní vracíte.“

Představil mi kapitána Beaugranda, druhého důstojníka Brémonda, kormidelníka Podimatase (individuum pokryté chlupy jako divočák, s vousy a vlasy, které se do sebe zaplétají v každém místě obličeje, takže to vypadá, jako by si holil jen oční bělmo), a především kuchaře Jeana Boyera – podle toho, jak se k němu Dumas chová, je právě kuchař nejdůležitější osobou z celé výpravy. Dumas cestuje s celým dvorem, tak jako někdejší velmoži.

Když mě odváděl do mé kajuty, Podimatas mě informoval, že Boyerovou specialitou jsou asperges aux petits pois, kuriózní recept, neboť hrášek v tom jídle vůbec není.

Minuly jsme ostrov Capreru, kam se Garibaldi uchyluje, když zrovna nebojuje.

„Už brzy se s generálem setkáte,“ řekl mi Dumas, a jen vyslovil to jméno, jeho tvář se rozzářila obdivem. „S těmi plavými vousy a modrýma očima vypadá jako Ježíš na Leonardově Poslední večeři. Jeho pohyby jsou elegance sama; jeho hlas je nesmírně lahodný. Vypadá jako klidný člověk, ale vyslovte před ním slova Itálie a nezávislost, a uvidíte, jak se v něm probouzí sopka, jak dští oheň a proudy lávy. Nikdy nejde do boje ozbrojený, ale když jde do tuhého, tasí první šavli, co mu přijde pod ruku, odhodí pochvu a vrhne se na nepřítele. Má jedinou slabost: myslí si, že je neporazitelný v boules.“ (Koulená.)

Chvíli nato zavládl na palubě velký zmatek. Námořníci právě ulovili velkou mořskou želvu, jednu z těch, co jsou k vidění na jih od Korsiky. Dumas byl celý vzrušený.

„Budeme mít práci. Nejdřív ji obrátíme na záda, hlupačka vystrčí krk, a my využijeme její neopatrnosti a šmik! uřízneme jí hlavu. Pak ji pověsíme za ocas a dvanáct hodin ji necháme krvácet. Načež ji znovu obrátíme na záda a zarazíme silnou čepel mezi spodní a horní část krunýře, musíme ale přitom dát dobrý pozor, abychom nepropíchli žluč, to by se pak nedala jíst. Vybereme vnitřnosti a ponecháme jen játra. Obsahují průsvitnou břečku, ta není k ničemu, ale jsou tam taky dva masité laloky, které jsou bílé jak telecí ořech, a taky tak chutnají. Nakonec stáhneme blány, oddělíme krk a ploutve, nařežeme kousky masa velikosti ořechu, očistíme je, hodíme je do dobrého vývaru, s pepřem, hřebíčkem, mrkví, tymiánem a bobkovým listem, a všechno to vaříme dvě tři hodiny na pomalém ohni. Mezitím si připravíme kuřecí plátky ochucené petrželkou, pažitkou a sardelkami, povaříme je v horkém vývaru, procedíme to přes cedník a zalijeme to želví polévkou, do které jsme dali tři čtyři poháry suché madeiry. Kdybychom neměli madeiru, mohli bychom ji nahradit marsalou se skleničkou kořalky nebo rumu. Ale bylo by to pis aller. (Řešení z nouze.) Ochutnáme tu naši polévku zítra večer.“

Člověk, který tolik miloval dobrou kuchyni, ve mně budil sympatie; a to i přesto, že patřil k tak pochybné rase.

* * *

(13. června.) Předevčírem Emma připlula do Palerma. Město, jímž pobíhají samé červené košile, připomíná pole vlčích máků. Přitom výstroj a výzbroj mnoha Garibaldiho dobrovolníků svědčí o tom, že pobrali, co jim padlo do ruky, někteří mají ke svým civilním šatům jen klobouk s jediným perem. Červené látky je totiž velký nedostatek a košile téhle barvy stojí majlant, možná že spíše než dobrovolníci, kteří vypluli z Janova, si je mohou dneska dovolit mnozí synáčkové místní šlechty, kteří se přidali ke garibaldiovcům teprve po prvních a nejkrvavějších bitvách. Cavalier Bianco mi dal dost peněz, abych na Sicílii přežil, a tak abych nevypadal jako úplný zelenáč, jsem si hned obstaral dostatečně opotřebovanou uniformu, s košilí, která už byla tolikrát praná, že začínala být růžová, a s ošuntělými kalhotami; ale jen za košili jsem dal patnáct franků, a za tyhle peníze bych si v Turíně mohl koupit čtyři.

Všechno tu prodávají za nesmyslné ceny, vejce stojí čtyři soldy, libra chleba šest soldů a libra masa třicet. Nevím, jestli je to tak proto, že ostrov je chudý a okupanti vyžírají to poslední, co je k mání, anebo proto, že si Palermané řekli, že garibaldiovci jsou mana z nebe, a odírají je, jak zákon káže.

Setkání obou velikánů v Senátním paláci („Jako pařížská radnice v roce 1830!“ prohlásil nadšený Dumas) bylo velmi teatrální. Nevím, kdo z těch dvou byl větší komediant.

„Drahý Dumasi, chyběl jste mi,“ zvolal generál k Dumasovi, který mu blahopřál. „Vaše blahopřání nepatří mně, ale těmto mužům. Jsou to obři!“ Pak se obrátil ke svým lidem: „Dejte panu Dumasovi okamžitě nejkrásnější pokoj v paláci. Ani to nebude dost pro muže, který mi přinesl dopisy oznamující příchod dvou tisíc pěti set bojovníků, zásilku deseti tisíc pušek a příjezd dvou parníků!“

Já jsem si hrdinu prohlížel s nedůvěrou. Po otcově smrti jsem takovou nedůvěru cítil ke všem hrdinům. Dumas mi ho vykreslil jako Apollona, ale mně se zdálo, že je malého vzrůstu, že není plavý, ale má vlasy špinavě slámové barvy, že má krátké nohy do O, a soudě podle toho, jak chodí, že trpí revmatismem. Viděl jsem, jak nasedá na koně s jistou námahou a jak mu přitom dva lidé pomáhají.

Pozdě odpoledne se před královským palácem shromáždil dav a provolával: „Ať žije Dumas, ať žije Itálie!“ Spisovatel tím byl zjevně polichocen, ale mám dojem, že to celé zorganizoval Garibaldi, který zná ješitnost svého přítele a potřebuje slíbené pušky. Vmísil jsem se do davu a snažil jsem se pochytit něco z toho, co si lidé říkali v tom svém nářečí, stejně nesrozumitelném jako hatmatilka Afričanů. Jedna rozmluva mi přece jen neunikla: jeden z místních se ptal druhého, kdože je to ten Dumas, jemuž provolává slávu, a druhý odpověděl, že je to čerkeský kníže, který se topí ve zlatě a je tu proto, aby dal své peníze k dispozici Garibaldimu.

Dumas mě představil některým generálovým mužům. Úplně mě přibil k zemi hrozivý pohled Garibaldiho zástupce, strašlivého Nina Bixia. Tak mě poděsil, že jsem se raději vzdálil. Musím si najít pokoj v nějakém hostinci, odkud bych mohl vycházet a kam bych se mohl vracet, aniž by si mě někdo všiml.

V očích Sicilanů jsem teď garibaldiovec, v očích expedičního sboru jsem novinář na volné noze.

* * *

Znovu jsem viděl Nina Bixia, jak na koni projíždí městem. Říká se, že skutečným vojenským velitelem výpravy je on. Garibaldi je roztržitý, pořád přemýšlí, co udělá zítra, je výborný při útocích a strhne vždycky všechny, kdo jdou za ním, ale Bixio myslí na dnešek a udržuje v oddílech kázeň. Když jel kolem, slyšel jsem jednoho garibaldiovce, jak říká svému druhovi ve zbrani: „Podívej se, ty jeho oči! Zrovna metají blesky. Jeho profil je jako rána šavlí. Bixio! Už to jméno je, jako když se zablýskne.“

Je nesporné, že Garibaldi a jeho zástupci tyhle dobrovolníky zhypnotizovali. Ale to je špatně. Příliš charismatičtí velitelé jdou pod sekyru jako první, v zájmu veřejného blaha a klidu v království. Moji turínští šéfové mají pravdu: tenhle Garibaldiho mýtus se nesmí rozšířit na sever, jinak si všechny tamější státečky obléknou červenou košili a bude z toho republika.

* * *

(15. června.)

Domluvit se s místními není jednoduché. Jasné je jedině to, že se snaží stáhnout z kůže každého, kdo má ksicht Piemonťana – jak sami říkají –, i když, popravdě řečeno, je mezi dobrovolníky Piemonťanů pomálu. Objevil jsem krčmu, kde se mohu lacino najíst a ochutnat některá jídla nevyslovitelných názvů. Málem jsem se zadusil pagnottami plněnými slezinou, ale když máte při ruce dobré místní víno, pár kousků do sebe nacpete. Při večeřích jsem se spřátelil se dvěma dobrovolníky, jistým Abbou, Liguřanem, kterému je něco přes dvacet, a s jistým Bandim, livornským novinářem zhruba mého věku. Díky jejich vyprávění jsem mohl zrekonstruovat příchod garibaldiovců a jejich první bitvy.

„To jste měl vidět, drahý Simonini,“ řekl mi Abba. „Vylodění v Marsale, to byl úplný cirkus. Zkrátka, máme před sebou dvě bourbonské lodě, Stromboli a Capri, náš Lombardo najede na útes a Nino Bixio povídá, že je lepší, když ho dostanou s dírou v břiše než zdravého a neporušeného, a že koneckonců musíme potopit i Piemonta. Taková škoda, povídám, ale pravdu měl Bixio, není možné darovat bourbonským dvě lodi, a pak, přesně tak to dělají velcí kondotiéři: po vylodění lodě prostě zapálíš, a hurá! nemůžeš už zpátky. Piemonte zahájí vyloďování, Stromboli vypálí ránu z děla, ale ta jde vedle. Velitel jedné anglické lodi, co kotvila v přístavu, se dostaví na palubu Stromboli a povídá kapitánovi, že na pevnině jsou angličtí poddaní a že ho požene k zodpovědnosti za jakýkoli mezinárodní incident. Však víš, že Angličané mají v Marsale velké hospodářské zájmy, obchodují s vínem. Bourbonský velitel mu na to řekne, že mezinárodní incidenty jsou mu takhle volné, a dá zopakovat střelbu, ale rána jde zase mimo. A když se bourbonské lodě konečně párkrát trefí, nikomu to neublíží, jen jednoho psa roztrhnou na dva kusy.“

„Takže Angličané vám pomohli?“

„Řekněme, že se postavili mezi obě strany, a přivedli tak bourbonské do rozpaků.“

„Ale copak je generál domluven s Angličany?“

Abba posunkem naznačil, že pěšáci jako on prostě poslouchají rozkazy a nelámou si s ničím hlavu. „Spíš si poslechni tohle, to je dobrá historka. Když generál vstoupil do města, dal rozkaz zmocnit se telegrafu a přeřezat dráty. Pošlou tam jednoho poručíka s několika muži. Jak je telegrafista uvidí, vezme nohy na ramena. Poručík vejde do úřadu a najde tam kopii depeše, která právě odešla na vojenské velitelství v Trapani: ‚Dva parníky pod sardinskou vlajkou vpluly do přístavu a vyloďují mužstvo.‘ V tom okamžiku přichází taky odpověď. Jeden z dobrovolníků, který pracoval u telegrafu v Janově, ji dešifruje: ‚Kolik mužů a proč se vyloďuje?‘ Důstojník dá odtelegrafovat: ‚Promiňte, spletl jsem se; jsou to dvě obchodní lodě z Girgenti s nákladem síry.‘ Odpověď z Trapani: ‚Vy idiote.‘ Důstojník spolkne urážku, aniž hne brvou, dá přeřezat dráty a odejde.“

„Po pravdě řečeno,“ vmísil se Bandi, „vylodění nebyla taková legrace, jak tvrdí Abba. Když jsme byli na břehu, od bourbonských lodí už létaly první granáty a kartáče. Bavili jsme se, to ano. Uprostřed výbuchů se vynořil jakýsi starý, ale řádně vypasený mnich a mával nám kloboukem. Někdo na něj zavolal: ‚Proč se nám tu pleteš, ó bratře?‘, ale Garibaldi zvedl ruku a řekl: ‚Bratře, proč jste přišel? Neslyšíte, jak tu hvízdají kulky?‘ A mnich povídá: ‚Kulky mě nelekají; jsem služebník chudáka svatého Františka a jsem syn Itálie.‘ – ‚Jdete tedy s lidem?‘ zeptal se generál. ‚S lidem, baže s lidem,‘ odvětil fráter. A tu jsme pochopili, že Marsala je naše. Generál pak poslal Crispiho za výběrčím daní, aby jménem Viktora Emanuela, italského krále, zrekvíroval veškeré peníze. Byly předány proti podpisu intendantu Acerbimu. Italské království dosud neexistovalo, ale stvrzenka, kterou Crispi vystavil výběrčímu daní, je prvním dokumentem, kde je Viktor Emanuel titulován jako italský král.“

Využil jsem příležitosti a zeptal jsem se: „Copak intendantem není kapitán Nievo?“

„Nievo je Acerbiho náměstek,“ upřesnil Abba. „Tak mladý, a už je to velký spisovatel. Skutečný básník. Má to napsáno na čele, kolik má ducha. Chodí vždycky sám, dívá se do dálky, jako by chtěl pohledem rozšířit obzor. Myslím, že Garibaldi ho chce jmenovat plukovníkem.“

Nato Bandi, jako by té chvály bylo málo: „V Calatafimi se trochu zdržel rozdáváním chleba, ale tu ho Bozzetti povolal do bitvy. Hned se vrhl do nejhustší vřavy, rozlétl se za nepřítelem jako velký černý pták, cípy pláště se mu vzduly a plášť v té chvíli provrtala kulka…“

To stačilo, abych k onomu Nievovi pocítil prudkou antipatii. Musí to být můj vrstevník a už ho všichni pokládají za proslulého muže. Básník voják. Samozřejmě že vám prostřelí plášť, když ho před nimi takhle roztáhnete, a proč se nepochlubit dírkou, kterou nemáte ve své hrudi…

Abba a Bandi pak začali mluvit o bitvě u Calatafimi, opravdu zázračném vítězství: na jedné straně tisíc dobrovolníků, na druhé dvacet pět tisíc dobře vyzbrojených bourbonských vojáků.

„Garibaldi v čele,“ řekl Abba, „na hnědáku od velkovezíra, s krásným sedlem a dírkovanými třmeny, v červené košili a s uherským kloboukem. V Salemi se k nám přidávají místní dobrovolníci. Přicházejí odevšad, po celých stovkách, pěšky nebo na koni, je to čertovská cháska, až po zuby ozbrojení horalé s tvářemi pochopů a s očima jak ústí pistole. Vedou je ale řádní mužové, zdejší statkáři. Salemi je špinavé a jeho ulice vypadají jako stoky, zato mniši tu mají krásné kláštery, a tak jsme se ubytovali v mnišských celách. O nepříteli v těch dnech přicházely rozporné zprávy: jsou jich čtyři tisíce, ne, deset tisíc, dvacet tisíc, s koňmi a děly, nahoře se opevňují, ne, dole, postupují, ustupují… A najednou byl nepřítel tady. Bude jich tak pět tisíc mužů. Ale co vás nemá, řekl někdo, aspoň deset tisíc. Mezi námi a jimi nezoraná pláň. Neapolští myslivci sestupují ze svahů. Jak jsou klidní, jak jsou sebejistí, je vidět, že jsou dobře vycvičení – žádní trhani jako my. A ty jejich polnice, jak pochmurné zvuky! První výstřel padne teprve v půl druhé odpoledne. To střílí neapolští myslivci, kteří prošli řadami opuncií. ‚Nestřílet, neodpovídejte na palbu!‘ volají naši kapitáni; ale kulky myslivců nám létají nad hlavami s takovým mňoukáním, že se člověk neudrží. I z našich řad se ozve výstřel, pak druhý, nakonec generálův trubač zavelí do útoku a všichni vyrazíme. Kolem učiněné krupobití kulek, kopec je jeden jediný oblak kouře stoupající z děl, která po nás pálí, překonáváme pláň, první nepřátelská linie se hroutí, obracím se a na kopci vidím pěšího Garibaldiho, s obnaženou šavlí na pravém rameni, jak zvolna kráčí vpřed a obhlíží celý manévr. Bixio se tryskem přiřítí, aby ho zaštítil svým koněm, a křičí: ‚Generále, takhle chcete umřít?‘ A on odpovídá: ‚Jak bych mohl pro svou vlast umřít lépe?‘ a kráčí dál, naprosto nevšímavý k dešti kulek. V té chvíli jsem se lekl, že generál nevěří v možnost vítězství a hledá smrt. A tu od silnice zahřmí jedno z našich děl. Jako by nám přispěchalo na pomoc sto paží! Vpřed, vpřed, vpřed! Už je slyšet jen ta trubka, která nepřestává pobízet k běhu. Překonáváme bojem na bodáky první, druhý, třetí násep a stoupáme do svahu, bourbonské pluky ustupují na výše položené pozice, znovu se formují a jejich síla jako by narůstala. Zdá se, že další útok už není možný, všechny jsou na vrcholu a my kolem úpatí, unavení a zdrcení. Je to chvilka příměří, pro ně nahoře i pro nás tady dole, přitisknuté k zemi. Čas od času se ozve výstřel, bourbonští pouštějí ze svahu balvany a hážou kameny, říká se, že jeden z nich zasáhl generála. Mezi opunciemi vidím krásného mladíka, který je smrtelně zraněn a kterého podpírají dva jeho druzi. Prosí své kamarády, aby neupírali Neapolcům soucit, neboť i oni jsou Italové. Celý svah je pokrytý padlými, ale odnikud se neozývá nářek. Z vrcholu občas Neapolci volají: „Ať žije král!“ Mezitím přicházejí naše posily. Vzpomínám, žes v té chvíli dorazil také ty, Bandi, celý pokrytý ranami, ale hlavně ti v těle, nad levým prsem, vězela kulka; a já si pomyslel, že do půlhodiny zemřeš. Ale když pak došlo na poslední útok, vidím tě v čele všech. Kolik duší jsi to vlastně měl?“

„Hlouposti,“ řekl Bandi, „byla to jen škrábnutí.“

„A co ti františkáni, co nám pomáhali v boji? Byl mezi nimi jeden, hubený a celý špinavý, který nabíjel mušketu hrstmi kulek a štěrku, pak se vyškrábal do svahu a nasypal to do nepřátel. A viděl jsem mnicha, který byl zraněn do stehna, ale vydloubl si kulku z masa a střílel dál.“

Abba pak vzpomínal na bitvu u Admirálova mostu: „Přisámbůh, Simonini, to byl den jak z Homérova eposu! Jsme u bran Palerma a na pomoc nám přišla skupina místních vzbouřenců. Jeden zařve: ‚Bože!‘, otočí se kolem vlastní osy, udělá tři čtyři kroky do strany a padne do příkopu k patě dvou topolů, kousek od mrtvého neapolského myslivce, nejspíš první hlídky, s kterou se naši střetli. A ještě teď slyším toho Janovana, co stál uprostřed krupobití olova a křičel v nářečí: ‚Belandi, kudy se tu dá projít?‘ A vtom ho kulka zasáhne do čela a on klesá z roztříštěnou lebkou. U Admirálova mostu – na silnici, na obloucích, pod mostem i v zahradách – se bojovalo na bodáky. Za úsvitu je most náš, ale zastavuje nás strašná palba řady pěšáků ukrytých za zídkou. Útočí na nás také část jízdy, ale naši ji zahánějí do polí. Zdoláme most, sevřeme své řady na křižovatce u Porta Termini, ale jsme pod palbou děl z lodi, která nás ostřeluje z přístavu, a také po nás pálí z barikády přímo před námi. Nevadí. Nějaký zvon bije na poplach. Vbíháme do uliček a najednou, Bože, jaký pohled! Tři překrásné, bíle oděné dívenky se ručkama, které vypadají jako lilie, drží mříží a němě na nás hledí. Připomínaly anděly, jaké vídáme na chrámových freskách. Ptají se nás, kdože jsme, a my říkáme, že jsme Italové, a chceme vědět, kdo jsou ony, a dívky odpovídají, že jsou jeptišky. Och ubožátka, říkáme, protože by nám vůbec nebylo proti mysli vysvobodit je z toho vězení a trochu je rozveselit, a ony volají: ‚Ať žije svatá Rozálie!‘ My odpovídáme: ‚Ať žije Itálie!‘ A pak i ony volají ‚Ať žije Itálie‘ těmi něžnými hlásky, jakými zpívají žalmy, a přejí nám vítězství. Než se uzavřelo příměří, bojovali jsme v Palermu ještě pět dní, ale jeptišky už jsme nenašli a museli jsme se spokojit s kurvami!“

Nakolik mohu důvěřovat těm dvěma nadšencům? Jsou mladí, byl to jejich bojový křest, už předtím svého generála zbožňovali, svým způsobem jsou to romanopisci jako Dumas, přikrašlují své vzpomínky a ze slepice je náhle orel. Nepochybně se v těch šarvátkách chovali statečně, ale byla to opravdu náhoda, že se Garibaldi klidně procházel uprostřed palby (a nepřítel ho musel z dálky dobře vidět), aniž ho zasáhla jediná střela? Nebude to spíš tak, že nepřítel, poslušen vyššího rozkazu, střílel pánubohu do oken?

Tyhle myšlenky mi nedávaly spát od chvíle, co jsem zaslechl pár zamručení svého hospodského, který určitě pobyl v různých krajích poloostrova a mluví italštinou, jež je téměř srozumitelná. A byl to znovu on, kdo mi doporučil, abych si promluvil s donem Fortunatem Musumecim, notářem, který údajně ví o každém všechno a při mnoha příležitostech osvědčil nedůvěru k nově příchozím.

Samozřejmě jsem k němu nemohl přijít v červené košili, a tak jsem si vzpomněl na sutanu otce Bergamaschiho, již jsem vzal s sebou. Trochu jsem ji okartáčoval, dodal jí nezbytnou umaštěnost, sklopil jsem oči a vyklouzl z hostince. Nikdo mě nemohl poznat. Byla to velká neopatrnost, protože kolovaly řeči, že jezuity budou z ostrova vyhánět. Ale zbytečné strachy, šlo to jak po másle. A pak: jako oběť hrozící nespravedlnosti jsem mohl budit důvěru v antigaribaldiovských kruzích.

Rozhovor s donem Fortunatem jsem začal poté, co jsem ho překvapil v kavárně, kde po ranní mši zvolna srkal svou kávu. Bylo to téměř elegantní místo ve středu města. Don Fortunato uvolněně nastavoval tvář slunci, oči přivřené, na bradě několikadenní strniště, i v těch parných dnech měl na sobě černý oděv s kravatou a v prstech zažloutlých od nikotinu držel napůl vyhaslý doutník. Všiml jsem si, že tady dávají do kávy citronovou kůru. Doufám, že ji nedávají také do kávy s mlékem.

Sedl jsem si k vedlejšímu stolu, a stačilo postěžovat si na horko, aby se náš rozhovor započal. Řekl jsem, že mě vyslala římská kurie, abych pochopil, co se tu děje. Tím jsem Musumecimu rozvázal jazyk…

„Ctihodný otče, vám to nepřipadá divné, že tisíc osob sehnaných náhodně dohromady a vyzbrojených, jak pánbůh dá, připluje do Marsaly a vylodí se, aniž přitom přijde o život jediný muž? Proč bourbonské lodi – a po Angličanech je to druhé nejlepší námořnictvo v Evropě – střílely nazdařbůh a vůbec nikoho nezasáhly? A o něco později, v Calatafimi: jak se mohlo stát, že stejný tisíc trhanů plus pár stovek sicilských buranů, které sem dokopalo pár statkářů, aby si u okupantů udělalo oko, při střetu s jednou z nejlépe vycvičených armád na světě (vy možná nevíte, co je to bourbonská vojenská akademie) obrátí na útěk dvacet pět tisíc mužů – i když jich ve skutečnosti bylo jen pár tisíc a ostatní byli dosud zadržováni v kasárnách? Drahý pane, tady tekly peníze, a tekly proudem. Lodním důstojníkům v Marsale se muselo zaplatit a muselo se zaplatit taky generálu Landimu v Calatafimi, protože po dni, který skončil nejistým výsledkem, by jeho oddíly byly ještě dost svěží na to, aby pány dobrovolníky hnaly svinským krokem, ale on se místo toho stáhl do Palerma. Říká se, že jeho bakšiš dělal čtrnáct tisíc dukátů. Víte o tom? A jeho nadřízení? Před dvanácti roky zastřelili Piemonťané pro mnohem méně generála Ramorina; ne že by mi Piemonťané byli sympatičtí, ale ve vojenství se vyznají. Landi ale byl prostě nahrazen Lanzou. Tomu už podle mne taky zaplatili. Vezměte si třeba to přeslavné dobytí Palerma… Garibaldi posílil své bandy třemi tisíci pěti sty lumpy, které posbíral mezi sicilskou galerkou, ale Lanza měl kolem šestnácti tisíc mužů, říkám šestnácti tisíc. Ale místo aby je hromadně nasadil, Lanza je posílá proti povstalcům po malých skupinách, takže je přirozené, že jsou pokaždé poraženi, tím spíš, že se zaplatilo několika palermským zrádcům, aby do nich stříleli ze střech. V přístavu, na dohled bourbonských lodí, vykládají piemontské lodě pušky pro dobrovolníky a dopouští se, aby Garibaldi po zemi dorazil do vězení della Vicaria a do tábora nucených prací a osvobodil tam dalších tisíc zlodějů a podvodníků a naverboval je do své hordy. Ani vám nebudu vykládat, co se teď děje v Neapoli, náš ubohý panovník je tam obklopen ubožáky, kteří už dostali svou odměnu a teď mu podrážejí nohy…“

„Ale odkud se berou všechny ty peníze?“

„Ctihodný otče! Divím se, že v Římě o tom víte tak málo! Za tím je přece anglická zednářská lóže! Cožpak nevidíte tu souvislost? Zednář Garibaldi, zednář Mazzini, Mazzini londýnský exulant ve spojení s anglickými zednáři, zednář Cavour, který z anglických lóží dostává rozkazy. Všichni lidé kolem Garibaldiho jsou zednáři. Je to nejen plán na zničení království Obojí Sicílie, jde také o to, zasadit smrtelnou ránu Svatému otci, neboť je jasné, že po Obojí Sicílii bude Viktor Emanuel chtít i Řím. Vy snad věříte té krásné historce o dobrovolnících, kteří vypluli s devadesáti tisíci lir v pokladně? Vždyť by to nestačilo ani na to, aby se celou cestu té bandě ochlastů a žroutů dávalo najíst. Jen se podívejte, jak v Palermu vyžírají poslední zásoby a jak kolem dokola rabují venkov! Angličtí zednáři totiž vysázeli Garibaldimu tři miliony francouzských franků v tureckých zlatých piastrech, které platí po celém Středomoří!“

„A kdo má to zlato u sebe?“

„Zednář, který má generálovu důvěru, kapitán Nievo, úplný holobrádek, ještě mu není ani třicet. Nedělá nic jiného, než že vyplácí a vyplácí. Ale ti ďáblové platí generálům, admirálům, a komu ještě chcete, a venkovani suší hubu. Čekali, že Garibaldi rozdělí pozemky jejich pánů, jenže generál se samozřejmě s těmi, kdo mají půdu a peníze, musí spojit. Uvidíte, že až ti ubožáci, co na sebe dávali střílet v Calatafimi, pochopí, že se nic nezměnilo, začnou střílet do dobrovolníků, a zrovna těmi puškami, které ukradli padlým.“

Když jsem odložil sutanu a chodil po městě v červené košili, dal jsem se jednou na schodišti kostela do řeči s jedním mnichem, jistým otcem Carmelem. Říká, že je mu dvacet sedm, ale vypadá na čtyřicet. Svěřil se mi, že by se k nám rád přidal, ale něco mu v tom brání. Ptám se ho, co to je, neboť u Calatafimi byli i fráteři.

„Šel bych s vámi,“ povídá, „kdybych věděl, že vykonáte něco opravdu velikého. Ale všechno, co mi dokážete říct, je, že chcete sjednotit Itálii a udělat z ní jeden národ. Jenže pokud národ, ať už sjednocený, nebo rozdělený, trpí, tak holt trpí; a opravdu nevím, jestli dokážete zařídit, aby netrpěl.“

„Ale lidé budou mít svobodu a školy,“ řekl jsem.

„Svoboda není chleba, a škola tím míň. Tyhle věci budou stačit tak vám, Piemonťanům, ale nám ne.“

„A co byste tedy potřebovali?“

„Ne válku proti Bourbonům, ale válku chudáků proti těm, kdo je nechávají hladovět. A ti nejsou jen u dvora, ti jsou všude.“

„Takže i proti vám fráterníkům, co máte všude kláštery a pozemky?“

„I proti nám; ba proti nám před všemi ostatními! Ovšem s křížem a evangeliem v ruce. Pak bych se přidal. Takhle to nestačí.“

Soudě podle toho, co jsem na univerzitě pochopil ze slavného manifestu komunistů, tento mnich je jeden z nich. Opravdu téhle Sicílii moc nerozumím.

* * *

Možná s sebou vleču tuhle obsesi od časů svého dědečka, ale bezděčně jsem si musel položit otázku, jestli v tom spiknutí na Garibaldiho podporu hrají nějakou roli také Židé. Zpravidla jsou u všeho. Znovu jsem se obrátil na Musumeciho.

„Ale jakpak by ne,“ řekl mi. „Především: jestliže ne všichni zednáři jsou Židé, všichni Židé jsou zednáři. A pokud jde o garibaldiovce? Pro legraci jsem si bedlivě prošel seznam dobrovolníků od Marsaly, zveřejněný ‚k poctě statečným‘. A našel jsem tam jména jako Eugenio Rava, Giuseppe Uziel, Isacco D’Ancona, Samuele Marchesi, Abramo Isacco Alpron, Moise Maldacea. Byl tam taky nějaký Colombo Donato, ovšem z otce Abrama. Řekněte sám, jestli člověk s takovým jménem je dobrý křesťan.“

* * *

(16. července.)

Zašel jsem za kapitánem Nievem, doporučující dopis v ruce. Je to floutek s pěstěným knírkem a muškou pod dolním rtem. Rád se předvádí jako snílek. Je to póza, neboť když jsme spolu mluvili, vešel jeden dobrovolník a tvrdil, že má vyzvednout nějaké deky, ale on mu jako puntičkářský účetní připomněl, že jeho rota jich už před týdnem nafasovala deset. „Copak ty deky žerete?“ zeptal se ho. A zařval: „Jestli chceš schlamstnout další, budeš je trávit v base.“ Dobrovolník zasalutoval a zmizel.

„Tady vidíte, jakou práci tu musím dělat. Asi vám řekli, že jsem literát. Ale ve skutečnosti musím vyplácet žold a shánět uniformy. Zrovna teď musím objednat dvacet tisíc nových uniforem, protože každým dnem přicházejí z Janova, La Spezie a Livorna noví dobrovolníci. A pak mám co dělat se suplikami, hrabata a vévodkyně chtějí dvě stě dukátů renty měsíčně a myslí si, že Garibaldi je archanděl Páně. Tady všichni čekají, že věci přijdou shůry, ne jako u nás, kde ten, kdo je chce, si prostě vyhrne rukávy. Svěřili mi pokladnu, možná proto, že mám doktorát obojího práva z Padovy, anebo jen proto, že se ví, že nekradu, a nekrást je na tomhle ostrově náramná ctnost, tady knížete od taškáře nerozeznáte.“

Zjevně si hraje na roztržitého básníka. Když jsem se ho zeptal, jestli už je plukovník, odpověděl mi, že neví. „Víte,“ řekl, „je tu trochu zmatek. Bixio se snaží zavést vojenskou disciplínu piemontského typu, jako bychom byli v Pinerolu, ale my jsme neukázněná banda. Ovšem až budete psát články pro Turín, o téhle bídě pomlčte. Spíše zkuste popsat opravdové vzrušení, entuziasmus, který tu všem koluje v žilách. Lidé tu nasazují život za něco, več věří. To ostatní berte jako dobrodružství v koloniích. Palermo je zábavné, mají tu rádi drby jako v Benátkách. Obdivují nás a vidí v nás hrdiny, dvě pídě červené košile a sedmdesát centimetrů šavle stačí, abychom byli žádoucí v očích mnoha krásných paní, jejichž ctnost je jen zdání. Každý večer máme lóži v divadle a místní sorbety jsou znamenité.“

„Říkáte, že musíte čelit mnoha výdajům. Ale jak můžete vystačit s tou almužnou, s kterou jste vypluli z Janova? Používáte peněz, které jste zabavili v Marsale?“

„To byly jen drobné. Ale jak jsme dorazili do Palerma, generál poslal Crispiho, aby vybral peníze z Banky Obojí Sicílie.“

„Slyšel jsem o tom, hovoří se o pěti milionech dukátů…“

V tom okamžiku se z básníka znovu stala generálova pravá ruka. Zahleděl se k nebi: „No to víte, lidé toho namluví. Musíte samozřejmě započítat dary vlastenců z celé Itálie a mohu říci z celé Evropy – tohle napište do svého turínského listu, ať se dovtípí i ti, kdo ještě tápou. Zkrátka, nejobtížnější je mít v pořádku účetní knihy, protože až tohle bude oficiálně Italské království, budu muset všechno řádně vykázat Jeho Veličenstvu, do posledního halíře, tolik na vrub, tolik k dobru.“

Říkal jsem si: jak se vylžeš z milionů od anglických zednářů? Anebo jste všichni domluveni, ty, Garibaldi i Cavour, peníze přišly, ale nesmí se o nich mluvit? Anebo je to ještě jinak: peníze přišly, ale tys o nich nevěděl a dosud o nich nevíš, jsi jen bílý kůň, naivní čestný muž, kterého oni (ale kdo?) používají jako zástěrku, a jsi nadále přesvědčen, že bitvy se vyhrávají jen z milosti Boží? Zatím jsem do toho člověka neviděl. To jediné, co jsem v jeho slovech pokládal za upřímné, byla palčivá lítost nad tím, že dobrovolníci v těchto dnech postupují k východnímu pobřeží, jedním vítězstvím za druhým si razí cestu k překonání úžiny a ke vstupu do Kalábrie a pak do Neapole, zatímco on byl odvelen do Palerma, aby se v týlu staral o hospodářské záležitosti a třásl se netrpělivostí. Někteří lidé už jsou takoví: místo aby si blahopřáli k šťastné sudbě, která jim nabízí výtečné sorbety a krásné dámy, dychtí po dalších kulkách, jež by jim provrtaly plášť.

Slyšel jsem tvrdit, že na Zemi žije přes miliardu osob. Nevím, jak je spočítali, ale stačí bloumat Palermem, aby člověk pochopil, že je nás příliš a že už si navzájem šlapeme na paty. A většina z nás smrdí. Už teď je málo jídla a bůhví co se stane, až se náš počet ještě znásobí. A tak je nezbytné pustit lidu žilou. Jistě, jsou tu morové rány, sebevraždy, hrdelní tresty, jsou tu ti, kdo se neustále vyzývají na souboj nebo jimž se líbí cválat střemhlav lesy a prériemi. Slyšel jsem taky o anglických džentlmenech, kteří chodí plavat do moře a samozřejmě se nakonec utopí… Ale to všechno nestačí. Nejvýkonnějším a nejpřirozenějším nástrojem brzdění přírůstku lidských bytostí, jaký si jen můžeme přát, jsou války. Cožpak se kdysi, když člověk vyrážel do války, neříkávalo, že Bůh tomu chce? Ale je třeba najít lidi, kteří mají chuť bojovat. Kdyby se všichni zašili, nikdo by ve válkách neumřel. Pak by nestálo za to se do nich pouštět. A tudíž jsou nepostradatelní mužové jako Nievo, Abba nebo Bandi, kteří jen hoří, aby se vrhli do kartáčové palby. Aby lidé jako já mohli žít trochu méně sužováni myšlenkou, že jim lidstvo dýchá na krk.

Zkrátka, i když se mi krasoduchové nelíbí, máme jich zapotřebí.

* * *

Navštívil jsem se svým pověřovacím dopisem La Farinu.

„Jestliže ode mne očekáváte nějakou dobrou zprávu, kterou byste mohl předat do Turína,“ řekl mi, „vyžeňte si to z hlavy. Tady nikdo nevládne. Garibaldi a Bixio si myslí, že poroučejí Janovanům, jako jsou oni sami, a ne Sicilanům, jako jsem já. Vážně chtěli naverbovat třicet tisíc mužů v zemi, kde je branná povinnost neznámý pojem. Na mnoha místech došlo ke skutečným vzpourám. Vydá se dekret, že z městských rad jsou vyloučeni bývali královští úředníci, a tedy všichni, kdo umějí číst a psát. Onehdy pár antiklerikálů navrhlo, aby se spálila veřejná knihovna, protože ji založili jezuiti. Guvernérem Palerma byl jmenován mladíček z Marcilepre, kterého nikdo nezná. Ve vnitrozemí dochází k zločinům všeho druhu a často jsou vrahy právě ti, kdo by měli zajišťovat pořádek, protože do oddílů byli začleněni i skuteční a nefalšovaní zbojníci. Garibaldi je poctivec, ale nevidí si na špičku nosu: z jednoho jediného stáda koní zrekvírovaného v palermské provincii jich zmizelo dvě stě! Vydá se pokyn, že každý, kdo o to požádá, může sestavit pluk, a tak existují pluky, které mají vojenskou kutálku a kompletní důstojnický sbor, a nanejvýš čtyřicet nebo padesát vojáků! Stejný úřad se přidělí třem či čtyřem osobám! Celá Sicílie je ponechána bez civilních, trestních i obchodních tribunálů, protože hromadně propustili všechny soudce, a místo toho se vytvářejí vojenské komise, které soudí všechno a všechny jako za časů Hunů! Crispi a jeho banda tvrdí, že Garibaldi nechce občanské soudy, protože soudci a advokáti jsou šejdíři; že nechce parlament, protože poslanci jsou lidé pera, a ne meče; že nechce žádný sbor veřejné bezpečnosti, protože občané se mají všichni ozbrojit a ochránit se sami. Nevím, jestli je to pravda, dnes už mě za generálem ani nepustí.“

7. července jsem se dozvěděl, že La Farinu zatkli a poslali zpátky do Turína. Na Garibaldiho rozkaz a samozřejmě z Crispiho podnětu. Cavour už tu nemá informátora. Všechno tedy závisí na mé zprávě.

Už je zbytečné, abych se kvůli drbům převlékal za kuráta: klevetí se v každém hostinci a občas jsou to sami dobrovolníci, kdo si stěžují na všeobecný zmatek. Slyším, že ze Sicilanů, kteří se přidali ke garibaldiovcům po jejich vstupu do Palerma, jich už půl stovky odešlo a někteří s sebou vzali i zbraně. „Jsou to venkované, vzplanou jak sláma, ale rychle se unaví,“ omlouvá je Abba. Válečná rada je odsoudila k smrti, ale pak je nechala jít po svých, hlavně co nejdál. Snažím se pochopit, co tihle lidé doopravdy cítí. Všechno to vzrušení, jež zaplavilo celou Sicílii, pochází z toho, že toto byla země Bohem opuštěná, spalovaná sluncem, bez vody, nepočítáme-li tu mořskou, a s trochou ostnatého ovoce. Do téhle země, kde se celá staletí nic nepřihodilo, přišel Garibaldi se svým Tisícem. Není to tak, že by zdejší lidé vzali jeho věc za svou, ani že by ještě drželi s králem, jejž Garibaldi právě sesazuje z trůnu. Jsou prostě opilí skutečností, že se událo něco jiného než obvykle. A každý si tu jinakost vykládá po svém. Možná že je tenhle velký vichr novosti pouhé scirocco, které je znovu všechny ukolébá do spánku.

* * *

(30. července.)

Nievo, se kterým jsem se mezitím sblížil, mi svěřuje, že Garibaldi obdržel od Viktora Emanuela oficiální dopis, v němž je žádán, aby nepřekračoval úžinu. Avšak tento příkaz doprovází králův důvěrný list, kde se říká zhruba toto: prve jsem vám psal jako král, nyní vám radím, abyste odpověděl, že byste rád následoval můj pokyn, avšak vaše povinnosti vůči Itálii vám nedovolují zavázat se, že nepřispějete Neapolcům, pokud vás vyzvou, abyste je osvobodil. Králova dvojí hra, ale proti komu? Proti Cavourovi? Nebo proti samotnému Garibaldimu, jemuž nejdříve přikáže nevstoupit na pevninu, pak mu dodá odvahy, aby tak učinil, a když tak generál učiní, vtrhne do Neapolska se svými oddíly, aby ho potrestal?

„Generál je příliš naivní a nakonec se chytí do nějaké léčky,“ říká Nievo. „Chtěl bych mu být nablízku, ale povinnost mi ukládá setrvat zde.“

Zjistil jsem, že tento člověk, bezesporu vzdělaný, je rovněž bezvýhradným zbožňovatelem Garibaldiho. Ve slabé chvíli mi ukázal svazeček, který mu nedávno přišel: Garibaldiovské lásky. Vytiskli ho na severu, aniž měl možnost provést korekturu.

„Doufám, že ten, kdo mě bude číst, si řekne, že jako hrdina mám právo být tak trochu zvíře. Udělali všechno, aby o tom podali důkaz: nechali tam hanebnou řadu tiskových chyb.“

Přečetl jsem si jednu z těch říkanek. Byla věnována právě Garibaldimu a přesvědčila mě, že trochu zvířete v Nievovi doopravdy být musí:

Cosi se v oku tají,

co v mysli jasně září,

že lidé poklekají

před jeho vlídnou tváří.

Leč jindy, usměvavý,

promlouvá v lidském shluku

a dívkám, jež ho zdraví,

podává chrabrou ruku.

Všichni se tu zbláznili do toho prcka s nohama do O.

* * *

(12. srpna.)

Jdu za Nievem, aby mi potvrdil, co se šeptá: že se garibaldiovci už vylodili na kalábrijském pobřeží. Nacházím ho však v prašpatné náladě, má téměř slzy na krajíčku. Doslechl se, že v Turíně kolují divné řeči o jeho účetnictví.

„Ale já to tu mám všechno černé na bílém,“ a bouchá do svých účetních knih, vázaných v červeném plátně. „Tolik dal, tolik má dáti. A jestli někdo kradl, z mých účtů to vyjde najevo. Až to předám příslušné osobě, budou padat hlavy. Ale ne ta moje.“

* * *

(26. srpna.)

Nejsem žádný stratég, ale přesto se mi zdá, že ze zpráv, které dostávám, vyrozumívám, co se děje. Ať už je to dílo zednářského zlata, nebo jde o příklon k savojským zájmům, někteří neapolští ministři kují pikle proti králi Františkovi. V Neapoli má vypuknout povstání, povstalci mají požádat o pomoc piemontskou vládu a Viktor Emanuel pak vytáhne na jih. Garibaldi, zdá se, nic nepostřehl. Anebo postřehl všechno a přidává do kroku. Chce být v Neapoli dříve než Viktor Emanuel.

* * *

Nalézám Nieva, jak běsní a mává nějakým dopisem: „Váš přítel Dumas,“ křičí, „si hraje na Kroisa a pak ho napadne, že Kroisus jsem já! Podívejte se, co mi píše! A ještě má tu drzost tvrdit, že to dělá i jménem generála! Švýcarští a bavorští vojáci, kteří stojí v bourbonském žoldu před Neapolí, čují porážku a nabízejí, že za čtyři dukáty na hlavu dezertují. Jelikož je jich pět tisíc, dělá to dvacet tisíc dukátů, to jest devadesát tisíc franků. Dumas, který si hrál na svého Monte-Crista, je ale nemá, a velkopansky dává k dispozici ubohých tisíc franků. Tři tisíce prý vyberou mezi sebou neapolští vlastenci. A ptá se, jestli bych zbytek náhodou nemohl zatáhnout já. Ale kde podle něho ty prachy vezmu?“

Pozve mě na skleničku. „Víte, Simonini, teď jsou všichni celí bez sebe z vylodění na pevnině, a nikdo si nevšiml tragédie, která hanebně zatíží dějiny naší výpravy. Stalo se to v Bronte, poblíž Catanie. Deset tisíc obyvatel, většinou rolníci a pastýři, dosud podléhající režimu, který připomíná středověký feudalismus. Celé území bylo darováno lordu Nelsonovi s titulem vévody z Bronte, ale jinak vždycky bylo v područí několika zazobanců, ‚šlechticů‘, jak jim tam říkají. Lidé byli vykořisťováni a zacházelo se s nimi jako se zvířaty, zakazovali jim chodit do panských lesů a sbírat byliny k obživě a za vstup na pole museli platit mýto. Když přijde Garibaldi, ti lidé si myslí, že nadešel okamžik spravedlnosti a že se pozemky vrátí do jejich rukou, vytvářejí takzvané liberální výbory a jejich hlavní mluvčí je nějaký advokát Lombardo. Ale Bronte je anglický majetek, Angličani pomohli Garibaldimu v Marsale, a na čí straně má tedy stát? V tom okamžiku ti lidé přestanou poslouchat i advokáta Lombarda a ostatní liberály a už ničemu nerozumějí. Vzkypí lidový hněv, dojde ke krveprolití, pobijí šlechtice. Samozřejmě udělali chybu a taky je známo, že mezi vzbouřence se vetřeli nejhorší kriminálníci, s chaosem, co zaplavil ostrov, se dostala na svobodu pakáž, která měla zůstat za mřížemi… Ale k tomu všemu došlo, protože jsme přišli my. Na nátlak Angličanů Garibaldi pošle do Bronte Bixia, a to není člověk, který by jednal v rukavičkách: nařídil stav obležení, zahájil proti obyvatelstvu tvrdou represi, dopřál sluchu udáním šlechticů, za vůdce revolty označil advokáta Lombarda, což nebyla pravda, ale co na tom záleží, musel se dát odstrašující příklad, takže Lombarda zastřelili se dvěma dalšími, z nichž jeden byl dementní ubožák, který ještě před masakrem chodil ulicemi a nadával šlechticům, aniž někomu naháněl strach. Když nechám stranou, že je mi smutno ze vší té krutosti, věc se mě týká osobně. Rozumíte, Simonini? Z jedné strany do Turína přicházejí zprávy o těchto událostech, a my podle nich vypadáme, jako bychom se spřáhli s bývalými vlastníky, z druhé strany se šíří šeptanda, o které jsem už mluvil, o tom, jak špatně tu hospodaříme. Stačí málo, aby si spočítali, že dvě a dvě jsou čtyři: vlastníci nás platí, abychom stříleli ubožáky, a my si tu ty peníze prostě užíváme. A vidíte sám, že ve skutečnosti se tu umírá, a grátis. Pak člověk nemá být naštvaný.“

* * *

(8. září.)

Garibaldi vstoupil do Neapole a nenarazil na žádný odpor. Přirozeně se cítí být na koni; Nievo mi prozradil, že požádal Viktora Emanuela, aby zapudil Cavoura. V Turíně teď budou potřebovat moji zprávu, a chápu, že musí být co možná protigaribaldiovská. Budu muset vylíčit v temných barvách zednářské zlato, vykreslit Garibaldiho jako člověka, který jedná nepředloženě, položit velký důraz na události v Bronte, mluvit o dalších zločinech, o loupežích, úplatkářství, korupci a všeobecném plýtvání. Zvláště se musím věnovat chování dobrovolníků, jak mi o tom vyprávěl Musumeci: hodují v klášterech, připravují dívky o panenství (možná i jeptišky, přitlačit na pilu nemůže škodit).

Dále: vyrobit nějaký rozkaz k zabavování soukromého majetku. Napsat dopis od anonymního informátora, který hovoří o opětovných kontaktech Garibaldiho a Mazziniho zprostředkovaných Crispim a o jejich plánech na vyhlášení republiky – i v Piemontu. Zkrátka: podat dobrou a energickou zprávu, která Garibaldiho zažene do kouta. Musumeci mi ostatně přihrál ještě jeden krásný argument: garibaldiovci jsou banda cizích žoldáků. Mezi těmi tisíci muži jsou francouzští, američtí, angličtí, maďarští, a dokonce afričtí dobrodruzi, chátra ze všech možných národů, mnozí provozovali se samotným Garibaldim pirátství v Americe. Stačí jen jména těch jeho velitelů, Turr, Eber, Tuccori, Telochi, Maghiarodi, Czudaffi, Frigyessi (Musumeci tahle jména zrovna vyplivuje, a já sám jsem je kromě Turra a Ebera nikdy neslyšel vyslovit). Pak jsou tu ještě Poláci, Turci, Bavoři a jeden Němec, ten se jmenuje Wolff a velí německým a švýcarským dezertérům, kteří předtím bojovali v bourbonských službách. A anglická vláda údajně poskytla Garibaldimu alžírské a indické pluky. Jacípak jsou tohle italští vlastenci! Z toho tisíce je Italů jen polovina. Musumeci přehání, neboť já okolo slyším jen benátský, lombardský, emiliánský nebo toskánský dialekt a Indy jsem nikdy neviděl, ale když ve své zprávě zdůrazním tuhle směsici ras, určitě nic nepokazím.

Přirozeně jsem tam vrazil i pár narážek na Židy, spojených dvojím poutem se zednáři.

Myslím, že zpráva musí dorazit do Turína co nejdříve a že nesmí padnout do indiskrétních rukou. Našel jsem si piemontskou válečnou loď, která se spěšně vrací do Sardinského království, a nedá mi moc práce vyrobit oficiální dokument přikazující kapitánovi, aby mě dopravil až do Janova. Můj sicilský pobyt tady končí, a je mi trochu líto, že neuvidím, co se bude dít v Neapoli a za Neapolí, ale nebyl jsem tu kvůli zábavě, ani proto, abych napsal epickou poému. V podstatě si z celé téhle cesty rád vzpomínám jen na pisci d’ovu a babbaluci a picchipacchi, což je jistý způsob přípravy hlemýžďů, a pak na kremrole, ach tyhle cannoli… Nievo mi taky slíbil, že mě pozve na mečouna a‘ sammurigghu, ale už jsem to nestihl, zbyla mi jen vůně toho názvu.

8

ERCOLE

Z deníkových záznamů

z 30. a 31. března a 1. dubna 1897

Vypravěči je poněkud nepříjemné, že musí zaznamenávat tento střídavý zpěv Simoniniho a jeho dotěrného abbého, ale jak se zdá, právě 30. března Simonini částečně rekonstruuje poslední události na Sicílii. Jeho text se komplikuje mnoha přeškrtnutými řádky, jiné jsou zrušeny energickým X, přesto však zůstávají čitelné – a je to znepokojivá četba. 31. března do deníku vstupuje abbé Dalla Piccola, jako by chtěl odblokovat hermeticky uzavřené dveře Simoniniho paměti odhalením toho, nač ten si zoufale odmítá vzpomenout. A 1. dubna znovu kontruje rozlícený Simonini – po neklidné noci, kdy, jak si vzpomíná, se mu chtělo zvracet –, jako by chtěl opravit to, co pokládá za abbého přehánění a moralistické horlení. Vypravěč, který neví, komu z těch dvou dát nakonec za pravdu, si dovoluje vyprávět tyto události tak, jak je lze podle jeho soudu nejlépe uspořádat – a přejímá samozřejmě za tuto rekonstrukci plnou odpovědnost.

Jakmile Simonini dorazil do Turína, doručil svou zprávu cavalieru Biankovi. Nazítří pak obdržel vzkaz, který ho vyzýval, aby se večer odebral na místo, kam ho už jednou kočár odvezl a kde ho znovu očekávali Bianco, Riccardi a Negri di Saint Front.

„Pane advokáte Simonini,“ ujal se slova Bianco, „nevím, zda mne důvěrnost, jež nás nyní váže, opravňuje k tomu, abych se vyjádřil bez obalu, musím ovšem říci, že jste hlupák.“

„Cavaliere, jak si dovolujete…?“

„Zajisté že si dovoluje,“ skočil mu do řeči Riccardi, „a mluví i za nás. Za sebe bych dodal: nebezpečný hlupák, a to do té míry, že se ptám, je-li rozumné nechat vás s těmi nápady, jež se vám zrodily v hlavě, ještě běhat po Turínu.“

„Promiňte, mohl jsem v něčem pochybit, ale nechápu…“

„Pochybil jste, opravdu jste pochybil, a ve všem. Uvědomujete si vůbec, že za pár dní (a teď už to ví každá tetka) vstoupí generál Cialdini s našimi oddíly na území Církevního státu? Je pravděpodobné, že do měsíce bude naše vojsko stát před branami Neapole. V té chvíli už bude vyvolán lidový plebiscit, na jehož základě bude království Obojí Sicílie se svými územími oficiálně připojeno k Italskému království. Garibaldi jako džentlmen a realista nesporně dokáže prosadit svou vůli proti té horké hlavě Mazzinimu a bon gré mal gré (Volky nevolky.) přijme novou situaci, odevzdá dobyté země do králových rukou a vyjde z toho se zářivou aureolou vlastence. Pak bude muset rozpustit garibaldiovské vojsko. Už teď čítá téměř šedesát tisíc mužů a nebylo by dobré, aby dělali, co se jim zachce. Některé dobrovolníky začleníme do savojské armády a jiné pošleme s odstupným domů. Jsou to všichni správní chlapci a opravdoví hrdinové. A podle vás bychom měli dát tu vaši nešťastnou zprávu napospas tisku a veřejnému mínění a prohlásit, že tihle garibaldiovci, ze kterých jsou teď naši vojáci a důstojníci, byli banda syčáků – a většinou cizáků –, co vyplenili Sicílii? Že Garibaldi není hrdina té nejčistší ražby, jemuž je celá Itálie zavázána vděkem, ale dobrodruh, jenž zvítězil nad fiktivním nepřítelem tím, že si ho koupil? A že do poslední chvíle kul pikle s Mazzinim, aby udělal z Itálie republiku? Že Nino Bixio po celém ostrově střílel liberály a pobíjel pastýře a rolníky? Vy jste se snad zbláznil!“

„Ale pánové, vy jste mě přece pověřili…“

„Nepověřili jsme vás, abyste hanobil Garibaldiho a statečné Italy, kteří bojovali pod jeho vedením, nýbrž abyste našel dokumenty, které by dokázaly, že hrdinova republikánská entourage (Okolí) špatně spravuje zabraná území, a zdůvodnily tak nezbytnost piemontské intervence.“

„Ale vy přece víte, že La Farina…“

„La Farina psal soukromé dopisy Cavourovi, a ten s nimi samozřejmě nechodil na trh. A pak: La Farina je La Farina, má v zubech Crispiho. Ostatně, co má znamenat to blouznění o zlatě anglických zednářů?“

„Všichni o tom mluví.“

„Všichni? My ne. A pak, co jsou zač, tihle zednáři? Jste snad vy zednář?“

„Já ne, ale…“

„Tak nestrkejte nos do věcí, které se vás netýkají. Ať se zednáři povaří ve vlastní šťávě.“

Simonini zjevně nepochopil, že v savojské vládě byli zednáři všichni (snad s výjimkou Cavoura), a přitom jako někdo, kdo měl už od mládí kolem sebe samé jezuity, to vědět mohl. Riccardi se mezitím pustil do Židů a zeptal se ho, jaká duševní úchylka ho přiměla k tomu, aby jimi vyšperkoval svou zprávu.

Simonini zakoktal: „Židé jsou všude, snad si nemyslíte…“

„Nezáleží na tom, co si myslíme nebo nemyslíme,“ přerušil ho Saint Front, „jde o to, že ve sjednocené Itálii budeme z jedné strany potřebovat rovněž podporu židovských obcí, a z druhé strany nemá smysl připomínat dobrým italským katolíkům, že mezi čistokrevnými garibaldiovskými hrdiny byli taky Židé. Zkrátka, nadělal jste tolik gaffes, (Přehmaty.) že by to stačilo, abychom vás na pár desetiletí poslali nadýchat se čerstvého vzduchu do některé z našich útulných alpských pevností. Ale bohužel vás ještě potřebujeme. Jak se zdá, tam dole zůstává ten váš kapitán Nievo – nebo snad plukovník, čert ví, co to má za hodnost – a má u sebe všechny své účetní knihy. In primis nevíme, jestli je vedl opravdu korektně, a in secundis, jestli je politicky užitečné pustit je na veřejnost. Tvrdíte, že Nievo chce ty účetní knihy předat nám. To by bylo v pořádku, ale předtím, než se k nám dostanou, mohl by je ukázat ještě někomu jinému, a to by bylo špatné. Proto se vrátíte na Sicílii, opět jako dopisovatel poslance Boggia, abyste podával zprávy o nových podivuhodných událostech, přilepíte se na Nieva jako pijavice a postaráte se, aby ty účetní knihy zmizely, aby se vypařily a nikdo už o nich nikdy neslyšel. Jak to zařídíte, je vaše věc, můžete použít všechny prostředky, samozřejmě v zákonném rámci, jiný mandát od nás ani nemůžete čekat. Cavalier Bianco se spojí se Sicilskou bankou, aby se vám dostalo nezbytného finančního zajištění.“

Na tomto místě se i Dalla Piccolova odhalení stávají značně děravými a fragmentárními, jako by si i on jen stěží vzpomínal na to, co se jeho protějšek snažil zapomenout.

Nicméně jak se zdá, Simonini se vrátil na Sicílii koncem září a zdržel se tu až do března následujícího roku. Neúspěšně se po celou tu dobu pokoušel zmocnit se Nievových účetních knih. Každých čtrnáct dní přitom dostával depeši od cavaliera Bianka, který se ho rozhořčeně dotazoval, jak v té věci pokročil.

Svízel tkvěla v tom, že Nievo se nyní těm zatraceným účtům věnoval duší i tělem, stále více podněcován zlovolnými řečmi, stále zběsileji prohlížeje, zkoumaje, prověřuje tisíce stvrzenek, aby si byl zcela jist tím, co zanáší do knih. Byl nyní vybaven velkými pravomocemi, neboť i Garibaldi se začal starat, aby se nešířily zlovolné pověsti a nepropukaly skandály, a dal mu proto k dispozici kancelář se čtyřmi spolupracovníky a dvěma strážemi jak u vchodu, tak na schodišti, takže například proniknout za noci do těch míst a hledat účetní knihy bylo zcela nemyslitelné.

Navíc Nievo dal na srozuměnou, že má podezření, že by se někomu jeho účetnictví nemuselo líbit, a že se tudíž obává, aby účetní knihy nebyly zfalšovány či ukradeny, a udělal vše pro to, aby je před světem ukryl. Takže Simoninimu nezbylo nic jiného než upevnit své přátelství s básníkem. Přešel nyní ke kamarádskému tykání, v naději, že se alespoň dozví, co s tou zatracenou dokumentací hodlá provést.

V onom podzimním Palermu, dosud zemdleném žárem, jejž mořské vánky nedokázaly zmírnit, strávili společně mnoho večerů, zpravidla nad anýzovým střikem, vyčkávajíce, až se likér ve vodě zvolna rozpustí jako obláček kouře. Snad proto, že Nievo k Simoninimu pocítil sympatie, snad proto, že se pokládal za vězně tohoto města a pociťoval potřebu vylít si někomu srdce, opouštěl postupně svou vojáckou ostražitost a začínal se svěřovat. Hovořil o své lásce, již zanechal v Miláně, o nemožné lásce, neboť byla nejenom ženou jeho bratrance, ale i ženou jeho nejlepšího přítele. Ale nebylo mu pomoci, i ostatní lásky ho vždycky vrhaly do hypochondrie.

„Jsem už takový, je to mé prokletí. Vždycky budu snivec, člověk temný, zachmuřený a popudlivý. Je mi teď třicet a vždycky jsem se bil v nějaké válce, abych zapomněl na svět, který nemám rád. Proto mi také doma zůstal ležet v rukopise velký román. Rád bych ho viděl vytištěný, ale nemohu se o to postarat, protože musím dát dohromady tyhle špinavé účty. Kdybych tak byl ctižádostivý, kdybych žíznil po rozkoších… Kdybych byl alespoň zlý… Třeba jako Bixio. Ne. Zůstávám chlapcem, žiju ze dne na den, miluju pohyb pro pohyb, vzduch, protože mohu dýchat. Umřu, abych umřel… A bude po všem.“

Simonini se ho nepokoušel utěšit. Pokládal ho za nevyléčitelného.

Počátkem října se odehrála bitva u Volturna, kde Garibaldi zastavil poslední ofenzivu bourbonské armády. Avšak v týchž dnech generál Cialdini porazil papežské vojsko u Castelfidardo a napadl Abruzzy a Molise, což už bylo bourbonské království. Nievo se v Palermu třásl netrpělivostí. Dozvěděl se, že mezi jeho žalobci v Piemontu jsou lafarinovci – to bylo znamení, že La Farina nyní dští jed na všechno, co zavánělo červenou košilí.

„Člověk má chuť se vším praštit,“ říkal zoufalý Nievo, „ale právě teď nelze odejít od kormidla.“

Šestadvacátého října došlo na velkou událost. Garibaldi se v Teanu setkal s Viktorem Emanuelem. Prakticky mu odevzdal jižní Itálii. „Za to by ho měl jmenovat alespoň senátorem Italského království,“ říkal Nievo. Na začátku listopadu nicméně Garibaldi sešikoval v Casertě čtrnáct tisíc mužů a tři sta koní a čekal na krále, aby provedl přehlídku, po králi však nebylo ani vidu, ani slechu.

Sedmého listopadu král triumfálně vstoupil do Neapole a Garibaldi, novodobý Cincinnatus, se stáhl na ostrov Caprera. „Jaký je to člověk!“ říkal Nievo a plakal, jak už se to básníkům stává (Simoniniho to hrozně štvalo).

Několik dnů nato byla garibaldiovská armáda rozpuštěna, dvacet tisíc dobrovolníků bylo začleněno do savojského vojska, ale spolu s nimi do něho vstoupily i tři tisíce bourbonských důstojníků.

„Je to správné,“ říkal Nievo, „jsou to taky Italové, ale je to smutný konec téhle naší epopeje. Já tam nevstoupím, vezmu si půlroční žold a sbohem! Doufám, že za šest měsíců budu s tímhle úkolem hotov.“

Musela to být sisyfovská práce, protože koncem listopadu stěží dokončil účetnictví do konce července. Podle hrubého odhadu potřeboval ještě tři měsíce a možná víc.

Když v prosinci Viktor Emanuel přijel do Palerma, Nievo řekl Simoninimu: „Jsem poslední červenokošiláč tady dole a všichni se na mě dívají jako na divocha. A musím odpovídat na pomluvy těch La Farinových hovad. Dobrotivý Bože, kdybych věděl, že to takhle skončí, místo abych se v Janově nalodil na tyhle galeje, skočil bych do vody a bylo by mi líp.“

Dostat se k těm prokletým účetním knihám se až do té chvíle Simoninimu nepodařilo. A v půli prosince mu Nievo náhle oznámil, že se nakrátko vrací do Milána. Nechá knihy v Palermu? Nebo si je vezme s sebou? To se Simonini nedozvěděl.

Nievo byl nepřítomen téměř dva měsíce a Simonini využil to smutné období (nejsem sentimentální, říkal si, ale co jsou vánoce v pustině pokryté opunciemi a bez jediné vločky sněhu?) k návštěvě palermského okolí. Koupil si mulu, navlékl si sutanu otce Bergamaschiho a putoval od vesnice k vesnici, sbíraje drby mezi faráři a vesničany, hlavně však prováděje průzkum tajností sicilské kuchyně.

V osamělých hostincích za hradbami nacházel drsné lahůdky, jež stály málo, ale chutnaly skvěle, jako například acqua cotta: stačilo dát do polévkové mísy krajíčky chleba potřené spoustou oleje a okořeněné čerstvě namletým pepřem, dát vařit do tři čtvrtě litru slané vody nakrájenou cibuli, plátky rajčat a saturejku a za dvacet minut to všechno nalít na chleba, nechat to pár minut odstát a šupito presto – servírovat ještě teplé.

U bran Bagherie vyčmuchal tavernu s několika málo stoly v temné chodbě. V tom stínu, který byl příjemný i v zimních měsících, připravoval na pohled (a možná fakticky) náramně ušmudlaný hostinský skvostná jídla z vyvržených vnitřností, jako například nadívané srdce, vepřový sulc, brzlík a dršťky na všechny možné způsoby.

Tam také potkal dvě individua, jež byla navzájem značně rozdílná a jež jeho důvtip teprve o mnoho později dokázal umístit do téhož plánu jednoho obrazu. Ale nepředbíhejme.

První osoba vypadala jako ubohý pomatenec. Hostinský tvrdil, že mu dává najíst a nechává ho tu přespávat z pouhého soucitu. Ve skutečnosti byl s to poskytovat četné a vesměs velmi užitečné služby. Všichni mu říkali Bronte a opravdu nejspíš unikl masakru, k němuž došlo v městečku toho jména. Vzpomínky na revoltu ho neustále přiváděly do varu a po několika sklenicích vína mlátil pěstí do stolu a křičel: „Cappelli guaddativi, l’ura du giudizziu s’avvicina, populu non mancari all’appellu“, což znamená: „Statkáři, dejte si pozor, neboť nadchází hodina soudu, lidé, nepřeslechněte výzvu“. A to byla věta, kterou volal před výbuchem povstání jeho přítel Nunzio Ciraldo Fraiunco, jeden z těch pěti, které pak dal Bixio zastřelit.

Jeho intelektuální život nebyl příliš bohatý, ale jednu myšlenku měl, a byla to fixní idea. Chtěl zabít Nina Bixia.

Pro Simoniniho byl Bronte zvláštní exemplář, dobrý nanejvýš k tomu, aby mu pomáhal přežít nudné zimní večery. Jako zajímavější se mu okamžitě jevil druhý subjekt. Byl to ježatý a zpočátku nedůtklivý chlap, když nicméně slyšel Simoniniho, jak žádá hostinského o recepty na různá jídla, dal se s ním do řeči. Jak se ukázalo, byl stejným ctitelem dobré kuchyně jako on sám. Simonini mu vyprávěl, jak se dělá jehněčí alla piemontese, a on mu na oplátku prozradil všechna tajemství caponaty, delikatesy z lilku, kapar, oliv a celeru, Simonini mu řekl o syrovém mase na albský způsob a on paríroval alchymií mandlového marcipánu.

Tenhle mistr Ninuzzo mluvil jazykem, který byl skoro italštinou, a naznačil, že pobýval i v cizích zemích. Poté co na sebe prozradil, že je zbožným ctitelem rozmanitých madon místních svatyní a že cítí velký respekt k Simoniniho církevní důstojnosti, svěřil se i se svým kuriózním postavením: byl střelmistrem v bourbonském vojsku, ale ne jako voják, nýbrž jako odborník pověřený správou a střežením nepříliš vzdálené prachárny. Garibaldiovci odtud vyhnali bourbonské vojáky a zkonfiskovali prach a munici, ale aby kasemata nepřišla vniveč, ponechali Ninuzza ve službě jako strážného a platila ho vojenská správa. Tam se teď nacházel, nudil se, a zatímco čekal na rozkazy, stravoval se záští k okupantům ze severu, nostalgicky vzpomínal na svého krále a snil o revoltách a povstáních.

„Kdybych chtěl, mohl bych ještě vyhodit do vzduchu půl Palerma,“ řekl šeptem Simoninimu, poté co pochopil, že ani on nedrží s Piemonťany. A k jeho údivu mu vyprávěl, že uzurpátoři si vůbec nevšimli, že pod prachárnou je krypta a v té kryptě jsou ještě soudky se střelným prachem, granáty a další válečná munice. A to vše je třeba uchovat pro blížící se den odvety, neboť na horách se už shromažďují houfy odbojníků, kteří piemontským vetřelcům řádně znepříjemní život.

Když začal mluvit o výbušninách, jeho tvář se postupně rozjasňovala a jeho rozplesklý profil a temné oči skoro zkrásněly. Jednoho dne pak dovedl Simoniniho do svých kasemat, a když se vynořil z krypty, ukázal mu na dlani černé granule.

„Ach, ctihodný otče,“ řekl, „nic není krásnějšího než kvalitní střelný prach. Podívejte se na tu barvu, je břidlicově šedá, a granule se pod prsty nedrolí. Kdybyste měl list papíru, nasypal bych ho na něj a zapálil: hořel by, ale list by zůstal netknutý. Kdysi ho dělávali z pětasedmdesáti dílů sanytru, dvanácti dílů dřevěného uhlí a dvanácti dílů síry, později se přešlo na takzvané anglické dózování, to je patnáct dílů uhlí a deset dílů síry, jenže s tím válku prohrajete, protože vaše granáty nevybuchují. My, co jsme od řemesla (ale bohužel či bohudíky je nás málo), tam dneska dáváme místo sanytru chilský ledek, to je jiné kafe.“

„Je lepší?“

„Je nejlepší. Víte, otče, každý den někdo vynalezne novou výbušninu, ale jedna funguje hůř než druhá. Byl tu jeden královský důstojník (tedy z vojska legitimního krále), a ten mi radil nejnovější vynález, pyroglycerin. Nevěděl, že funguje jen dotekově, a tak je nesnadné ho odpálit, musel bys být na místě a mlátit do toho kladivem, čili vyletěl bys do vzduchu jako první. Dejte na mne, když chcete opravdu vyhodit do vzduchu někoho jiného, není nad starý dobrý prach. Pak je to podívaná pro bohy.“

Mistr Ninuzzo se rozplýval, jako by na světě nebylo nic krásnějšího. V té chvíli ještě Simonini jeho blouznění nepřikládal velkou váhu. Ale později, v lednu, měl změnit názor.

Když tak promýšlel různé způsoby, jak se zmocnit účtů výpravy, řekl si: buď jsou účty tady v Palermu, nebo budou v Palermu znovu, až se Nievo vrátí ze severu. Pak je Nievo bude muset odvézt přes moře do Turína. Je tedy zbytečné být mu ve dne v noci v patách, neboť k tajné pokladně se stejně nedostanu, a pokud se k ní dostanu, tak ji neotevřu. A jestli se k ní náhodou dostanu a otevřu ji, bude to skandál, Nievo ohlásí zmizení účetních knih a z jejich ztráty by mohli být obviněni moji turínští mandanti. Věc by neprošla v tichosti ani tehdy, kdybych překvapil Nieva s knihami v ruce a vrazil mu nůž do zad. Taková mrtvola jako Nievova by vždycky vyvolala rozruch. V Turíně mi řekli, že spisy se musí vypařit. S nimi by se měl ale vypařit také Nievo, a to takovým způsobem, že by se na pozadí jeho zmizení (které by muselo vypadat jako náhodné a přirozené) zmizení účetních knih jevilo jako něco druhořadého. Takže: zapálit či vyhodit do vzduchu intendantův palác? To by bylo příliš nápadné. Zbývá jen jediné řešení, dát zmizet Nievovi, účetním knihám a všemu, co bude mít u sebe, až se bude po moři přesunovat z Palerma do Turína. Při námořní tragédii, kdy jde ke dnu padesát či šedesát osob, nikoho nenapadne, že cílem všeho bylo odstranit čtyři svazky listin.

Byla to zajisté fantaskní a odvážná myšlenka, ale jak vidno, Simonini dozrál, jak věkem, tak důvtipem, a čas hrátek se čtyřmi spolužáky s univerzity byl nenávratně pryč. Viděl válku na vlastní oči, přivykl smrti, naštěstí těch druhých, a měl velký zájem neskončit v oněch pevnostech, o nichž hovořil Negri di Saint Front.

Přirozeně o tomto plánu musel Simonini dlouho přemýšlet, také proto, že neměl nic jiného na práci. Prozatím se radil s mistrem Ninuzzem, jemuž špendýroval vydatné obědy.

„Mistře Ninuzzo, ptáte se mě, co tu dělám, a já vám říkám, že jsem tu z příkazu Svatého otce, abych obnovil království našeho vladaře Obojí Sicílie.“

„Otče, jsem vám k službám, povězte, co mám učinit.“

„Nuže, jednoho dne, jehož datum ještě neznám, vypluje z Palerma na pevninu parník. Tento parník poveze v nedobytné pokladně rozkazy a plány k definitivnímu podkopání autority Svatého otce a ke zhanobení našeho krále. A tento parník se musí potopit, dříve než dorazí do Turína, a nic, ani věci, ani lidé, se nesmí zachránit.“

„Nic snadnějšího, otče. Za tímto účelem se používá nedávný vynález, který údajně sestavují Američané. ‚Uhelné torpédo‘. Je to bomba, která vypadá jako kus uhlí. Schováš ten kus mezi hromady paliva určeného pro loď, a jak se torpédo jednou ocitne v kotli a pořádně se zahřeje, dojde k explozi.“

„To není špatné. Ale ten kus uhlí by musel být vhozen do kotle v pravou chvíli. Loď nesmí vybuchnout ani moc brzy, ani moc pozdě, tedy ani krátce poté, co vyplula, ani krátce před přistáním, protože takhle by si toho všichni všimli. Musí vybuchnout uprostřed cesty, mimo dosah indiskrétních pohledů.“

„Tohle je složitější. Jelikož si nemůžeme koupit topiče, protože ten by byl první obětí, bylo by třeba propočítat přesný okamžik, kdy se má příslušné množství uhlí hodit do kotle. A to by nespočítala ani beneventská čarodějnice…“

„Takže?“

„Takže, drahý otče, jediným řešením, na které je vždycky spolehnutí, je zase soudek prachu s pěkným doutnákem.“

„Ale kdo by byl ochoten zapálit na palubě doutnák, když bude vědět, že se stane jednou z obětí exploze?“

„Nikdo, pokud to ovšem není odborník, a takoví tu ještě – bohudíky nebo bohužel – jsou, i když je nás málo. Odborník dokáže určit délku luntu. Svého času byly lunty stébla slámy vyplněná černým prachem, anebo posířený knot, anebo podehtovaný provaz napuštěný sanytrem. Nikdy jste nevěděl, kolik tam toho dali a kdy to dohoří. Ale zaplaťpánbůh, už třicet let je k dispozici pomalu hořící zápalná šňůra. Nechci se chlubit, ale pár metrů téhle šňůry v kryptě mám.“

„A s tou je to jak?“

„S tou můžete určit, kolik času potřebujete od zážehu po okamžik, kdy plamen doputuje k prachu, a podle toho zvolit délku šňůry. Takže kdyby střelmistr věděl, že až zapálí šňůru, může se na lodi přemístit do bodu, kde ho někdo čeká se spuštěným člunem, a že tedy loď vyletí do povětří teprve ve chvíli, kdy už budou v bezpečné vzdálenosti, všechno by perfektně klaplo, co říkám, bylo by to mistrovské dílo!“

„Mistře Ninuzzo, je tu jedno ale… Dejme tomu, že toho večera bude moře rozbouřené a nikdo nebude moci spustit člun. Podstoupil by střelmistr jako vy takové riziko?“

„Upřímně řečeno, ne, otče.“

Nebylo možné žádat od mistra Ninuzza, aby šel na téměř jistou smrt. Ale od někoho, kdo není tak bystrý, možná ano.

Nievo se vrátil z Milána do Neapole koncem ledna. V Neapoli se zdržel čtrnáct dní, možná sbíral dokumenty i tam. Načež obdržel rozkaz vrátit se do Palerma, vzít všechny své účetní knihy (takže tam zůstaly) a odvézt je do Turína.

Setkání se Simoninim bylo srdečné a bratrské. Nievo se dal strhnout k sentimentálním úvahám o své cestě na sever, o své nemožné lásce, jež při té krátké návštěvě neblaze, anebo snad zázračně ožila… Simonini naslouchal a zdálo se, že mu při přítelově elegickém vyprávění vlhnou oči, ve skutečnosti se však pouze úporně snažil zjistit, jakým způsobem budou účetní knihy přepraveny do Turína.

Nievo nakonec promluvil. Počátkem března odpluje z Palerma do Neapole na lodi Ercole a z Neapole bude pokračovat do Janova. Ercole byl důstojný parník anglické výroby se dvěma bočními kolesy a zhruba patnáctičlennou posádkou. Mohl přepravit několik desítek pasažérů. Měl už za sebou dlouhou historii, ale nebyla to žádná kocábka, pořád poskytoval dobré služby. Simonini se od toho okamžiku snažil shromáždit o něm co nejvíce informací, zjistil si, v jakém hostinci je ubytován kapitán Michele Mancino, a z rozhovorů s námořníky si udělal jistou představu o vnitřní dispozici lodi.

Poté se – znovu v sutaně a s pokorným výrazem ve tváři – vrátil do Bagherie a vzal si Bronteho stranou.

„Bronte,“ řekl mu, „z Palerma vyplouvá loď, která odváží do Neapole Nina Bixia. Nadešel okamžik, kdy se my, poslední obránci trůnu, pomstíme za to, co spáchal ve tvé vesnici. Tobě náleží čest zúčastnit se jeho popravy.“

„Řekněte mi, co mám udělat.“

„Tohle je doutnák. Jak dlouho bude hořet, spočítal někdo, kdo se v tom vyzná lépe než ty či já. Omotej si ho kolem pasu. Náš člověk, kapitán Simonini, Garibaldiho důstojník, ale ve skutečnosti tajný stoupenec našeho krále, dá dopravit na palubu truhlici, na niž se bude vztahovat vojenské tajemství, spolu s doporučením, aby byla v podpalubí neustále střežena člověkem, k němuž chová důvěru – to jest tebou. Truhlice bude samozřejmě plná prachu. Simonini se také nalodí a zajistí, abys v jisté chvíli – až bude na dohled Stromboli – obdržel rozkaz rozmotat, položit a zapálit doutnák. Zároveň dá spustit člun. Délka a síla doutnáku budou dostatečné, abys mohl vystoupit z podpalubí a doběhnout na záď, kde tě Simonini bude očekávat. Budete mít spoustu času na to, abyste se od lodi vzdálili dříve, než vyletí do povětří, a prokletý Bixio s ní. Ale ty toho Simoniniho nesmíš ani spatřit, a kdybys ho náhodou zahlédl, nesmíš se k němu přiblížit. Až dorazíš k lodnímu můstku na voze, který bude kočírovat Ninuzzo, najdeš tam námořníka, který se jmenuje Almalo. Ten tě odvede do podpalubí, a tam klidně počkáš, až ti Almalo přijde říct, že máš udělat to, na čem jsme se dohodli.“

Brontemu zářily oči, ale úplně hloupý nebyl: „A jestli bude moře bouřit?“

„Pokud v podpalubí ucítíš, že loď se trochu kymácí, nedělej si z toho těžkou hlavu, člun je široký a pevný, má stožár a plachtu, a země nebude daleko. A pak, jestli kapitán Simonini usoudí, že vlny jsou příliš vysoké, nebude chtít riskovat život. V tom případě rozkaz nedostaneš a Bixia zabijeme někdy jindy. Ale jestli rozkaz dostaneš, pak proto, že někdo, kdo toho ví o moři víc než ty, usoudil, že na Stromboli se dostanete živi a zdrávi.“

Bronte je nadšený a se vším souhlasí. Dlouhé porady s mistrem Ninuzzem nad pekelným strojem. Ve vhodnou chvíli Simonini, oděný téměř pohřebně, tak jak si lidé představují špiony a tajné agenty, navštívil kapitána Mancina s glejtem plným kolků a pečetí, z něhož vyplývalo, že z rozkazu Jeho Výsosti Viktora Emanuela II. je nutno přepravit do Neapole velkou truhlu obsahující nanejvýš tajný materiál. Truhla bude uložena v podpalubí mezi ostatním zbožím, aby nebyla nápadná. Dnem i nocí ji bude hlídat člověk, který má Simoniniho důvěru. Ujme se ho námořník Almalo, který už dříve plnil pro armádu důvěrné úkoly, a kapitán se o nic dalšího nebude starat. Truhlu převezme v Neapoli důstojník bersaliérů.

Plán byl tedy velmi jednoduchý. Operace nebude nikomu podezřelá, a nejméně Nievovi, který bude mít dost starostí s tím, aby si ohlídal vlastní truhlu s účetními knihami.

Ercole měl vyplout kolem jedné hodiny odpoledne a plavba do Neapole měla trvat patnáct či šestnáct hodin; bylo tudíž vhodné vyhodit loď do povětří, až bude míjet ostrov Stromboli. Jeho sopka vrhala do noci v ustavičné a poklidné erupci ohnivé plameny, takže exploze, byť za ranního šírání, mohla zůstat nepozorována.

Simonini se přirozeně už před časem sešel s Almalem, který se mu zdál z celé tlupy nejprodejnější, koupil si za slušný obnos jeho služby a dal mu základní pokyny: bude na Bronteho čekat na molu a umístní ho s jeho truhlicí v podpalubí. „Pak už jen večer dávej pozor,“ řekl mu, „až se na obzoru objeví plameny Stromboli. Nehleď na to, jaké bude moře. V té chvíli sestup do podpalubí, jdi za tím člověkem a řekni mu: ‚Kapitán ti vzkazuje, že teď je pravá chvíle.‘ Nestarej se o to, co dělá nebo udělá, ale aby tě netrápila zvědavost, prozradím ti, že musí vzít z truhly láhev se zprávou a vyhodit ji z lodního okénka; poblíž bude někdo s bárkou, kdo tu láhev vyloví a odveze ji na Stromboli. Ty se prostě vrátíš do své kajuty a na všechno zapomeneš. Takže: opakuj, co mu máš říct.“

„Kapitán ti vzkazuje, že teď je pravá chvíle.“

„Výborně.“

Před odplutím byl Simonini na molu, aby se rozloučil s Nievem. Rozloučení bylo dojemné. „Nejdražší příteli,“ řekl mu Nievo, „stáls mi tak dlouho nablízku a já ti otevřel svou duši. Je možné, že už se neuvidíme. Až odevzdám v Turíně své účty, vrátím se do Milána a tam… Uvidíme. Postarám se o svou knihu. Sbohem, obejmi mě, a ať žije Itálie.“

„Sbohem, drahý Ippolito, nikdy na tebe nezapomenu,“ ujistil ho Simonini, jemuž se dokonce podařilo vyloudit pár slz, jak se do své úlohy vžil.

Nievo dal vynést z kočáru těžkou truhlu a kráčel za muži, kteří ji odnášeli na palubu, aniž z nich na chvíli spustil oči. Krátce předtím, než vstoupil na lodní můstek, dorazili jeho dva přátelé, jež Simonini neznal, a radili mu, aby necestoval s Ercolem, jejž nepokládali za dost bezpečný: doporučovali mu mnohem důvěryhodnější Elettrico, který vyplouval nazítří ráno. Simoniniho to na chvilku vyvedlo z míry, ale Nievo vzápětí pokrčil rameny a řekl, že čím dřív jeho dokumenty dorazí na místo určení, tím líp. Krátce nato Ercole odrazil od přístavního mola.

Kdybychom tvrdili, že Simonini strávil následující hodiny s mírem v duši, přecenili bychom jeho chladnokrevnost. Celý den i večer strávil naopak v očekávání oné události, již by nespatřil, ani kdyby vystoupil na onu Punta Raisi, jež se zvedá nad Palermem. Na základě svých propočtů si večer kolem deváté řekl, že nejspíš už všechno proběhlo. Nemohl si být jist, zda Bronte dokázal bezchybně provést všechny příkazy, ale dovedl si představit svého námořníka, jak mu poblíž Stromboli vydává rozkaz, a ten chudák zastrkává doutnák do truhlice, zapaluje ho, rychle běží na příď, a nikoho tam nenajde. Možná v té chvíli pochopil, že byl oklamán, a řítil se jako blázen (co jiného taky byl?) do podpalubí, aby včas uhasil doutnák, ale teď už bylo na všechno příliš pozdě a výbuch ho na zpáteční cestě smetl.

Simonini byl s ukončením mise tak spokojen, že si znovu oblékl oděv duchovního a šel si dopřát v hostinci v Bagherii pořádnou večeři. Dal si těstoviny se šproty a piscistocco alla ghiotta (treska máčená po dva dny v chladné vodě a nakrájená na plátky, cibule, celerový kořen, mrkev, sklenice oleje, dužina rajčete, vypeckované černé olivy, piniová semínka, sultánky a hruška, neslané kapary, sůl a pepř).

Pak si vzpomněl na mistra Ninuzza… Nebylo možné nechat volně pobíhat tak nebezpečného svědka. Znovu nasedl na mulu a zajel k prachárně. Mistr Ninuzzo stál ve dveřích a kouřil svou starou dýmku. Přivítal ho s širokým úsměvem: „Říkáte si, že je to vyřízeno, nemám pravdu, otče?“

„Už to tak bude, můžete na to být pyšný, mistře Ninuzzo,“ řekl Simonini a objal ho se slovy: „Ať žije král“, jak to tu bylo obvyklé. Zatímco ho objímal, zarazil mu na dvě pídě do břicha dýku.

Vzhledem k tomu, že do těchhle končin nikdo nikdy nechodil, kdo ví, kdy se mrtvola najde. Kdyby se pak – což je vysoce nepravděpodobné – četníci nebo někdo jimi pověřený vypravil až do hostince v Bagherii, dozvěděl by se, že Ninuzzo v posledních měsících strávil mnoho večerů s jistým velmi mlsným knězem. Ale ani ten kněz by už nebyl k nalezení, neboť Simonini se právě chystal odplout na pevninu. Co se týče Bronteho, jeho zmizení nebude zajímat nikoho.

Simonini se vrátil do Turína v polovině března a čekal, až se ohlásí jeho mandanti, protože bylo načase vyrovnat účty. Jednoho odpoledne se do jeho kanceláře vskutku dostavil Bianco. Sedl si za advokátův psací stůl a řekl:

„Simonini, vy nikdy nic neuděláte jaksepatří.“

„Jak to,“ zaprotestoval Simonini, „chtěli jste, aby se účetní knihy vypařily, a zkuste je najít!“

„No ano, ale vypařil se taky plukovník Nievo, a to je víc, než jsme od vás chtěli. O té potopené lodi se teď příliš mluví a nevím, jestli se nám tu záležitost podaří ututlat. Nebude snadné dokázat, že tajné služby do toho nebyly namočeny. Nakonec to samozřejmě zvládneme, ale vy jste jediný slabý článek řetězu. Dřív nebo později by se mohl vynořit nějaký svědek, který by si vzpomněl, že jste byl v Palermu Nievův blízký přítel a že jste – je to ale náhoda – tam dole působil z Boggiova pověření. Boggio, Cavour, vláda… Bože dobrý, netroufám si pomyslet, jaké by to mohlo mít následky. Zkrátka, musíte zmizet.“

„Pevnost?“ zeptal se Simonini.

„Dokonce i o člověku poslaném do pevnosti by mohly kolovat řeči. Nechceme zopakovat frašku s železnou maskou. Uvažujeme o méně teatrálním řešení. Zavřete tady v Turíně krám a zmizíte do ciziny. Odjeďte do Paříže. Na první výdaje vám bude muset stačit polovina odměny, kterou jsme si dohodli. V podstatě jste chtěl udělat víc, než bylo třeba, a to je totéž, jako kdybyste odvedl jen poloviční práci. A protože nemůžeme předpokládat, že byste v Paříži přežil delší čas, aniž byste si vykoledoval nějaký malér, zajistíme vám okamžité spojení na naše tamější kolegy, kteří by vám případně mohli svěřit nějaké tajné poslání. Řekněme, že se ocitáte na jiné výplatní listině.“

9

PAŘÍŽ

2. dubna 1897, pozdě večer

Od chvíle, co si vedu tento deník, jsem nebyl v restauraci. Dnes večer jsem musel zůstat vzhůru a rozhodl jsem se, že půjdu na jedno místo, kde ať potkám kohokoli, bude tak ožralý, že pokud bych ho náhodou nepoznal, ani on by zaručeně nepoznal mne. Tím místem je kabaret Pere Lunette, tady poblíž v rue des Anglais. Nazývá se tak kvůli obrovitému cvikru, jenž visí nad vchodem, neznámo odkdy a neznámo proč.

Moc se tam nenajíte, ale můžete tam schroupat pár kousků sýra, jejž majitelé nabízejí skoro zadarmo, protože je po něm žízeň. Jinak se tu pije a zpívá – nebo spíše zpívají tu místní „umělci“, Fifi l’Absinthe, Armand le Gueulard, Gaston Trois-Pattes. První sál je chodba, z poloviny ji po délce zabírá zinkový pult s šéfem, šéfovou a dítětem, klimbajícím uprostřed kleteb a smíchu zákazníků. Proti pultu se podél zdi táhne deska, o niž se mohou opřít zákazníci, kteří už mají nalito. V regálech za pultem se nachází ta nejkrásnější sbírka lomcováků, jaké se dají v Paříži sehnat. Ale štamgasti chodí do zadního sálu. Tam jsou dva stoly, na nichž chrápou opilci, opírajíce se jeden o druhého. Všechny stěny byly zákazníky vyzdobeny, skoro vesměs nemravnými obrázky.

Dnes večer jsem si sedl vedle ženy, která nábožně srkala x-tý absint. Zdálo se mi, že ji poznávám, kreslila pro ilustrované časopisy a pak pomalu zvlčila. Možná věděla, že má tuberu a že jí moc času nezbývá. Teď nabízí zákazníkům, že jim za skleničku nakreslí podobiznu, třese se jí ale ruka. Když bude mít štěstí, tubera ji nedostane, skončí dřív, jednou v noci spadne do Bievre.

Vyměnil jsem s ní pár slov (už deset dní jsem zalezlý ve své noře, takže nacházím úlevu dokonce i v rozhovoru se ženou) a nemohl jsem se vyhnout tomu, abych s každou skleničkou absintu, na niž jsem ji pozval, nemusel objednat taky jednu pro sebe.

A tak když teď píšu, oči ani hlava mi moc neslouží: ideální podmínky, abych si vzpomínal málo a špatně.

Vím jen to, že když jsem přišel do Paříže, dělal jsem si starosti (koneckonců jsem odešel do exilu), ale město si mě získalo a já se rozhodl, že tady budu žít po celý zbytek života.

Nevěděl jsem, jak dlouho budu muset vydržet s penězi, které jsem měl u sebe, a pronajal jsem si pokoj v jednom hotelu u řeky Bievre. Bylo štěstí, že jsem si mohl dovolit pokoj sám pro sebe, protože v těchhle útočištích často jeden pokoj hostí patnáct matrací a někdy ani nemá okna. Nábytek sestával ze zbytků po nějakém stěhování, prostěradla byla zahmyzená, k umývání sloužil zinkový lavor a k močení kyblík. Nebyla tam jediná židle, natož mýdlo nebo ručník. Lístek na zdi přikazoval ponechávat klíč zvenčí, zjevně proto, aby policisté neztráceli čas, když – a stávalo se to často – vtrhli dovnitř, tahali spící za vlasy, důkladně si je prohlíželi ve světle lucerny, odhazovali zpátky ty, které nepoznávali, a ty, pro něž si přišli a kteří se zpravidla vzpírali, nejprve svědomitě zmlátili a pak je odvlekli dolů po schodech.

Co se týče stravy, našel jsem v rue du Petit Pont krčmu, kde se jedlo za pár sous. Veškeré zkažené maso, které řezníci z Halles házeli do odpadu – v tučných partiích zelené a v libových černé –, se tu za svítání odnášelo, omývalo, zasypávalo hrstmi soli a pepře, macerovalo v octě a na čtyřiadvacet hodin zavěšovalo vzadu na dvoře do průvanu. Pak bylo připraveno pro zákazníka. Úplavice jistá, cena dostupná.

S návyky, které jsem si osvojil v Turíně, a po vydatných palermských lahůdkách bych tu pošel během několika týdnů, nebýt toho, že jsem poměrně záhy, jak posléze vyložím, obdržel první odměny od těch, za nimiž mě poslal cavalier Bianco. Pak už jsem si mohl dovolit Noblota v rue de la Huchette. Vcházelo se tu do velkého sálu, který vedl na starý dvůr, a chléb si člověk musel přinést s sebou. Poblíž vchodu byla pokladna, za níž sedávala šéfová a její tři dcery: vystavovaly účty za luxusní jídla, rostbíf, sýr, marmelády, nebo vydávaly pečenou hrušku s dvěma ořechy. Za pokladnu mohli postoupit ti, kdo si objednali alespoň půl litru vína, řemeslníci, umělci s děravou kapsou, písaři.

Když jste překonali pokladnu, vstoupili jste do kuchyně, kde se na obrovité peci vařilo skopové ragú, králík nebo hovězí, hrachová kaše nebo čočka. Nepočítalo se tu s žádnou obsluhou: člověk si našel talíř, příbor a postavil se do fronty před kuchařem. Hosté s talířem zvolna postupovali, navzájem do sebe strkali a nakonec se jim podařilo zasednout za obrovský table d’hôte. (Společný stůl.) Dva sous za polívku, čtyři sous za hovězí, deset centimů za chléb, který si člověk přinesl zvenku – zkrátka najedli jste se za čtyřicet centimů. Všechno se mi to zdálo vynikající a taky jsem si všiml, že sem chodí i dobře situovaní lidé, aby si trochu zadováděli s chátrou.

Ostatně nikdy, ani předtím, než jsem mohl zajít k Noblotovi, jsem nelitoval těch prvních týdnů v pekle: navázal jsem užitečné známosti a seznámil se s prostředím, ve kterém jsem později musel plavat jako ryba ve vodě. A když jsem poslouchal řeči, jež se v těch uličkách vedly, objevil jsem ještě jiné ulice, na jiných místech Paříže, jako někdejší rue de Lappe, kde se všude prodávalo železné zboží, od toho pro řemeslníky a pro domácnosti přes to, které bylo určeno k méně nevinnému podnikání, jako byly šperháky a paklíče, až po dýky s vysouvací čepelí, které člověk ukrývá v rukávu haleny.

Ve svém pokoji jsem se zdržoval co nejméně a dopřával jsem si jediné radosti, jaká je k mání pro Pařížana s prázdnou kapsou: procházel jsem se po bulvárech. Do té chvíle jsem si neuvědomil, o kolik je Paříž větší než Turín. Byl jsem nadšen podívanou na lidi všech společenských vrstev, kteří kráčeli vedle mne. Jen nemnozí šli za nějakou pochůzkou, většina tu byla proto, aby se pozorovali navzájem. Spořádané Pařížanky byly velmi vkusně oblečeny, a pokud neupoutávaly mou pozornost ony samy, upoutávalo ji jejich ošacení. Bohužel se na oněch chodnících vyskytovaly i Pařížanky – jak to říci – méně spořádané, a ty byly ještě vynalézavější, pokud jde o parádu, která by přilákala zájem našeho pohlaví.

Ovšemže to byly také prostitutky, byť méně vulgární než ty, které jsem pak poznal v brasseries a femmes. (Pivnice s ženskou obsluhou.) Nabízely se výlučně džentlmenům v dobré finanční situaci, což bylo patrné i z ďábelské rafinovanosti, s jakou sváděly své oběti. Později mi jeden můj informátor vyložil, že svého času byly na bulvárech k vidění pouze grizetky, mladé a maličko hloupé ženy, ne zrovna cudné, ale nezištné, které po milenci nechtěly ani šaty, ani šperky, také proto, že byl obvykle chudší než ony samy. Pak najednou zmizely, jako neapolský carlino. (Mince ražená nejprve ve 13. století za vlády Karla z Anjou, později španělskými Bourbony (do roku 1859).) Místo nich se objevila loretka, řečená též biche nebo cocotte. Nebyla duchaplnější či vzdělanější než grizetka, ale velmi žádostivá kašmírů a volánků. V době, kdy jsem přišel do Paříže, obsadila místo loretky kurtizána: náramně bohatí milenci, diamanty a kočáry. Na bulvárech jste kurtizánu mohli potkat jen vzácně. Tyto dames aux camélias (Dámy s kaméliemi, narážka na hrdinku stejnojmenného románu Alexandra Dumase syna.) se držely té mravní zásady, že netřeba mít srdce a netřeba projevovat cit či vděčnost; jde jen o to, řádně oškubat impotenty, kteří platí, aby se s nimi pochlubili ve své lóži v Opeře. Odporné pohlaví.

Mezitím jsem kontaktoval Clémenta Fabra de Lagrange. Turíňané mi dali adresu na jistý úřad v jedné nenápadné budově, v ulici, kterou – jak mě tomu naučila opatrnost, již jsem si ve své profesi osvojil – neuvedu ani na těchto stránkách, které nikdy nikdo nebude číst. Myslím, že Lagrange pracoval v politickém oddělení Direction Générale de la Sureté Publique, (Generální ředitelství veřejné bezpečnosti.) nikdy jsem však nepochopil, zda na vrcholu pyramidy nebo na její základně. Popravdě jsem ani nevěděl, jestli má Lagrange v oné budově kancelář: napsal jsem mu na předanou adresu, abych mu oznámil, že pro něho mám doporučující dopis od cavaliera Bianka, a dva dny nato jsem obdržel lístek, ve kterém si se mnou dával schůzku před hlavním portálem Notre Dame. Poznám ho podle červeného karafiátu v knoflíkové dírce. Lagrange se pak se mnou vždycky setkával na těch nejnemožnějších místech, v kabaretu, v kostele, v parku, ale nikdy dvakrát tamtéž.

V těch dnech měl Lagrange zrovna zapotřebí jednoho dokumentu a já mu ho dodal v dokonalé jakosti. Okamžitě o mně získal to nejlepší mínění a od toho dne jsem pro něho začal pracovat jako indicateur, (Oznamovatel, tj. informátor.) jak se tu neformálně říká, a dostával jsem měsíčně tři sta franků gáže plus sto třicet franků na výdaje (s nějakým přilepšením ve výjimečných případech a nepočítaje v to výrobu dokumentů). Císařství vydává na své informátory velké částky, určitě víc než Sardinské království, a slyšel jsem, že z rozpočtu policie, činícího sedm milionů ročně, jdou dva miliony na politické informace. Ale jiné hlasy tvrdí, že rozpočet činí čtrnáct milionů, z nichž se ovšem platí ovace při císařově jízdě městem, korsické brigády hlídající mazziniovce, provokatéři a špehové v pravém slova smyslu.

U Lagrange jsem vydělával aspoň pět tisíc franků ročně, ale díky němu jsem byl uveden také mezi soukromou klientelu, a tak jsem si poměrně brzy mohl zařídit svou dnešní kancelář (krytou vetešnictvím). Jelikož jsem si za falešnou závěť mohl počítat až tisíc franků a posvěcené hostie, které byly úzkoprofilové zboží, jsem prodával po sto francích, činnost mé kanceláře mi při čtyřech závětích a deseti hostiích do roka vynášela dalších pět tisíc franků, a s deseti tisíci franků ročně jsem byl to, čemu se v Paříži říká zámožný měšťan. Přirozeně to nebyla jistá inkasa a mým snem bylo nikoli deset tisíc franků příjmů, ale deset tisíc renty. S třemi procenty ze státních dluhopisů (ty jsou nejbezpečnější) bych ovšem musel nashromáždit kapitál tří set tisíc franků. Což byla suma, na kterou v té době mohla dosáhnout kurtizána, ale nikoli dosud téměř naprosto neznámý notář.

V očekávání náhlého zvratu štěstěny jsem se mohl proměnit z diváka v aktéra pařížských rozkoší. Nikdy jsem nenašel zálibu v divadle, v těch příšerných tragédiích, kde se deklamují alexandríny, a ze sálů muzeí na mě padá chandra. Paříž ale nabízela něco lepšího: restaurace.

První, kterou jsem si mohl dovolit – i když byla velice drahá –, jsem slyšel velebit ještě v Turínu. Byl to Grand Véfour pod podloubím královského paláce; údajně ho navštěvoval i Victor Hugo, chodil tam na skopové hrudí na bílých fazolkách. Druhá restaurace, jež mě okamžitě svedla, bylo Café Anglais na rohu rue Gramont a bulváru des Italiens. Kdysi to byla hospoda pro kočí a služebnictvo, ale teď hostilo u svých stolů tout Paris. Objevil jsem tam pommes Anna, écrevisses bordelaises, mousses de volaille, mauviettes en cerises, petites timbales a la Pompadour, cimier de chevreuil, fonds d’artichauts a la jardiniere, sorbety na bázi šampaňského. Stačí, když si na ta jména vzpomenu, a cítím, že život stojí za to žít.

Kromě restaurací mě fascinovaly pasáže. Zbožňoval jsem passage Jouffroy, možná proto, že se v ní nacházely tři nejlepší pařížské restaurace, Dîner de Paris, Dîner du Rocher a Dîner Jouffroy. Ještě dnes, a zvláště v sobotu, jako by si celá Paříž dávala dostaveníčko v té křišťálové galerii, kde do sebe neustále vrážejí znudění pánové a na můj vkus trochu příliš navoněné dámy.

Ale ještě víc mě možná lákala passage des Panoramas. Tam je k vidění lidovější fauna, měšťané a venkované, hltající očima antikvární předměty, které si nikdy nebudou moci dovolit, ale procházejí tu také mladé dělnice, právě opustivší továrnu. Jestliže máte zálusk na sukně, pak pro toho, kdo se rád dívá, jsou lepší dobře oblečené ženy z passage Jouffroy, ale takřečení suiveurs, pánové ve středních letech ze zelenými kouřovými brýlemi, kteří šmírují dělnice, bloumají nahoru a dolů právě touto galerií. Lze pochybovat o tom, zda jsou všechny opravdové dělnice: to, že mají prosté šaty, tylový čepeček a zástěrku, ještě nic neznamená. Museli byste se jim podívat na špičky prstů, a pokud nejsou rozpíchané, nemají tam oděrky nebo drobné popáleniny, můžete si být jisti, že ta děvčata vedou příjemnější život, a to právě díky oněm suiveurs, kteří jsou jimi tak okouzleni.

Já v těch pasážích nešmíruji dělnice, ale suiveurs (kdo to ostatně řekl, že filozof není ten, kdo se v šantánu dívá na jeviště, ale ten, kdo pozoruje hlediště?). Jednoho dne by z nich mohli být moji zákazníci nebo mé nástroje. Některé sleduji, když se vracejí domů, možná aby objali ztloustlou ženu a půl tuctu fakanů. Poznamenávám si jejich adresu. Člověk nikdy neví. Mohl bych je zničit anonymním dopisem. Jednou, říkám, kdyby to bylo nezbytné.

* * *

Na různé úkoly, které mi Lagrange svěřil na samém začátku, už si dnes skoro vůbec nevzpomínám. Přichází mi na mysl jen jedno jediné jméno, jméno abbého Boullana, ale v jeho případě musí jít o něco pozdějšího, co se odehrálo buď před válkou, nebo po ní (dokážu si vybavit, že mezitím došlo k válce a Paříž byla vzhůru nohama).

Absint koná své dílo, a kdybych teď sfoukl svíčku, z knotu byl vyletěl obrovský plamen.

10

PŘEKVAPENÝ DALLA PICCOLA

3. dubna 1897

Drahý kapitáne Simonini,

dnes ráno jsem se probudil s těžkou hlavou a divnou chutí v ústech. Bůh mi odpusť, byla to chuť absintu! Ujišťuji vás, že jsem dosud nečetl vaše zápisky ze včerejší noci. Jak jsem mohl vědět, co jste pil, pokud jsem to nepil já sám? A jak by mohl kněz poznat chuť zakázaného, a tedy neznámého nápoje? Anebo ne, mám v hlavě zmatek, píšu o chuti, kterou jsem cítil v ústech při probuzení, ale píšu to až poté, co jsem četl vás, a jsem pod vlivem toho, co jste napsal. Vskutku, jestliže jsem se nikdy nenapil absintu, jak bych mohl vědět, že to, co cítím v ústech, je právě absint? Je to chuť čehosi zvláštního, a pouze váš deník mě přivedl na myšlenku pokládat ji za chuť absintu.

Ach Kriste Ježíši, jedno je jisté: probudil jsem se ve své posteli a všechno vypadalo normálně, jako kdybych celý měsíc nedělal nic jiného. Až na to, že jsem věděl, že jsem se nějak musel dostat do vašeho bytu. Tam, lépe řečeno tady, jsem si přečetl na stránkách vašeho deníku, co jsem dosud nevěděl. Viděl jsem vaši zmínku o Boullanovi a něco mi vytanulo na mysli, ale jen nejasně a zmateně.

Opakoval jsem si nahlas tu pasáž a to jméno, vícekrát vysloveno, mi přivodilo mozkový otřes, jako kdyby mi vaši doktoři Bourru a Burot přiložili na část těla magnetický kov, nebo jako kdyby mi doktor Charcot zamával – co já vím – prstem, klíčem, dlaní před očima a přivedl mě do stavu lucidního somnambulismu.

Jako bych spatřil obraz kněze, který plivá do úst posedlé.

11

JOLY

Z deníku, 3. dubna 1897,

pozdě v noci

Stránka Dalla Piccolova deníku končí úsečně. Možná zaslechl hluk, možná slyšel zezdola otevírající se dveře a rozplynul se. Dovolte, aby byl překvapen i Vypravěč. Neboť jak se zdá, abbé Dalla Piccola se probouzí jen tehdy, když Simonini potřebuje hlas svědomí, který kárá jeho roztržitost a volá ho zpátky na pevnou půdu faktů. Jinak jako by o sobě ani nevěděl. Řečeno na rovinu, kdyby tyto stránky netlumočily absolutně pravdivé věci, zdálo by se, že to umění Vypravěčovo uspořádalo toto střídání amnezické euforie a disforického rozpomínání.

Jednoho jarního rána roku 1865 si Lagrange dal se Simoninim schůzku na lavičce v Lucemburské zahradě. Ukázal mu pomuchlanou knihu se žlutavou obálkou, která, jak se zdálo, vyšla v Bruselu v říjnu 1864 bez uvedení autorova jména pod názvem Dialogue aux enfers entre Machiavel et Montesquieu ou la politique de Machiavel au XIXe siecle, par un contemporain. (Rozhovor Machiavelliho a Montesquieua v pekle, aneb Machiavelliho politika v 19. století. Od současníka.)

„Tuhle knihu,“ řekl, „napsal nějaký Maurice Joly. Teď už víme, co je zač, ale když pašoval do Francie výtisky téhle v cizině vytištěné knížky a tajně je šířil, dalo nám dost práce, než jsme ho odhalili. Přesněji, bylo to namáhavé, ale ne složité, protože mnoho kolportérů politických materiálů jsou naši agenti. Abyste rozuměl: jediný způsob, jak kontrolovat podvratnou sektu, je postavit se jí do čela, nebo alespoň mít na výplatní listině její vůdčí osobnosti. Plány nepřátel státu se neodhalí díky osvícení shůry. Někdo řekl, ale možná přeháněl, že z deseti adeptů tajné společnosti jsou tři naši mouchards (Fízlové.) – promiňte mi ten výraz, ale lidé jim tak říkají –, pak je tu sedm pitomců plných dobré vůle a jeden člověk je opravdu nebezpečný. Ale neodbočujme. Teď je Joly ve vězení, v Sainte-Pélagie, a my ho tam necháme tvrdnout, dokud to bude možné. Zajímá nás ale, odkud vzal své informace.“

„O čem je ta kniha?“

„Přiznám se vám, že jsem ji nečetl, je to přes pět set stran – náramná chyba, protože hanopis musíte přečíst za půl hodiny. Jeden náš agent, který se na tyhle věci specializoval, jistý Lacroix, nám pořídil její resumé. Ale já vám daruji jediný další exemplář, který ještě máme k dispozici. Na těch stránkách, jak uvidíte, se předpokládá, že Machiavelli a Montesquieu spolu mluví v říši mrtvých, že Machiavelli je teoretik cynické vize moci a hlásá legitimitu řady akcí zaměřených k potlačení svobody tisku a vyjadřování, ústavodárného shromáždění a všeho toho, co vždycky proklamovali republikáni. A dělá to tak podrobně a dá se to natolik dobře vztáhnout na dnešní dobu, že i nejprostodušší čtenář si musí všimnout, že spisek má osočit našeho císaře, jemuž se tu připisuje záměr neutralizovat moc parlamentu, požádat lid o prodloužení prezidentské funkce o deset let a přetvořit republiku v císařství…“

„Promiňte, pane Lagrangi, ale mluvíme důvěrně a vy dobře znáte mou loajalitu k vládě… Nemohu se zdržet poznámky, že podle toho, co mi říkáte, naráží tenhle Joly na věci, které císař opravdu udělal, a já nevidím důvod, proč se ptát, odkud vzal své informace…“

„Jenže v Jolyho knize se neironizuje jen to, co vláda už udělala, jsou tam insinuace ohledně toho, co by mohla mít v plánu, jako by ten Joly viděl jisté věci nikoli zvenčí, ale zevnitř. Víte, na každém ministerstvu, v každém vládním paláci je vždycky nějaký krtek, nějaký sous-marin, který vynáší zprávy. Obvykle ho necháváme na pokoji, abychom jeho prostřednictvím pouštěli do oběhu falešné informace, které ministerstvo šíří ve vlastním zájmu, ale někdy začne být nebezpečný. Je třeba zjistit, kdo Jolyho informoval, nebo – což by bylo horší – kdo ho instruoval.“

Simonini si v duchu říkal, že všechny despotické vlády se řídí touž logikou a že stačilo přečíst si skutečného Machiavelliho, aby člověk pochopil, co asi Napoleon udělá. Ale tato úvaha ho přiměla dát přesnější obrysy pocitu, který ho provázel už při Lagrangeově resumé: tenhle Joly vložil do úst svému Machiavellimu-Napoleonovi téměř stejná slova, jaká on sám dal vyslovit jezuitům v dokumentu, který vyrobil pro piemontské tajné služby. Bylo tedy zjevné, že Joly se inspiroval stejným zdrojem, jakým se inspiroval on sám, to jest dopisem otce Rodina otci Roothaanovi v Sueových Tajnostech lidu.

„Proto,“ pokračoval Lagrange, „vás dáme převézt do Sainte-Pélagie jako mazziniánského emigranta, podezřelého ze styků s francouzskými republikánskými kruhy. Je tam zavřený jeden Ital, jistý Gaviali. Měl cosi do činění s Orsiniho atentátem na Napoleona. Vy s ním samozřejmě budete chtít navázat styky, jste přece garibaldiovec, karbonář a bůhvíco ještě. Přes Gavialiho poznáte Jolyho. Najdete ho mezi politickými vězni, stranou od kriminálníků všeho druhu, rozumíme si. Přimějte ho, aby mluvil, ve vězení se člověk nudí.“

„A jak dlouho si v tom vězení pobudu?“ zeptal se Simonini, jemuž dělala starost vězeňská strava.

„To záleží na vás. Čím dřív z něj dostanete informace, tím dřív odtud vyjdete. Rozšíříme zprávu, že vyšetřující soudce vás zprostil všech obvinění díky obratnosti vašeho advokáta.“

Simonini dosud s vězením neměl žádnou zkušenost. Nebylo to nic příjemného. Čpěl tu pot a moč, páchly tu polévky, jež se nedaly jíst. Simonini, jakož i další lépe situovaní vězňové, měl naštěstí možnost denně dostávat košík s poživatelnými potravinami.

Ze dvora se vstupovalo do velkého sálu s mohutnými kamny uprostřed a lavicemi podél zdí. Tam obvykle konzumovali svou krmi ti, kdo ji dostávali zvenku. Jedni jedli skloněni nad vlastním košíkem, chráníce nataženýma rukama svůj oběd před pohledy ostatních, druzí se chovali velkodušně jak k přátelům, tak k náhodným sousedům. Simonini záhy pochopil, že nejvelkodušnější jsou jednak recidivisté, vychovaní k solidaritě s bližními, a jednak političtí vězni.

Během svých turínských roků, sicilských zkušeností a prvních let ve špinavých pařížských uličkách nashromáždil Simonini dostatek zkušeností, aby poznal rozeného delikventa. Nesdílel aktuálně kolující názory, podle nichž všichni kriminálníci musí být rachitičtí nebo hrbatí, anebo musí mít zaječí pysk či krtici, anebo – jak tvrdil slavný Vidocq, který se v kriminálnících vyznal (když pro nic jiného, tak protože sám byl jedním z nich) – nohy do O; ale určitě všichni jevili mnohé rysy, jež byly typické pro barevné rasy, jako například řídké vousy, malý objem lebky, nízké čelo, velmi výrazné čelní dutiny, nadměrně vyvinuté lícní kosti, vystupující čelisti, sešikmené očnice, temnější pleť, husté a bohaté vlasy, mohutné uši, nepravidelné zuby, k čemuž je třeba ještě připočíst citovou otupělost, přemrštěnou náchylnost k vínu a tělesným rozkoším, necitlivost k bolesti, absenci mravního smyslu, lenost, impulzivnost, zbrklost, velkou ješitnost, hráčskou vášeň, pověrčivost.

A to ještě musíme nechat stranou chlapíky, jako byl ten, co se mu denně věšel na paty, jako by si chtěl vyžebrat nějaké sousto z košíku s potravinami. Jeho tvář byla křížem krážem zbrázděna sinavými a hlubokými jizvami, rty zduřelé korozivním působením vitriolu; jeho nosní chrupavky byly uťaté a místo chřípí mu ve tváři zely dvě beztvaré díry; paže měl dlouhé a ruce krátké, mohutné a porostlé chlupy až k prstům… V jeho případě však musel Simonini nakonec revidovat své názory na kriminálnická stigmata, neboť z chlapíka, který se jmenoval Oreste, se nakonec vyklubal náramně mírný člověk, a když mu po čase opravdu nabídl část svého jídla, upřímně k němu přilnul a projevoval mu psovskou oddanost.

Jeho příběh nebyl složitý: jenom uškrtil jednu dívku, která nepřijala jeho milostné návrhy. Teď čekal na soud. – „Nevím, proč byla tak zlá,“ říkal, „vždyť jsem jí nabídl, že si ji vezmu. Ale ona se mi vysmála. Jako bych byl nějaký netvor. Je mi moc líto, že už tu není, ale co má v takovém případě udělat člověk, který si váží sám sebe? Jestli uteču gilotině, nucené práce nejsou tak hrozné. Říkají, že se tam jeden pořádně nažere.“

Jednou ukázal na jakéhosi vězně a řekl: „Zato tohle je zlý člověk. Chtěl zabít císaře.“

Tak Simonini identifikoval Gavialiho a mohl se s ním sblížit.

„Dobyli jste Sicílii díky našim obětem,“ řekl mu Gaviali. „Totiž já osobně se ještě neobětoval. Mně nemohli nic dokázat, jen to, že jsem se trochu znal s Orsinim. Orsini a Pieri skončili pod gilotinou, Di Rudio je v Cayenne, ale já, když to půjde dobře, tu už dlouho nepobudu.“

Orsiniho příběh znali všichni. Italský vlastenec, který odcestoval do Anglie a dal si tam vyrobit šest bomb s třaskavou rtutí. Když večer 14. ledna 1858 Napoleon směřoval do divadla, Orsini spolu se svými druhy vrhli tři bomby na císařův kočár. Výsledek byl však nevalný: zranili sto padesát sedm osob, z nichž osm posléze zemřelo, ale panovnický pár vyvázl bez škrábnutí.

Než Orsini vystoupil na popraviště, napsal císaři nadmíru dojemný dopis, v němž ho vyzýval, aby hájil italskou jednotu. Mnozí pak tvrdili, že tento dopis měl jistý vliv na pozdější Napoleonova rozhodnutí.

„Původně jsem ty bomby měl vyrobit já,“ říkal Gaviali, „spolu s několika svými přáteli, kteří, co se týče trhavin, jsou bez přehánění úplní kouzelníci. Ale Orsini si to rozmyslel. Byl přesvědčen jako všichni, že cizinci umějí všechno líp, a zakoukal se do jednoho Angličana, který se zase zakoukal do třaskavé rtuti. V Londýně jste třaskavou rtuť mohl koupit v lékárně, používala se na daguerrotypie, a tady ve Francii se jí napouštěl papír ‚čínských karamelek‘ – když jste karamelku rozbalil, bum, pěkně to bouchlo a všichni se popadali za břicho. To proto, že bomba s detonační náloží je málo účinná, pokud nevybuchne při kontaktu s cílem. Bomba s černým prachem by vytvořila velké kovové střepy, které by udělaly paseku v okruhu deseti metrů, zatímco bomba s třaskavou rtutí se hned rozsype a zabije vás jen v tom případě, že stojíte na místě, kam dopadne. A to už je lepší kulka z pistole, protože ta kam doletí, tam doletí.“

„Vždycky se to dá zkusit znovu,“ podotkl Simonini. A dodal: „Znám osoby, které by měly zájem o služby skupinky dobrých střelmistrů.“

* * *

Vypravěč neví, proč Simonini nastražil tuto návnadu. Měl už nějaký plán, anebo nastražoval návnady, protože k tomu byl předurčen, ze zvyku, z předvídavosti, pro strýčka Příhodu? Gaviali v každém případě reagoval vstřícně. „Promluvme si o tom,“ řekl. „Říkáte, že vás už brzy pustí. Já bych měl už taky brzy vypadnout. Zajděte za mnou do Pere Laurette, rue de la Huchette. Sedávám tam každý večer s přáteli. Je to místo, kam četníci nechodí, protože za prvé by museli poslat do chládku všechny zákazníky, a to by byla moc velká makačka, a za druhé protože když už tam četník vleze, nemůže si být jist, že odtud taky vyjde.“

„Opravdu pěkné místo,“ řekl se smíchem Simonini, „zastavím se tam. Ale povězte mi, má tu být nějaký Joly, který napsal pár zlomyslných věcí o císaři.“

„To je idealista,“ řekl Gaviali, „slova nezabíjejí. Ale bude to správný chlap. Představím vám ho.“

Joly měl na sobě dosud čisté šaty a zjevně přišel na to, jak se oholit. Obvykle sedával samotinký v koutku sálu s kamny, a když přicházeli privilegovaní s košíkem potravin, rychle ho opouštěl, aby netrpěl při pohledu na šťastnější bližní. Byl zhruba stejně starý jako Simonini, měl planoucí oči vizionáře, ovšem maličko potemnělé smutkem, a působil dojmem člověka četných protikladů.

„Přisedněte ke mně,“ řekl mu Simonini, „a přijměte nějakou maličkost z toho košíku, pro mne je toho až moc. Hned jsem pochopil, že nepatříte mezi tuhle chátru.“

Joly mlčky poděkoval úsměvem, ochotně přijal kousek masa a krajíc chleba, ale v hovoru se omezil jen na obecnosti. Simonini řekl: „Je to štěstí, že na mne sestra nezapomněla. Není bohatá, ale stará se o mne dobře.“

„Jste šťastný člověk,“ řekl Joly, „já nemám nikoho…“

Led byl prolomen. Hovořili o garibaldiovské epopeji, již Francouzi sledovali s živým zájmem. Simonini naznačil, že měl trable nejdřív s piemontskou a pak s francouzskou vládou a že ho teď čeká proces kvůli protistátnímu spiknutí. Joly odpověděl, že on není ve vězení ani kvůli spiknutí, jen kvůli prosté zálibě v klevetění.

„Pro nás, kdo jsme četli dobré knížky, je představa, že jsme nezbytný prvek v řádu univerza, něco jako pověra u nevzdělanců. Myšlenkami svět nezměníte. Osoby, co mají málo myšlenek, méně chybují. Dělají to, co všichni, a nikomu nepřekážejí. Nakonec jsou úspěšní, zbohatnou, dosáhnou dobrých postavení, jsou z nich poslanci, obdrží vyznamenání, stanou se z nich proslulí literáti, akademici, žurnalisté. Jsou to snad hlupáci, když se umí tak dobře zařídit? Hlupák jsem já, protože jsem chtěl bojovat s větrnými mlýny.“

Ještě u třetího jídla Joly ne a ne dospět k jádru věci, takže Simonini ho musel trochu přitlačit ke zdi a zeptat se, co za nebezpečnou knihu to vlastně napsal. A Joly se rozhovořil o dialogu v pekle, a jak ho parafrázoval, postupně se stále více rozhořčoval nad hanebnostmi, jež denuncoval, a komentoval je a analyzoval ještě důkladněji, než to učinil ve svém pamfletu.

„Rozumíte? Uskutečnit despotismus díky všeobecnému hlasovacímu právu! Ten ubožák provedl autoritářský státní převrat s podporou blbého lidu! Dává nám na vědomí, jak bude vypadat zítřejší demokracie.“

Je to pravda, uvažoval Simonini, tenhle Napoleon je hrdina naší doby a pochopil, jak se dá držet na uzdě lid, který se před sedmdesáti lety opájel představou, že lze useknout hlavu králi. Lagrange je sice přesvědčen, že Joly měl své inspirátory, ale ve skutečnosti je jasné, že jen analyzoval fakta, která jsou všem na očích, a jen díky tomu také uhodl diktátorův postup. Spíš bych chtěl pochopit, kdo mu posloužil jako vzor.

A tak Simonini učinil zastřenou narážku na Suea a dopis otce Rodina, a Joly se ihned usmál a skoro zčervenal, a řekl, že ano, že jeho nápad vykreslit Napoleonovy neblahé plány se zrodil z toho, jak je popsal Sue, až na to, že se mu zdálo užitečnější posunout jezuitskou inspiraci ke klasickému machiavellismu.

„Když jsem četl ty Sueovy stránky, řekl jsem si, že jsem našel klíč ke knize, která otřese touto zemí. Jaké bláznovství, knihy se zabavují a pálí, a je to, jako byste neudělal vůbec nic. Ani mi nedošlo, že Sue toho řekl ještě mnohem míň, a přesto ho donutili k exilu.“

Simonini měl pocit, jako by byl oloupen o něco, co bylo jeho. Sice i on opsal svou řeč o jezuitech ze Suea, ale to nikdo nevěděl a on měl v úmyslu užít své schéma spiknutí ještě pro jiné účely. A hle, Joly mu je ukradl a učinil z něho takříkajíc veřejný statek.

Pak se uklidnil. Jolyho kniha byla zabavena a on měl k dispozici jeden z mála exemplářů, jež byly dosud v oběhu. Joly bude ještě pár let bručet, a i kdyby Simonini doslova opsal jeho text a připsal spiknutí dejme tomu Cavourovi nebo pruskému kancléřství, nikdo by si toho nevšiml, ani Lagrange ne. Nanejvýš by v novém dokumentu objevil něco, co vypadá věrohodně. Tajné služby všech zemí věří jenom tomu, co už někde slyšely, a odmítly by jako nedůvěryhodnou jakoukoli zcela původní zprávu. Takže klid, nacházel se v bezpečné situaci toho, kdo ví, co Joly řekl, aniž o tom ví někdo druhý. Až na toho Lacroixe, o němž se zmínil Lagrange, jediného člověka, který měl odvahu přečíst si celý Dialog. Stačilo ale odstranit Lacroixe a věc byla vyřešena.

Mezitím nadešla chvíle jeho propuštění ze Sainte-Pélagie. Rozloučil se s Jolym s bratrskou srdečností, a ten mu dojatě řekl: „Možná mi můžete prokázat službu. Mám přítele, jistého Guédona. Nejspíš ani neví, kde teď jsem, ale občas by mi mohl poslat košík s něčím, co by se dalo jíst. Z těchhle mizerných polívek mě pálí žáha a dostávám z nich průjem.“

Prozradil mu, že onoho Guédona najde v jednom knihkupectví v rue de Beaune. Vede ji mademoiselle Beuquová a scházejí se tam fourieristé. Pokud Simonini věděl, fourieristé byli odnoží socialistů a usilovali o obecnou reformu lidského rodu. Nehovořili však o revoluci, a proto jimi pohrdali jak komunisté, tak konzervativci. Ale jak se zdálo, knihkupectví slečny Beuquové se stalo svobodným přístavem pro všechny republikány, kteří byli v opozici vůči císařství, a scházeli se tam zcela nerušeně, neboť policie byla přesvědčena, že fourieristé neublíží ani mouše.

Jakmile Simonini opustil vězení, spěchal referovat Lagrangeovi. Neměl v úmyslu Jolymu přitížit, v podstatě s tím donkichotem skoro soucítil. Řekl:

„Pane de Lagrange, náš muž je jen prosťáček, který doufal v hodinku slávy, a nevyšlo mu to. Dokonce jsem měl dojem, že by ho ani nenapadlo napsat svůj pamflet, kdyby ho k tomu nepřiměl někdo z vaší sféry. A nerad to říkám, jeho zdrojem je právě ten Lacroix, který podle vás knihu četl, aby pro vás sepsal její resumé, a který ji pravděpodobně četl – abych tak řekl – ještě předtím, než byla napsána. Možná že to on se postaral, aby ji v Bruselu vytiskli. Proč, to nevím.“

„Na příkaz nějaké cizí služby, možná pro Prusy, aby ve Francii nastal zmatek. To mě nepřekvapuje.“

„Pruský agent v úřadě, jako je ten váš? Tomu nemůžu uvěřit.“

„Stieber, hlava pruské špionáže, dostal devět milionů tolarů, aby zaplavil francouzské území svými špehy. Říká se, že poslal do Francie pět tisíc pruských venkovanů a devět tisíc služebných, aby měl agenty v kavárnách, v restauracích, ve vlivných rodinách, zkrátka všude. Ale to není pravda. Špioni jsou jen z malé části Prusové, dokonce to nejsou ani Alsasané, protože ti by se poznali po přízvuku, jsou to dobří Francouzi a dělají to pro peníze.“

„Cožpak ty zrádce nedokážete odhalit a zatknout?“

„Nestojíme o to, oni by pak pozavírali ty naše. Špioni se neneutralizují tím, že je zabijeme, ale tím, že jim poskytneme falešné informace. A abychom to provedli, potřebujeme ty, kdo hrají dvojí hru. V té souvislosti mě napadá, že to, co mi říkáte o Lacroixovi, pro mě není úplná novinka. Bože svatý, v jakém světě to žijeme, na nikoho není spolehnutí… Budeme se ho muset okamžitě zbavit.“

„Ale jestli ho pošlete před soud, ani on, ani Joly nic nepřiznají.“

„Člověk, který pracoval pro nás, se nikdy nesmí objevit v soudní síni. To – a promiňte, že tu vyslovuji obecný princip – platí a bude platit i pro vás. Lacroix bude obětí nehody. Vdova dostane přiměřený důchod.“

O Guédonovi a knihkupectví v rue de Beaune Simonini nemluvil. Chtěl nejdříve zjistit, jaký užitek by z těchto návštěv mohl mít on sám. A pak: těch pár dnů v Sainte-Pélagie ho zcela vyčerpalo.

Dal se co nejrychleji odvézt k Laperousovi, na quai des Grands-Augustins, a nikoli do přízemí, kde se servírovaly jako zastara ústřice a entrecôtes, ale do prvního poschodí, do jednoho z těch cabinets particuliers, (Oddělené místnosti.) kde se objednávaly barbue sauce hollandaise, casserole de riz a la Toulouse, aspic de filets de laperaux en chaud-froid, truffes au champagne, pudding d’abricots a la Venitienne, corbeille de fruits frais, compotes de peches et d’ananas.

A k čertu s kriminálníky, jak s idealisty, tak s vrahy, a s jejich polévkami. Vězení jsou tu koneckonců od toho, aby řádní lidé mohli chodit do restaurací, aniž by jim hrozilo nějaké nebezpečí.

Zde se Simoniniho vzpomínky, jak to v takových případech bývá, poněkud matou a jeho deník obsahuje nesouvislé pasáže. Vypravěč nemá na výběr a musí si posloužit vstupy abbého Dalla Piccoly. Dvojice nyní pracuje na plný úvazek a v dokonalé shodě…

Stručně řečeno, Simonini si uvědomoval, že aby v očích tajných služeb prokázal svou způsobilost, musí Lagrangeovi nabídnout něco více. Co činí policejního informátora skutečně důvěryhodným? Odhalení spiknutí. Musel tedy zorganizovat spiknutí, aby je mohl odhalit.

Na tu myšlenku ho přivedl Gaviali. Poptal se v Sainte-Pélagie a zjistil si, kdy bude propuštěn. Kde ho najde, si pamatoval: rue de la Huchette, v hostinci Pere Laurette.

Na konci ulice se vcházelo do domu, jehož vstup byla pouhá škvíra – ostatně ne o moc těsnější než ona rue du Chat qui peche, do níž se zabočovalo z téže rue de la Huchette a jež byla tak uzoučká, že nebylo jasné, proč ji tu vůbec udělali, neboť se do ní muselo vejít bokem. Sestoupili jste po schodech a pak jste pokračovali chodbami, jejichž kameny ronily mastné slzy a kde byly tak nízké dveře, že vám nešlo na rozum, jak se vůbec dá vstoupit do pokojů. V druhém patře se otevíraly trochu průchodnější dveře a jimi se vcházelo do rozlehlé místnosti, která kdysi patrně vznikla spojením tří či více bytů. To byl salon či sál či kabaret otce Lauretta, na něhož si už nikdo nepamatoval, protože zemřel před dávnými lety.

Kolem dokola se za stoly tísnili kuřáci dýmek a karbaníci, a vedle nich předčasně vrásčité holky s bledou pletí, které vypadaly jako panenky chudých dětí. Ty jenom pátraly po zákaznících, kteří ještě nedopili svoji sklenici, a škemraly o kapku na svlažení hrdla.

Toho večera, kdy tam vešel Simonini, vládlo v kabaretu vzrušení: kdosi ve čtvrti někoho zapíchl nožem, a jak se zdálo, pach krve probudil ve všech nervozitu. V jisté chvíli nějaký šílenec zranil jednu z holek křivákem, srazil k zemi šéfovou, která se snažila zasáhnout, zuřivě mlátil do všech, kdo se ho pokusili zadržet, a byl zastaven teprve číšníkem, který mu rozbil o zátylek karafu. Načež se všichni vrátili k tomu, co dělali předtím, jako by se vůbec nic nestalo.

Tam tedy Simonini našel Gavialiho, v kruhu kamarádů, kteří zjevně sdíleli jeho královražedné ideje. Skoro všichni byli italští exulanti a skoro všichni byli odborníci na výbušniny, nebo je toto téma alespoň vášnivě zajímalo. Když společnost dosáhla přiměřeného stupně alkoholického opojení, začalo se debatovat o chybách velkých atentátníků minulosti: o pekelném stroji, jímž se Cadoudal pokoušel zavraždit tehdejšího prvního konzula Napoleona a který byl směsí sanytru a sekaného železa. Usuzovalo se, že mohl fungovat v úzkých uličkách staré Paříže, ale dneska by byl naprosto neúčinný (a upřímně řečeno, nestál za nic ani tenkrát). Fieschi, hodlající zavraždit Ludvíka Filipa, vyrobil stroj s osmnácti hlavněmi, které střílely simultánně. Zabil osmnáct lidí, ale ne krále.

„Problém tkví,“ říkal Gaviali, „ve složení trhaviny. Vezměte si chlorečnan draselný: chtěli ho smíchat se sírou a dřevěným uhlím, aby získali střelný prach, ale povedlo se jim jen to, že továrna, kterou vybudovali na jeho výrobu, vyletěla do vzduchu. Zkoušeli ho využít alespoň na sirky, ale hlavičku s chlorečnanem a sírou jste museli máčet v kyselině sírové. Náramně pohodlné. Až konečně před více než třiceti lety Němci vynalezli fosforové zápalky: škrtnete, a je to.“

„A to ani nemluvě,“ řekl jiný, „o kyselině pikrové. Bylo pozorováno, že vybuchuje, když se zahřeje v přítomnosti chlorečnanu draselného, a tak se vyrobila celá řada různých střelných prachů. Vybuchovaly jedna radost. Pár experimentátorů to zabilo a pak toho nechali. Lepší by bylo zkusit to se střelnou bavlnou…“

„No nevím…“

„Mělo by se dopřát sluchu starým alchymistům. Objevili, že směs kyseliny dusičné a terpentýnového oleje po chvíli spontánně vzplane. A už sto let se ví, že když se ke kyselině dusičné přidá kyselina sírová, která absorbuje vodu, k zážehu dojde skoro pokaždé.“

„Já bych sázel spíše na xyloidin. Smícháš kyselinu dusičnou se škrobem nebo dřevitými vlákny…“

„Nejspíš jsi zrovna četl román toho Verna, který používá xyloidin, aby vystřelil raketu na měsíc. Dnes se spíše mluví o nitrobenzolu a nitronaftalinu. Anebo: když naliješ kyselinu dusičnou na papír nebo lepenku, získáš nitroamid, podobný xyloidinu.“

„To jsou všechno nestabilní sloučeniny. Když už, tak se dneska bere vážně střelná bavlna. Ve srovnání s černým prachem je její výbušná síla při stejné váze šestinásobná.“

„Ale efekt je nejistý.“

A tak to šlo celé hodiny a nakonec se vždycky vraceli k výhodám starého dobrého černého prachu. Simoninimu se zdálo, že je zpátky na Sicílii a hovoří s Ninuzzem.

Když jim zaplatil pár pohárů vína, snadno v tom bratrstvu rozdmýchal nenávist vůči Napoleonovi III., který se nejspíš postaví proti savojské invazi do Říma, teď už na spadnutí. Věc italské jednoty si žádala smrt diktátora. Simonini byl nicméně přesvědčen, že na italské jednotě těm brachům z mokré čtvrti záleží jen do jisté míry, ve skutečnosti pro ně bylo mnohem zajímavější odpalování krásných bomb. Byl to ovšem právě ten typ posedlosti, jakého měl zapotřebí.

„Orsiniho atentát neuspěl,“ vysvětloval Simonini, „ne proto, že by ho nedokázal dovést do konce, ale protože bomby byly vyrobené fušersky. Teď máme lidi, kteří jsou ochotni riskovat gilotinu a vrhnout bomby v pravou chvíli, ale nemáme dost jasno v tom, jaký typ výbušniny máme použít. Rozhovory s přítelem Gavialim mě přesvědčily, že vaše skupina by nám mohla být užitečná.“

„Ale o kom mluvíte, když říkáte my?“ zeptal se jeden z vlastenců.

Simonini zahrál krátké zaváhání a pak použil veškerou výzbroj, jež mu vynesla důvěru turínských studentů: byl představitelem Nejvyššího prodeje, byl jedním ze zástupců přízračného Nubia. Nemá smysl tahat z něho další informace, neboť struktura karbonářské organizace je taková, že každý zná jen svého bezprostředního nadřízeného. Nesnáz spočívala v tom, že nové bomby, bomby nesporné účinnosti, nelze vyrábět jen čas od času, vyžadují souvislou řadu experimentů a téměř alchymistický výzkum, je třeba mísit správné substance a konat zkoušky ve volné přírodě. Mohl nabídnout klidnou místnost, právě v rue de la Huchette, a plně pokrýt nezbytné výdaje. Až budou bomby k dispozici, o vlastní provedení atentátu se skupina nemusí starat, v místnosti však bude třeba předem uložit letáky ohlašující smrt císaře a vysvětlující záměry atentátníků. Až Napoleon zemře, skupina roznese letáky na různá místa ve městě a některé nechá ve vrátnicích velkých žurnálů.

„Nikdo by vás neměl obtěžovat, protože ve vysokých sférách je osoba, která atentát uvítá. I na policejní prefektuře máme svého člověka, jmenuje se Lacroix. Ale nejsem si jist, lze-li mu plně důvěřovat, a tak bude lepší, když s ním nebudete vyhledávat spojení. Kdyby věděl, kdo jste, byl by schopen vás udat, jen aby dosáhl povýšení. Však víte, co jsou tihle dvojí agenti zač…“

Dohoda byla přijata s nadšením a Gavialimu zářily oči. Simonini jim předal klíče od místnosti a značnou částku na první nákupy. O několik dní později spiklence navštívil a měl dojem, že experimenty zdárně pokračují. Přinesl s sebou několik set letáků, jež vytiskl ochotný typograf, nechal tu další peníze na výdaje, zvolal: „Ať žije jednotná Itálie! Řím, nebo smrt!“, a odešel.

Ale když ten večer kráčel ulicí Saint-Séverin, v té hodině liduprázdné, měl dojem, že za sebou slyší kroky. Když se zastavil, klapot umlkl. Zrychlil chůzi, ale kroky za jeho zády se stále přibližovaly, až mu svitlo, že spíše než aby ho někdo sledoval, někdo ho pronásleduje. A vskutku náhle ucítil cizí dech za krkem, pak ho kdosi prudce uchopil a odhodil do impasse de la Salembriere, která (ještě užší než rue du Chat qui peche) právě na tomto místě odbočovala; jako by jeho pronásledovatel tato místa velmi dobře znal a zvolil nejpříhodnější chvíli a nejpřípadnější nároží. Přitisknut ke zdi, Simonini zahlédl pouze záblesk čepele, která se téměř dotýkala jeho tváře. Tvář útočníka v té tmě nedokázal rozpoznat, ale pochopil, s kým má tu čest, když zaslechl hlas, který mu se sicilským přízvukem zasyčel do ucha. „Šest let mi trvalo, než jsem vám přišel na stopu, ctihodný otče, ale dokázal jsem to!“

Byl to hlas mistra Ninuzza, o kterém byl Simonini přesvědčen, že ho zanechal mrtvého, s ranou v břiše zvíci dvou pídí, v prachárně v Bagherii.

„Jsem živ, protože po vás přišla do těch míst jedna soucitná duše a pomohla mi. Tři měsíce jsem se potácel mezi životem a smrtí a na břiše mám jizvu od boku k boku… Ale jakmile jsem vstal z postele, začal jsem vás hledat. Viděl někdo kněze, co vypadal tak a tak?… Nakonec ho někdo v Palermu viděl: mluvil v kavárně s notářem Musumecim. Ten dotyčný měl dojem, že se náramně podobá jednomu piemontskému garibaldiovci, co se přátelil s plukovníkem Nievem… Dozvěděl jsem se, že ten Nievo zmizel v moři, jako by se jeho loď vypařila, a já moc dobře věděl, jak a proč se vypařila a kdo se o to postaral. Od Nieva jsem se snadno dostal k piemontskému vojsku a pak do Turína. V tom zatraceně chladném městě jsem celý rok strávil tím, že jsem se vyptával lidí. Nakonec jsem se dozvěděl, že ten garibaldiovec se jmenuje Simonini, měl notářskou kancelář, ale prodal ji a zmizel spolu s novým majitelem do Paříže. Odešel jsem tedy do Paříže, pořád bez halíře, a neptejte se mě, jak jsem to přežil, jenže jsem netušil, že to město je tak veliké. Hodně jsem se nachodil, než jsem vám znovu přišel na stopu. A živobytí jsem si opatřoval tak, že jsem bloumal ulicemi, jako jsou tyhle, a občas jsem dal nůž na krk nějakému dobře oblečenému pánovi, který si spletl cestu. Jednomu denně, k přežití to stačilo. Pořád jsem se potloukal v těchhle místech. Měl jsem za to, že člověk jako vy moc nenavštěvuje spořádané příbytky, ale spíše tapissi franchi, (Italianizovaný výraz tapis franc, viz s. 7 e-knihy.) jak jim tady říkají. Měl jste si dát narůst pořádné černé vousy, jestli jste nechtěl, aby vás někdo poznal…“

Krátce nato si Simonini vskutku pořídil vzezření vousatého měšťana, ale v tom okamžiku musel připustit, že pro zahlazení svých stop vykonal velmi málo.

„Zkrátka,“ uzavíral Ninuzzo, „nemusím vám vykládat celý svůj příběh, stačí, když vám udělám do břicha stejnou díru, jakou jste udělal vy mně. Jen budu trochu svědomitější. Sem v noci nikdo nepřijde, tady to není jako u prachárny v Bagherii.“

Trochu vyšel měsíc a Simonini teď viděl Ninuzzův zahnutý nos a oči, které jiskřily zlobou.

„Ninuzzo,“ řekl duchapřítomně, „vy netušíte, že pokud jsem udělal to, co jsem udělal, pak jen proto, že jsem poslouchal rozkazy, rozkazy, které přicházely z hodně velké výše a od tak posvátné autority, že jsem musel jednat bez ohledu na své osobní pocity. I tady jsem jen proto, abych byl poslušen stejných rozkazů a připravoval další akce na podporu trůnu a oltáře.“

Simonini při řeči namáhavě oddychoval, ale pozoroval, že hrot nože se sotva postřehnutelně vzdaluje od jeho tváře. „Obětoval jste život pro svého krále,“ pokračoval, „a musíte tedy chápat, že existují poslání… dovolte, abych řekl: posvátná poslání… jež dokonce ospravedlňují čin, který by byl jinak podlý. Rozumíte mi?“

Mistr Ninuzzo ještě nerozuměl, ale bylo zřejmé, že pomsta nyní není jeho jediným cílem: „Zakusil jsem v posledních letech moc hladu a pohledem na vaši mrtvolu se nenasytím. Mám už plné zuby toho života ve tmě. Když jsem vám přišel na stopu, viděl jsem, že chodíte i do panských restaurací. Řekněme, že vás nechám naživu a budu od vás na oplátku dostávat měsíční částku, která mi dovolí jíst a spát jako vy, a ještě líp.“

„Mistře Ninuzzo, slibuji vám víc než malý měsíční bakšiš. Připravuji atentát na francouzského císaře, a vzpomeňte si, že pokud váš král přišel o trůn, tak proto, že Napoleon tajně pomohl Garibaldimu. Víte toho o trhavinách tolik, měl byste se setkat s hloučkem odvážných chlapíků, kteří se scházejí v rue de la Huchette a vyrábějí tam cosi, co se opravdu dá nazvat pekelným strojem. Když se k nim přidáte, nejenom se budete moci zúčastnit akce, která se zapíše do dějin, a osvědčit svou mimořádnou zručnost střelmistra, ale – vzhledem k tomu, že tento atentát se těší podpoře osobností z nejvyšších kruhů – získáte svou část odměny a až do konce života z vás bude boháč.“

Stačilo, aby Ninuzzo slyšel o prachu, a zuřivost, jež v něm vřela od oné noci v Bagherii, náhle opadla. Simonini pochopil, že ho má v hrsti, neboť slyšel, jak říká: „Co mám tedy udělat?“

„Je to prosté, za dva dny se dostavíte kolem šesté na tuto adresu, zaklepáte, vejdete do krámu a řeknete, že vás posílá Lacroix. Přátelé už o vás budou vědět. Ale aby vás poznali, musíte mít v knoflíkové dírce téhle vaší kazajky karafiát. V sedm přijdu i já. S penězi.“

„Budu tam,“ řekl Ninuzzo. „Ale pamatujte si, pokud by to měl být podraz, vím už, kde bydlíte.“

Den nato se Simonini vrátil za Gavialim a upozornil ho, že čas kvapí. Ať se všichni sejdou nazítří v šest odpoledne. Nejdříve se dostaví sicilský střelmistr, jejž za nimi pošle on sám, a pak dorazí sám pan Lacroix, aby všechno zajistil.

Pak šel za Lagrangem a sdělil mu, že odhalil spiknutí, jež má za cíl zabít císaře. Ví, že spiklenci se sejdou příštího dne v šest hodin v rue de la Huchette, aby předali výbušniny svým příkazcům.

„Ale pozor,“ řekl. „Jednou jste mi svěřil, že z deseti členů tajné společnosti jsou tři naši špehové, šest úplní pitomci a jeden je opravdu nebezpečný. Takže: špeh tam bude jenom jeden, a to já, pitomců je osm, a opravdu nebezpečný člověk bude mít karafiát v knoflíkové dírce. A protože je nebezpečný i pro mne, chci, aby tam vypuklo čertovo dopuštění a aby ten chlap nebyl jen zatčen, ale na místě zabit. Věřte mi, že je to jediný způsob, jak to vyřídit co nejhladším způsobem. Kdyby ten člověk mluvil, a třeba jen s někým od vás, byl by to velký malér.“

„Máte mou důvěru, Simonini,“ řekl pan de Lagrange. „Toho muže odstraníme.“

Ninuzzo přišel do rue de la Huchette v šest hodin se svým krásným karafiátem, Gaviali a ostatní mu s pýchou předvedli své mechanismy, Simonini dorazil o půl hodiny později a oznámil příchod Lacroixův. Ve tři čtvrtě na sedm vpadly dovnitř pořádkové síly, Simonini zařval: „Zrada!“, vytáhl pistoli a namířil ji na četníky, vystřelil však do vzduchu. Četníci střelbu opětovali a zasáhli Ninuzza do prsou, ale jelikož věci se mají dělat pořádně, zabili ještě dalšího spiklence. Ninuzzo se svíjel na podlaze, cedě mezi zuby ty nejsicilštější kletby, a Simonini, který nadále předstíral, že střílí po četnících, mu dal ránu z milosti.

Lagrangeovi lidé přistihli Gavialiho a ostatní při činu, to jest s prvními exempláři zpola dohotovených bomb a s balíčkem letáků, kde se vysvětlovalo, proč je vyrobili. Během zostřených výslechů Gaviali a jeho druhové udali jméno záhadného Lacroixe, který (jak se domnívali) je zradil. O důvod víc, aby ho dal Lagrange odstranit. V policejních protokolech bylo zaznamenáno, že se zúčastnil zatčení spiklenců a byl zabit jednou z kulek, jež ti nešťastníci vystřelili.

Pokud jde o spiklence, zdálo se zbytečné vystavit je příliš senzačnímu procesu. V těchto letech, vysvětloval Lagrange Simoninimu, neustále kolovaly pověsti o atentátech na císaře a předpokládalo se, že mnohá z těch tvrzení nebyly jen spontánně vzniklé legendy, ale výmysly, jež byly obratně šířeny republikánskými agenty, aby vyvolaly v nadšencích ducha soupeřivosti. Nebylo v žádném případě žádoucí šířit myšlenku, že usilovat o život Napoleona III. se stalo módou. Spiklenci byli prostě deportováni do Cayenne, kde měli zakrátko zemřít na malarické horečky.

Zachránit život císaři je věc, která se vyplácí. Jestliže si prací na Jolym vydělal deset tisíc franků, odhalení spiknutí mu vyneslo třicet tisíc. Pronájem místnosti a nákup materiálu na výrobu bomb ho stál pět tisíc franků, a v kapse mu tedy zůstalo čistých pětatřicet tisíc franků, víc než desetina z onoho kapitálu tří set tisíc, jejž hodlal nashromáždit.

Pokud nad Ninuzzovým koncem pociťoval uspokojení, Gavialiho mu bylo trochu líto. Vzato kolem a kolem, byl to dobrý chlap a plně mu důvěřoval. Ale kdo chce dělat spiklence, musí přijmout všechna rizika a nedůvěřovat nikomu.

Lacroix, který mu v podstatě nikdy neprovedl nic špatného, měl prostě smůlu. Ale jeho vdova určitě dostane slušnou penzi.

12

NOC V PRAZE

4. dubna 1897

Už mi zbývalo jen navštívit onoho Guédona, o kterém mluvil Joly. Knihkupectví v rue de Beaune vedla jedna scvrklá stará panna, která věčně nosila obrovitou sukni z černé vlny a čepičku a la Červená Karkulka, jež jí zakrývala půl tváře – naštěstí.

S Guédonem jsem se tam potkal hned napoprvé. Byl to skeptik, hledící na svět, jenž ho obklopoval, s ironií. Pro nevěřící mám slabost. Guédon reagoval na Jolyho výzvu vstřícně: bude mu posílat jídlo a pošle mu i trochu peněz. Pak o příteli, který mu způsobil výdaje, promluvil trochu posměšně: K čemu psát knihu a riskovat nucené práce, když ti, kdo knihy čtou, jsou už přesvědčení republikáni, a ti, kdo podporují diktátora, jsou negramotní vesničané, připuštění z Boží milosti k volebním urnám?

Fourieristé? Jsou to poctivci, ale jak brát vážně proroka, který hlásá, že v obrozeném světě budou ve Varšavě růst pomeranče, v oceánech bude limonáda, lidé budou mít ocas a incest a homosexualita budou uznány jako zcela přirozené instinkty lidské bytosti?

„A proč je tedy navštěvujete?“ zeptal jsem se ho.

„Prostě proto,“ odpověděl mi, „že jsou to jediné řádné osoby, které se staví proti diktatuře ničemného Bonaparta. – Vidíte tamhle tu krásnou dámu?“ řekl. „To je Juliette Lamessinová, jedna z nejvlivnějších žen salonu hraběnky d’Agoultové. S penězi svého muže se snaží vybudovat vlastní salon v rue de Rivoli. Je fascinující, je inteligentní a je to velmi talentovaná spisovatelka, být pozván do jejího domu, to bude něco.“

Guédon mi ukázal ještě další osobnost, vysokého, krásného, okouzlujícího muže: „To je Toussenel, slavný autor L’esprit des betes. Socialista, neústupný republikán, bláznivě zamilovaný do Juliette, která mu ovšem nevěnuje jediný pohled. Ale z těch, co tu jsou, je to nejbystřejší hlava.“

Toussenel se mnou mluvil o kapitalismu, který otravuje moderní společnost.

„A kdo jsou kapitalisté? Židé, vládci naší doby. Revoluce minulého století usekla hlavu Kapetovi, revoluce našeho století bude mít za úkol useknout hlavu Mojžíšovi. Napíšu o tom knihu. Kdo jsou Židé? Protestanti, zednáři. A samozřejmě izraelité.“

„Ale protestanti nejsou Židé,“ odvážil jsem se namítnout.

„Kdo říká Žid, říká protestant, a totéž platí o anglických metodistech, německých pietistech, Švýcarech a Holanďanech. Ti všichni se učí číst Boží vůli v židovské knize, v Bibli, což je historie incestů a masakrů a zběsilých válek, kde se vítězí jen lstí a zradou, kde králové dávají zabíjet manžely, aby se zmocnili jejich žen, a kde ženy, jež jsou pokládány za světice, vstupují do manželského lože s nepřátelskými generály, aby jim uřízly hlavu. Když Cromwell usekl hlavu svému králi, citoval přitom Bibli, Malthus, který upřel dětem chudáků právo na život, uměl Bibli nazpaměť. Je to rasa, která tráví čas tím, že si připomíná své otroctví, a která je přes všechna znamení božího hněvu stále ochotna podlehnout kultu zlatého telete. Boj proti Židům by měl být hlavním cílem každého socialisty hodného toho jména. Nemluvím o komunistech, protože jejich zakladatel byl Žid. Jde o to, denuncovat spiknutí peněz. Proč stojí v jisté pařížské restauraci jablko stokrát víc než v Normandii? Jsou tu kořistnická plemena, která parazitují na tělech ostatních, kupecká plemena, jako byli kdysi Féničané a Kartagiňané a jako jsou dnes Angličané a Židé.“

„Takže pro vás je Angličan a Žid jedno a to samé?“

„Skoro. Měl byste si přečíst, co říká ve svém románě Coningby jeden významný politik, totiž Disraeli, sefardský Žid a křesťanský konvertita. Měl tu drzost napsat, že Židé jsou na nejlepší cestě, aby ovládli svět.“

Nazítří mi přinesl jednu knížku toho Disraeliho. Podtrhl v ní celé pasáže: „Zdalipak jste někdy v Evropě viděli nastupovat hnutí určitého významu, aniž by v něm figurovali Židé a podstatně je ovlivňovali?… První jezuiti byli Židé! Kdo řídí onu záhadnou ruskou diplomacii, před níž bledne celá západní Evropa? Židé! Kdo se v Německu zmocnil téměř úplného monopolu na všechny profesorské katedry?“

„Všimněte si, že Disraeli není žádný mouchard, který by udával vlastní lidi. Naopak, chce oslavit jejich ctnosti. Nestydí se napsat, že ruský ministr financí, hrabě Kankrin, je syn litevského Žida, stejně jako je španělský ministr Mendizábal syn jednoho konvertity z aragonské provincie. V Paříži je císařský maršál syn francouzského Žida, Soulta, a Žid byl i Massena, v hebrejštině by se psal Manase… A na druhé straně: pod čí záštitou se rozvíjí revoluce, jež se připravuje v Německu? Pod záštitou Židů, viz Karla Marxe a jeho komunisty.“

Nebyl jsem si jist, že Toussenel má pravdu, ale jeho filipiky, z nichž jsem poznával, jak se smýšlí v nejrevolučnějších kruzích, mi napověděly pár myšlenek… Bylo otázkou, komu by se daly prodat dokumenty proti jezuitům. Možná zednářům, ale s jejich světem jsem zatím neměl styky. Protizednářské dokumenty by nejspíš zase zajímaly jezuity, ale zatím jsem pochyboval, že bych je dokázal vyrobit. Dokumenty proti Napoleonovi? Ty by se samozřejmě nedaly prodat vládě, a co se týče republikánů, kteří nesporně tvořili dobrý potenciální trh, po Sueovi a Jolym nebylo mnoho co dodat. Dokumenty proti republikánům? I v tomto případě se zdálo, že vláda má už všechno, co potřebuje, a kdybych Lagrangeovi nabídl informace o fourieristech, asi by se mi vysmál, neboť bůhví, kolik jeho informátorů se už nejspíš zabydlelo v knihkupectví v rue de Beaune.

Kdo zbýval? Židé, bože drahý. V podstatě jsem si myslel, že jimi byl posedlý jen můj dědeček, ale poté co jsem si poslechl Toussenela, jsem si uvědomil, že protižidovský trh se otevíral nejen ze strany všemožných potomků abbého Barruela (a nebylo jich málo), ale i ze strany revolucionářů, republikánů, socialistů. Židé byli nejen nepřáteli oltáře, byli také nepřáteli plebejců, z nichž sáli krev, a podle mínění vládních kruhů také trůnu. Bylo třeba pracovat na Židech.

Uvědomoval jsem si, že to není snadný úkol: možná se recyklací Barruelova materiálu, Židy jako komplici zednářů a templářů při rozpoutání francouzské revoluce, dalo ještě oslovit nějaké to církevní prostředí, ale pro socialistu, jako byl Toussenel, by to nebylo zajímavé, ani co by se za nehet vešlo. Tomu bylo třeba říci něco přesnějšího o vztahu mezi Židy, akumulací kapitálu a britským spiknutím.

Začal jsem si vyčítat, že jsem se nikdy nechtěl setkat s žádným Židem. Zjistil jsem, že co se týče předmětu mého odporu – který se stále více zabarvoval záští –, mám velké mezery.

Zlobně jsem přemílal tyto myšlenky, když tu mi právě Lagrange podal pomocnou ruku. Už jsem se zmínil o tom, že Lagrange si dával dostaveníčka na těch nejnemožnějších místech. Tentokrát to byl hřbitov Pere-Lachaise. V podstatě měl pravdu, lidé nás pokládali za příbuzné hledající ostatky milovaného zesnulého nebo romantické návštěvníky minulosti. V tomto případě jsme zkormouceně obcházeli hrob Abélarda a Heloisy, cíl umělců, filozofů a zamilovaných duší, přízraků mezi přízraky.

„Nuže, Simonini, rád bych vás seznámil s plukovníkem Dimitrijem. V našich kruzích je znám výlučně pod tímto jménem. Pracuje pro Třetí oddělení carské kanceláře. Přirozeně kdybyste přišel do Petěrburku a ptal byste se na tohle Třetí oddělení, všichni by měli dojem, že jste spadl z měsíce, protože oficiálně nic takového neexistuje. Jeho agenti mají za úkol sledovat vznik revolučních spolků, tam je to mnohem vážnější problém než tady u nás. Musí si dávat pozor na dědice děkabristů, na anarchisty a teď i na nespokojenost takzvaných svobodných rolníků. Car Alexandr před několika lety zrušil nevolnictví, jenže teď nějakých dvacet milionů mužiků musí za nájem půdy platit svým někdejším pánům, a ta půda je nedokáže uživit, takže mnoho jich zaplavuje města a hledají si tam práci…“

„A co ode mne tenhle plukovník Dimitrij očekává?“

„Sbírá… jak to říci… kompromitující dokumenty k židovské otázce. Židů je v Rusku mnohem víc než u nás a ve vesnicích představují pro ruské venkovany opravdovou hrozbu, protože umějí číst, psát a především počítat. A to ani nemluvím o městech, předpokládá se, že ve městech se mnoho z nich přidalo k podvratným spolkům. Moji ruští kolegové mají dvojí problém: jednak musí pohlídat Židy, kdykoli a kdekoli představují reálné nebezpečí, a jednak na ně musí navést nespokojenost venkovské lůzy. Ale tohle už vám vysvětlí Dimitrij. Nás se ta věc netýká. Naše vláda má se skupinami francouzských židovských finančníků dobré vztahy a nemá nejmenší zájem, aby v těch kruzích vyvolávala nerudné nálady. Chceme jen Rusům prokázat službu. V našem řemesle ruka ruku myje, a tak laskavě zapůjčíme plukovníku Dimitrijovi vás, Simonini, který s námi oficiálně nemáte nic do činění. Málem bych zapomněl: než přijde Dimitrij, radil bych vám dobře se informovat o Alliance Israélite Universelle. (Francouzská židovská organizace založená roku 1860, hájící práva Židů v různých zemích světa, zejména tam, kde byli vystaveni pronásledování.) Byla založena tady v Paříži asi před šesti lety. Jsou v ní lékaři, novináři, právníci, obchodníci… Smetánka francouzské židovské společnosti. Všichni jsou orientováni řekněme liberálně, a určitě jsou to více republikáni než bonapartisté. Navenek si společnost klade za cíl pomáhat pronásledovaným všech náboženství a všech zemí ve jménu lidských práv. Dokud se nepřesvědčíme o opaku, musíme je pokládat za řádné občany, je nicméně obtížné infiltrovat je našimi informátory, protože Židé se mezi sebou dobře znají: stačí jim, když si navzájem očuchají zadek jako psi. Já vás ale seznámím s člověkem, kterému se podařilo získat si důvěru členů sdružení. Je to jistý Jakob Brafmann, Žid, který konvertoval k pravoslaví a stal se pak profesorem hebrejštiny na teologickém semináři v Minsku. Je nyní krátce v Paříži, právě z pověření plukovníka Dimitrije a jeho Třetího oddělení, a s proniknutím do Alliance Israélite neměl problém, protože některým členům byl znám jako souvěrec. Ten vám o tom spolku určitě něco poví.“

„Promiňte, pane Lagrangi. Ale jestli je tenhle Brafmann informátor plukovníka Dimitrije, všechno, co mi řekne, už Dimitrij bude vědět od něho, a tak nebude mít žádný smysl, abych mu to já vykládal ještě jednou.“

„Nebuďte naivní, Simonini. Má to smysl, to víte, že to má smysl. Když budete Dimitrijovi vyprávět totéž, co už slyšel od Brafmanna, budete v jeho očích vypadat jako někdo, kdo disponuje zaručenými informacemi. Informacemi, které potvrzují ty, které už má k dispozici on.“

Brafmann. Na základě dědečkova vyprávění jsem očekával, že se setkám s individuem supího profilu, s masitými rty – tím spodním silně vystupujícím, jako u černochů –, zapadlýma a krhavýma očima, menší škvírou mezi víčky, než tomu bývá u jiných ras, vlnitými nebo kadeřavými vlasy, odstávajícíma ušima… Ale setkal jsem se s mužem mnišského vzezření, s krásným prokvetlým vousem a hustým, trsovitým obočím, na konci mefistofelsky zakrouceným vzhůru, jak už jsem to někdy viděl u Rusů nebo Poláků.

Jak zřejmo, přestup k jinému náboženství někdy proměňuje nejen duši, ale i rysy obličeje.

Brafmann měl zvláštní smysl pro dobrou kuchyni, i když dával najevo hltavost provinciála, který chce okusit všechno a nikdy se nenaučí nakomponovat správné menu. Pojedli jsme v Rocher de Cancale v rue Montorgueil, kam se svého času chodilo na nejlepší ústřice v Paříži. Před nějakými dvaceti lety to tu zavřeli, ale nový majitel podnik znovu otevřel. Nebylo to už jako dřív, ale ústřice tu měli pořád, a pro ruského Žida to bylo víc než dost. Brafmann se omezil na tucet belons a pak si objednal bisque d’écrevisses.

„Aby tak vitální národ přežil čtyřicet století, musel si v každé zemi, kam odešel žít, zřídit jedinečnou vládu, stát ve státě, a ten si i v dobách tisíciletých vyhnanství vždycky a všude zachoval. Našel jsem dokumenty, jež dokazují existenci tohoto státu a tohoto zákona. Říkalo se mu Kahal.“

„Co to je?“

„Ta instituce pochází z časů Mojžíšových. Po diaspoře už nefungovala na denním světle, ale byla zapuzena do stínu synagog. Důkazy o jednom takovém Kahalu jsem našel. O minském Kahalu z let 1794-1830. Všechno je tam zapsáno, i ten nejmenší akt.“

Rozvinul několik papírových svitků se znaky, kterým jsem nerozuměl.

„Každé židovské komunitě vládne jeden Kahal a je podřízena samostatnému tribunálu Bejt-din. Tohle je dokumentace jednoho Kahalu, ale je jasné, že je shodná s dokumentací jakéhokoli jiného Kahalu. Říká se tu, že příslušníci komunity musí poslouchat pouze svůj interní tribunál, a nikoli zákony státu, který je hostí, dále se tu vykládá, jak organizovat svátky, jak porážet zvířata pro židovskou kuchyni a prodávat křesťanům nečisté a zkažené maso. A také že každý Žid může od Kahalu získat jednoho křesťana, kterého půjčkami a lichvou vysaje a připraví o veškerý majetek, a že žádný jiný Žid na tohoto jeho křesťana nemá právo… Nedostatek soucitu k nižším vrstvám a vykořisťování chudáka ze strany boháče podle Kahalu nejsou zločiny, ale ctnosti, samozřejmě pokud jsou praktikovány syny Izraele. Někteří tvrdí, že zvláště v Rusku jsou Židé chudí: je to pravda, mnoho Židů je obětí skryté vlády bohatých Židů. Nebojuji proti Židům, sám jsem se narodil jako Žid, ale proti židovské ideji, která chce vytlačit křesťanství… Miluji Židy, Ježíš, kterého zabili, je mi svědkem…“

Brafmann chytil druhý dech a objednal si aspic de filets mignons de perdreaux. Ale téměř ihned se vrátil ke svým listinám, jež procházel se zářícíma očima: „A všechno je to autentické, vidíte? Dokazuje to stáří papíru, jednotný rukopis notáře, který ty dokumenty zpracoval, podpisy, jež jsou totožné, i když jde o různá data.“

Nuže, Brafmann, který už ty dokumenty přeložil do francouzštiny a do němčiny, věděl od Lagrange, že jsem schopen takové autentické listiny vyrobit, a žádal mě, abych mu vytvořil jejich francouzskou verzi, která by vzbuzovala přesvědčivý dojem, že pochází z téže doby jako originální texty. Bylo pro něho důležité mít ty dokumenty i v jiných jazycích, aby mohl ruské tajné službě dokázat, že modelu Kahalu se dostalo vážného přijetí v různých evropských zemích a že je zvláště oceňován pařížskou Alliance Israélite.

Zeptal jsem se ho, jak lze z těch dokumentů, vytvořených komunitou ze zapadlého kouta východní Evropy, získat důkaz o existenci světového Kahalu. Brafmann mi odpověděl, abych se nestaral: tyto dokumenty mají posloužit jen jako opěrné body, důkazy, že to, o čem mluví, není pouhým výplodem fantazie. Jeho kniha ostatně dostatečně přesvědčivě odhalí pravý Kahal, velkou chobotnici, která obtáčí svými chapadly občanský svět.

Jeho rysy ztvrdly a jeho tvář téměř nabyla onoho orlího vzhledu, který měl podle obecného mínění prozrazovat Žida – jímž ostatně byl.

„Hlavní ctižádosti, jež hýbají talmudickým duchem, jsou nezměrná touha po ovládnutí světa, nenasytná dychtivost vlastnit veškerá bohatství Nežidů a zášť vůči křesťanům a Ježíši Kristu. Dokud se Izrael neobrátí k Ježíši, křesťanské země, jež hostí tento národ, budou vždy považovány za otevřené jezero, kde, jak praví Talmud, každý Žid může volně rybařit.“

Vyčerpán vášnivostí své obžaloby, objednal Brafmann escalopes de poularde au velouté, ale jídlo mu nechutnalo, a tak je vyměnil za filets de poularde piqués aux truffes. Pak vytáhl z kapsičky u vesty stříbrné hodinky a řekl: „Ajvaj, to se nám to protáhlo. Francouzská kuchyně je skvělá, ale obsluha je pomalá. Mám naléhavou schůzku a musím už jít. Dejte mi vědět, kapitáne Simonini, jestli se vám podaří najít správný papír a vhodný inkoust.“

Na závěr Brafmann uždíbl kousek vanilkového soufflé. Čekal jsem, že Žid, byť konvertovaný, mě nechá zaplatit účet. Ale bylo tomu naopak: s velkopanským gestem dal Brafmann najevo, že tu svačinku, jak se nedbale vyjádřil, zatáhne on. Nejspíš mu ruské tajné služby platily knížecí apanáž.

Vrátil jsem se domů se zmatkem v hlavě. Dokument, který vznikl před padesáti lety v Minsku a který obsahuje tak detailní příkazy, jako koho pozvat a koho nepozvat v den svátku, vůbec nedokazuje, že těmito pravidly se řídí rovněž činy velkých pařížských nebo berlínských bankéřů. A hlavně: nikdy, nikdy, opravdu nikdy nepracujme s autentickými, popřípadě napůl autentickými dokumenty! Pokud takové dokumenty existují, vždycky po nich někdo může začít pátrat a následně dokázat, že cosi bylo tlumočeno nepřesně… Aby byl dokument přesvědčivý, musí být vytvořen ex novo, a pokud je to jen trochu možné, nesmíme ukázat žádný originál, ale jen naznačovat, že jsme o nějakém originálu slyšeli. Tak nebude možné dostat se k žádnému existujícímu zdroji, jako tomu bylo například u tří králů, o kterých mluvil ve dvou verších jenom Matouš, ale neřekl, ani jak se jmenovali, ani kolik jich vlastně bylo a jestli to vůbec byli králové – všechno ostatní už obstarala tradice. A pro lidi jsou přesto stejně skuteční jako Josef a Marie, a pokud vím, někde se dokonce uctívají jejich těla. Objevy musí být neobyčejné, šokující, románové. Jen tak jsou uvěřitelné a budí rozhořčení. Co je nějakému šampaňskému vinaři po tom, že Židé přikazují svým bližním, aby slavili dceřinu svatbu tak nebo onak? Je snad tohle důkaz, že mu chtějí prošacovat kapsy?

V té chvíli mi došlo, že průkazný dokument nebo alespoň jeho přesvědčivý rámec už mám – a je lepší než Gounodův Faust, který už několik let uváděl Pařížany do vytržení – a že jediné, čeho je ještě zapotřebí, je najít pro něj vhodný obsah. Samozřejmě jsem měl na mysli zednářskou schůzku na Hoře hromu, plán Josefa Balsama a noc jezuitů na pražském hřbitově.

Odkud měl vycházet židovský plán na ovládnutí světa? Přece z hromadění zlata, jak mi napověděl Toussenel. Dobytí světa, aby králové a vlády propadli strachu, hromadění zlata, aby se dali uspokojit socialisté, anarchisté a revolucionáři, zničení zdravých zásad křesťanského světa, aby se vylekal papež, biskupové a faráři. A vrazit do toho trochu bonapartistického cynismu, o kterém tak dobře mluvil Joly, a jezuitského pokrytectví, které jsme Joly i já našli u Suea.

Vrátil jsem se do knihovny, ale tentokrát do té pařížské, kde se toho dalo objevit mnohem víc než v Turíně, a narazil jsem na další obrázky pražského hřbitova. Existoval už od středověku, a během staletí se tu hroby vršily jeden na druhý, neboť hřbitov se nemohl rozšiřovat za povolený obvod. Leželo tu možná sto tisíc mrtvých těl a náhrobní kameny tu stály hustě vedle sebe a proti sobě, stíněny větvemi černého bezu. Nezdobila je jediná podobizna, neboť Židé mají z obrazů hrůzu. Rytci možná byli tím místem fascinováni, a tak trochu přeháněli, když zobrazovali tu kamennou drúzu jako keře vřesoviště, ohnuté větrem do všech stran. Ten prostor vypadal jako otevřená ústa staré kolozubé čarodějnice. Ale díky některým fantasknějším rytinám, zobrazujícím hřbitov v měsíčním světle, mi bylo okamžitě jasné, jak případně mohu zužitkovat tuto strašidelnou atmosféru, když mezi ony kameny, jež vypadají jako dlažba, kterou telurické síly rozhodily do všech stran, umístím nahrbené rabíny v jejich kápích, v jejich dlouhých kabátech, s jejich šedivými kozlími bradami, a ukážu je, jak kují pikle, i oni sražení jako ty kameny, o něž se opírají, i oni vytvářející v noční tmě les strnulých přízraků. A uprostřed se nacházel hrob rabiho Löwa, muže, který v šestnáctém století stvořil golema, nestvůrnou bytost, která měla pomstít všechny Židy.

To bylo lepší než Dumas a lepší než jezuiti.

Přirozeně to, o čem by hovořil můj dokument, by muselo vypadat jako ústní výpověď svědka té strašlivé noci, svědka, který by pod trestem smrti musel o všem zachovat mlčení. Musel by v noci, ještě před začátkem ohlášené ceremonie, vejít na hřbitov převlečen za rabína a skrýt se za kameny hrobky rabiho Löwa. Přesně o půlnoci – poté co téměř rouhavě odbil z dálky čas židovského shromáždění zvon křesťanského kostela – by dorazilo dvanáct osob zahalených do temných plášťů a hlas dělající dojem, že vychází z hlubin nějakého hrobu, by je pozdravil jako dvanáct Rošej batej avot, hlavy dvanácti kmenů izraelských. Každý z nich by pak odpověděl: „Zdravíme tě, ó synu prokletého.“

Tohle by tedy bylo scénické aranžmá. Tak jako na Hoře hromu hlas toho, kdo je svolal, se táže: „Od našeho posledního setkání uplynulo sto let. Odkud přicházíte a koho zastupujete?“ Nato postupně odpovídají hlasy shromážděných: rabi Juda z Amsterodamu, rabi Benjamin z Toleda, rabi Levi z Wormsu, rabi Manase z Pešti, rabi Gad z Krakova, rabi Simeon z Říma, rabi Zebulon z Lisabonu, rabi Ruben z Paříže, rabi Dan z Konstantinopole, rabi Ašer z Londýna, rabi Isacher z Berlína, rabi Naftali z Prahy. Nato hlas, neboli třináctý spiklenec, požádá, aby ho každý informoval o bohatství své komunity, a připočítává k tomu bohatství Rotschildů a ostatních židovských bankéřů, kteří si vítězně podmanili svět. Při třech milionech pěti stech tisících Židů žijících v Evropě se takto dospěje k částce šesti set franků na hlavu, čili k celkové sumě dvou miliard franků. Ještě to nestačí, praví třináctý hlas, ke zničení dvou set šedesáti pěti milionů křesťanů, ale je to dost, abychom mohli začít.

Musel jsem ještě vymyslet, co mu na to odpověděli, ale závěr jsem už viděl jasně. Třináctý hlas vyvolal ducha rabiho Löwa, z jeho náhrobku se zvedlo namodralé světélko a zmohutnělo do oslepující záře. Každý z dvanácti shromážděných hodil na hrob kamínek a světlo pozvolna pohaslo. Dvanáct mužů se pak rozešlo na různé strany, jak se říká, pohltily je temnoty, a hřbitov se znovu pohroužil do své přízračné a anemické melancholie.

* * *

Takže Dumas, Sue, Joly, Toussenel. Pominu-li lekci otce Barruela, jenž byl v celé té rekonstrukci mým duchovním vůdcem, chybělo tu hledisko zaníceného katolíka. A právě v těchto dnech mi Lagrange, který mě nabádal, abych neotálel s navázáním styků s Alliance Israélite, řekl o Gougenotovi des Mousseaux. Něco jsem už o něm věděl, byl to katolicko-legitimistický žurnalista, který se už dlouho zabýval magií, ďábelskými praktikami, tajnými společnostmi a zednářstvím.

„Pokud je nám známo,“ řekl Lagrange, „dokončuje knihu o Židech a o požidovštění křesťanských národů, nevím, jestli mi rozumíte. Vám by se mohl hodit, určitě byste od něho získal dost materiálu, abyste vyhověl našim ruským přátelům. Nám by se zase hodilo mít přesnější informace o tom, co chystá, protože si nepřejeme, aby se zkalily dobré vztahy mezi naší vládou, církví a židovskými finančními kruhy. Abyste si ho naklonil, můžete tvrdit, že jste židovský učenec, který obdivuje jeho práce. Znám člověka, který vás k němu uvede, je to jistý abbé Dalla Piccola, který už nám prokázal četné služby.“

„Ale já hebrejsky neumím,“ řekl jsem.

„A kdo vám řekl, že Gougenot hebrejsky umí? Abychom někoho nenáviděli, nemusíme mluvit jeho řečí.“

Teď si zničehonic vzpomínám, kdy jsem se poprvé setkal s abbém Dalla Piccolou. Vidím ho, jako by stál přede mnou. A je mi jasné, že to není žádný můj dvojník, žádné alter ego, jak se říká, protože vypadá alespoň na šedesátníka, je téměř hrbatý, šilhá a má vystupující zuby. Když jsem ho tenkrát spatřil, řekl jsem si: abbé Quasimodo. Navíc měl německý přízvuk. Vzpomínám, jak mi Dalla Piccola pošeptal, že by se měli držet pod dohledem nejen Židé, ale i zednáři, protože jde koneckonců vždycky o jedno a to samé spiknutí. Byl jsem toho mínění, že je třeba otevřít pokaždé jen jednu frontu, a téma jsem zamluvil, ale z některých abbého narážek jsem vyrozuměl, že zprávy o zednářských schůzkách zajímají jezuity, neboť církev připravuje proti zednářské lepře čelní útok.

„V každém případě,“ řekl Dalla Piccola, „až budete nucen navázat s těmi kruhy styky, přijďte za mnou. Jsem bratrem v jedné pařížské lóži a mám v tom prostředí mnoho dobrých známostí.“

„Vy, abbé?“ vyhrkl jsem, a Dalla Piccola se usmál: „Kdybyste věděl, kolik abbé je mezi zednáři…“

Mezitím jsem si domluvil rozhovor s rytířem Gougenotem des Mousseaux. Byl to už lehce slabomyslný sedmdesátník, skálopevně přesvědčený o těch několika myšlenkách, které měl. Jeho jediným zájmem bylo dokázat existenci ďábla a jeho nekromantů: čarodějníků, spiritistů, mesmeristů, Židů, modlářských kněží a dokonce „elektrikářů“, kteří hlásali přítomnost jakéhosi životního principu.

Když mluvil, byl k nezadržení, a začal od Adama. Rezignovaně jsem naslouchal starcovým výkladům o Mojžíšovi, o farizejích, o velkém sanhedrinu, o Talmudu. Naštěstí mi Gougenot současně nabídl výtečný koňak a v roztržitosti nechal láhev na stolku, takže se to dalo snést.

Odhalil mi, že procento prodejných žen je mnohem vyšší u Židů než u křesťanů (a já se v duchu ptal, jestli tohle náhodou nevíme už z evangelií, kde Kristus potkává hříšnice na každém kroku), pak změnil téma a vyložil mi, že v talmudické morálce neexistuje bližní a nenajdeme tu žádnou zmínku o povinnostech, jež vůči němu máme, čímž se vysvětluje a vlastně ospravedlňuje bezcitnost, s níž Židé ničí rodiny, hanobí dívky a vyhazují na dlažbu vdovy a starce, poté co z nich lichvou vysáli krev. Jako v případě prostitutek, také o delikventech platí, že jejich počet je mnohem vyšší u Židů než u křesťanů. „Jestlipak víte, že ze dvanácti krádeží, o nichž jednal soud v Lipsku, jedenáct šlo na vrub Židů?“ vykřikl Gougenot a s potměšilým úsměvem dodal: „Jak by taky ne, i na Kalvárii byli dva lotři na jednoho spravedlivého. Obecně platí, že zločiny, jichž se dopouštějí Židé, jsou ty nejzvrácenější: podvod, padělatelství, lichva, podvodný bankrot, pašeráctví, penězokazectví, úplatkářství, obchodní zpronevěra. Nechtějte na mně, abych pokračoval.“

Po téměř hodinovém výkladu podrobností o lichvě došlo na nejpikantnější část, na vraždění dětí a antropofagii. Nakonec, jako by chtěl Gougenot vyvážit tyto temné praktiky racionálním a zcela průzračným chováním, pohovořil o veřejných spekulacích židovských finančních kruhů, jimž slabost francouzských úřadů nedokáže čelit a ponechává je bez trestu.

Na nejzajímavější, byť skrovně využitelné věci došlo, když Mousseaux připomínal – skoro jako by sám byl Žid – intelektuální nadřazenost Židů nad křesťany, opíraje se přitom o tytéž Disraeliho výroky, jaké jsem už slyšel od Toussenela – z čehož je patrno, že socialističtí fourieristé a monarchističtí katolíci byli jednotni alespoň v názorech na židovskou otázku. Zdálo se, že nesdílí obecně rozšířený obraz rachitického a neduživého Žida: Židé sice nikdy necvičili tělo a nepěstovali válečnické umění (jen pomysleme na to, jaký význam přikládali tělesnému zápolení Řekové), a jejich konstituce je proto slabá a křehká, ale dožívají se delšího věku a jejich plodnost je neuvěřitelná – ovšemže je to také důsledek jejich bezuzdného pohlavního chtíče –, a jako dobyvatelé světa jsou tudíž nebezpečnější.

„Vysvětlete mi,“ říkal mi Gougenot, „proč jsou Židé skoro pokaždé ušetřeni epidemií cholery, třebaže žijí v nejchorobnějších a nejnezdravějších částech města. Když jeden dobový historik mluvil o morové ráně roku 1346, řekl, že ze záhadných důvodů nebyli Židé v žádné zemi morem zasaženi. Fracastoro tvrdí, že v roce 1505 jediní Židé unikli tyfové epidemii, Degner dokládá, že pouze Židé přežili epidemii úplavice v Nijmegen v roce 1736, Wawruch prokázal, že v německé židovské populaci se nevyskytuje tasemnice. Co tomu říkáte? Jak je to možné, když mluvíme o nejšpinavějším národě na světě, kde se svatby konají pouze mezi pokrevními příbuznými? Něco takového je proti všem zákonům přírody. Je to snad jejich vyživovacími zvyklostmi, jejichž pravidla nám doposud nejsou jasná, je to obřízkou? Jaké tajemství způsobuje, že jsou silnější než my, i když vypadají slabší? Říkám vám, tak proradný a mocný nepřítel musí být zničen všemi prostředky. Uvědomujete si, že v době, kdy vstupovali do zaslíbené země, čítali jen šest set tisíc mužů? Když počítáme čtyři osoby na každého dospělého mužského pohlaví, dělá to populaci o půl třetího milionu osob. Ale za časů Šalomounových už tu byl milion tři sta tisíc bojovníků, a tedy pět milionů duší. To už je dvojnásobek. A dneska? Těžko lze spočítat, kolik jich je, protože jsou rozptýleni po všech světadílech, ale ty nejstřízlivější odhady hovoří o deseti milionech. Množí se, množí…“

* * *

Zdálo se, že ho roztrpčení úplně vyčerpalo. Skoro jsem byl v pokušení nabídnout mu sklenku jeho koňaku. Ale vzpamatoval se. Když dospěl k mesianismu a ke kabale (a byl tedy připraven podat mi stručný výtah i ze svých knih o magii a satanismu), nalézal jsem se už ve stavu blažené otupělosti. Jen zázrakem jsem dokázal vstát, poděkovat a rozloučit se.

Moc dobrého škodí, říkal jsem si. Kdybych měl všechny tyhle zprávy nacpat do dokumentu určeného pro lidi jako Lagrange, riskoval bych, že tajné služby strčí i mne do nějaké tajné díry, třeba na pevnost If, jak by to v případě Dumasova věrného čtenáře ostatně bylo namístě. Možná jsem ale vzal knihu rytíře des Mousseaux trochu na lehkou váhu, neboť dnes, kdy píši tyto řádky, si musím připomenout, že když spis Le juif, le judaisme et la judaisation des peuples chrétiens (Žid, židovství a požidovštění křesťanských národů.) pak v roce 1869 vyšel – téměř šest set stran sázených poměrně malými typy –, dostalo se mu požehnání Pia IX. a velkého úspěchu u veřejnosti. Ale měl jsem tenkrát dojem, že se všude tiskne spousta protižidovských knih a brožur, a tak jsem se snažil mezi nimi poněkud vybírat.

Na mém pražském hřbitově měli rabíni říci něco, čemu lze snadno porozumět a co zapůsobí na lidové vrstvy, něco tak trochu nového – žádné rituální vraždy, o kterých se mluvilo už celé věky, a lidé na ně dneska věřili asi tak jako na čarodějnice: stačilo nedovolovat dětem, aby se potloukaly kolem ghett.

A tak jsem se znovu vrátil ke své zprávě o neblahých událostech oné osudové noci. Jako první promluvil třináctý hlas: „Naši otcové předali vyvoleným Izraele povinnost scházet se jednou za století u hrobu svatého rabína Šimona ben Jehudy. Je tomu osmnáct století, co nás o moc, jež byla přislíbena Abrahamovi, oloupil kříž. Lid Izraele, pošlapávaný a ponižovaný svými nepřáteli, žijící bez ustání pod hrozbou smrti a zneuctění, po celou tu dobu odolával: rozešel se po celé zemi, což znamená, že celá země mu musí patřit. To nám náleží již od časů Áronových zlaté tele.“

„Ano,“ pravil nato rabi Isacher, „až budeme jako jediní vlastnit veškeré zlato světa, do našich rukou přejde pravá síla.“

„Již podesáté,“ pokračoval třináctý hlas, „po tisíci letech krutého a neutuchajícího zápasu s našimi nepřáteli, se na tomto hřbitově scházejí u hrobu našeho rabína Šimona ben Jehudy vyvolení všech pokolení izraelského lidu. Avšak v žádném z předchozích století se našim předkům nepodařilo soustředit ve svých rukou tolik zlata, a tedy tolik síly. V Paříži, v Londýně, ve Vídni, v Berlíně, v Amsterodamu, v Hamburku, v Římě, v Neapoli, všude tam, kde vládnou Rothschildové, jsou izraelité pány finanční situace… Promluv ty, pařížský rabíne, neboť ty víš, jak je tomu v Paříži.“

„Všichni panující císařové, králové a knížata,“ pravil nato Ruben, „vězí až po uši v dluzích, které u nás nadělali, aby si zachovali své armády a podepřeli kymácející se trůny. Musíme tedy učinit půjčky ještě dostupnějšími a získat posléze kontrolu – jakožto zástavu pojišťující kapitál, jejž jednotlivým zemím poskytujeme – nad jejich železnicemi, nad jejich doly, nad jejich lesy, nad jejich velkými strojírnami a manufakturami a ostatními nemovitostmi, jakož i nad správou daní.“

„Nezapomeňme na zemědělství, jež bude vždy velkým bohatstvím každé země,“ doplnil ho Simeon z Říma. „Velké pozemkové vlastnictví zůstává zdánlivě nedotknutelné, ale pokud se nám podaří přimět vlády, aby tato velká vlastnictví rozdělila, bude snazší je získat.“

Nato řekl rabi Juda z Amsterodamu: „Leč mnozí z našich izraelských bratří opouštějí naši víru a přijímají křesťanský křest…“

„Co na tom!“ namítl třináctý hlas… „Pokřtění nám mohou být k náramnému užitku. Ač je jejich tělo pokřtěno, jejich duch a duše zůstávají věrné Izraeli. Ode dneška za sto let už to nebudou dítky Izraele, kdo se budou chtít stát křesťany, avšak mnoho křesťanů se přidá k naší svaté víře. Leč Izrael je odmrští s pohrdáním.“

„Především ale uvažme,“ řekl rabi Levi, „že naším nejnebezpečnějším nepřítelem je křesťanská církev. Je třeba šířit mezi křesťany volnou myšlenku, skepsi, je třeba ponížit služebníky tohoto náboženství.“

„Šiřme myšlenku pokroku, jejímž důsledkem je rovnost všech náboženství,“ promluvil rabi Manase. „Bojujme za potlačení výuky křesťanského náboženství ve školních osnovách. Izraelité svou obratností a studiem obdrží bez obtíží katedry a profesorská místa v křesťanských školách. Náboženská výchova bude pak vyobcována do rodiny, a jelikož ve většině rodin není čas, aby byla tato větev výchovy náležitě zaopatřena, náboženský duch postupně ochabne.“

Nato promluvil rabi Dan z Konstantinopole: „A především nesmíme nikdy pustit z rukou obchod a spekulaci. Je třeba uchvátit obchod s alkoholem, máslem, chlebem a vínem, neboť takto se staneme absolutními pány nad veškerým zemědělstvím, a potažmo nad veškerým venkovským hospodářstvím.“

A Naftali z Prahy řekl: „Zaměřme se na soudnictví a advokacii. A proč by se izraelité nemohli stát ministry školství, když jim tak často patřila portfej státních financí?“

Nakonec promluvil rabi Benjamin z Toleda. „Nesmíme se stranit žádné profese, která ve společnosti něco znamená. Filozofie, lékařství, právo, hudba, národohospodářství, slovem všechny oblasti vědy, umění a literatury jsou obrovitým polem, na němž musíme osvědčit svého génia. Lékařství především! Lékař bývá zasvěcován do nejdůvěrnějších tajemství rodiny a má v rukou život a zdraví křesťanů. A musíme podporovat manželské svazky mezi izraelity a křesťany. Jestliže se do našeho Bohem vyvoleného kmene dostane nepatrné množství nečisté krve, nikterak ho to nenaruší, avšak naši synové a naše dcery navážou příbuzenské svazky s křesťanskými rodinami, které se těší jisté autoritě.“

„Uzavřeme toto naše setkání,“ pravil třináctý hlas. „Je-li zlato první mocností tohoto světa, druhou je tisk. Je třeba, aby naši lidé stáli v každé zemi v čele všech denních listů. Jakmile se staneme absolutními pány tisku, budeme moci změnit veřejné mínění o tom, co je čest, co je mravnost, co je spravedlnost, a zaútočit na instituci rodiny. Předstírejme horlivý zájem o sociální otázky na pořadu dne. Je třeba kontrolovat proletariát, infiltrovat sociální hnutí našimi agitátory a konat tak, abychom je mohli vzbouřit, kdykoli se nám zachce. Je třeba dotlačit dělníka na barikády, přimět ho k revolucím. Každá z těch katastrof nás přiblíží našemu jedinému cíli: vládě nad celou zemí, tak jak byla přislíbena našemu praotci Abrahamovi. Takto naše síla vzroste jako obrovitý strom a jeho větve ponesou plody, jež se nazývají bohatství, rozkoš, štěstí, moc, a bude to odměna za onen hanebný stav, jenž byl po dlouhá staletí jediným losem dětí Izraele.“

Takto končila, pokud mě paměť neklame, zpráva o pražském hřbitově.

V závěru své rekonstrukce cítím vyčerpání – možná proto, že jsem doprovázel tyto hodiny horečného psaní opakovanými úlitbami, jež občerstvovaly mé fyzické síly a poskytovaly mi duchovní povzbuzení. A přitom už od včerejška trpím nechutenstvím a jídlo se mi hnusí. Když se probudím, zvracím. Možná příliš pracuji. Anebo mi svírá hrdlo zášť, která mě stravuje. Když s časovým odstupem procházím stránky, které jsem napsal o pražském hřbitově, chápu, jak tato zkušenost, tato má nadmíru přesvědčivá rekonstrukce židovského spiknutí, ten odpor, jenž byl v době mého dětství a mého jinošství pouze (jak to mám říci?) ideální, pouze rozumový – nic jiného než stránky katechismu, které mi vštípil dědeček –, jak se to vše nyní stalo tělem a krví. Teprve když jsem dokázal dát ožít oné strašidelné noci, má zášť, má zuřivá nechuť k židovské perfidnosti se proměnila z abstraktní ideje v nezkrotnou a hlubokou vášeň. Och ano, bylo nutné být té noci na pražském hřbitově, bože můj, anebo bylo alespoň třeba číst mé svědectví o té události, abychom pochopili, že už nelze dále strpět, aby ta prokletá rasa otravovala náš život!

Teprve když jsem si opakovaně přečetl onen dokument, plně jsem porozuměl, že jsem splnil své poslání. Musel jsem svou zprávu stůj co stůj někomu prodat. Jenom když ji vyváží zlatem, uvěří jí a budou spolupracovat na tom, aby ji učinili věrohodnou i pro druhé…

Ale dnes večer už toho psaní raději nechám. Nenávist (ba jen vzpomínka na ni) zakaluje mysl. Třesou se mi ruce. Musím si lehnout a spát, spát, spát.

13

DALLA PICCOLA ŘÍKÁ, ŽE NENÍ DALLA PICCOLA

5. dubna 1897

Dnes ráno jsem se vzbudil ve své posteli a oblékl jsem se, s tou troškou maškarády, která je součástí mé osobnosti. Pak jsem si přečetl váš deník, kde tvrdíte, že jste se setkal s abbém Dalla Piccolou, a popisujete ho jako člověka rozhodně staršího, než jsem já, a navíc hrbatého. Šel jsem se podívat do zrcadla, které se nachází ve vašem pokoji – v mém, jak se sluší na duchovní osobu, není žádné –, a jakkoli nemíním hřešit samolibostí, nemohl jsem si nevšimnout, že mám pravidelné rysy, vůbec nešilhám a nemám vystupující zuby. A mluvím s krásným francouzským přízvukem, nanejvýš občas s lehkou italskou kadencí.

Kdo je ale potom ten abbé, kterého jste poznal pod mým jménem? A kdo jsem já?

14

BIARRITZ

5. dubna 1897, pozdě dopoledne

Probudil jsem se pozdě a ve svém deníku jsem našel vaši krátkou poznámku. Jste ranní ptáče. Můj Bože, pane abbé – pokud budete některý z příštích dnů (či některou z příštích nocí) číst tyto mé řádky… Kdo vlastně jste? Protože právě teď si vzpomínám, že jsem vás zabil, ještě před válkou! Jak mohu mluvit se stínem?

Opravdu jsem vás zabil? Proč si tím teď jsem tak jist? Pokusme se o rekonstrukci. Ale nejdřív bych se měl najíst. Zvláštní, včera jsem nedokázal pomyslet na jídlo, aby se mi nezvedl žaludek, a dnes bych zhltl všechno, co mi přijde pod ruku. Kdybych mohl volně vyjít z domu, měl bych navštívit nějakého doktora.

Když jsem dokončil svou zprávu o schůzce na pražském hřbitově, byl jsem připraven na setkání s plukovníkem Dimitrijem. Jelikož jsem si vzpomínal, jak velice oceňoval Brafmann francouzskou kuchyni, pozval jsem i jeho do Rocher du Cancale, ale Dimitrijovi jídlo moc neříkalo a v tom, co jsem objednal, se vysloveně nimral. Měl trochu šikmé oči, s malými a pichlavými zornicemi, které mi připomínaly kunu, i když jsem nikdy žádnou kunu nevlastnil a ani jsem nikdy žádnou neviděl (nenávidím kuny stejně jako Židy). Zdálo se mi, že Dimitrij má zvláštní dar přivádět do rozpaků své protějšky.

Mou zprávu si přečetl pozorně a nyní mi řekl: „Je to velmi zajímavé. Kolik?“

Je radost jednat s osobami tohoto druhu. Vypálil jsem snad trochu přemrštěnou cifru, padesát tisíc franků, a vysvětlil jsem, kolik mě stáli moji informátoři.

„Moc drahé,“ řekl Dimitrij. „Přesněji, moc drahé pro mne. Zkusme náklady rozdělit. Máme dobré styky s pruskými službami, a Prusové mají také problémy se Židy. Já vám zaplatím pětadvacet tisíc franků ve zlatě a budu souhlasit, abyste předal kopii tohoto dokumentu Prusům. Oni vám dají druhou půlku. Sám je budu informovat. Přirozeně budou chtít originální dokument, takový, jaký jste předal mně, ovšem podle toho, co mi řekl přítel Lagrange, vy umíte originály namnožit. Osoba, která vás bude kontaktovat, se jmenuje Stieber.“

Více neřekl. Zdvořile odmítl koňak, formálně se uklonil, spíše jako Němec než jako Rus – bleskově ohnul hlavu téměř do pravého úhlu vůči vzpřímenému trupu –, a odešel. Účet jsem zaplatil já.

Urychleně jsem požádal o schůzku s Lagrangem, který už se mnou o Stieberovi, velkém šéfu pruské špionáže, mluvil. Stieber se specializoval na sběr informací v zahraničí, ale dokázal rovněž infiltrovat spolky a hnutí vnášející neklid do státních struktur. Před nějakou desítkou let se vyznamenal tím, že shromáždil údaje o Marxovi, člověku, který dělal těžkou hlavu jak Němcům, tak Angličanům. Údajně on nebo jeho agent Krause, pracující pod falešným jménem Fleury, pronikli do Marxova londýnského domu převlečeni za lékaře a zmocnili se seznamu se všemi jmény členů komunistické ligy. Byla to náramná trefa a umožnila zatknout řadu nebezpečných individuí – uzavřel Lagrange. Zbytečná opatrnost, poznamenal jsem, pokud se tihle komunisti nechali takhle napálit, pak to museli být úplní tupci a beztak by nedošli daleko. Ale Lagrange řekl, že člověk nikdy neví. Vždycky je lepší zasáhnout předem a trestat dříve, než jsou zločiny spáchány.

„Dobrý tajný agent je ztracen, když musí zasahovat tam, kde už se všechno stalo. Naším řemeslem je zajistit předem, aby se něco stalo. Vydáváme nemálo peněz na organizování srocení na bulvárech. Není to nic náročného, stačí pár tuctů bývalých kriminálníků a několik policistů v civilu, za zpěvu Marseillaisy se vybílí tři restaurace a dva bordely, podpálí se dvě trafiky, načež přijdou naši lidé, už v uniformách, sehraje se rvačka a všechny zatkneme.“

„A k čemu je to dobré?“

„Je to dobré k tomu, že udržujeme řádné měšťany v nervozitě. Nakonec jsou všichni zajedno, že je zapotřebí silné ruky. Kdybychom museli potlačovat skutečné nepokoje, zorganizované bůhví jak a bůhví kým, rozhodně by to nešlo tak hladce. Ale vraťme se ke Stieberovi. Od chvíle, co se stal šéfem pruské tajné policie, obcházel městečka východní Evropy převlečený za kejklíře a všechno si poznamenával. Vytvořil síť informátorů podél cesty, kterou jednoho dne půjde pruská armáda, od Berlína do Prahy. A stejné služby si zajistil i ve Francii, s ohledem na válku, k níž dříve nebo později nevyhnutelně dojde.“

„Nebylo by pak lepší, kdybych se tomu individuu vyhnul?“

„Ne. Musíme ho mít na očích. Proto je vhodné, aby pro něho pracovali naši agenti. Kromě toho ho musíte informovat o té historii, co se týká Židů a která nás nezajímá. Takže když s ním budete spolupracovat, naší vládě nevznikne žádná újma.“

Týden nato jsem obdržel lístek podepsaný Stieberem. Ptal se mě, jestli by mě příliš neobtěžovalo odjet do bavorského Mnichova, abych se setkal s jedním jeho důvěrníkem, jistým Goedschem, a odevzdal mu svou zprávu. Jistěže mě to obtěžovalo, ale příliš mě zajímala druhá půlka odměny.

Zeptal jsem se Lagrange, jestli toho Goedscheho zná. Řekl mi, že to je bývalý poštovní zaměstnanec, který ve skutečnosti pracoval pro ruskou tajnou policii jako agent provokatér. Po nepokojích roku 1848 vyrobil falešné dopisy mající zkompromitovat vůdce demokratů. Vyplývalo z nich, že chtěl zavraždit krále. Ale jak se zdá, v Berlíně ještě fungovalo pár soudců, protože kdosi dokázal, že dopisy jsou padělané. Kolem Goedscheho vypukl skandál a musel odejít ze svého místa na poště. A nejenom to, celá záležitost poškodila jeho důvěryhodnost u tajných služeb, neboť tam vám sice prominou padělání dokumentů, ale neprominou vám, že jste se dali chytit in flagranti. Začal tedy novou existenci, psal nevalné historické romány, jež podepisoval jako sir John Retcliffe, a nadále spolupracoval s Kreuzzeitungem, deníkem zaměřeným na protižidovskou propagandu. Služby ho teď už využívají pouze k šíření zpráv o židovském světě, jak pravých, tak falešných.“

Řekl jsem si, že takový člověk se mi hodí, ale Lagrange mi vysvětlil, že pokud Prusové zapojili do této záležitosti jeho, pak jen proto, že mé zprávě nepřikládají valný význam, a pověřili tudíž pro klid svědomí naprosto druhořadou figuru, aby se na to podívala – dříve než mě zlikvidují.

„To ne,“ zareagoval jsem, „Němci o mou zprávu mají velký zájem. Tak velký, že mi byla přislíbena značná suma.“

„Kdo vám ji přislíbil?“ zeptal se Lagrange. A když jsem odpověděl, že Dimitrij, usmál se: „To jsou Rusové, Simonini, a tím je řečeno všechno. Proč by Rus něco neslíbil za Němce? To ho nic nestojí. Ale stejně: jeďte do toho Mnichova, nás taky zajímá, co chystají. Mějte však na paměti, že Goedsche je proradný lotr. Jinak by tohle řemeslo nedělal.“

Lagrange ke mně opravdu nebyl příliš laskavý, ale možná zahrnoval do kategorie bídníků i vyšší stupně, tedy i sebe sama. Ostatně nejdůležitější je, aby mi dobře zaplatili. Nejsem žádná netýkavka.

Myslím, že už jsem do tohoto deníku zanesl své dojmy z oné velké bavorské pivnice, kde se Bavoři mačkají tělo na tělo kolem dlouhých tables d’hôte, hanebně se cpou mastnými párky a nalévají se z korbelů velkých jako sud – ženy vedle mužů, přičemž ženy jsou rozjařenější, hlučnější a vulgárnější než muži. Je to rozhodně podřadná rasa a zůstat dva dny v teutonské zemi – po cestě, která byla sama o sobě naprosto úmorná – mě stálo velké přemáhání.

Goedsche si se mnou dal schůzku právě v takové pivnici a musel jsem připustit, že můj německý špion byl na první pohled předurčen k tomu, aby šmejdil v tomto prostředí: šaty křiklavé elegance nedokázaly zakrýt liščí vzezření člověka, který žije z ruky do huby.

Špatnou francouzštinou se mě okamžitě začal dotazovat na mé zdroje. Vykroutil jsem se a snažil jsem se hovor odvést na jiné téma, narážeje na svá garibaldiovská dobrodružství. Byl příjemně překvapen, protože – sdělil mi – právě dopisoval román o italských událostech roku 1860. Má ho už skoro hotový, bude se jmenovat Biarritz a bude to mnoho svazků, ne všechny příhody se však odehrávají v Itálii, dějištěm některých je Sibiř, Varšava, samozřejmě Biarritz a tak dále. Mluvil o tom s chutí a s jistým sebeuspokojením, zjevně měl za to, že dokončil Sixtinskou kapli historického románu. Nechápal jsem vazby mezi rozmanitými událostmi, jimiž se zabýval, ale jak se zdálo, jádrem příběhu byla ustavičná hrozba tří zlovolných sil záludně vládnoucích světu, totiž zednářů, katolíků – zvláště jezuitů – a Židů. Posledně jmenovaní navíc právě infiltrují první dvě skupiny, aby od základu otřásli čistotou teutonské protestantské rasy.

Obšírně pohovořil o italských pletichách mazziniovských zednářů. Pak se zápletka přesunula do Varšavy, kde zednáři konspirovali proti Rusku, a to ve spolupráci s nihilisty, jednou z těch prokletých band, jakým slovanské národy dávají vzejít ze svého lůna v každé době, přičemž jedni i druzí byli většinou Židé. Důležitý byl systém, jakým verbovali své stoupence: připomínal onen, který používali bavorští ilumináti a karbonáři z Nejvyššího prodeje. Každý člen naverboval devět dalších, kteří se nesměli navzájem znát. Nato jsme se vrátili do Itálie a sledovali jsme tažení Piemonťanů na Obojí Sicílii. Mísila se tu zranění, zrady, prznění šlechtičen, pikareskní putování, odvážné irské legitimistky holdující láskám a dobrodružstvím, tajné vzkazy ukryté pod ocasy koní, mrzký karbonář kníže Caracciolo znásilňující jednu dívku (Irku a legitimistku), objevy veledůležitých prstenů ze zoxidovaného zeleného zlata, na nichž se proplétali hadi a v jejichž středu zářil rudý korál, pokus o únos syna Napoleona III., tragédie u Castelfidarda, kde prolily svou krev německé oddíly věrné papeži. Kaceřovala se tu welsche Feigheit (Vlašská zbabělost.) – Goedsche použil německý výraz, možná aby mě neurazil, ale já trochu německy uměl a pochopil jsem, že jde o charakteristickou zbabělost latinských plemen. Příběh se pak stále více zamotával, a to jsme byli teprve na konci prvního dílu.

Jak pokračoval ve vyprávění, Goedscheho vágně prasečí očka ožívala, prskal na všechny strany a sám se chechtal některým nápadům, které pokládal za znamenité. Jak se zdálo, dychtil po drbech z první ruky o Cialdinim, Lamarmorovi a dalších piemontských generálech a přirozeně také o nejbližším Garibaldiho okolí. Ale protože v jeho branži se za informaci platí, nepokládal jsem za vhodné špendýrovat mu zajímavé zprávy o italských událostech grátis. Nehledě na to, že o tom, co jsem věděl, bylo lepší mlčet.

Říkal jsem si, že ten člověk to vzal za špatný konec: nikdy nedokážeš vytvořit nebezpečí o tisíci tvářích, nebezpečí musí mít tvář jedinou, jinak to lidi přestane bavit. Chceš-li denuncovat Židy, mluv o Židech, ale nepleť do toho Iry, neapolská knížata, piemontské generály, polské vlastence a ruské nihilisty. Moc zajíců najednou. K čemu je to dobré, takhle se rozptylovat? Zvlášť když – necháme-li román stranou – Goedscheho utkvělou myšlenkou byli, jak se zdálo, jedině a výlučně Židé, což se mi náramně hodilo, neboť jsem mu přišel nabídnout vzácný dokument právě o Židech.

Skutečně mi řekl, že ten román nepíše pro peníze nebo kvůli světské slávě, ale proto, aby vysvobodil německý kmen z židovských osidel.

„Musíme se vrátit k Lutherovým slovům, když říkal, že Židé jsou až do morku kostí zlí, plní jedu a posedlí ďáblem. Po celá století byli naší morovou ranou a na tom se za jeho časů nic nezměnilo. Byli to, jak se vyjádřil, proradní, jedovatí, krutí, pomstychtiví hadi, vrazi a ďáblovi zmetci, kteří když už nemohou uštknout a škodit za bílého dne, činí tak potajmu. Jedinou možnou terapií tu byla schärfe Barmhezigkeit (Ostrá slitovnost.) – neuměl ten výraz přeložit, nicméně jsem pochopil, že to má sice znamenat krutý soucit, ale že ve skutečnosti měl Luther na mysli nelítostné zacházení. Bylo třeba zapálit synagogy a to, co by nechtělo hořet, mělo být zaházeno zemí, aby z toho už nikdo nikdy nespatřil jediný kámen, bylo třeba rozbořit jejich domy a zahnat je do stáje jako cikány, sebrat jim všechny talmudické texty, v nichž se vyučovalo jenom lžím, proklínání a rouhání, zabránit jim v lichvě, zabavit všechno, co vlastnili ve zlatě, v hotových penězích a ve špercích, a jejich nedospělým synům dát do rukou sekeru a lopatu a jejich ženám přeslici a vřeteno, neboť, dodával Goedsche s jízlivým šklebem, Arbeit macht frei, pouze práce osvobozuje. Podle Luthera konečné řešení bude spočívat v tom, že budou vyhnáni z Německa jako vzteklí psi.

„Lutherovi nebylo přáno sluchu,“ uzavřel Goedsche, „alespoň dosud ne. Důvod je jasný: ačkoli už od starověku byly neevropské národy považovány za ošklivé – vezměte si takového černocha, jenž je ještě dneska právem pokládán za hovado –, nebylo do dnešních dnů definováno nesporné kritérium, na jehož základě by se daly poznat nadřazené rasy. Nyní už víme, že do nejrozvinutějšího stupně lidství dospěla bílá rasa a že nejvyspělejším vzorkem bílé rasy je rasa germánská. Přítomnost Židů však s sebou nese neustálou hrozbu rasového míšení. Podívejte se na řeckou sochu: jaká čistota linií, souměrná elegance postavy. Ne náhodou byla tato krása ztotožněna se ctností. Kdo byl krásný, byl také zdatný. Tak je tomu i v případě velkých hrdinů našich teutonských mýtů. A teď si představte tyhle Apollony se semitskými rysy, snědou pletí, tmavýma očima, orlím nosem a sraženým tělem. Podle Homéra takhle vypadal Thersites, sama personifikace mrzkosti. Křesťanská legenda, dosud prodchnutá židovským duchem (v zásadě ji založil Pavel, asijský Žid, dnes bychom řekli Turek), nás přesvědčovala, že všechna plemena pocházejí od Adama. Ó ne, když se lidé odloučili od původního zvířete, vydali se rozdílnými cestami. Musíme se vrátit do bodu, kde se cesty rozešly, a tedy k pravým národním počátkům našeho lidu, a to je něco jiného než blouznění francouzských osvícenců s jejich kosmopolitismem, jejich égalité a jejich všeobecným bratrstvím! Tady je duch nových časů! To, čemu se dnes v Evropě říká risorgimento, obrození lidu, je návrat k čistotě původní rasy. Až na to, že tento termín – a tento cíl – platí pouze pro germánskou rasu, a je vskutku k smíchu, že v Itálii návrat k někdejší kráse představuje ten váš Garibaldi s nohama do O, váš sražený král a trpaslík Cavour. Není to ovšem překvapivé: také Římané byli semitská rasa.“

„Římané?“

„Cožpak jste nečetl Vergilia? Pocházejí z jednoho Trójana, tedy z Asiata, a tahle semitská migrace ducha starodávných italických národů zcela zničila. A podívejte se, co se stalo s Kelty: byli romanizováni a stali se z nich Francouzi, a tedy zase Latinci. Jen Germáni se dokázali uchovat čistí a nezkažení, a proto také oslabili římskou moc. Ostatně nadřazenost árijské rasy a podřadnost rasy židovské – a bohužel i té latinské – je dobře patrna i v tom, jak Árijci vynikají v rozličných uměních. Ani v Itálii, ani ve Francii nevyrostl žádný Bach, žádný Mozart, žádný Beethoven, žádný Wagner.“

Sám Goedsche nevypadal zrovna jako onen typický árijský hrdina, jejž velebil, ba kdybych měl říci pravdu (ale proč by se měla vždycky říkat pravda?), v mých očích měl spíše fyziognomii obžerného a smyslného Žida. Jenže nakonec nezbývalo než mu uvěřit, když už mu věřily tajné služby, které mi měly zaplatit zbývajících dvacet pět tisíc franků.

Ale přece jen jsem si malou zlomyslnost neodpustil. Zeptal jsem se ho, jestli se sám považuje za dobrého představitele nadřazené a apollinské rasy. Posupně se na mě podíval a řekl, že příslušnost k nějaké rase není výlučně fyzickou skutečností, ale především skutečností duševní. Žid zůstane Židem, i kdyby se hříčkou přírody – tak jako se rodí děti se šesti prsty a ženy, které umějí násobilku – narodil se světlými vlasy a modrýma očima. A Árijec je Árijec, jestliže žije duchem svého národa, a to i kdyby měl černé vlasy.

Má otázka nicméně zchladila jeho zápal. Uklidnil se, setřel si z čela pot velkým červeně kostkovaným kapesníkem a požádal mě o dokument, kvůli kterému jsme se sešli. Podal jsem mu ho a byl jsem přesvědčen, že po všech těch řečech, kterými mě zahrnul, bude teď na vrcholu blaha. Pokud jeho vláda chtěla zlikvidovat Židy podle Lutherových pokynů, můj příběh o pražském hřbitově dělal dojem, jako by vznikl právě proto, aby celému Prusku postavil před oči skutečný charakter židovského spiknutí. On ale četl zvolna, čas od času usrkl pivo, opakovaně vraštil čelo a mhouřil oči, takže vypadal skoro jako Mongol, a nakonec řekl: „Nevím, jestli nás tyhle zprávy opravdu mohou zajímat. To, co říkají o židovských piklech, jsme věděli vždycky. Je pravda, že to říkají výborně, a kdyby to bylo vymyšlené, bylo by to vymyšlené moc dobře.“

„Ale no tak, Herr Goedsche, nepřišel jsem, abych vám prodal nějaký smyšlený materiál!“

„Z toho vás v nejmenším nepodezírám, ale i já mám své závazky k těm, kdo mě platí. Je třeba nejprve ověřit autentičnost dokumentu. Musím tyhle stránky předložit Herr Stieberovi a jeho kanceláři. Nechte mi je tu, a jestli chcete, vraťte se klidně do Paříže, odpověď dostanete za několik týdnů.“

„Ale plukovník Dimitrij mi řekl, že věc je domluvena…“

„Není domluvena. Ještě ne. Už jsem vám řekl: nechte mi tu ty papíry.“

„Takže na rovinu, Herr Goedsche. To, co držíte v rukou, je originální dokument. Originální, rozumíte? Jeho hodnota tkví nesporně také v informacích, které tlumočí, ale mnohem více ve skutečnosti, že tyto informace se objevují v původní zprávě, zapsané v Praze po schůzce, o níž dokument hovoří. Nemohu dopustit, aby tento dokument nekontrolovaně koloval, alespoň ne dříve, než mi bude vyplacena slíbená odměna.“

„Jste zbytečně podezíravý. No tak dobře, poručte ještě jedno nebo dvě piva a dejte mi hodinku, abych si ten text opsal. Sám jste řekl, že informace, které obsahuje, nejsou nic moc. Kdybych vás chtěl oklamat, stačilo by mi si je zapamatovat, protože to mi věřte, co jednou přečtu, to si pamatuji skoro slovo od slova. Ale chci ten text předložit Herr Stieberovi. A tak mi dovolte si ho opsat. Originál sem přišel s vámi a s vámi taky z téhle knajpy odejde.“

Nenapadlo mě nic, co bych namítl. Pokořil jsem své půnebí několika nechutnými teutonskými klobásami a vypil jsem spoustu piva. Musím říci, že někdy je německé pivo stejně dobré jako to francouzské. Počkal jsem, až Goedsche všechno pečlivě opíše.

Rozloučili jsme se chladně. Goedsche naznačil, že se musíme o účet podělit, dokonce spočítal, že jsem měl o pár piv více než on, slíbil, že zprávu dostanu během několika týdnů, a nechal mě vzteky bez sebe, že jsem zbytečně vykonal tak dlouhou cestu, a ještě na vlastní náklady, aniž bych viděl z odměny, na které jsem se domluvil s Dimitrijem, jediný tolar.

Jsem to ale hlupák, řekl jsem si, Dimitrij dobře věděl, že Stieber nezaplatí ani halíř, prostě si takhle koupil můj text za poloviční cenu. Lagrange měl pravdu, Rusovi se nedá věřit. Ale možná jsem chtěl příliš, a měl bych být rád, že jsem zkasíroval alespoň tu polovinu.

Byl jsem si teď jist, že Němci se už nikdy neozvou, a vskutku uplynula řada měsíců a žádná zpráva nedorazila. Lagrange, jemuž jsem se svěřil se svým trápením, se shovívavě usmál: „Ještě se našemu řemeslu nenaučili. Nejsou to holt žádní svatí.“

Nešlo mi to do hlavy. Můj příběh o pražském hřbitově byl příliš dobře sestaven na to, aby skončil bez užitku někde na Sibiři. To jsem ho měl raději prodat jezuitům. První skutečné žaloby na Židy a první narážky na jejich mezinárodní spiknutí jsem v zásadě slyšel od jezuity Barruela a dopis mého dědečka měl být se zájmem čten dalšími členy Tovaryšstva.

Jediným prostředníkem mezi mnou a jezuity mohl být abbé Dalla Piccola. S ním mě seznámil Lagrange, a na Lagrange jsem se tedy obrátil i nyní. Lagrange mi řekl, že mu vzkáže, že ho hledám. A Dalla Piccola opravdu krátce nato přišel do mého krámu. Předvedl jsem mu, jak se říká ve světě obchodu, své zboží a zdálo se mi, že ho zaujalo.

„Samozřejmě,“ řekl, „než se o vašem dokumentu zmíním někomu z Tovaryšstva, musím ho prověřit, protože tihle lidé nekupují zajíce v pytli. Doufám, že mi důvěřujete a že mi ho na pár dní necháte. Nedám ho z rukou.“

Důstojné duchovní osobě jsem věřil.

Za týden se Dalla Piccola objevil v krámě znovu. Odvedl jsem ho nahoru do pracovny a chtěl jsem mu nabídnout něco k pití, netvářil se však zrovna přátelsky.

„Simonini,“ řekl mi, „nejspíš jste mě pokládal za hlupáka a chtěl jste ze mne před otci Tovaryšstva Ježíšova udělat padělatele. Zničil jste síť dobrých vztahů, kterou jsem tkal léta.“

„Pane abbé, nevím, o čem mluvíte…“

„Říkám vám, už si se mnou nehrajte. Dal jste mi tenhle dokument, který měl být tajný…“ a hodil na stůl mou zprávu o pražském hřbitově, „…a já jsem za něj požadoval spoustu peněz, a co se nestane: jezuiti se na mě koukají jako na ťulpase a laskavě mi sdělí, že ten můj supertajný dokument už vyšel jako fiktivní materiál v románě Biarritz nějakého Johna Retcliffa. Jak to stojí a leží, slovo za slovem…“ a mrskl mi na stůl také knížku. „Jak vidím, umíte německy a román jste si přečetl, hned jak vyšel. Našel jste tam historii té noční schůzky na pražském hřbitově, líbila se vám, a tak jste neodolal pokušení prodat výmysl jako skutečnost. A jako nestydatý plagiátor jste se spolehl na to, že na tomhle břehu Rýna německy nikdo nečte…“

„Poslyšte, myslím, že tomu začínám rozumět…“

„Žádné záhady tu nejsou. Mohl bych hodit tu makulaturu do koše a poslat vás k čertu, ale jsem puntičkář a nenechám to jen tak. Upozorňuji vás, že vašim přátelům z tajných služeb dám vědět, co jste zač a jak věrohodné jsou vaše informace. Ptáte se, proč vám to říkám předem? Ne z loajality – individuu vašeho ražení žádnou loajalitu nedlužím –, ale abyste věděl, pokud se služby rozhodnou, že si zasloužíte ránu dýkou do zad, kdo jim to našeptal. Nezdá se vám, že je zbytečné zavraždit někoho z pomsty, když zavražděný netuší, že jste ho zavraždil právě vy?“

Všechno bylo jasné, ten pacholek Goedsche (a Lagrange mi říkal, že vydává fejetonové romány pod pseudonymem Retcliffe) můj dokument nikdy Stieberovi nepředal: zjistil, že téma uspokojující jeho protižidovskou zuřivost se přesně hodí do románu, jejž zrovna dopisoval. Zmocnil se tedy pravdivého příběhu (přesněji příběhu, který za pravdivý musel pokládat) a udělal z něho scénu z románu – toho svého. Lagrange mě přece varoval, že ten lump se už vyznamenal paděláním dokumentů. Že jsem tak prostoduše naletěl jednomu padělateli, mě úplně rozběsnilo.

Ale vedle vzteku jsem také pociťoval strach. Když Dalla Piccola mluvil o ranách dýkou do zad, možná hovořil obrazně, ale Lagrange byl v tomto ohledu jednoznačný: jestliže někdo ve světě tajných služeb začne překážet, prostě se odstraní. Jen si to vezměme: spolupracovník, který se stal veřejně nedůvěryhodným, protože zkoušel prodat jako tajné informace románový šrot, a kromě toho riskoval, že zesměšní tajné služby v očích Tovaryšstva Ježíšova! Kdo by se s ním ještě páral? Zaslouží si ránu nožem a šup s ním do Seiny!

Právě to mi sliboval abbé Dalla Piccola a nemělo žádný smysl, abych mu vysvětloval, jak to bylo doopravdy, neměl žádný důvod mi uvěřit, neboť on nevěděl, že jsem dal Goedschemu dokument ještě předtím, než ten bídák dopsal svou knihu, ale zato věděl, že jsem ji dal jemu (totiž Dalla Piccolovi) poté, co Goedscheho kniha vyšla.

Byla to bezvýchodná situace.

Ledaže bych zabránil Dalla Piccolovi mluvit.

Jednal jsem téměř instinktivně. Mám na psacím stole velmi těžký kovaný svícen. Uchopil jsem ho a přitlačil jsem Dalla Piccolu ke zdi. Vyvalil oči a vyhrkl: „Snad mě nechcete zabít…“

„Je mi líto, chci,“ odpověděl jsem.

A vskutku mi to bylo líto, ale někdy člověk musí udělat z nouze ctnost. Zasadil jsem ránu. Abbé se ihned sesul a z vystupujících zubů mu vytryskla krev. Díval jsem se na mrtvolu a nepřipadal jsem si v nejmenším provinilý. Říkal si o to.

Šlo jen o to, dát tomu překážejícímu tělu zmizet.

Když jsem koupil krám a byt v prvním patře, majitel mi ukázal poklop v podlaze sklepa.

„Narazíte tam na pár schůdků,“ řekl, „a nejdřív nebudete mít odvahu sejít dolů, protože ucítíte takový smrad, že vás to div neporazí. Ale někdy vám nic jiného nezbude. Jste cizinec a možná tuhle historii neznáte. Kdysi se všechno svinstvo vyhazovalo na ulici, vydali dokonce zákon, podle kterého jste musel předtím, než jste vylil nočník, zakřičet Pozor na vodu! Ale bylo to moc složité, a tak se prostě všechno vychrstlo z okna a běda tomu, kdo šel zrovna po ulici. Pak se v ulicích udělaly otevřené kanály, a nakonec se ty rýny zakryly a takhle vznikly stoky. Teprve baron Haussmann vybudoval v Paříži dobrý kanalizační systém, ale slouží hlavně k odvádění vody. Exkrementy odcházejí jinudy, pokud se roura pod vaší latrínou neucpe, jdou do žumpy, která se v noci vybírá a odváží na velké haldy. Ale už se diskutuje o tom, jestli by se neměl definitivně přijmout systém tout-a-l’égout, to znamená, že by do velkých stok odtékaly nejen odpadní vody, ale taky ostatní nečistota. A právě proto už víc než deset let ukládá výnos majitelům domů, aby propojili svůj dům a kanalizační systém tunelem širokým alespoň metr třicet. Takový tunel najdete tam dole, akorát že je užší a není tak vysoký, jak to ukládá zákon, ještě to tak! Takové věci se dělají na velkých bulvárech, a ne ve slepé uličce, která nikoho nezajímá. A taky nikdo nepřijde, aby zkontroloval, jestli opravdu lezete dolů a vyléváte svůj nočník, kam byste měl. Když nenajdete odvahu patlat se s tím svinstvem, tak prostě všechnu nečistotu vychrstnete na tyhle schůdky a budete doufat, že až zaprší, trochu vody vystoupí až sem a všechno to odnese. Na druhé straně by tenhle přístup ke kanálům mohl mít i své výhody. Žijeme v časech, kdy se každých deset nebo dvacet let v Paříži odehraje nějaká revoluce nebo vzbouření, a takováhle podzemní cesta není nikdy na škodu. Jako každý Pařížan jste určitě četl ten román, co před nedávnem vyšel, jmenuje se Bídníci: hrdina tam utíká stokami se zraněným přítelem na zádech. Rozumíte, co myslím.“

Jako věrný čtenář fejetonových románů jsem Hugův příběh znal dobře. Tu zkušenost jsem rozhodně opakovat nechtěl, už proto ne, že opravdu nechápu, jak jeho postava mohla urazit tam dole tak dlouhou cestu. Možná že v jiných částech Paříže jsou podzemní kanály dostatečně vysoké a prostorné, ale ten, který probíhal pod impasse Maubert, musel vzniknout ještě před dávnými stoletími. Už snést Dalla Piccolovu mrtvolu z patra do krámu a pak do sklepa nebylo vůbec snadné. Naštěstí byl ten skrček celý shrbený a hodně vyhublý, a tudíž dost poddajný. Ale po schodech pod poklopem jsem ho musel nechat skutálet. Pak jsem za ním sestoupil i já a v hlubokém předklonu jsem ho odvlekl o několik metrů dále, aby mi nehnil rovnou pod bytem. Jednou rukou jsem ho táhl za kotník a v druhé jsem nesl svítilnu – bohužel jsem neměl třetí ruku, abych si ucpal nos.

Bylo to poprvé, co jsem musel odstranit tělo někoho, koho jsem zabil, protože v případě Nieva a Ninuzza se všechno vyřešilo samo, aniž jsem si musel dělat starosti (ale s Ninuzzem jsem si je dělat měl, alespoň tam na Sicílii). Nyní jsem si uvědomoval, že na vraždě je nejvíce zneklidňující ukrytí mrtvoly. Nejspíš právě proto kněží nedoporučují zabíjení, přirozeně pokud k němu nedojde v bitvě, protože tam se těla ponechávají supům.

Vlekl jsem svého nebožtíka abbého asi deset metrů, a tahat se s flanďákem mezi výkaly, nejen mými, ale bůhvíkoho, kdo tu bydlel přede mnou, není vážně nic příjemného, zvlášť když pak o tom musím vyprávět samotné oběti – panebože, co to tady píšu? Ale nakonec, poté co jsem rozšlapal nemálo sraček, jsem v dálce zahlédl světelnou čepel, znamení, že na křižovatce musí být kanálová mříž vedoucí na ulici.

Původně jsem měl v úmyslu dovléci mrtvolu až k nějaké sběrné nádrži a pak ji svěřit milosrdenství hojnějších vod, ale nakonec jsem si řekl, že ty vody by mohly tělo zanést bůhvíkam, možná až do Seiny, a někdo by drahé ostatky ještě identifikoval. Byla to správná úvaha, neboť právě teď, kdy píšu tyto řádky, jsem se dozvěděl, že na velkých odpadních haldách v Clichyském údolí byly v průběhu posledního pololetí nalezeny čtyři tisíce psů, pět telat, dvacet beranů, sedm koz a sedm vepřů, osmdesát slepic, šedesát devět koček, devět set padesát králíků, jedna opice a jeden hroznýš královský. O duchovních osobách statistika nehovoří, mnoho však nechybělo, abych ji učinil ještě pozoruhodnější. Pokud bych ovšem nechal nebožtíka tady, dalo se z dobrých důvodů předpokládat, že se odtud nehne. Mezi stěnou a vlastním kanálem – který tu byl určitě mnohem dříve než baron Haussmann – byl poněkud úzký chodníček: tam jsem mrtvolu odložil. Odhadl jsem, že díky miasmům a vlhkosti dojde k urychlenému rozkladu, takže zakrátko z ní zbude jen hromádka neidentifikovatelných kostí. S ohledem na ráz slepé ulice jsem rovněž usoudil, že kanál si nezaslouží žádnou údržbu, a že tudíž až sem nikdo nikdy nedorazí. A i kdyby tyto lidské ostatky byly nalezeny, muselo by se zjistit, jak se sem dostaly: a sem je mohl odložit každý, kdo by se spustil kanálovým otvorem.

Vrátil jsem se do pracovny a otevřel jsem Goedscheho román na místě, kam Dalla Piccola vložil záložku. Má němčina byla trochu zaprášená, ale stačila na to, abych pochopil když ne nuance, tedy prostá fakta. Samozřejmě že to byla řeč mého rabína na pražském hřbitově, s tím rozdílem, že Goedsche, který měl jistý smysl pro teatrální efekty, popis nočního hřbitova ještě poněkud přibarvil. Dal přijít na hřbitov nejdříve jednomu bankéři, jistému Rosenbergovi. Rosenberga doprovázel polský rabín s kloboukem na temeni hlavy a pejzy na skráních. Aby mohli vejít, museli strážci zašeptat kabalistické slovo o sedmi slabikách.

Pak přišel člověk, který byl v původní verzi mým informátorem. Vedl ho jistý Lasali, který mu sliboval, že bude účasten setkání, jež se koná jednou za sto let. Oba dva se maskovali falešnými vousy a klobouky s širokou krempou. Vše pak pokračovalo zhruba tak, jak jsem to vyprávěl já sám, včetně závěrečné scény, kdy se z hrobky vylinulo namodralé světlo a siluety rabínů se vzdalovaly do noci.

Ten ničema využil mé stručné zprávy, aby evokoval melodramatické scény. Byl schopen všeho, jen když mu z toho něco káplo. Lidé se už opravdu nebojí Boha.

Přesně tak, jak to chtějí Židé.

* * *

Teď jdu spát. Opustil jsem své chvályhodné zvyklosti uměřeného labužníka a nevypil jsem lahvičku vína, nýbrž nepřiměřené množství calvadosu (a nyní se mi z něj nepřiměřeně motá hlava – obávám se, že se začínám opakovat). Ale jelikož je zřejmé, že pohroužím-li se do spánku beze snů, probudím se jako abbé Dalla Piccola, jsem vskutku zvědav, jak se nyní dokážu probudit do podoby nebožtíka, jehož zmizení jsem byl nepochybným svědkem i příčinou.

15

DALLA PICCOLA REDIVIVUS

6. dubna 1897, za svítání

Kapitáne Simonini, nejspíš jsem se vzbudil, když vy jste spal (ať už přiměřeně, nebo nepřiměřeně), takže jsem si mohl přečíst vaše stránky. Za ranního svítání.

Když jsem si je přečetl, řekl jsem si, že možná z nějakého záhadného důvodu lžete (ostatně ani upřímnost, s níž jste vypsal svůj život, nebrání člověku v domněnce, že občas nemluvíte pravdu). Je-li tu někdo, kdo by měl s jistotou vědět, že jste mě zabil, pak jsem to já. Chtěl jsem si všechno ověřit, a tak jsem svlékl svůj kněžský hábit a téměř nahý sestoupil do sklepa. Odsunul jsem poklop, ale zápach toho smrdutého kanálu, který jste tak výstižně popsal, mi vyrazil dech. Tázal jsem se sám sebe, co to vlastně chci ověřit: zda tam ještě leží pár kostí mrtvoly, kterou jste tam, jak říkáte, pohodil před více než pětadvaceti lety? A mám snad vlézt do toho sajrajtu, abych se přesvědčil, že ty kosti nepatří mně? Když dovolíte, to už vím. Takže vám věřím: zabil jste abbého Dalla Piccolu.

A kdo jsem potom já? Jistěže ne Dalla Piccola, kterého jste zabil (a který se mi navíc nijak nepodobal). Ale jak je možné, že existují dva abbé Dalla Piccolové?

Pravda je, že jsem možná blázen. Netroufám si vyjít z domu. A přitom budu muset, abych si koupil něco k jídlu, neboť má sutana mi nedovoluje vysedávat v restauracích. Neholduji tak dobré kuchyni jako vy – i když, popravdě řečeno, mám neméně mlsný jazýček.

Přepadlo mě nepotlačitelné přání se zabít, ale vím, že je to ďábelské pokušení.

A pak, proč bych se zabíjel, když už jste mě zabil vy? Byla by to zbytečná námaha.

7. dubna

Drahý abbé, už dost.

Nepamatuji si, co jsem včera dělal. Dnes ráno jsem našel vaši poznámku. Přestaňte se trýznit. Vy si také nevzpomínáte? Udělejte tedy to co já, dlouze pozorujte svůj pupek a pak začněte psát, donuťte svou ruku, aby myslela za vás. Proč si mám já vzpomínat na všechno, a vy jen na těch pár věcí, které jsem chtěl zapomenout?

V této chvíli na mě dotírají jiné vzpomínky. Sotvaže jsem zabil Dalla Piccolu, dostal jsem lístek od Lagrange, který se tentokrát chtěl se mnou setkat na place Fürstenberg, a to o půlnoci, kdy je toto místo dostatečně přízračné. Měl jsem, jak říkají bázlivci, špatné svědomí, neboť jsem právě zabil člověka a bál jsem se, že Lagrange už o tom ví. Ale samozřejmě chtěl mluvit o něčem úplně jiném.

„Kapitáne Simonini,“ řekl mi, „potřebujeme, abyste se pověsil na jednoho zvláštního chlapíka… je to… jak to mám říct… kněz satanista.“

„A kde ho najdu, v pekle?“

„Mluvte vážně. Zkrátka, je to jistý abbé Boullan. Před léty se seznámil s nějakou Adélou Chevalierovou, konvertitkou z kláštera Saint-Thomas-de-Villeneuve v Soissonsu. Kolovaly o ní tajuplné řeči, údajně byla uzdravena ze slepoty a pak prorokovala. Do kláštera se začali hrnout věřící, jejím představeným z toho šla hlava kolem a biskup ji raději poslal ze Soissonsu pryč. A co se nestalo: naše Adéla si vybrala jako duchovního vůdce Boullana, což je jasné znamení, že vrána k vráně sedá. Ti dva se pak rozhodli založit nápravnou společnost, to jest věnovat Našemu Pánu nejen modlitby, ale také různé formy tělesného pokání, jež by mu vynahradily nehodné skutky hříšníků.“

„Řekl bych, že to je v pořádku.“

„Až na to, že začali hlásat, že abychom se zbavili hříchů, musíme hřešit, že celé lidstvo bylo přivedeno k pádu dvojím cizoložstvím Adama s Lilit a Evy se Samaelem (neptejte se mě, co jsou to za osoby, já vím od faráře jen o Adamovi a Evě), a že je zkrátka třeba dělat věci, o kterých se sice nevyjadřovali moc jasně, ale jak se zdá, abbé, zmíněná slečna a mnozí jejich věrní si dávali, jak bych to řekl, poněkud divoká dostaveníčka, kde to dělal každý s každým. Kromě toho se šušká, že dobrý abbé dal diskrétně zmizet plodu svého nezákonného milkování s Adélou. Řeknete, že jsou to všechno věci, které se netýkají nás, nýbrž policejní prefektury. Ano, kdyby ovšem už drahný čas v tom spolku nefigurovaly dámy z lepších rodin, ženy vysokých úředníků, ba dokonce žena jednoho ministra, a kdyby Boullan nevymámil z těch zbožných paní pěkné peníze. Vzhledem k těmto okolnostem se celá věc stala státní záležitostí a museli jsme ji vzít do ruky my. Dvojice byla obžalována a odsouzena ke třem letům nucených prací za podvod a urážku mravopočestnosti. Ven se dostali koncem čtyřiašedesátého. Pak jsme abbého ztratili z očí a měli jsme za to, že jsme mu napravili hlavu. Ale před nedávnem, poté co mu po četných kajícných skutcích Svaté oficium udělilo definitivní rozhřešení, se náhle vrátil do Paříže a začal znovu hlásat své teze o nápravě hříchů těch druhých skrze hříchy vlastní, a jak zajisté chápete, kdyby takhle začali smýšlet všichni, nešlo by už o náboženskou záležitost, ale o politický problém. Ostatně i církev se začala znovu znepokojovat a před pár dny pařížský arcibiskup zakázal Boullanovi výkon církevní služby. Podle mne za pět minut dvanáct. Boullan na to odpověděl tím, že se spřáhl s dalším svatým mužem smrdícím kacířstvím, s jistým Vintrasem. Tady v téhle útlé složce máte všechno, co o něm potřebujete vědět, anebo alespoň všechno, co o něm víme my. Teď je na vás, abyste ho neztratil z očí a informoval nás o tom, co chystá.“

„Nejsem zbožná žena hledající zpovědníka, který by ji ojel. Jak se k němu dostanu?“

„Co já vím, převlečte se třeba za kněze. Pokud vím, jste schopen vydávat se dokonce za garibaldiovského generála nebo něco na ten způsob.“

Hle, co mě právě napadlo! S vámi, drahý abbé, to ale nemá nic společného.

16

BOULLAN

8. dubna

Kapitáne Simonini, když jsem si dnes v noci přečetl vaši rozhořčenou poznámku, rozhodl jsem se následovat vašeho příkladu a psát – aniž bych zíral na svůj pupek – téměř automaticky a umožnit tak, aby se mé tělo prostřednictvím mé ruky rozpomnělo na to, co zapomněla má duše. Ten váš doktor Froide nebyl žádný hlupák.

Boullan… Znovu se vidím, jak se s ním procházím před jedním kostelíkem na pařížské periferii. Nebo to bylo v Sevres? Vybavuji si, jak mi říká: „Napravovat hříchy páchané proti Našemu Pánu znamená také vzít je na svá bedra. Hřích může být mystickým břemenem. Je třeba hřešit co možná nejusilovněji, má-li být vyčerpána suma mrzkostí, jež ďábel po lidstvu žádá, a mají-li být tyto hanebnosti sňaty z plecí našich slabších bratří, neschopných zapudit zlovolné síly, jež nás zotročily. Už jste někdy viděl takzvaný papier tue-mouches, (Mucholapka.) jejž právě vynalezli v Německu? Používají ho cukráři: napustí pásku melasou a zavěsí ji ve výkladu nad své dorty. Mouchy melasa přitahuje, lepkavá hmota je na pásce uvězní a ony tam chcípnou vyčerpáním. Nebo se utopí, když pásku, na které se to hemží hmyzem, hodíte do kanálu. Nuže, věrný oprávce hříchů musí být jako tento papír muchobijce: musí na sebe vzít veškerou hanebnost a stát se poté očistnou jímkou.“

Vidím ho v kostele před oltářem, kde má „očistit“ zbožnou hříšnici, jež je posedlá ďáblem a zmítá se na podlaze, vyslovujíc nechutné kletby a jména démonů: Abigor, Abrakas, Adramelech, Haborym, Melchom, Stolas, Zaebos…

Boullan se halí do posvátných rouch fialové barvy s rudou štólou, sklání se nad ní a pronáší slova, jež se zdají být exorcistickou formulí, jsou však (slyšel-li jsem dobře) jejím opakem: „Crux sacra non sit mihi lux, sed draco sit mihi dux, veni Satana, veni!“ (Svatý Kříž nebudiž mi světlem, leč drak budiž mým vůdcem, přijď, Satane, přijď!) Pak přiblíží svou tvář ke kajícnici a třikrát jí plivne do úst, načež si vyhrne roucho, vymočí se do mešního kalichu a nešťastnici ho podá. Poté nabere (rukama) z jisté nádoby substanci nesporně fekálního původu, obnaží hruď posedlé a potírá jí prsa.

Žena se kroutí na podlaze, sípá a sténá, její steny však pozvolna umlkají a ona upadá do téměř hypnotického spánku.

Boullan odchází do sakristie a zběžně si umyje ruce. Pak se mnou vyjde před kostel a heká jako někdo, kdo se zhostil těžké povinnosti. „Consummatum est,“ (Dokonáno jest.) praví.

Řekl jsem mu, jak si vzpomínám, že přicházím z pověření osoby, jež si přeje zůstat v anonymitě a jež by chtěla vykonat obřad, pro nějž jsou nezbytné posvěcené hostie.

Boullan se ušklíbl: „Černou mši? Ale pokud je přítomen kněz, pak světí hostie přímo na místě on, a věc by byla platná, i kdyby ho církev vyobcovala.“

Upřesnil jsem: „Nemyslím, že osobě, o níž hovořím, jde o černou mši slouženou knězem. Jak víte, v některých lóžích je zvykem stvrzovat přísahu probodnutím hostie.“

„Rozumím. Slyšel jsem, že jeden chlapík, co má vetešnický krámek u place Maubert, obchoduje také s posvěcenými hostiemi. Zkuste to u něho.“

Setkali jsme se snad při této příležitosti?

17

DNY KOMUNY

9. dubna 1897

Dalla Piccolu jsem zabil v září 1869. V říjnu jsem pak dostal lístek od Lagrange, v němž si se mnou dával schůzku, tentokrát na jednom z nábřeží Seiny.

Paměť mi vyvádí divné kousky. Možná zapomínám skutečnosti zásadní důležitosti, ale zato si pamatuji, jak jsem toho večera ohromeně stanul u Pont Royal, překvapen nečekanou září. Nacházel jsem se naproti staveništi nového sídla Journal Officiel de l’Empire Français. (Úřední noviny Francouzského císařství.) Aby se práce urychlily, staveniště bylo elektricky osvětleno. Neobyčejně silný světelný zdroj soustřeďoval své paprsky v houšti trámů a lešení na skupinu zedníků. Slova nedokážou vyjádřit magický účinek toho hvězdného jasu, planoucího uprostřed temnot.

Elektrické světlo… Hlupáci měli v těch letech pocit, že je obkroužila budoucnost. V Egyptě byl proražen kanál, který spojoval Středozemní moře s Rudým mořem, takže abyste doputovali do Asie, nepotřebovali jste už obeplouvat Afriku (což ovšem poškodilo četné poctivé plavební společnosti); byla otevřena světová výstava, jejíž architektonické skvosty dávaly tušit, že to, co provedl Hausmann, aby zničil Paříž, byl pouhý začátek; Američané dokončovali železnici, která měla protnout kontinent od východu k západu, a vzhledem k tomu, že právě osvobodili černé otroky, bylo nabíledni, že ta chátra zaplaví celou zemi – kam se na ně hrabou Židé – a udělá z ní bažinu míšenců. Za války Severu proti Jihu se objevila podmořská plavidla, na nichž už námořníci neumírali tak, že by se utopili, nýbrž tak, že se pod vodou udusili; krásné doutníky našich rodičů začaly nahrazovat prťavé papírové hylzny, které dodoutnaly během minuty a připravily tak kuřáka o veškeré potěšení; a naši vojáci už drahný čas jedli zkažené maso v kovových krabičkách. Američané také tvrdili, že vynalezli hermeticky uzavřenou klec, která díky jakémusi vodnímu pístu zvedá osoby do vyšších pater, ale přitom už bylo známo, že některé písty se v sobotu večer porouchaly a lidé pak zůstali v té škatuli uvězněni po celé dvě noci, a to bez přísunu vzduchu – o vodě a jídle ani nemluvě –, takže když je v pondělí našli, bylo už po nich.

Všichni byli štěstím bez sebe, neboť život byl stále snadnější, pracovalo se na strojích, díky nimž by se dalo mluvit na dálku, a také na takových, na nichž by bylo možné psát mechanicky bez použití pera. Budou tu vůbec ještě nějaké originály, které by se daly padělat?

Lidé upadali v nadšení před výklady voňavkářů, kde se velebily zázračné účinky, jež má sílivý princip locikového mléka na pleť a chininové kůry na regeneraci vlasů, a ještě další divy: krém Pompadour na bázi banánové vody, kakaového mléka a rýžového pudru s vůní parmských fialek. To všechno bylo vynalezeno, aby se zvýšila přitažlivost těch nejlascivnějších ženštin, nabídka však nyní byla k dispozici i švadlenkám, které se chtěly dát vydržovat, neboť do mnoha krejčovských závodů byl právě zaváděn stroj, který šil za ně.

Jediným zajímavým vynálezem nových časů byla porcelánová nádoba, do níž se vsedě kadilo.

Ani mne samotného však nenapadlo, že všechno to zjevné vzrušení ohlašuje konec císařství. Alfred Krupp představil na světové výstavě dělo dosud nevídaných rozměrů: padesát tun váhy a sto liber prachu na jeden projektil. Císař jím byl natolik fascinován, že Kruppovi udělil čestnou legii, ale když mu pak Krupp poslal seznam zbraní, jež byl ochoten prodat kterémukoli evropskému státu, francouzské vrchní velení, mající mezi zbrojaři své oblíbence, císaře přesvědčilo, aby nabídku odmítl. Pruský král samozřejmě nezaváhal a zbraně koupil.

Ale Napoleonovi už to nemyslelo jako kdysi: kvůli ledvinovým kamenům nejedl a nespal, natož aby jezdil na koni. Věřil konzervativcům a své ženě, a ti byli přesvědčeni, že francouzská armáda je pořád ještě nejlepší armáda světa, i když to bylo (jak se později ukázalo) nanejvýš sto tisíc mužů proti čtyřem stům tisícům Prušáků; a Stieber už dávno poslal do Berlína zprávy o chassepots, jež Francouzi dosud považovali za poslední výkřik puškařství, třebaže ve skutečnosti to začínaly být muzeální kousky. Navíc Stieber s radostí konstatoval, že Francouzi nezorganizovali zpravodajskou službu, která by se vyrovnala té německé.

Ale přejděme k faktům. V dohodnutou hodinu jsem se sešel s Lagrangem.

„Kapitáne Simonini,“ řekl mi bez úvodních zdvořilostí, „co víte o abbém Dalla Piccolovi?“

„Nic. Proč?“

„Protože zmizel, a zrovna ve chvíli, kdy pro nás pracoval na jedné maličkosti. Podle mne jste poslední, kdo ho viděl: chtěl jste s ním mluvit a já ho za vámi poslal. Co se stalo pak?“

„Pak jsem mu svěřil zprávu, kterou jsem už dal Rusům, aby ji ukázal jistým církevním kruhům.“

„Simonini, před měsícem jsem od abbého dostal lístek, v němž se říkalo zhruba toto: musíme se co nejrychleji sejít, musím vám říct něco zajímavého o tom vašem Simoninim. Z tónu toho vzkazu jsem vyrozuměl, že to, co mi chce o vás vyprávět, nebude žádná velká chvála. Takže: co to mezi vámi bylo?“

„Nevím, co vám chtěl vykládat. Možná se mu zdálo podezřelé, že jsem mu nabídl dokument, o kterém si myslel, že jsem ho vyrobil pro vás. Evidentně nebyl informován o našich dohodách. Mně nic neřekl. Už jsem ho pak neviděl a po pravdě řečeno taky jsem si kladl otázku, co se s mou nabídkou stalo.“

Lagrange mě chvíli upřeně pozoroval a pak řekl: „Ještě si o tom promluvíme.“ A odešel.

Ve skutečnosti nebylo o čem mluvit. Bylo jasné, že Lagrange mi od toho okamžiku bude šlapat na paty, a že pokud mě opravdu podezřívá z něčeho konkrétního, pak nic nepomůže, že jsem abbému zavřel ústa, a proslulá dýka v zádech mě stejně nemine.

Učinil jsem jistá bezpečnostní opatření. Navštívil jsem jednoho zbrojaře v rue de Lappe a požádal jsem ho o hůl s vysouvací čepelí. Měl ji, ale nestála za nic. Tu jsem si vzpomněl, že jednu takovou jsem viděl ve výkladu obchodníka s holemi ve své milované pasáži Jouffroy, a vskutku jsem tam našel učiněný div, hůl z ebenového dřeva se slonovinovou rukojetí ve tvaru hada, mimořádně elegantní – a mohutnou. Rukojeť sice příliš nevyhovuje, pokud vás například bolí noha a vy se chcete opřít, protože byť je lehce skosená, je přece jen spíše svislá než vodorovná; dokonale se však hodí, chcete-li hůl uchopit jako meč.

Hůl s vysouvací čepelí je znamenitá zbraň, i když máte co do činění s někým, kdo má pistoli: předstíráte, že jste vyděšen, ucouvnete a hůl zvednete, nejlépe třesoucí se rukou. Ten druhý se dá do smíchu a hůl chytí, aby vám ji vytrhl, a tak vám ještě pomůže tasit špičatou a velmi ostrou čepel. Zatímco se zaraženě pokouší pochopit, co to vlastně drží v ruce, bryskně švihnete ostřím a téměř bez námahy mu rozseknete tvář od spánku po bradu, pěkně napříč obličejem, třeba mu ještě useknete kus chřípí, a i když mu nevypíchnete oko, krev řinoucí se z čela ho úplně oslepí. Hlavní je protivníka překvapit, když se to povede, je vyřízený.

Pokud je to jen nějaký ubožák, dejme tomu zlodějíček, vezmete si hůl a jdete si po svých. On zůstane poznamenaný na celý život. Ale když jde o zákeřnějšího protivníka, po prvním seknutí tnete ještě jednou, tentokrát vodorovně – stačí přitom sledovat dynamiku vlastní paže –, a čistě mu proříznete hrdlo. Z jizvy už pak chlapa hlava bolet nebude.

A to ani nemluvím o tom, jak důstojně a počestně člověk vypadá, když se s takovouto holí prochází. Není vůbec levná, ale rozhodně se vyplatí: jsou věci, na kterých se nemá škudlit.

Když jsem se jednou večer vracel domů, Lagrange stál před krámem.

Zkusmo jsem švihl svou holí, ale pak jsem si řekl, že zpravodajské služby by likvidaci osoby, jako jsem já, nesvěřily člověku, jako je on, a rozhodl jsem se, že ho vyslechnu.

„Pěkná věc,“ řekl.

„Co?“

„Hůl s vysouvací čepelí. Musí to být hůl s vysouvací čepelí, když to má takovouhle rukojeť. Máte z někoho strach?“

„To mi řekněte vy, pane Lagrangi: měl bych?“

„Je jasné, že máte strach z nás, protože víte, že jste se stal podezřelým. Ale s vaším dovolením budu stručný. Francouzsko-pruská válka je na spadnutí a přítel Stieber prošpikoval Paříž svými agenty.“

„Znáte je?“

„Všechny ne, a to je příležitost pro vás. Jelikož jste Stieberovi nabídl svou zprávu o Židech, pokládá vás, jak to mám říci, za osobu, která se dá koupit… Nuže, do Paříže přijel jeden jeho člověk, je to ten Goedsche, s nímž jste se už, pamatuji-li se dobře, setkal. Myslíme si, že vás vyhledá. Stanete se pruským špionem v Paříži.“

„Proti vlastní zemi?“

„Nebuďte pokrytec, vždyť to ani není vaše země. Ale nemusíte mít skrupule, uděláte to právě pro Francii. Budete Prusům předávat dezinformace, které dostanete od nás.“

„To by neměl být problém…“

„Naopak, je to velmi nebezpečné. Jestli vás odhalí tady v Paříži, budeme muset předstírat, že vás neznáme. Takže budete zastřelen. Pokud Prusové přijdou na to, že hrajete dvojí hru, zabijí vás, i když způsobem méně legálním. Takže je tu – řekněme – padesátiprocentní pravděpodobnost, že z té záležitosti nevyváznete se zdravou kůží.“

„A když to nepřijmu?“

„Tak to bude devětadevadesát procent.“

„Proč ne sto?“

„Máte přece hůl s vysouvací čepelí. Ale moc na ni nespoléhejte.“

„Věděl jsem, že mám u tajných služeb upřímné přátele. Díky, že jste tak starostlivý. Dobrá. Svobodně – a taky z lásky k vlasti – jsem se rozhodl, že nabídku přijmu.“

„Jste hrdina, kapitáne Simonini. Budete čekat na rozkazy.“

Za týden se Goedsche objevil v mém krámě, ještě zpocenější než obvykle. Odolat pokušení namístě ho zardousit nebylo lehké, ale odolal jsem.

„Musíte vědět, že vás pokládám za plagiátora a padělatele,“ řekl jsem mu.

Odpověděl mi úlisným úsměvem: „Kam se na vás hrabu. Myslíte, že jsem nakonec nezjistil, že vaše historka o pražském hřbitově se inspiruje textem toho Jolyho, co teď bručí v base? Zvládl bych to i bez vás, vy jste mi jenom zkrátil cestu.“

„Uvědomujete si, Herr Goedsche, že jelikož působíte jako cizinec na francouzském území, úplně by stačilo, abych před příslušnými osobami vyslovil vaše jméno, a váš život by neměl cenu zlámaného groše?“

„A uvědomujete si, jakou cenu by měl ten váš, kdybych byl zatčen a práskl vás? Jen klid. Pokouším se prodat onu kapitolu ze své knihy jako autentickou věc spolehlivým zájemcům. Když teď máme spolupracovat, pojedeme napůl.“

Několik dní před vypuknutím války mě Goedsche zavedl na střechu domu vedle Notre Dame, kde měl jakýsi stařeček spoustu holubníků.

„Tohle je dobré místo na vypouštění holubů, protože v okolí katedrály jsou jich stovky, a tak si toho nikdo nevšimne. Vždycky když budete mít užitečné informace, napíšete zprávu a dědek vypustí holuba. A naopak: každé ráno se u něho zastavíte, abyste věděl, jestli pro vás nepřišly instrukce. Je to jednoduché, že?“

„Ale jaké zprávy vás zajímají?“

„Ještě přesně nevíme, co bychom potřebovali o Paříži vědět. Zatím kontrolujeme frontovou zónu. Ale pokud zvítězíme, dříve nebo později se o Paříž zajímat začneme. Pak budeme chtít zprávy o pohybu vojsk, o přítomnosti nebo nepřítomnosti císařské rodiny, o náladách mezi obyvatelstvem, zkrátka o všem a o ničem, to vy musíte ukázat, že jste bystrá hlava. Mohly by nám být užitečné mapy. Zeptáte se mě, jak se taková mapa pověsí na krk holubovi. Pojďte se mnou o patro níž.“

O patro níž se nacházel fotografický ateliér s dalším individuem a nevelký sál s nabílenou stěnou a jedním z těch projektorů, jimž se na jarmarcích říká laterna magika a které ukazují obrázky na zdech nebo na velkých prostěradlech.

„Tenhle pán převezme vaši zprávu, ať je jakkoli rozsáhlá a ať má sebevíce stránek, ofotografuje ji a převede na kolódiovou fólii. Ta je pak odeslána s holubem. Tam, kam zpráva dorazí, se obrázek promítne na stěnu, a tím se zvětší. A stejně to proběhne tady, pokud vám přijdou příliš dlouhé dopisy. Pro Prusa už tu ale přestává být zdrávo a já dnes večer z Paříže odjíždím. Budeme v kontaktu přes lístky na holubičích křídlech, jako dva zamilovaní.“

Z té představy se mi dělalo nanic, ale málo platné, právě k tomu jsem se uvázal – a to jen proto, že jsem zabil jednoho abbého. A co všichni ti generálové, co přivedli na porážku tisíce lidí?

Tak došlo k válce. Lagrange mi občas poslal nějakou zprávu, abych ji předal nepříteli, ale jak řekl Goedsche, Prusy Paříž příliš nezajímala. V této chvíli potřebovali vědět, kolik mužů má Francie v Alsasku, v Saint-Privatu, v Beaumontu, v Sedanu.

Až do dnů obležení se v Paříži žilo vesele. V září padlo rozhodnutí o uzavření všech divadelních sálů, jednak aby se projevila účast s tragédií vojáků na frontě, jednak aby bylo možné poslat na touž frontu také jevištní hasiče. Ale zůstalo v platnosti jen o málo déle než měsíc, pak byla v Comédie Française povolena představení k podpoře rodin padlých, byť v úsporném režimu, bez vytopeného sálu a se svíčkami namísto plynového osvětlení. Vzápětí se začalo hrát i v Ambigu, v Porte Saint-Martin, v Châteletu a v Athénée.

Nesnáze začaly teprve v září, s tragédií u Sedanu. Napoleon padl do rukou nepřítele, císařství se zhroutilo a celá Francie vstupovala do fáze téměř (zatím téměř) revolučního neklidu. Vyhlašovala se republika, ale pokud jsem dobře rozuměl, v samotných republikánských řadách planuly dvě duše: jedna viděla v porážce příležitost k sociální revoluci, zatímco druhá byla ochotna podepsat s Prusy mír, a znemožnit tak ony reformy, jež by údajně vyústily v jistou formu pravého a nefalšovaného komunismu.

V polovině září stáli Prusové před branami Paříže, obsadili pevnosti, jež ji měly bránit, a bombardovali město. Následovalo pět měsíců nelítostného obléhání, během něhož se měl tím největším protivníkem stát hlad.

O politických zápasech, o průvodech, které na různých místech procházely městem, jsem neměl nikterak jasno a zrovna dvakrát mě nezajímaly. Soudil jsem, že v podobných okamžicích by člověk neměl příliš okounět. Zato jídlo, to se mě týkalo, a dával jsem se denně informovat obchodníky ze své čtvrti, abych pochopil, co nás čeká. Když člověk procházel veřejnými parky, jako byla třeba Lucemburská zahrada, měl zpočátku dojem, že město žije uprostřed dobytka, protože uvnitř městských hradeb byl soustředěn veškerý skot a brav. Ale už v říjnu se říkalo, že je k dispozici jen dvacet pět tisíc volů a sto tisíc skopců, a to bylo k nakrmení metropole jako když plivne.

V některých kuchyních se vskutku pomalu musely smažit zlaté rybky, hipofagie vyhubila všechny koně, jež nezrekvírovala armáda, měřice brambor stála třicet franků a za dvacet pět franků prodával cukrář Boissier krabici čočky. Po králících nebylo ani vidu, ani slechu a řeznictví se už nerozpakovala vystavovat krásně vypasené kočky a pak i psy. Porážela se všechna exotická zvířata z Jardin d ‚acclimatation, a kdo byl při penězích, mohl si na Štědrý den dát u Voisina skvostné menu sestavené ze sloního consommé, restovaného velblouda na anglický způsob, dušeného klokana, medvědích žebírek v sauce poivrade, antilopích plátků na lanýžích a kočky s přílohou třídenních myší – neboť teď už nejenže se na střechách neukazovali vrabci, ale ze stok pomalu mizely i myši a krysy.

Nic proti velbloudovi, není špatný, ale krysy v žádném případě. I během obležení se vyskytovali pašeráci a šmelináři, a mohl bych si připomenout pamětihodnou (a velice drahou) večeři, která se nepodávala v žádném z velkých restaurantů, ale v jedné gargote (Hospůdka.) téměř na předměstí, kde jsem spolu s několika privilegovanými osobami (z nichž ne všechny pocházely z lepší pařížské společnosti, nicméně v takových krajních situacích se kastovní rozdíly snadno stírají) mohl vychutnat bažanta a zcela čerstvou paštiku z husích jater.

V lednu se s Němci podepsalo příměří a v březnu byl vysloven souhlas se symbolickou okupací hlavního města. Musím říci, že i pro mne bylo poněkud ponižující přihlížet, jak mašírují se svými piklhaubnami po Champs-Elysées. Pak zaujali postavení na severovýchodě města a francouzské vládě přenechali kontrolu jihozápadní zóny, to jest pevnosti v Ivry, Montrouge, Vanves, Issy a také velmi dobře vybavený Mont-Valérien, odkud bylo možné (Prusové si to vyzkoušeli) snadno ostřelovat západní část metropole.

Prusové vyklidili Paříž a v Paříži se usadila francouzská vláda pod Thiersovým předsednictvím. Ale Národní garda, nyní jen svízelně ovladatelná, mezitím zabavila a ukryla na Montmartru děla získaná na základě veřejné sbírky. Thiers poslal generála Lecomta, aby je vyreklamoval. Ten dal nejprve střílet na Národní gardu a do davu, ale jeho vojáci se nakonec přidali ke vzbouřencům a Lecomte byl vlastními lidmi zajat a uvězněn. Kdosi zároveň někde poznal jiného generála, Thomase, který po sobě zanechal nepěknou vzpomínku při represích roku 1848. Byl navíc v civilu, snad proto, že hodlal po anglicku zmizet, ale všichni začali křičet, že špicluje vzbouřence. Odvedli ho za Lecomtem a oba zastřelili.

Thiers se uchýlil i s celou vládou do Versailles a v Paříži byla koncem března vyhlášena Komuna. Teď obléhala a ostřelovala Paříž z pevnosti Mont-Valérien francouzská vláda (ta z Versailles), zatímco Prušáci nechávali věcem volný průběh, a dokonce projevovali značnou shovívavost vůči těm, kdo přecházeli jejich linie, takže Paříž měla při tomto druhém obléhání víc jídla než při prvním: jestliže se ji vlastní krajané snažili vyhladovět, nepřátelé nepřímo umožňovali její zásobování. A našli se lidé, kteří srovnávali Němce s Thiersovou administrativou a mumlali si pod vousy, že vzato kolem a kolem, tihle žrouti zelí jsou řádní křesťané.

V době, kdy se chystal odchod francouzské vlády do Versailles, jsem obdržel lístek od Goedscheho. Informoval mě, že Prusy už nezajímá, co se děje v Paříži, a proto budou holubník i fotografický ateliér zrušeny. Téhož dne mě ale navštívil Lagrange, který jako by uhodl, co mi píše Goedsche.

„Drahý Simonini,“ řekl, „měl byste pro nás dělat to, co jste dělal pro Prusy, dodávat nám zprávy. Už jsem dal zatknout ty dva lumpy, kteří s vámi spolupracovali. Holubi se vrátili tam, kam byli zvyklí létat, ale vybavení ateliéru se nám hodí. Pro spěšné vojenské zpravodajství jsme měli spojení mezi pevností v Issy a jednou naší mansardou, taky poblíž Notre Dame. Odtud nám budete své zprávy posílat.“

„Posílat komu? Byl jste, jak to mám říct… člověk císařské policie, měl byste zmizet se svým císařem. Ale teď mám dojem, že mluvíte jako emisar Thiersovy vlády…“

„Kapitáne Simonini, patřím k těm, kteří zůstávají, i když vlády končí. Teď půjdu za svou vládou do Versailles, protože kdybych zůstal tady, mohl bych dopadnout jako Lecomte a Thomas. Ti cvoci si nedělají z poprav těžkou hlavu. Ale ještě uvidí, na hrubý pytel hrubá záplata. Až budeme chtít vědět něco konkrétnějšího, dostanete podrobnější rozkazy.“

Něco konkrétnějšího… To se snadno řekne, ale v každém koutě Paříže se odehrávaly jiné věci. Defilovaly tu oddíly Národní gardy, s květinami v hlavních pušek a s rudým praporem, a to v týchž čtvrtích, kde řádní měšťané, zavření ve svých domech, očekávali návrat legitimní vlády. Ani z novin, ani z šuškandy na tržišti se nadalo vyrozumět, na jaké straně stojí ten který zástupce Komuny. Byli tu dělníci, lékaři, novináři, umírnění republikáni i zběsilí socialisté, ale také praví a nefalšovaní jakobíni, snící nikoli o návratu ke Komuně z devětaosmdesátého, ale k té strašlivé z třiadevadesátého. V ulicích nicméně vládla atmosféra všeobecného veselí. Kdyby muži nenosili uniformy, mohli jste to pokládat za velkou lidovou slavnost. Vojáci hráli hru, které se v Turíně říkalo sussi a tady se jí říká au bouchon, (Hráči se při této hře strefují do zavěšené korkové zátky, na níž je připevněna výhra.) důstojníci se při chůzi natřásali před děvčaty.

Dnes ráno mě napadlo, že bych měl mít mezi svými starými věcmi krabici s výstřižky z dobových novin. Teď mi umožňují rekonstruovat to, nač má paměť sama o sobě nestačí. Byly to listy všech směrů, Le Rappel, Le Réveil du Peuple, La Marseillaise, Le Bonnet Rouge, Paris Libre, Le Moniteur du Peuple (Apel, Probuzení lidu, Marseillaisa, Rudá čapka, Svobodná Paříž, Lidový pozorovatel.) a ještě další. Nevím, kdo je tehdy četl, možná jen ti, kdo je psali. Já je kupoval všechny, abych zjistil, zda neobsahují fakta a názory, jež by mohly zajímat Lagrange.

Do jaké míry je situace zmatená, jsem pochopil, když jsem jednoho dne ve zmateném zástupu neméně zmatené manifestace narazil na Maurice Jolyho. Kvůli mému vousu mě hned nepoznal. Protože si mě pamatoval jako karbonáře nebo někoho na ten způsob, usoudil, že jsem na straně Komuny. Byl jsem pro něho někdejším laskavým a velkodušným druhem v neštěstí. Zavěsil se do mne, zavedl mě k sobě domů (do velmi skromného příbytku na Quai Voltaire) a vylil si přede mnou srdce nad sklenkou grand marnieru.

„Simonini,“ řekl mi, „po Sedanu jsem se zúčastnil prvních republikánských protestů, manifestoval jsem za to, aby se ve válce pokračovalo, ale pak jsem pochopil, že ti vzteklouni chtějí příliš. Revoluční Komuna zachránila Francii před invazí, ale některé zázraky se v dějinách dvakrát neopakují. Revoluci nemůžete vyhlásit dekretem, rodí se z útrob lidu. Tato země trpí už dvacet let morální gangrénou, z toho se nevzpamatuje za dva dny. Francie je nanejvýš schopna kastrovat své nejlepší syny. Snášel jsem dva roky vězení za to, že jsem se vzepřel Bonapartovi, a když jsem vyšel z kriminálu, nenašel jsem pro své nové knihy nakladatele. Řeknete: to ale bylo pořád ještě za císařství. Jenže když císařství padlo, republikánská vláda mě poslala před soud, protože jsem se koncem října zúčastnil mírumilovného obsazení radnice. Jistěže, byl jsem osvobozen, protože se mi nedaly prokázat žádné násilné činy, ale tak se dneska odměňují ti, kdo bojovali proti císařství a proti hanebnému příměří. Teď to vypadá, že celá Paříž je nadšena utopií komunardů, jenže vy nevíte, kolik mužů se pokouší utéct z města, aby nemuseli narukovat. Vyhlásí prý brannou povinnost pro všechny od osmnácti do čtyřiceti, ale jen si všimněte, kolik drzých mladíků se tu fláká po ulicích a kolik je jich ve čtvrtích, kam si netroufne vstoupit ani Národní garda. Těch, co se chtějí dát zabít pro revoluci, zkrátka moc není. Je to bída.“

Joly na mne dělal dojem nevyléčitelného idealisty, který nikdy není spokojen s tím, jak se věci mají, i když musím říci, že jemu se opravdu lepila smůla na paty. Jeho narážky na brannou povinnost mě nicméně znepokojily, a tak jsem dal náležitě zešednout svým vlasům i svému vousu. Vypadal jsem teď na usedlého šedesátníka.

Na rozdíl od Jolyho jsem na náměstích a na tržištích potkával spoustu lidí, kteří nové zákony schvalovali: zákony odvolávající zvýšení nájemného během obležení, zákony vracející řemeslníkům všechny pracovní nástroje, jež v tomto období odnesli do zastavárny, a penzi ženám a dětem vojáků Národní gardy zabitých ve službě, zákony odkládající lhůty směnek. Vesměs krásné věci, které ve prospěch lůzy ochuzovaly společnou pokladnu.

Kterážto lůza (stačilo naslouchat hovorům na place Maubert a v místních pivnicích) sice tleskala zrušení gilotiny (což bylo přirozené), ale protestovala proti zákonu, který zakazoval prostituci a posílal tak na dlažbu mnoho zdatných pracovnic této čtvrti. Všechny pařížské coury odtáhly do Versailles, a pánbůh ví, kde pak dobří vojáci Národní gardy utišovali milostný žár.

O nepřátelství měšťanů se postaraly antiklerikální zákony, jako například oddělení církve od státu a konfiskace církevních statků – o tom, co se vykládalo o zatýkání kněží a mnichů, ani nemluvě.

V polovině dubna předvoj versailleského vojska pronikl do severozápadních oblastí u Neuilly a postřílel všechny federály. Z Mont-Valérienu bombardovali Vítězný oblouk. Několik dní nato jsem byl svědkem nejneuvěřitelnější epizody celého obléhání: průvodu zednářů. Zednáře jsem si jako komunardy neuměl představit, teď však se svými praporci a ve svých zástěrách pochodovali slavnostním krokem, aby požádali versailleskou vládu o příměří, jež by umožnilo evakuovat zraněné z ostřelovaných vesnic. Došli až pod Vítězný oblouk, kam v té chvíli dělové koule nedopadaly, neboť – to dá rozum – většina jejich spolubratří se nacházela za hradbami v řadách legitimistů. Ale zkrátka a dobře, třebaže vrána vráně oči nevyklove a versailleští zednáři se přičinili o poskytnutí jednodenního příměří, dohoda nešla nad tento rámec a pařížští zednáři se přidávali na stranu Komuny.

Pokud si pamatuji jen málo z toho, co se ve dnech Komuny odehrávalo na povrchu, pak proto, že jsem se Paříží pohyboval pod zemí. Z Lagrangeova vzkazu jsem vyrozuměl, co chce nejvyšší vojenské velení vědět. Je obecně známo, že Paříž je pod zemí provrtána kanalizačním systémem; o tom rádi vyprávějí romanopisci. Ale pod sítí kanálů je město až po svůj obvod a někdy ještě za jeho hranicemi spletí vápencových a křídových jeskyní a starých katakomb. O některých se toho ví hodně, o jiných velmi málo. Vojáci byli informování o tunelech spojujících pevnosti vnějšího okruhu s městským středem a při příchodu Prusů spěšně uzavřeli mnoho vstupů, aby znemožnili nepříteli připravit jim nějaké to nemilé překvapení. Prusové však nikterak neměli v úmyslu – a to ani tehdy, kdy by to ještě bylo možné – do toho propletence děr vstoupit, protože se báli, že by už odtud nevyšli a že by na poddolovaném území zabloudili.

O jeskyních a katakombách ve skutečnosti něco věděli jen nemnozí, především lidé z galerky, kteří ty labyrinty používali k tomu, aby pašovali zboží navzdory celním závorám a aby unikali policejním zátahům. Mým úkolem bylo vyzpovídat co nejvíce lumpů, abych se v těch podzemních chodbách zorientoval.

Vzpomínám si, že když jsem potvrzoval převzetí rozkazu, neudržel jsem se a odeslal dotaz: „Cožpak vojsko nemá podrobné mapy?“ A Lagrange mi odpověděl: „Neptejte se tak hloupě. Na počátku války si byl náš generální štáb tak jist vítězstvím, že rozdával jen mapy Německa, a ne Francie.“

V obdobích, kdy se nedostávalo dobrého jídla a dobrého vína, bylo snadné vyhledat v různých tapis francs staré známosti a zavést je do nějaké lepší hospody, kde jsem je mohl pohostit kohoutkem a vínem první jakosti. A oni nejen mluvili, ale také mě brali na fascinující podzemní procházky. Stačí mít dobré lucerny, a abyste si pamatovali, kdy máte zahnout doleva nebo doprava, poznamenat si řadu znamení všeho druhu podél jednotlivých cest: například siluetu gilotiny, což je prastará značka, uhlem načrtnutého čertíka či jméno, které tu dost možná zanechal někdo, kdo se odtud už nikdy nedostal. A nesmíte se děsit, když procházíte kostnicemi, neboť držíte-li se lebek ve správném pořadí, dojdete ke schodišťátku, po němž vystoupíte do sklepa vlídného lokálu, a odtud už můžete vyjít na čerstvý vzduch a znovu spatřit hvězdy.

Některá z těch míst bylo možné v příštích letech navštívit, ale jiná stále ještě znali jen mí informátoři.

Zkrátka od konce března do konce května jsem nabyl jisté kompetence a posílal jsem Lagrangeovi nákresy některých možných tras. Pak jsem si ale všiml, že mé zprávy nemají velký smysl, protože vládní vojáci už pronikají do Paříže a žádné podzemí k tomu nepotřebují. Versailles nyní disponovaly pěti armádními sbory, s dobře vycvičenými a vyškolenými vojáky, a jak se dalo záhy postřehnout, s jedinou myšlenkou v hlavě: nebrat zajatce, každý zajatý federál je mrtvý muž. Přišel dokonce rozkaz – a viděl jsem jej vykonávat na vlastní oči –, že pokaždé, když skupina zajatců přesáhne počet deseti mužů, popravčí četa má být nahrazena kulometem. A k pravidelným vojákům byli přičleněni brassardiers, galejníci nebo ještě horší verbež: měli na rukávu trikoloru a byli mnohem surovější než pravidelné oddíly.

V neděli 21. května ve dvě hodiny odpoledne se osm tisíc svátečně naladěných osob zúčastnilo koncertu, který se konal v Tuilerijské zahradě ve prospěch vdov a sirotků po příslušnících Národní gardy, a nikdo dosud netušil, že počet nešťastníků závislých na lidském milosrdenství zakrátko úděsně vzroste. Neboť zatímco koncert ještě probíhal, přesněji v půl páté (dozvěděli jsme se o tom však až později), vstupovalo vládní vojsko saint-cloudskou branou do Paříže, obsazovalo Auteuil a Passy a popravovalo všechny zajaté příslušníky Národní gardy. Později se tvrdilo, že v sedm večer už bylo ve městě alespoň dvacet tisíc versailleských vojáků, ale bůhví, čím se v té chvíli zabývaly vrcholné orgány Komuny. Z čehož plyne poučení, že chcete-li dělat revoluci, musíte mít dobrý vojenský výcvik; ovšem pokud ho máte, tak revoluci neděláte a stojíte na straně moci – a proto také nevidím důvod (myslím rozumný důvod), proč revoluci dělat.

V pondělí ráno muži z Versailles umístili svá děla na Vítězný oblouk a kdosi vydal komunardům rozkaz opustit koordinovanou obranu a zabarikádovat se ve svých čtvrtích. Je-li to pravda, pak tupost federálního velení našla způsob, jak se ještě jednou zaskvět.

Díky zjevně nadšenému lidu vyrůstaly barikády všude, dokonce i ve čtvrtích Komuně nepřátelských, jako u Opery nebo v Saint-Germain, kde Národní gardy vyháněli z domů náramně elegantní dámy a nutili je, aby na ulici vyskládaly svůj nejcennější nábytek. Přes ulici se natáhl provaz, čímž se vyznačila linie budoucí barikády, a každý tam přinesl vytrženou dlažební kostku nebo pytel písku. Z oken se házely židle, komody, lavice a matrace, někdy se souhlasem nájemníků, jindy tomu nájemníci přihlíželi v slzách, schoulení v nejzazší místnosti nyní už prázdného bytu.

Jistý důstojník mi ukázal své muže při práci a řekl: „Přidejte se, občane, umíráme i za vaši svobodu!“

Předstíral jsem, že se rovněž pouštím do díla, šel jsem sebrat stoličku, která se válela na konci ulice, a rychle jsem zahnul za roh.

Jak se zdá, to, že Pařížané už alespoň celé století s oblibou staví barikády a pak se rozutečou při první ráně z děla, nehraje žádnou roli: barikády se staví, abychom se cítili jako hrdinové, ale chtěl bych vidět, kolik z těch, kdo je budují, na nich setrvá až do rozhodného okamžiku. Většina udělá to co já, hájit je budou jen ti nejhloupější, a ty postřílejí namístě.

Pouze při pohledu z aerostatického balonu by se dalo pochopit, co se v Paříži děje. Někteří tvrdili, že došlo k obsazení École Militaire, kde se nacházela děla Národní gardy, jiní vykládali, že se bojuje na place Clichy, a další prohlašovali, že Němci postupují vládním vojákům severní koridor. V úterý byl dobyt Montmartre a čtyřicet mužů, dvě ženy a čtyři děti byli odvedeni tam, kde komunardi zastřelili Lecomta a Thomase. Museli si kleknout a byli rovněž popraveni.

Ve středu jsem viděl mnoho veřejných budov v plamenech, jako například Tuleries. Někdo říkal, že je zapálili komunardi, aby zastavili postup vládního vojska, a že to měly na svědomí hlavně zběsilé jakobínky, pétroleuses, které chodily po městě s kbelíkem petroleje a zakládaly požáry, někdo přísahal, že za oheň mohou granáty vládních vojáků, a jiní zase dávali vinu starým bonapartistům, kteří využili příležitosti, aby zničili kompromitující archivy. V první chvíli jsem si řekl, že být Lagrangem, udělám přesně tohle, ale pak jsem si pomyslel, že dobrý tajný agent informace ukrývá, ale nikdy je neničí, neboť mohou vždycky přijít vhod, má-li být někdo vydírán.

Z přehnané svědomitosti a s velkými obavami, že se ocitnu uprostřed přestřelky, jsem se naposledy vypravil k holubníku. Našel jsem tam vzkaz od Lagrange. Psal mi, že spojení prostřednictvím holubů už není zapotřebí, a udával mi adresu v blízkosti čerstvě obsazeného Louvru a heslo, které mi umožní projít vojenskou uzávěrou.

Právě v té chvíli jsem se dozvěděl, že vládní vojáci dorazili na Montparnasse, a vzpomněl jsem si, že na Montparnassu jsem svého času navštívil sklep jednoho vinárníka, odkud se vcházelo do podzemní chodby, která vedla pod rue d’Assas do rue du Cherche-Midi a ústila v podzemních prostorách jednoho opuštěného skladiště v domě na carrefour de la Croix-Rouge, křižovatce, kterou měli dosud pevně v rukou komunardi. Protože mé podzemní průzkumy dosud nebyly k ničemu a musel jsem ukázat, že si svou odměnu zasloužím, šel jsem za Lagrangem.

Nebylo obtížné dostat se z Île de la Cité do blízkosti Louvru, ale za kostelem Saint-Germain-l’Auxerrois jsem spatřil scénu, která, jak přiznávám, mi trochu vyrazila dech. Šli tudy muž a žena s dítětem, a rozhodně nevypadali na to, že by prchali z dobyté barikády; tu se však odněkud vynořil oddíl opilých brassardiers, zjevně oslavujících dobytí Louvru, a snažili se vytrhnout muže z ženina náručí. Ta se na něho s nářkem pověsila, načež brassardiers všechny tři zatlačili ke zdi a provrtali je kulkami.

Snažil jsem se procházet pouze řadami pravidelných vojáků, kterým jsem mohl říci heslo. Dovedli mě do místnosti, kde několik osob zaráželo špendlíky s barevnými hlavičkami do velké mapy města. Lagrange jsem tam neviděl, a tak jsem se na něho zeptal. Obrátil se ke mně muž ve středních letech s nadmíru normálním obličejem (chci tím říci, že kdybych ho měl popsat, nedokázal bych v něm nalézt žádný výrazný rys). Aniž mi podal ruku, zdvořile mě pozdravil.

„Kapitán Simonini, jak se domnívám. Já se jmenuji Hébuterne. Ať už jste s panem Lagrangem pracoval na čemkoli, teď budete spolupracovat se mnou. Jak víte, i státní služby se musí obnovovat, hlavně koncem války. Monsieur Lagrange si zasloužil důstojnou penzi, teď už možná někde chytá ryby a la ligne, (Na udici.) daleko od tohohle odporného zmatku.“

Na vyptávání nebyla vhodná chvíle. Vyprávěl jsem mu o podzemní chodbě z rue d’Assas na Croix-Rouge a Hébuterne řekl, že operace na Croix-Rouge je velice žádoucí, neboť dostal zprávu, že komunardi, očekávající příchod vládního vojska z jihu, tam soustřeďují četné oddíly. Přikázal mi proto, abych počkal u vinárníka, jehož adresu jsem mu dal, na četu brassardiers.

Řekl jsem si, že půjdu beze spěchu od Seiny na Montparnasse, abych umožnil Hébuternovu poslu dorazit přede mnou, když tu jsem – stále ještě na pravém břehu – spatřil na chodníku pečlivě vyrovnané mrtvoly asi dvaceti popravených. Ti lidé museli zemřít před nedávnem a na pohled byli různě staří a pocházeli z rozdílných společenských vrstev. Byl mezi nimi mladík s lehce pootevřenými ústy a se stigmaty proletáře, a hned vedle něho postarší měšťan s bohatou kšticí a pečlivě nakrouceným knírkem, s rukama složenýma na čerstvě pomačkaném redingotu; vedle měšťana ležel chlapík s tváří umělce a pak další s téměř nerozpoznatelnými rysy, s černou dírou na místě levého oka a s kapesníkem uvázaným kolem hlavy, jako by nějaká soucitná duše – nebo nelítostný milovník pořádku – chtěla mermomocí tu hlavu, nyní znetvořenou bůhvíkolika kulkami, udržet pohromadě. A byla tu také jedna žena, kdysi možná hezká.

Leželi tu na slunci končícího máje a kolem nich poletovaly první mouchy sezony, přilákané tou hostinou. Dělali dojem, že byli chyceni téměř náhodou a popraveni jen proto, aby se někomu dal varovný příklad. Naskládali je na chodník, aby uvolnili ulici, kterou v té chvíli procházela četa vládních vojáků, táhnoucí dělo. Co mě na těch tvářích ohromilo, byla – píšu to s trapnými rozpaky – jejich lhostejnost: jako by sudbu, která je svedla dohromady, přijali ve spánku.

Když jsem došel na konec řady, zarazila mě podoba posledního popraveného. Ležel poněkud dál od ostatních, jako by se ke společnosti připojil až dodatečně. Tvář byla částečně pokryta speklou krví, ale přesto jsem bezpečně poznal Lagrange. Služby se začaly obnovovat.

Nejsem žádná citlivka, dokázal jsem dokonce odtáhnout mrtvolu jistého abbého dolů do stoky, ale ten pohled mnou otřásl. Ne ze soucitu, ale protože jsem si musel pomyslet, že to může potkat i mne samého. Stačilo, abych cestou na Montparnasse potkal někoho, kdo by ve mně poznal Lagrangeova člověka – a co na tom bylo nejlepší, mohl to být jak někdo z Versailles, tak nějaký komunard. Jeden i druhý by měli důvod mi nedůvěřovat, a nedůvěřovat znamenalo v těch dnech postavit ke zdi.

Uvážil jsem, že tam, kde budovy dosud hoří, už nejspíš komunardi nejsou, ale že zóna dosud není střežena ani vládními vojáky, a rozhodl jsem se přejít Seinu, proběhnout celou rue du Bac a dostat se tak po povrchu na křižovatku Croix-Rouge. Tam jsem mohl ihned vejít do opuštěného skladiště a zbytek cesty vykonat pod zemí.

Obával jsem se, že obranný systém na Croix-Rouge mi zabrání dostat se k činžáku, ale nebylo tomu tak. Skupiny ozbrojenců postávaly na prazích některých domů a čekaly na rozkazy, od úst k ústům se šířily protichůdné zvěsti, nevědělo se, odkud přijde vládní vojsko, někteří povstalci unaveně stavěli a rozebírali nevysoké barikády, aby uzavřeli ulici jednou z té a podruhé z oné strany, podle toho, co se jim doneslo k uším. Dorazil větší kontingent národních gardistů a mnozí obyvatelé domů v této měšťanské čtvrti se pokoušeli ozbrojené muže přemluvit, aby si odpustili zbytečné hrdinství. Mluvilo se o tom, že ti z Versailles jsou koneckonců lidé jedné krve a navíc republikáni a že Thiers slíbil amnestii všem komunardům, kteří se vzdají…

Domovní dveře do mého činžáku byly jen přivřené, vešel jsem a dobře jsem je zavřel zevnitř. Sestoupil jsem do skladiště a pak dolů do sklepa a došel jsem na Montparnasse, aniž jsem měl jakékoli problémy s orientací. Tam jsem nalezl nějakých třicet brassardiers a s nimi jsem absolvoval touž cestu ještě jednou. Ze skladiště muži vystoupili do některých bytů ve vyšších poschodích. Byli připraveni na to, že nájemníky zastraší, ale setkali se s dobře oblečenými lidmi, kteří je přijali s úlevou a hned jim ukázali okna, z nichž se dá křižovatka kontrolovat nejlépe. Od rue Dagon v tom okamžiku přijížděl důstojník na koni, aby vyhlásil poplach. Rozkaz měl zjevně za cíl zajistit se před útokem z rue de Sevres nebo rue du Cherche-Midi a komunardi nyní na rohu obou ulic vytrhávali dlažbu, aby postavili novou barikádu.

Brassardiers se rozmisťovali u různých oken zabraných bytů a mně se nezdálo vhodné setrvávat na místě, kam dříve nebo později zaletí nějaká komunardská kulka. Sestoupil jsem dolů, kde stále panoval čilý ruch. Protože jsem věděl, jaká bude trajektorie střel z okna činžáku, postavil jsem se na roh ulice du Vieux-Colombier, abych v případě nebezpečí po anglicku zmizel.

Většina komunardů odložila zbraně, aby měli ruce volné na práci, a tak když se z oken začalo střílet, zaskočilo je to. Rychle se vzpamatovali, ale dosud nechápali, odkud výstřely přicházejí, a jali se pálit ve výši muže do vyústění rue de Grenelle a rue du Four. V obavách, že kulky zalétnou také do rue du Vieux-Colombier, jsem se musel poněkud stáhnout. Pak někomu došlo, že nepřítel střílí shora, a začala výměna salv z křižovatky do oken okolních domů a naopak, až na to, že vládní vojáci dobře viděli, na koho střílejí, a pálili do hloučků, avšak komunardi dosud netušili, do kterých oken mají zamířit. Byl to zkrátka nenáročný masakr, zatímco z křižovatky se ozývaly výkřiky o zradě. Tak je to pokaždé: když se vám něco nepovede, vždycky hledáte někoho, komu byste přišili vlastní neschopnost. Jakápak zrada, říkal jsem si, zkrátka nevíte, jak se bojuje, válka je něco jiného než revoluce…

Nakonec někdo identifikoval dům s vládními vojáky a zbylí komunardi se pokoušeli vyrazit domovní vrata. Myslím, že brassardiers tehdy už sestoupili do podzemí a komunardi našli dům prázdný, ale já sám jsem nemínil čekat, co se bude dít. Jak jsem se dozvěděl později, v té době už přicházeli od rue du Cherche-Midi vládní vojáci a byli velmi početní, takže poslední obránci křižovatky Croix-Rouge museli být natotata rozprášeni.

Do své impasse jsem dorazil postranními uličkami, vyhýbaje se místům, odkud zazníval praskot střelby. Na zdech jsem viděl čerstvě vylepené plakáty, na nichž Výbor veřejného blaha vyzýval občany k poslední obraně („Aux barricades! L’ennemi est dans nos murs. Pas d’hésitations!“ (Na barikády! Nepřítel je v našich zdech. Neváhejte!)).

V jedné pivnici na place Maubert se mi dostalo nejčerstvějších zpráv: v rue Saint Jacques bylo zastřeleno sedm set komunardů, prachárna v Lucemburské zahradě vyletěla do vzduchu, komunardi v odvetu vyvlekli z vězení La Roquette několik rukojmí, mezi nimi i pařížského arcibiskupa, a postavili je ke zdi. Zastřelit arcibiskupa znamenalo uzavřít si cestu nazpět. Aby se vše vrátilo do normálu, musela být krvavá lázeň úplná.

Ale zatímco mi vyprávěli o těch událostech, do pivnice vešlo několik žen. Hosté je pozdravili jásavými výkřiky. Byly to les femmes, které se vracely do své brasserie! Vládní vojáci s sebou přivedli z Versailles prostitutky, jež Komuna vyhnala, a ty teď znovu zaplavily město, jakoby na znamení, že všechno se vrací do starých kolejí.

Nemohl jsem zůstat uprostřed té chátry. Mařili jedinou dobrou věc, kterou Komuna vykonala.

V následujících dnech Komuna dokonala v boji muže proti muži na hřbitově Pere-Lachaise. Říkalo se, že sto čtyřicet sedm přeživších bylo zajato a popraveno namístě.

Tak se naučili nestrkat nos do věcí, do kterých jim nic není.

18

PROTOKOLY

Z deníkových záznamů

z 10. a 11. dubna 1879

Když válka skončila, Simonini se vrátil ke své normální práci. Naštěstí po všech těch mrtvých byly na pořadu dne otázky dědictví. Mnohé z těch, kdo padli v rozpuku let na barikádách nebo před nimi, dosud nenapadlo napsat závěť. Simonini byl zavalen prací – a v penězích se jen topil. Jak krásný je mír, pokud přichází po rituální koupeli…

Jeho deník tudíž pomíjí notářskou rutinu následujících let a zmiňuje se pouze o přání, jež ho v tom období ani na okamžik neopouštělo: o přání znovu navázat kontakty za účelem prodeje dokumentu o pražském hřbitově. Nevěděl, co mezitím dělal Goedsche, ale musel ho předejít. Také proto, že – zvláštní věc – po celý čas Komuny Židé jako by o sobě nedávali vědět. Tahali snad ti nenapravitelní spiklenci za nitky Komuny, nebo se ti hromaditelé kapitálu skrývali naopak ve Versailles, aby připravovali poválečné poměry? Stáli za zednáři, a pařížští zednáři se přidali ke Komuně; komunardi zastřelili arcibiskupa; a s tím Židé určitě měli co do činění. Vraždili přece děti, natožpak arcibiskupy.

Zatímco takto přemítal, uslyšel jednoho dne roku 1876 zezdola zvonek. Přede dveřmi stál postarší člověk v sutaně. Simonini měl nejprve za to, že jde jako obvykle o abbého satanistu, který si přišel koupit svěcené hostie, ale když se pod onu houštinu nyní bílých, ale stále krásně zvlněných vlasů podíval lépe, poznal – po téměř třiceti letech – otce Bergamaschiho.

Pro jezuitu bylo trochu obtížnější ujistit se, že má před sebou Simoniniho, neboť ho znal pouze zamlada. Mátly ho zejména vousy (jež v mírové době znovu zčernaly a jen lehce prokvétaly šedinami, jak se slušelo na čtyřicátníka). Pak se mu ovšem oči rozsvítily a on s úsměvem řekl: „Ale ano, jsi Simonino, jsi to tedy pořád ty, chlapče zlatý? Proč mě necháváš stát u dveří?“

Usmíval se, ale pokud si netroufáme říci, že měl úsměv tygra, měl přinejmenším úsměv kočičí. Simonini ho odvedl do patra a zeptal se: „Jak jste mě našel?“

„Ach, drahý hochu,“ řekl Bergamaschi, „cožpak nevíš, že my jezuiti jsme chytřejší než čert? Třebaže nás Piemonťané vyhnali z Turína, stále jsem udržoval dobré styky s mnoha kruhy, a tak jsem se zaprvé dozvěděl, že pracuješ u jednoho notáře a falšuješ závěti, no dobrá, ale pak i to, žes předal piemontským tajným službám zprávu, v níž jsem vystupoval i já jako poradce Napoleona III. a kul jsem na pražském hřbitově pikle proti Francii a Sardinskému království. Nepochybně krásný nápad, jenže pak mi došlo, že jsi všechno opsal z toho antiklerikála Suea. Hledal jsem tě, ale řekli mi, že jsi s Garibaldim na Sicílii, a pak, že jsi z Itálie odešel. Generál Negri di Saint Front má s Tovaryšstvem kulantní vztahy. Poslal mě do Paříže, kde moji spolubratři měli známosti u císařských tajných služeb. Tak jsem se dozvěděl, že ses stýkal s Rusy a že se z té tvé zprávy o nás na pražském hřbitově stala zpráva o Židech. Zároveň jsem však zjistil, že jsi špehoval nějakého Jolyho. Důvěrnou cestou jsem obdržel exemplář jeho knihy, který zůstal v kanceláři jistého Lacroixe, zahynuvšího hrdinnou smrtí při střetu s karbonářskými dynamitníky, a viděl jsem, že jestliže Joly opisoval ze Suea, ty jsi opisoval z Jolyho. Nakonec mě němečtí spolubratří upozornili, že o ceremonii na pražském hřbitově mluví také nějaký Goedsche a že u něho Židé říkají zhruba to, cos ty napsal ve zprávě, již jsi předal Rusům. Já jsem ale věděl, že první verze, kde se objevujeme my jezuiti, vyšla z tvé ruky a byla napsána pěknou řádku let před Goedscheho škvárem.“

„Konečně někdo, kdo mi zjednal spravedlnost!“

„Nech mě to dokončit. Během následujících událostí – za války, obléhání a pak za dnů Komuny – začalo být pro duchovního jako já v Paříži velmi nezdravo. Rozhodl jsem se, že se vrátím a že tě vyhledám, protože před pár lety vyšla stejná historka o Židech na pražském hřbitově v jedné brožuře vydané v Sankt-Petěrburku. Byla uvedena jako výňatek z románu, který nicméně vychází ze skutečných událostí. Což znamená, že východiskem byl Goedsche. Nuže, letos vyšel knižně víceméně stejný text v Moskvě. Zkrátka: tam dole, nebo je-li libo, tam nahoře se organizuje státní tažení proti Židům, z nichž se stává hrozba. Ale hrozbou jsou i pro nás, neboť prostřednictvím té své Alliance Israélite se schovávají za zednáře, a Jeho Svatost je nyní rozhodnuta vyhlásit proti všem těmto nepřátelům církve nemilosrdné tažení. A tady se nám hodíš ty, můj Simonino. Musíš si odpykat žertík, cos mi provedl u Piemonťanů. Poté co jsi Tovaryšstvo takhle pohaněl, něco mu dlužíš.“

Hrome, tihle jezuiti byli zdatnější než Hébuterne, Lagrange a Saint Front dohromady, vždycky věděli o všech všechno, nepotřebovali tajné služby, protože tajnou službou byli oni sami; měli spolubratry v každém koutě světa a sledovali všechno, co kdy bylo proneseno ve všech jazycích vzniklých po pádu babylonské věže.

Po porážce Komuny se všichni Francouzi včetně antiklerikálů stali velice nábožnými. Hovořilo se dokonce o tom, že se na Montmartru vybuduje velká svatyně jako veřejné pokání za tragédii způsobenou neznabohy. A pakliže zavládlo ovzduší restaurace, bylo záhodno pracovat v tomto duchu. „Dobrá, otče,“ řekl Simonini, „řekněte mi, co se ode mne žádá.“

„Pokračujme ve tvé linii. Zaprvé, vzhledem k tomu, že rabínovu řeč teď vydává za svou ten Goedsche, jednak musíš vyrobit její bohatší a ohromivější verzi a jednak musíme Goedscheho dostat do situace, kdy už nebude moci pokračovat v šíření verze vlastní.“

„Mám mít toho podvodníka pod dohledem? Jak to mám udělat?“

„Řeknu svým německým spolubratřím, aby ho měli v merku a případně ho neutralizovali. Podle toho, co víme o jeho životě, je to individuum v mnoha směrech vydíratelné. Ty se teď dej do práce a udělej z rabínovy řeči jiný dokument, mnohem rafinovanější, s odkazy na současné politické dění. Podívej se znovu do toho Jolyho spisku. Musí z toho vyjít najevo, jak bych to řekl, židovský machiavellismus a jejich plány na rozvracení států.“

Bergamaschi dodal, že aby se rabínova řeč stala důvěryhodnější, stálo by za námahu vrátit se k tomu, co říkal abbé Barruel, a zejména k tomu, co stojí v dopise, jejž mu poslal Simoniniho dědeček. Možná má Simonini ještě jeho kopii a mohl by ji snadno vydávat za originál zaslaný Barruelovi?

Kopii našel na dně jedné skříně, v malé starodávné schránce, a s otcem Bergamaschim se dohodl na odměně za tak vzácný nález. Jezuiti byli sice skrblíci, ale Bergamaschimu nezbývalo než spolupracovat. A tak v červenci 1878 vyšlo číslo časopisu Contemporain, (Současník) kde byly otištěny paměti otce Grivela, důvěrníka otce Barruela, četné zprávy, jež Simonini znal z jiných zdrojů, a dědečkův dopis.

„Pražský hřbitov přijde později,“ řekl otec Bergamaschi. „Pokud naservíruješ jisté senzační zprávy naráz, lidé jsou sice ohromeni, ale pak je hned zapomenou. Musí je srkat po kapkách, každá nová zpráva pak oživí vzpomínku na tu předchozí.“

Dávaje se do psaní, Simonini je upřímně nadšen tímto repechage (Nové užití.) dědečkova dopisu, a jak se zdá, v návalu ctnostných pocitů je přesvědčen, že když dělá to, co dělá, je v jádru poslušen přesně znějícího odkazu.

Chutě se znovu dal do šperkování rabínovy řeči. Když si ještě jednou přečetl Jolyho, všiml si, že tento polemik, nesporně vykrádající Suea méně, než se mu to jevilo při první četbě, připsal svému Machiavellimu-Napoleonovi další hanebnosti, které jako by mířily přímo na Židy.

Když Simonini shromažďoval tento materiál, uvědomoval si, že je příliš bohatý a příliš rozsáhlý: dobrá rabínská řeč, která má udělat dojem na katolíky, musí obsahovat mnoho narážek na plán, jenž má vést ke zkáze mravů, a měla by si tudíž vypůjčit od Gougenota des Mousseaux myšlenku fyzické nadřazenosti Židů nebo od Brafmanna pravidla pro vykořisťování křesťanů pomocí lichvy. Republikány by mohly oslovit zmínky o stále rostoucí kontrole tisku, zatímco podnikatelé a drobní střadatelé, zásadně nedůvěřující bankám (jež veřejné mínění odedávna pokládalo za výlučnou držbu Židů), by pociťovali jako trefu do černého poznámky o ekonomických plánech mezinárodního Židovstva.

Tak mu v mysli pozvolna vyklíčila myšlenka, jež, aniž to věděl, byla velmi židovská a kabalistická. Neměl by připravit jedinou scénu na pražském hřbitově a jedinou rabínovu řeč, ale různé řeči, jednu pro faráře, jinou pro socialistu, jednu pro Rusy, jinou pro Francouze. A neměl by všechny ty řeči vyrobit předem: měl by vytvořit jakési samostatné listy, jež by, různě promíchány, daly vzniknout jedné či druhé řeči. Teprve takto by mohl prodat různým zájemcům na základě potřeb každého z nich tu pravou řeč. Bylo to, jako by – na způsob dobrého notáře – zaprotokoloval různé výpovědi, svědectví nebo přiznání a předal je potom advokátům, aby hájili kauzy, jež se případ od případu různí (takže začal tyhle své poznámky označovat jako „protokoly“). Otci Bergamaschimu samozřejmě neukázal všechno: pro něho vybíral jen texty výrazně náboženského charakteru.

Simonini uzavírá toto resumé své práce v oněch letech osobně zainteresovanou poznámkou: ke své velké úlevě se ke konci roku 1878 dozvěděl, že odešel jak Goedsche – patrně se zalkl oním pivem, jež ho den za dnem čím dál víc nadýmalo –, tak nebohý Joly, který si – zoufalý jako obvykle – vpálil kulku do hlavy. Mír s ním, nebyl to špatný chlap.

Možná že při vzpomínce na drahého zesnulého pisatel deníku vykonal příliš mnoho úliteb. Jeho rukopis se stává nečitelným a zápis končí v půli slova. Je to nesporně znamení, že usnul.

Avšak nazítří, když se téměř až k večeru probudil, našel Simonini ve svém deníku vpisek abbého Dalla Piccoly, jenž toho rána nějakým způsobem pronikl do jeho pracovny, přečetl si, co jeho alter ego napsalo, a pospíšil si s dovětkem moralisty.

Co dodal? Že smrt Goedscheho a Jolyho by neměla našeho kapitána překvapovat, neboť pokud nehodlal na něco záměrně zapomenout, určitě se mu nepodařilo rozpomenout se správně.

Poté co na stránkách Contemporainu vyšel dědečkův list, obdržel Simonini od Goedscheho dopis napsaný gramaticky pochybnou francouzštinou, hovořící však jasnou řečí: „Drahý kapitáne,“ psalo se v něm, „předpokládám, že materiál publikovaný v Contemporainu je předkrm hlavního chodu, jejž teprve hodláte zveřejnit, a oba dobře víme, že část vlastnických práv k onomu dokumentu náleží mně, ba mohl bych dokázat (s Biarritzem v ruce), že jsem autorem celého textu, zatímco vy nemáte v ruce nic a nemohl byste dokázat ani to, že jste v něm doplnil čárky. Proto vám především ukládám, abyste si se mnou dohodl schůzku, nejlépe v přítomnosti notáře (ale ne vašeho fládru), a to za tím účelem, abychom určili vlastnický vztah ke zprávě o pražském hřbitově. Pokud tak neučiníte, veřejně rozhlásím, jakého podvodu jste se dopustil. Hned poté půjdu informovat jistého pana Jolyho, jenž dosud neví, že o literární vlastnictví jste oloupil i jeho. Pokud si připomenete, že Joly je profesí advokát, pochopíte, že i z této skutečnosti vám vzejdou velké nepříjemnosti.“

Zneklidněný Simonini okamžitě kontaktoval otce Bergamaschiho a ten řekl: „Postarej se o Jolyho a my se postaráme o Goedscheho.“

Zatímco Simonini váhal, protože mu nebylo úplně jasné, jak se má o Jolyho postarat, dostal lístek od otce Bergamaschiho, v němž mu dotyčný sděloval, že chudák Herr Goedsche pokojně skonal ve svém loži, a vybízel ho, aby se pomodlil za klid jeho duše, jakkoli to byl zatracený protestant.

Nyní už Simonini pochopil, co znamená postarat se o Jolyho. Jisté věci se mu sice příčily – byl koneckonců Jolyho dlužníkem –, ale nemohl přirozeně kvůli morálním skrupulím ohrozit zdárný výsledek plánu dohodnutého s Bergamaschim. Krom toho, jak jsme právě viděli, Simonini nyní hodlal z Jolyho textu čerpat velmi intenzivně a nepřál si být přitom vyrušován kverulantskými protesty ze strany autora.

Zašel proto ještě jednou do rue de Lappe a koupil si pistoli – dost malou na to, aby ji mohl mít v bytě, minimálního dostřelu, ale zato nepříliš hlučnou. Jolyho adresu si pamatoval a také si povšiml, že byt je sice nevelký, ale po stěnách má krásné tapety a gobelíny, jež dokážou utlumit jakýkoli hluk. Rozhodně však bylo lepší jednat poránu, kdy zezdola stoupal rachot kočárů a omnibusů, přijíždějících od Pont Royal nebo z rue du Bac či projíždějících podél Seiny.

Zazvonil u advokátových dveří, a ten ho překvapeně pozval dál a hned mu nabídl kávu. Pak se Joly rozpovídal o svých posledních nehodách. Pro většinu těch, kdo četli noviny (čímž mínil jak čtenáře, tak redaktory) – noviny jako obvykle prolhané –, zůstal komunardem. On, který odmítal jak bázlivost, tak revoluční násilí. Zdálo se mu správné postavit se proti politické ctižádosti takového Grévyho, který kandidoval na prezidenta republiky. Dal proto na vlastní náklad vytisknout a vyvěsit manifest proti němu. Ocejchovali ho tehdy – jeho! – jako bonapartistu, který kuje pikle proti republice, a Gambetta promluvil s pohrdáním o „námezdných perech, která nemají čistý trestní rejstřík“. Edmond About o něm hovořil jako o padělateli. Zkrátka vrhla se na něho polovina francouzského tisku. Jeho manifest otiskl pouze Le Figaro, všechny ostatní noviny odmítly dopisy, jež na svou obranu napsal.

Vzato kolem a kolem, Joly svou bitvu vyhrál, neboť Grévy na kandidaturu rezignoval, byl však z těch, kdo nejsou nikdy spokojeni a požadují, aby se spravedlnosti plně učinilo zadost. Nejprve vyzval na souboj dva ze svých protivníků a pak vedl soudní spor s deseti deníky kvůli neotištění svých článků, osočování a veřejnému ostouzení.

„Sám jsem se ujal své obrany a ujišťuji vás, Simonini, že jsem pranýřoval všechny skandály, o nichž tisk mlčel, a navíc i ty, o nichž se mluvilo. Víte, co jsem jim řekl, všem těm darebákům (soudce nevyjímajíc)? Pánové, nebál jsem se císařství, které vás v době, kdy mělo moc, přimělo mlčet, a teď je mi k smíchu, když napodobujete jeho nejhorší stránky! A když mi chtěli vzít slovo, řekl jsem: Pánové, císařství mě soudilo pro podněcování nenávisti, pohrdání vládou a urážku císaře – ale Césarovi soudci mě alespoň nechali mluvit. Nyní žádám od soudců republiky, aby mi poskytli stejnou svobodu, jaké jsem se těšil za císařství!“

„A jak to dopadlo?“

„Vyhrál jsem, všechny noviny až na dvoje při prohrály.“

„Co vás tedy ještě trápí?“

„Všechno. To, že advokát žaloby sice vychválil mé dílo, ale řekl, že mě urputnost a nedostatečný smysl pro míru připravily o budoucnost a že nelítostný neúspěch kráčel v mých stopách jako trest za mou pýchu. Že jsem útočil na kdekoho, ale nestal jsem se ani poslancem, ani ministrem. Že by se mi možná lépe dařilo jako literátovi než jako politikovi. Ale ani to není pravda, protože co jsem napsal, se hned zapomnělo, a když jsem vyhrál své spory, byl jsem vyhoštěn ze všech salonů, které něco znamenají. Zvítězil jsem v mnoha bitvách, a přesto jsem ztroskotanec. V jistém okamžiku se ve vás něco zlomí, a nemáte už žádnou energii a žádnou vůli. Říká se, že musíme žít, ale život je problém, který nakonec vede k sebevraždě.“

Simonini si pomyslel, že to, k čemu se chystá, je zcela bezúhonné. Ušetří toho nešťastníka krajního a koneckonců pokořujícího gesta, ušetří ho posledního fiaska. To, co chce udělat, bude dobrý skutek. A navíc se zbaví nebezpečného svědka.

Požádal ho, aby zběžně prolistoval jistý dokument a řekl mu svůj názor. Podal mu velmi tlustý svazek: byly to staré noviny, ale trvalo by řadu vteřin, než by ten chudák pochopil, oč se jedná. Joly se posadil do křesla a snažil se udržet pohromadě všechny ty listy, které mu padaly z rukou.

Zatímco se zaraženě dával do četby, Simonini klidně popošel, stoupl si za něho, přiložil mu hlaveň pistole ke skráni a vystřelil.

Joly se zhroutil. Svěsil ruce a z dírky ve spánku mu vyprýštil tenký pramínek krve. Nebylo obtížné vložit mu do dlaně pistoli. Naštěstí se to událo šest nebo sedm let předtím, než byl objeven zázračný prášek umožňující sejmout ze zbraně nezaměnitelné otisky prstů, jež se jí dotýkaly. V době, kdy si Simonini vyrovnal své účty s Jolym, dosud platily teorie jistého Bertillona, zakládající se na měření kostry a jednotlivých kostí podezřelého. Ale nikdo nemohl pojmout podezření, že Joly nespáchal sebevraždu.

Simonini si vzal svůj štos novin, umyl oba šálky, z nichž pili kávu, a zanechal byt řádně uklizený. Jak se později dozvěděl, když portýr činžáku dva dny nespatřil jednoho z nájemníků, zavolal komisariát čtvrti Saint-Thomas-d’Aquin. Vylomili dveře a našli mrtvolu. Ze stručné lokálky v jedněch novinách vyplynulo, že pistole ležela na zemi. Simonini ji zjevně Jolymu nevtiskl pořádně do ruky, ale bylo to jedno. Měl náramné štěstí, neboť na stole se našly dopisy adresované matce, sestře, bratru… V žádném z nich se výslovně nehovořilo o sebevraždě, ale všechny byly poznamenány hlubokým a ušlechtilým pesimismem. Jako by se v jejich napsání skrýval určitý záměr. A kdoví, zda ubožák vskutku neměl v úmyslu se zabít. V tom případě by se byl Simonini namáhal zbytečně.

Nebylo to poprvé, co Dalla Piccola odhalil svému spolubydlícímu věci, jež se snad dozvěděl výlučně ve zpovědnici a na něž se spolubydlící nechtěl upamatovat. Simonini se tím cítil poněkud zahanben a připsal pod Dalla Piccolův záznam několik rozhořčených vět.

Věru, dokument, který váš Vyprávěč prochází, je plný překvapení a možná by stálo za to, využít ho jednoho dne k napsání románu.

19

OSMAN BEY

11. dubna 1897, navečer

Drahý abbé, já se s velkou námahou snažím vybavit si vlastní minulost, a vy mě přerušujete jako pedantský vychovatel, který člověka neustále upozorňuje na pravopisné chyby… Bráníte mi, abych se soustředil. A pletete mě. No dobře, nejspíš jsem tedy zabil Jolyho, ale hodlal jsem dosáhnout cíle, který omlouval dílčí prostředky, jichž jsem byl nucen použít. Vezměte si příklad z politické obezřetnosti a chladnokrevnosti otce Bergamaschiho a držte tu svou chorobnou vlezlost trochu na uzdě…

Ježto mě nyní nevydíral ani Joly, ani Goedsche, mohl jsem pracovat na svých nových Pražských protokolech (tak jsem je alespoň označoval). A musel jsem si vymyslet něco nového, protože mezitím se z mé staré scény na pražském hřbitově stal téměř románový locus communis. Pár let po dopisu mého dědečka uveřejnil Le Contemporain rabínovu řeč jako pravdivou zprávu z pera jednoho anglického diplomata, jistého Sira Johna Readcliffa. Jelikož pseudonym, jímž Goedsche podepsal svůj román, zněl Sir John Retcliffe, bylo jasné, odkud text pocházel. Pak už jsem přestal počítat, kolikrát byla hřbitovní scéna různými autory převzata: ve chvíli, kdy píšu tyto řádky, si vzpomínám, že přednedávnem publikoval jakýsi Bournand spisek Les juifs nos contemporains, (Židé, naši současníci.) a i zde se objevuje rabínova řeč, s tím rozdílem, že John Readclif je nyní jméno samotného rabína. Můj Bože, jak má člověk žít mezi samými falzifikátory?

Hledal jsem tedy nové zprávy, jež bych mohl zaprotokolovat, a nebránil jsem se ani tomu, čerpat je z tištěných děl, neboť jsem byl nadále přesvědčen, že moji potenciální klienti – s výjimkou nešťastného případu abbého Dalla Piccoly – nejsou lidé, kteří by trávili celé dny v knihovnách.

Otec Bergamaschi mi jednou řekl: „Vyšla jedna ruská kniha o Talmudu a Židech, napsal ji nějaký Lutostański. Zkusím si ji opatřit a moji spolubratři ji přeloží. Ale je tu ještě jedna osoba, s níž by ses měl seznámit. Slyšel jsi někdy o Osman Beyovi?“

„Nějaký Turek?“

„Možná je to Srb, ale píše německy. Jedna jeho knížečka o tom, jak se Židé zmocňují světa, už byla přeložena do řady jazyků, ale myslím, že potřebuje více informací, protože protižidovské kampaně ho živí. Říká se, že ruská politická policie mu dala čtyři sta rublů, aby odjel do Paříže a podíval se na zoubek Alliance Israélite Universelle. Jestli si dobře vzpomínám, tobě o nich vyprávěl tvůj přítel Brafmann.“

„Ve skutečnosti mi toho mnoho neřekl.“

„Tak si něco vymysli. Dáš něco tomu Beyovi a on dá něco tobě.“

„Jak ho najdu?“

„Najde si tě sám.“

Pro Hébuterna jsem už skoro nepracoval, ale občas jsem se s ním sešel. Dali jsme si schůzku před středním portálem Notre Dame a já jsem ho požádal, aby mi poskytl pár informací o Osman Beyovi. Ukázalo se, že ho znají policie poloviny světa.

„Nejspíš je židovského původu, jako Brafmann a ostatní zuřiví nepřátelé své rasy. Jeho příběh je dlouhý, říkal si Millinger nebo Millingen a pak Kibridli-Zade. Před časem se vydával za Albánce. Vypověděli ho z mnoha zemí za ne moc jasné záležitosti, obvykle podvody; v jiných strávil pár měsíců ve vězení. Zaměřil se na Židy, protože pochopil, že by na tom mohl vydělat. V Miláně – nevím, při jaké příležitosti – veřejně pojednal o všem, co si o Židech myslí, pak dal ve Švýcarsku vytisknout nové protižidovské brožurky a odešel do Egypta, kde je podomně prodával. Ale opravdový úspěch měl teprve v Rusku, kde začal tím, že napsal pár povídek o vraždění křesťanských dítek. Teď se věnuje Alliance Israélite, a to je důvod, proč ho ve Francii nechceme. Už vícekrát jsem vám řekl, že se nehodláme s těmi lidmi nikterak přít, nic nám z toho nekyne, alespoň zatím ne.“

„Ale míří do Paříže, a možná už tady je.“

„Vidím, že toho víte víc než já. No, chcete-li na něho dohlédnout, budeme vám vděčni, jako obvykle.“

Měl jsem tedy dva dobré důvody, proč se s Osman Beyem setkat. Jednak abych mu, pokud jde o Židy, prodal, co se dalo, jednak abych informoval Hébuterna o jeho pohybu. Týden nato se Osman Bey přihlásil. Strčil mi lístek pode dveře a nechal mi adresu jednoho penzionu v Marais.

Odhadoval jsem ho na mlsného žrouta, a chtěl jsem ho proto pozvat do Grand Véfour, aby ochutnal fricassée de poulet Marengo a les mayonnaises de volaille. Vyměnili jsme si pár vzkazů, pak ale všechna pozvání odmítl a dal si se mnou schůzku týž večer na rohu place Maubert a rue Maître-Albert. Zastaví tam fiakr a já mám přistoupit blíže, abych se dal poznat.

Když vůz zastavil na rohu náměstí, vyklonil se z něho obličej kohosi, koho bych za noční tmy v některé z ulic své čtvrti nechtěl potkat: dlouhé, rozcuchané vlasy, orlí nos, výhružný pohled, šedivá pleť, hubenost hadího muže a v levém oku neurotický tik.

„Dobrý večer, kapitáne Simonini,“ řekl mi vzápětí a dodal: „V Paříži i zdi mají uši, jak se říká. Abychom si mohli nerušeně promluvit, máme jedinou možnost: projet se po městě. Kočí nás odtud nemůže slyšet, a i kdyby mohl, je hluchý jak poleno.“

A tak náš první rozhovor probíhal na pozadí večerního šera, zaplavujícího město, a drobného deštíku, krápajícího z mlžné houně, jež zvolna postupovala a nakonec téměř přikryla pouliční dlažbu. Fiakrista měl zřejmě rozkaz křižovat nejpustší čtvrti a nejméně osvětlené ulice. Byli bychom mohli nerušeně hovořit i na bulváru des Capucines, ale Osman Bey si zjevně potrpěl na dramatickou režii.

„Paříž je pustá, podívejte se na ty chodce,“ řekl mi Osman Bey s úsměvem, který ozařoval jeho tvář, jako svíčka ozařuje lebku (ten člověk se ztrhaným obličejem měl překrásné zuby). „Pohybují se jako přízraky. Možná se za úsvitu spěšně vrátí do hrobů.“

To mě podráždilo: „Oceňuji váš styl, připomíná mi nejlepšího Ponsona du Terrail, ale možná bychom mohli mluvit o konkrétnějších věcech. Například: co mi můžete říct o jistém Hippolitu Lutostańském?“

„Je to podvodník a špion. Byl to katolický kněz, ale byl navrácen laickému stavu, protože prováděl s chlapečky, jak to mám říct… nepěkné věci. A už to je velmi špatné vysvědčení, protože, dobrotivý Bože, všichni víme, že člověk je slabý, ale když jsi kněz, je tvou povinností zachovávat jisté dekorum. Jeho jedinou reakcí bylo, že se stal pravoslavným mnichem… Znám teď už dost dobře svatou Rus, abych mohl tvrdit, že v těch jejích monastýrech, odříznutých od světa, váže starce a novice vzájemná náklonnost… jak bych to řekl… bratrský cit. Ale nejsem pletichář a o věci druhých se nestarám. Vím jen to, že ten váš Lutostański dostal od ruské vlády hromadu peněz, aby vykládal o tom, jak si Židé potrpí na lidské oběti – aby šířil tu starou historku o rituálním zabíjení křesťanských dětí. Jako by on s dětmi zacházel líp! Ale teď se dokonce povídá, že kontaktoval jisté židovské kruhy a nabídl jim, že za určitou částku popře všechno, co dosud zveřejnil. Jen si to představte, Židům, kteří by si dali pro groš koleno vrtat! Ne, to není důvěryhodný člověk.“

Pak dodal: „Och, málem bych zapomněl. Má syfilis.“

Kdosi mi říkal, že velcí vypravěči se vždycky portrétují ve svých postavách.

Osman Bey trpělivě vyslechl to, co jsem se mu snažil vyložit, chápavě se usmál mému pitoresknímu popisu Prahy, a pak mě přerušil: „Kapitáne Simonini, řekl bych, že tohle je vážně literatura, stejná jako ta, kterou jste připsal mně. Já hledám jen přesvědčivé důkazy o vazbách mezi Alliance Istraélite a zednářstvím a snažím se pokud možno nepřehrabávat v minulosti, ale předvídat budoucnost, to znamená vztahy mezi francouzskými a pruskými Židy. Alliance je síla, která vrhá na svět zlatou síť, aby se zmocnila všeho a všech, a právě tohle je třeba dokázat a oznámit. Síly jako Alliance existovaly odpradávna, už před římským impériem. Právě proto fungují, jsou tři tisíce let staré. Jen si vezměte, jak ovládly Francii prostřednictvím Žida, jako je Thiers.“

„Thiers byl Žid?“

„A kdo není? Jsou kolem nás, za našimi zády, kontrolují naše úspory, velí našim armádám, ovlivňují církve a vlády. Podplatil jsem jednoho úředníka Alliance (Francouzi jsou všichni podplatitelní) a získal jsem kopie dopisů adresovaných různým židovským výborům v zemích, jež hraničí s Ruskem. Výbory se nacházejí podél celé hranice, a zatímco policie hlídá velké cesty, jejich spojky putují poli, bažinami, vodními cestami. Je to jedna velká pavučina. Oznámil jsem ten komplot carovi, a zachránil jsem tak svatou Rus. Já sám. Miluji mír, přál bych si svět řízený mírností, svět, v němž by už nikdo nechápal význam slova násilí. Kdyby z něho zmizeli všichni Židé, kteří svými financemi podporují obchodníky s děly, kráčeli bychom v ústrety stu roků štěstí.“

„Takže?“

„Takže se jednoho dne musíme pokusit o jediné rozumné řešení, konečné řešení: vyhlazení všech Židů. Zeptáte se: i dětí? I dětí. Ano, já vím, vypadá to jako herodesovský nápad, ale když máme co dělat se zlým semenem, nestačí rostlinu podetnout, je nutno ji vytrhnout i s kořeny. Nechceš-li komáry, zabíjej larvy. Zaměřit se na Alliance Israélite nemůže znamenat nic víc než přechodný moment. I Alliance může být zničena pouze v rámci úplné likvidace této rasy.“

Na konci té projížďky pustou Paříží mi Osman Bey učinil návrh.

„Kapitáne, nabídl jste mi toho moc málo. Nemůžete žádat, abych vám poskytl zajímavé informace o Alliance, o níž budu zakrátko vědět všechno. Ale navrhuji vám dohodu: mohu pohlídat Židy v Alliance, ale ne zednáře. Přicházím z Ruska, mystického a pravoslavného Ruska, a v tomto městě nemám žádné zvláštní známosti mezi podnikateli a politiky. Nemohu proniknout mezi zednáře. Ti si potrpí na lidi jako vy, s hodinkami v kapsičce u vesty. Pro vás by nemělo být těžké se do těch kruhů vetřít. Údajně se můžete pochlubit účastí na jednom Garibaldiho tažení, a to byl setsakramentský zednář. Takže: vy mi řeknete něco o zednářích, a já vám řeknu něco o Alliance.“

„Stačí slovní domluva?“

„Mezi džentlmeny není třeba všechno dávat na papír.“

20

RUSOVÉ?

12. dubna 1897, 9 hod. ráno

Drahý abbé, jsme rozhodně dvě různé osoby. Mohu to dokázat.

Dnes ráno – mohlo být kolem osmé – jsem se vzbudil (ve své posteli) a ještě v noční košili jsem se odebral do své pracovny, když tu jsem zahlédl černou siluetu, jak se snaží vyklouznout přízemím. Stačil mi jediný pohled, abych ihned zjistil, že kdosi rozházel mé papíry. Uchopil jsem hůl s vysouvací čepelí – naštěstí byla při ruce – a seběhl do krámu. Viděl jsem, jak temný stín, zlověstný havran, vybíhá na ulici. Vyrazil jsem za ním a – ať už to byla nešťastná náhoda, anebo si nevítaný návštěvník svůj útěk dobře pojistil – zakopl jsem o stoličku, která na tom místě být neměla.

Kulhaje, vrhl jsem se s obnaženou čepelí do slepé uličky: běda, vpravo ani vlevo jsem nikoho nespatřil. Můj návštěvník unikl. Ale byl jste to vy, dal bych na to krk. Ostatně když jsem se vrátil do vašeho bytu, vaše postel byla prázdná.

12. dubna, poledne

Kapitáne Simonini,

sotva jsem se vzbudil (ve své posteli), odpovídám na váš vzkaz. Přísahám, že jsem u vás toho rána být nemohl, neboť jsem spal. Ale když jsem vstal, vyděsil mě obraz člověka – a určitě jste to byl vy –, který prchal chodbou s převleky. Dosud v noční košili jsem vás pronásledoval až do vašeho bytu, viděl jsem, jak sbíháte jako přízrak do svého mrzkého obchůdku a proklouzáváte dveřmi. I já jsem zakopl o stoličku, a když jsem vyběhl do impasse Maubert, po tom člověku už nebylo ani vidu, ani slechu. Ale byl jste to vy, mohl bych na to přísahat. Buďte tak laskav a řekněte mi, jestli jsem uhodl…

12. dubna, po poledni

Drahý abbé,

co se to se mnou děje? Zjevně jsem nemocný, jako bych chvílemi omdléval a pak se zase probíral a nacházel svůj deník pozměněný vaším zápisem. Jsme tatáž osoba? Uvažujte chvíli, ve jménu zdravého rozumu, když už ne ve jménu logiky: jestliže se naše dvě setkání odehrála ve stejnou hodinu, bylo by namístě dospět k závěru, že na jedné straně jsem byl já a na druhé vy. Avšak ve skutečnosti jsme tuto zkušenost udělali každý v jinou hodinu. Přirozeně pokud vejdu do bytu a vidím, jak někdo prchá, mohu s jistotou říci, že ten někdo nejsem já; avšak domněnka, že ten druhý musíte být vy, se zakládá na přesvědčení – málo důvodném –, že toho rána jsme v bytě byli pouze my dva.

Pakliže jsme tam byli pouze my dva, vzniká paradox. Vy byste se šel hrabat v mých papírech v osm ráno a já bych vás pronásledoval. Pak bych se šel já v jedenáct hrabat ve vašich papírech a pronásledoval byste vy mne. Ale proč si každý z nás pamatuje hodinu a chvíli, kdy někdo vnikl do jeho bytu, a nikoli hodinu a chvíli, kdy do bytu druhého vnikl on sám?

Přirozeně bychom na to mohli zapomenout – nebo chtít zapomenout –, anebo bychom to mohli z nějakého důvodu zamlčet. Ale já například vím zcela jistě, že jsem nic nezamlčel. A kromě toho myšlenka, že dvě různé osoby si zároveň a symetricky přály zamlčet něco tomu druhému, se mi jeví poněkud románová. Hrome, ani Montépin by nedokázal vyšašit takovouhle zápletku!

Pravděpodobnější je hypotéza, že ve hře byly tři osoby. Záhadný pan Mystere se časně ráno vplížil ke mně, a já si myslel, že jste to vy. V jedenáct se týž Mystere vplíží k vám a vy jste přesvědčen, že jsem to já. Zdá se vám to neuvěřitelné, při všech těch čmuchalech, co krouží kolem?

To však ještě nepotvrzuje, že jsme dvě různé osoby. Táž osoba si může jako Simonini pamatovat na Mysterovu návštěvu v osm, pak na ni zapomenout a jako Dalla Piccola si vzpomínat na Mysterovu návštěvu v jedenáct.

Tato historka by však nikterak nevyřešila problém naší totožnosti. Pouze by zkomplikovala život nás obou (nebo té osoby, jíž oba jsme), vpouštějíc mezi nás třetího, který k nám může chodit, kdy se mu zamane.

A co kdybychom místo tří byli čtyři? Mystere 1 vnikne v osm ke mně a Mystere 2 vnikne v jedenáct k vám. Jaký je vztah mezi Mysterem 1 a Mysterem 2?

Ale celkem vzato, jste si naprosto jist, že ten, kdo pronásledoval vašeho Mystera, jste byl vy, a ne já? Přiznejte, že je to dobrá otázka.

V každém případě vás varuji. Mám hůl s vysouvací čepelí. Jakmile ve svém bytě objevím další siluetu, čerta se budu starat, kdo to je, a rovnou seknu. Sotva to budu já a sotva zabiji sebe. Mohl bych zabít Mystera (1 nebo 2). Ale mohl bych také zabít vás. Takže pozor.

12. dubna navečer

Četl jsem vaše slova, jako bych se probouzel z dlouhého ochromení. Velmi mě zneklidnila. A jako ve snu mi v mysli vyvstal obraz doktora Bataille (ale kdo to je?), jak mi v Auteuil, trochu podroušený, dává malou pistoli a říká: „Mám strach, zašli jsme příliš daleko, zednáři chtějí naši smrt, bude lepší, když budeme chodit ozbrojeni.“ Polekal jsem se, více než hrozba mě vyděsila pistole, neboť jsem věděl (proč?), že se zednáři se dokážu domluvit. A den nato jsem zbraň zastrčil do jedné zásuvky tady v bytě na rue Maître Albert.

Dnes odpoledne jste mě vyvedl z míry, a tak jsem znovu vytáhl zásuvku. Měl jsem přitom divný pocit, jako bych to gesto opakoval už podruhé, ale pak jsem se vzpamatoval. K čertu se sny! Kolem šesté hodiny večerní jsem se opatrně proplížil chodbou s převleky a zamířil do vašeho bytu. Spatřil jsem, jak proti mně kráčí temná silueta. Ten člověk postupoval v předklonu a v ruce držel malou svíčku. Můj Bože, mohl jste to být vy, ztratil jsem však hlavu. Vystřelil jsem, chlap se mi sesul k nohám a už se nepohnul.

Byl mrtev, stačila jediná rána, trefil jsem ho do srdce. Já, který střílel poprvé – a doufám naposledy – v životě. Hrůza!

Prošacoval jsem mu kapsy: měl u sebe jen rusky psané dopisy. Když jsem mu pak pohlédl do tváře, bylo zjevné, že má vystouplé lícní kosti a mírně šikmé oči jako Kalmyk, a také plavé, téměř bílé vlasy. Určitě to byl Slovan. Co ode mne chtěl?

Nemohl jsem si dovolit přechovávat mrtvolu u sebe doma. Odtáhl jsem ji dolů do vašeho sklepa a otevřel jsem průchod vedoucí ke stoce. Tentokrát jsem našel odvahu sestoupit dolů, s velkou námahou jsem tělo stáhl po schůdcích, a podstupuje riziko, že mě hnilobné miasmy udusí, odvlekl jsem je na místo, kde jsem se měl shledat, jak jsem se domníval, pouze s ostatky druhého Dalla Piccoly. Čekalo mě však dvojí překvapení. První, že ony výpary a ona podzemní plíseň pomohly po celých desetiletích nějakým zázrakem chemie – za našich časů královny věd – uchovat to, co mělo být mou tělesnou schránou. Byla ze mne sice jen kostra, ale s několika cáry kožovité substance, takže jsem si dosud podržel lidskou – byť mumifikovanou – podobu. Druhé překvapení: vedle domnělého Dalla Piccoly jsem nalezl další dvě těla. Jedno mužské a v sutaně, druhé bylo tělem polonahé ženy. Obě se nacházela v pokročilém stadiu rozkladu, ale zdálo se mi, že v nich poznávám osoby, které jsou mi značně povědomé. Kdo byly ty dvě mrtvoly, jež rozbouřily mé srdce a v mé mysli daly vzejít nevýslovným obrazům? Nevím, nechci to vědět. Ale naše dva příběhy jsou nyní mnohem složitější.

Ne abyste mi vykládal, že i vám se přihodilo něco podobného! Takovou hru navzájem se křížících náhod bych neunesl.

12. dubna v noci

Drahý abbé, já nezabíjím lidi na každém kroku – alespoň ne bezdůvodně. Ale slezl jsem dolů do stoky, abych se o všem přesvědčil. Už jsem tam pěknou řádku let nebyl. Bože dobrý, ty mrtvoly jsou opravdu čtyři. Jednu jsem tam dal já, jsou to už celé věky, druhou jste tam právě dnes večer odtáhl vy, ale co ty další dvě?

Kdo to navštěvuje mou kloaku a rozsévá po ní nebožtíky?

Rusové? Co chtějí Rusové ode mne? od vás? od nás?

Oh, quelle histoire!

21

TAXIL

Z deníku, 13. duben 1894

Simonini si lámal hlavu nad záhadou, kdo to vstoupil do jeho bytu – a do bytu Dalla Piccolova. Začínal se rozpomínat, že od počátku osmdesátých let navštěvoval salon Juliette Adamové (již potkal v knihkupectví v rue de Beaune jako Madame Lamessinovou), že se v tomto saloně seznámil s Julianou Dmitrijevnou Glinkovou a jejím prostřednictvím navázal styky s Račkovským. Jestliže se někdo k němu (nebo k Dalla Piccolovi) vloupal, měli v tom určitě prsty tihle dva. Vzpomínal si, že to byli rivalové v honbě za týmž pokladem. Ale od té doby uplynulo patnáct let a stalo se toho mnoho. Odkdy mu byli Rusové na stopě?

Anebo to byli zednáři? Musel udělat něco, co je rozzlobilo, možná v jeho bytě hledali kompromitující dokumenty, které si o nich opatřil. V těch letech se pokoušel kontaktovat zednářské kruhy, jednak aby vyhověl Osman Beyovi, jednak kvůli otci Bergamaschimu, jenž nedával pokoj, protože v Římě hodlali zahájit čelní útok proti zednářům (a jejich inspirátorům Židům) a potřebovali čerstvý materiál. Měli ho tak poskrovnu, že jezuitský časopis Civilta Cattolica byl nucen přetisknout dopis Simoniniho dědečka Barruelovi, jakkoli ten už před třemi lety vyšel v Contemporainu.

Rozpomínal se: v té době si kladl otázku, zda se mu vskutku vyplatí vstoupit do lóže. Žádala by se na něm jistá poslušnost, musel by se účastnit schůzí, nemohl by odmítnout přátelské služby spolubratřím. To vše by mu svazovalo ruce. Navíc se nedalo vyloučit, že lóže před jeho přijetím začne prověřovat jeho současný život i jeho minulost, a to rozhodně nemohl připustit. Možná bylo výhodnější nějakého zednáře vydírat a využít ho jako informátora. Notář, který sepisoval tolik falešných závětí – a naštěstí jisté úrovně –, musel nakonec nutně potkat i nějakého zednářského hodnostáře.

Koneckonců nebylo ani nezbytné přistoupit k výslovnému vydírání. Simonini už před lety dospěl k názoru, že přechod od moucharda (Čmuchal, fízl.) k mezinárodní špionáži mu sice cosi vynesl, jeho ctižádost však neuspokojil. Být špion člověka nutilo k téměř ilegální existenci, a on s přibývajícími lety cítil stále větší potřebu bohatého a úctyhodného společenského života. Tak odhalil své pravé poslání: nebýt špion, ale dosáhnout toho, aby veřejnost věřila, že je špion, a dokonce špion, který pracuje na několika stolech najednou, takže se nikdy neví, pro koho vlastně sbírá informace a kolika informacemi disponuje.

Být pokládán za špiona bylo mnohem výnosnější, neboť všichni se mohli přetrhnout, aby z něho dostali tajemství, jimž přikládali nesmírnou cenu, a za nějaké to důvěrné sdělení byli ochotni bohatě zaplatit. Ale protože se nechtěli odhalit, skrývali se za jeho notářské povolání a platili bez mrknutí oka, jakmile jim předložil přemrštěný účet. A nejenže platili příliš za bezvýznamné notářské služby, ale nedostávalo se jim ani žádných informací. Pouze se domnívali, že si ho koupili, a trpělivě čekali na nějakou zprávu.

Vypravěč se domnívá, že Simonini předběhl svou dobu: s rozšířením svobodného tisku a s novými informačními systémy – od telegrafu k nepříliš vzdálenému rozhlasu – byly důvěrné zprávy v zásadě stále vzácnější, a profese tajného agenta se tak mohla rychle ocitnout v krizi. Mnohem lepší bylo neznat žádné tajemství, ale tvářit se, že je známe. Bylo to jako žít z renty nebo dostávat tantiémy z patentu: hovíte si na kanapi, ostatní se perou, aby z vás vytáhli šokující odhalení, vaše pověst mohutní a peníze se hrnou, aniž hnete prstem.

Koho ale kontaktovat? Kdo by se mohl bát vydírání, aniž by byl bezprostředně vydírán? První jméno, jež ho napadlo, bylo jméno Taxilovo. Vzpomínal si, že se s ním seznámil, když mu vyráběl jisté dopisy (čí? komu?). Taxil tehdy hovořil s jistou pýchou o svém členství v lóži Le Temple des amis de l’honneur français. (Chrám přátel francouzské cti.) Byl Taxil ten pravý člověk? Nechtěl šlápnout vedle, a proto si řekl o informace Hébuternovi. Jeho nová styčná osoba na rozdíl od Lagrange nikdy neměnila místo schůzky: i tentokrát to byl prostor na konci centrální lodi katedrály Notre Dame.

Simonini se ho zeptal, co tajné služby vědí o Taxilovi. Hébuterne se rozesmál: „Obvykle chceme informace my od vás, a ne naopak. Tentokrát vám vyjdu vstříc. To jméno mi něco říká, ale pro služby to není nic zajímavého, to je spíš věc četníků. Za pár dní vám dám vědět.“

Zpráva přišla koncem týdne a byla nesporně zajímavá. Stálo v ní, že Marie Joseph Gabriel Antoine Jogand-Pages, řečený Léo Taxil, se narodil v Marseille v roce 1854, chodil do školy k jezuitům, a když mu bylo osmnáct, začal spolupracovat – byl to přirozený důsledek jeho výchovy – s antiklerikálními novinami. V Marseille se stýkal s ženami lehkých mravů, mimo jiné s jednou prostitutkou, která pak byla odsouzena ke dvanácti letům nucených prací, protože zabila svou bytnou, a ještě s jednou, ta zase šla do vězení za pokus o vraždu svého milence. Možná mu policie tupě kladla za vinu i náhodné známosti, což bylo divné, protože z jeho materiálů vyplývalo, že Taxil kromě jiného napomáhal spravedlnosti tím, že jí poskytoval informace o jím navštěvovaných republikánských prostředích. Ale možná se ho štítili sami policisté, protože jednou byl dokonce obžalován, že propagoval údajné „karamelky ze serailu“, ve skutečnosti pilulky působící jako afrodisiaka. Stále ještě v Marseille v roce 1873 poslal do místních novin řadu dopisů opatřených fingovanými podpisy rybářů, v nichž se oznamovalo, že zátoka je plná žraloků, a vyvolal tak náramnou paniku. Když byl později odsouzen za urážku náboženství, utekl do Ženevy. Tam pustil do oběhu pověsti o ruinách římského města na dně Lémanského jezera, a přilákal tím zástupy turistů. Pro šíření falešných a tendenčních zpráv byl pak ze Švýcarska vyhnán a usadil se nejprve v Montpellier a později v Paříži, kde založil v rue des Écoles Librairie Anticléricale. Nedávno vstoupil do jedné zednářské lóže, byl z ní však vyobcován pro nedůstojné chování. Jak se zdálo, antiklerikální aktivity už mu nevynášely tolik jako kdysi, a topil se v dluzích.

Teď si už Simonini vzpomínal na všechno, co kdy o Taxilovi věděl. Publikoval řadu knih, jež byly nejen antiklerikální, ale zesměšňovaly samo náboženství, jako onen Život Kristův, vyprávěný prostřednictvím velmi neuctivých kresbiček (týkaly se například poměru mezi Pannou Marií a holubicí Ducha svatého). Napsal také pochmurný román Syn jezuitův, který jasně dokazoval, že jeho autor je náramný šejdíř: hned na první stránce stálo věnování Giuseppu Garibaldimu („jejž miluji jako svého otce“), což se ještě dalo přijmout, avšak frontispis navíc ohlašoval Garibaldiho „předmluvu“. Předmluva nesla titul „Antiklerikální myšlenky“ a byla to zuřivá snůška invektiv („když přede mnou stojí kněz, a zejména jezuita, ta kvintesence kněze, jsem natolik zasažen ohavností jeho přirozenosti, že mi naskakuje husí kůže a obrací se mi žaludek“), nikde však v ní nebylo zmíněno dílo, jež měla uvádět – a bylo tedy jasné, že Taxil tento garibaldiovský text vylovil bůhvíodkud a vydával ho za něco, co bylo napsáno přímo pro jeho knihu.

S osobou toho druhu se Simonini nehodlal kompromitovat. Rozhodl se, že se mu představí jako notář Fournier, a nasadil si krásnou paruku neurčité barvy (mírně zahnědlé), dobře učesanou a s pěšinkou po straně. K ní připojil dvě kotlety stejné barvy, a docílil tak protáhlého obličeje, jemuž vtiskl vhodným líčidlem lehkou pobledlost. Před zrcadlem si nacvičil maličko přihlouplý úsměv, který odhaloval dva zlaté řezáky – malé stomatologické arcidílo, nasazené na jeho vlastní zuby. Díky této drobné protéze mimo jiné špatně vyslovoval a jeho hlas zněl jinak.

Potrubní poštou poslal svému člověku un petit bleu (Telegram potrubní pošty, tradičně modré barvy.) do rue des Écoles. Zval ho v něm nazítří do Café Riche. Byl to dobrý způsob, jak se představit, neboť tímto lokálem prošlo nemálo slavných osobností, a chvástavý parvenu nad platýzem nebo slukou a la Riche jistě neodolá a pustí si hubu na špacír.

Léo Taxil měl mastnou buclatou tvář, z níž trčely dva mohutné kníry, široké čelo a prostornou lysinu, z níž si neustále stíral pot. Jeho elegance byla poněkud příliš nápadná. Mluvil velmi nahlas, s nesnesitelným marseillským přízvukem.

Nechápal, proč s ním chtěl notář Fournier mluvit, ale pozvolna si začal polichoceně namlouvat, že jde o pozorovatele lidských povah, jednoho z těch, jimž romanopisci toho času říkali „filozofové“, o člověka, který se zajímá o jeho antiklerikální polemiky a jedinečné zkušenosti. A proto nadšeně a s plnými ústy vzpomínal na hrdinské činy svého mládí: „Když jsem rozšířil historku o žralocích v Marseille, všechna lázeňská zařízení od Katalánské pláže po pláž Prado se na několik týdnů vylidnila. Starosta se dal slyšet, že žraloci určitě připluli z Korsiky za lodí, ze které vyhodili do vody zkažené zbytky uzeného masa. Městská rada požádala, aby byla do Marseille poslána rota chassepots, která by se vypravila na žraloky na remorkéru, a opravdu jich přišla celá stovka pod velením generála Espiventa! A ta historka s Ženevským jezerem? Sjeli se tam dopisovatelé ze všech koutů Evropy! Začali vykládat, že potopené město bylo vystavěno v době sepsání De bello gallico, kdy bylo jezero tak úzké, že Rhôna jím protékala, aniž s ním smísila své vody. Místní bárkaři dělali náramné kšefty: vozili turisty doprostřed jezera a lili na hladinu olej, aby líp viděli… Jeden slavný polský archeolog poslal do vlasti článek, ve kterém psal, že zahlédl na dně křižovatku s jezdeckou sochou! U lidí obecně platí, že uvěří všemu. Jak by taky mohla církev vydržet skoro dva tisíce let, nebýt té univerzální důvěřivosti?“

Simonini se ho zeptal na Le Temple des amis de l’honneur français. „Je to obtížné, vstoupit do lóže?“ řekl.

„Stačí, když jste hmotně zaopatřen a jste ochoten platit příspěvky, které jsou ovšem mastné. A musíte dát najevo, že souhlasíte s pokyny týkajícími se vzájemné ochrany bratří. Pokud jde o morálku, hodně se o ní mluví, ale ještě loni vlastnil řečník Velkého kolegia ritů bordel v Chaussée d’Antin, a jeden ze Třiatřiceti, v Paříži mimořádně vlivných, je špion anebo šéf špionážního oddělení, no to je koneckonců jedno. Nějaký Hébuterne.“

„Ale co je třeba, aby byl člověk přijat?“

„K tomu jsou rituály! O tom nemáte páru! Nevím, jestli opravdu věří na toho Velkého stvořitele univerza, o kterém pořád mluví, ale své liturgie určitě berou vážně. Kdybyste věděl, co všechno jsem musel podstoupit, aby mě přijali jako učedníka!“

Nato Taxil vychrlil řadu historek, ze kterých vstávaly vlasy na hlavě.

Simonini si nebyl jist, jestli mu Taxil, spontánní lhář, nevykládá báchorky. Zeptal se ho, jestli náhodou nevyzrazuje věci, jež by měl adept žárlivě střežit, a nemá-li dojem, že celý rituál popsal poněkud groteskním způsobem. Taxil odpověděl zcela nenuceně: „Víte, já už k nim nemám žádné závazky. Ti pitomci mě vyhodili.“

Patrně měl co do činění s jedněmi novinami vydávanými v Montpellier a nazvanými Le Midi Républicain, (Republikánský jih.) které v prvním čísle otiskly povzbuzující a souhlasné dopisy různých významných osobností, například Victora Huga a Louise Blanka. Vzápětí ale všichni údajní příznivci nečekaně poslali dopisy jiným prozednářsky orientovaným deníkům a v nich popírali, že by kdy takovou podporu poskytli, a rozhořčeně si stěžovali na zneužití svých jmen. V lóži pak následovaly četné procesy, přičemž Taxilova obhajoba spočívala za prvé v tom, že předložil originály oněch dopisů, a za druhé v tom, že objasnil Hugovo chování jako senilitu věhlasného stařešiny. Tím ovšem pošpinil první argument nepřijatelnou urážkou jak vlasteneckého, tak zednářského idolu.

V tom okamžiku se Simonini rozpomněl na to, jak – jakožto Simonini – vyrobil oba dopisy, Hugův i Blankův. Taxil zjevně na tuto epizodu zapomněl; byl už tak přivyklý lhaní – dokonce sobě samému –, že o těch dopisech mluvil s očima planoucíma čistou vírou jako o pravých. A pokud si snad matně vzpomínal na notáře Simoniniho, nedal si ho do souvislostí s notářem Fournierem.

Důležité bylo, že Taxil projevoval hlubokou zášť vůči svým někdejším druhům z lóže.

Simonini ihned pochopil, že když podnítí Taxilovu výpravnou žílu, získá pikantní materiál pro Osman Beye. Zároveň mu však na mysli naléhavě vytanula další myšlenka. Zprvu to byl jen dojem, zárodek jisté intuice, vzápětí však už to byl plán propracovaný do všech detailů.

Po prvním setkání, kdy se ukázalo, že Taxil je velký mlsoun, ho falešný notář pozval do Pere Lathuile, lidové restaurace za akcízem v Clichy. Jedlo se tam proslulé poulet sauté a ještě vyhlášenější caenské dršťky – o místním sklepu ani nemluvě – a on se ho mezi dvojím mlasknutím zeptal, jestli by za náležitý honorář nenapsal pro nějakého nakladatele své paměti bývalého zednáře. Jakmile Taxil zaslechl slovo honorář, byl s tím nápadem srozuměn. Simonini si s ním domluvil další schůzku a ihned spěchal za otcem Bergamaschim.

„Poslouchejte dobře, otče,“ řekl mu. „Máme tu zavilého antiklerikála, jehož antiklerikální knížky už dnes příliš nevynášejí. Ale je to taky znalec zednářského světa, který má s tímto světem nevyřízené účty. Kdyby Taxil konvertoval ke katolicismu, zřekl se všech svých protináboženských děl a začal odhalovat veškerá tajemství zednářů, bylo by to pro vás jezuity učiněné terno: měli byste ve svém žoldu nelítostného propagandistu.“

„Jenže nikdo nekonvertuje ze dne na den jen proto, že si o to řekneš.“

„V Taxilově případě je to podle mne jen věc peněz. Stačí trochu povzbudit jeho smysl pro šíření falešných zpráv, pro nečekané převlékání kabátu, a naznačit mu, že se ocitne na první stránce novin… Jakže se to jmenoval ten Řek, který proto, aby se o něm všude mluvilo, zapálil Dianin chrám v Efesu?“

„Hérostratés. Ovšem,“ řekl zamyšleně Bergamaschi. A dodal: „Nakonec, cesty Páně jsou nevyzpytatelné…“

„Kolik mu můžeme dát za halasnou konverzi?“

„Ponecháme-li stranou, že upřímné konverze by měly být zdarma, ad majorem Dei gloriam, nemusíme zrovna škudlit. Ale nenabízej mu víc než padesát tisíc franků. Bude tvrdit, že je to málo, ale upozorni ho, že jednak získá nazpět svou nesmrtelnou duši, a ta se nedá zaplatit žádnými penězi, a jednak pokud napíše protizednářské knihy, bude moci využít naší distribuční sítě, což znamená stovky tisíc exemplářů.“

Simonini si nicméně úspěchem tohoto podniku nebyl jist, a aby se cítil pevnější v kramflecích, zašel za Hébuternem a sdělil mu, že je tu jezuitský komplot, jehož cílem je přemluvit Taxila, aby se stal nepřítelem zednářů.

„Jestli je to pravda,“ řekl Hébuterne, „pak jsem projednou s jezuity na stejné lodi. Mluvím k vám, Simonini, jako hodnostář – a nikoli nejmenší – Velkého Orientu, jediného a pravého zednářství, laického, republikánského, a třebaže antiklerikálního, nikoli protináboženského, neboť uznáváme Velkého stvořitele univerza – a ponecháváme na vůli každého, aby si ho vyložil buď jako křesťanského Boha, nebo jako neosobní kosmickou sílu. Že se kolem nás motá ten mamlas Taxil, třebaže byl vyobcován, je pro nás stále ještě nepříjemné. Nicméně by nám nebylo proti mysli, kdyby nějaký odpadlík začal vykládat o zednářství tak příšerné věci, že by se tomu už nedalo věřit. Očekáváme ofenzivu Vatikánu a máme za to, že papež s námi nebude jednat v rukavičkách. Zednářský svět je pošpiněn nejrozmanitějšími takzvanými svědectvími a například takový Ragon už před mnoha lety vypočítával 75 různých zednářských společností, 52 ritů, 34 řádů – z toho 26 androgynních – a 1400 rituálních stupňů. Mohl bych vám vykládat o templářském a skotském zednářství, o ritu rytíře z Heredomu, o ritu Swedenborgově, o ritu Memfis Misraim, jejž založil ten hlupák a podvodník Cagliostro, nebo o Weishauptových neznámých nadřazených, nebo je-li libo, o satanistech, luciferiánech či palladiánech, i mně se z toho točí hlava. Nejhorší reklamu nám dělají zejména satanistické rituály. Přispěli k tomu i úctyhodní spolubratří, patrně z ryze estetických důvodů, aniž tušili, jak nás to poškodí. Proudhon byl nejspíš zednářem jen krátce, ale před čtyřiceti lety napsal modlitbu k Luciferovi: „Přijď, ó Satane, přijď Ty, jejž hanobí kněží i králové, dej, nechť tě obejmu a přivinu na svou hruď.“ Ital Rapisardi napsal Lucifera, ve skutečnosti to byl banální hymnus na Prométhea a Rapisardi nebyl žádný zednář, ale skutečný zednář Garibaldi ho vynesl ke hvězdám, a od té doby nikomu nevymluvíte, že zednáři se klaní Luciferovi. Pius IX. vždycky, na každém kroku, čul za zednářstvím ďábla, a není to tak dlouho, co jeden italský básník, Carducci, trochu republikán a trochu monarchista, náramný žvanil a bohužel náramný zednář, napsal hymnus na Satana: připsal mu v něm dokonce vynález železnice. Carducci pak řekl, že Satan je metafora, ale co naděláte: kult Satana se všem znovu jevil jako hlavní zednářské povyražení. Zkrátka v našich kruzích bychom neměli nic proti tomu, aby osoba, která je už dávno diskvalifikovaná, kterou, jak je obecně známo, zednáři vyloučili ze svých řad a která, jak taky všichni vědí, převléká kabáty jeden za druhým, naškrábala pár brožur, v nichž by nás zuřivě pomlouvala. Otupili bychom takto zbraně Vatikánu, neboť by se ocitl v jednom pytli s profláknutým pornografem. Obviňte někoho z vraždy, a lidé vám možná uvěří, obviňte ho, že si dává k obědu i k večeři děti jako Gilles de Rais, a nikdo vás nevezme vážně. Snižte zednářství na úroveň fejetonového románu, a bude z něho kolportážní historka. No ano, velmi potřebujeme lidi, kteří by nás vyváleli v bahně.“

Z čehož je patrno, že Hébuterne byl opravdu hlava otevřená a svou mazaností předčil i svého předchůdce Lagrange. V té chvíli mi nedokázal říci, kolik by Velký Orient do té záležitosti mohl investovat, ale pár dní nato se znovu ozval: „Sto tisíc franků. Ale musí to být opravdu pořádný šmejd.“

Simonini měl nyní na nákup šmejdu sto padesát tisíc franků. Pokud nabídne Taxilovi pouze sedmdesát pět tisíc – a příslib vysokých nákladů jeho knihy –, ten vzhledem k tomu, v jakých nepříjemnostech se zrovna plácá, po nabídce okamžitě skočí. A sedmdesát pět tisíc zůstane Simoninimu. Padesátiprocentní provize – to věru není špatné.

Čím jménem učiní Taxilovi nabídku? Jménem Vatikánu? Notář Fournier na papežova zmocněnce nevypadal. Nanejvýš mu mohl ohlásit návštěvu někoho jako otec Bergamaschi, koneckonců kněží jsou tu od toho, aby někdo přestoupil na pravou víru a vyzpovídal se jim ze své temné minulosti.

Ale co se týče temné minulosti, mohl Simonini otci Bergamaschimu důvěřovat? Neměl by Taxila nechávat v rukou jezuitů. Už jsme tu měli ateistické autory, kteří prodávali své knihy po stovce exemplářů, ale když poklekli před oltářem a jali se vykládat, co s nimi konverze udělala, dotáhli to na dvou– či třítisícový náklad. Uvážíme-li věc dobře, antiklerikálové se v zásadě rekrutovali z městských republikánů, ale sanfedistů (Bigotní katolík (santa fede znamená „svatá víra“).) snících o starých dobrých časech, králi a faráři, byl plný venkov, a i když pomineme ty, kdo neumějí číst (ale kněz by jim předčítal), byly jich legiony, jako čertů v pekle. Pokud by otec Bergamaschi zůstal stranou, bylo by možno navrhnout Taxilovi spolupráci na jeho nových knížkách a dát mu následně podepsat soukromou dohodu, podle níž by spolupracovníku náleželo deset či dvacet procent z jeho příštích děl.

Poslední ránu citům dobrých katolíků zasadil Taxil v roce 1884, když vydal Lásky Pia IX. a nakydal bláto na už zesnulého papeže. V témž roce vládnoucí papež Lev XIII. vydal encykliku Humanum genus, jež byla „odsouzením filozofického a morálního relativismu zednářství“. A tak jako encyklikou Quod apostolici muneris Lev „vrhl světlo“ na obludné omyly socialistů a komunistů, nyní šlo o to, vzít si na mušku zednářské společenství v plném rozsahu jeho učení a odhalit ona tajemství, jež si podrobovala své adepty a činila je schopnými jakéhokoli zločinu. Neboť „tato neustálá přetvářka a touha zůstat skryt, toto houževnaté připoutávání lidí jako mrzkých šiků k cizí vůli za účelem, který jim není dostatečně znám, toto jejich zneužívání jakožto slepých nástrojů při každém, jakkoli zlovolném konání a toto ozbrojovaní jejich vražedné pravice, kdy je zločinu navíc zjednávána beztrestnost, jsou krajnosti, jež se svrchovaně příčí přirozenosti“. O naturalismu a relativismu jejich doktrín, činících z lidského rozumu jediného rozhodčího ve všech věcech, přirozeně ani nemluvě. Výsledky takových požadavků jsou nabíledni: papež je připravován o svou časnou moc, pracuje se na zničení církve, z manželství se stala prostá občanská smlouva, výchova mládeže byla odňata duchovním osobám a předána do rukou laických učitelů, a hlásá se, že „všichni lidé mají stejná práva a svým údělem jsou si dokonale rovni; že každý člověk je od přírody nezávislý; že nikdo nemá právo poroučet druhým; že chtít lidi podřizovat jiné autoritě než té, jež vychází z nich samých, je tyranie“. Což znamená, že pro zednáře „je počátek všech občanských práv a povinností v lidu, aneb ve státu“, a tento stát je nutně ateistický.

Bylo nepochybné, že „když odstraníme bázeň Boží a úctu k božským zákonům, pošlapeme autoritu monarchů a dovolíme a ospravedlníme chlípné vzpoury, popustíme uzdu vášním lidu a spolu s hrozbou trestu zlikvidujeme všechen smysl pro míru, nemůže následovat nic jiného než revoluce a všeobecný rozvrat… tento zamýšlený a otevřeně hlásaný cíl četných komunistických a socialistických sdružení, jejichž záměry zednářské sektě rozhodně nejsou cizí“.

S Taxilovou konverzí se už nedalo otálet.

V tomto bodě se Simoniniho deník zaplétá. Jako by si náš hrdina už nepamatoval, jak a s čí pomocí Taxil konvertoval. Jako by jeho paměť učinila skok a dovolila mu vzpomenout si pouze na to, že se Taxil v průběhu několika málo let stal katolickým heroldem protizednářského tažení. Poté co Marseillan oznámil urbi et orbi svůj návrat do lůna matky církve, zveřejnil nejprve Les freres trois-points (Bratři tři tečky.) (kde tři tečky označovaly třiatřicátý stupeň zednářského zasvěcení) a Les mysteres de la Franc-Maçonnerie (Zednářská tajemství.) (s dramatickými ilustracemi, evokujícími vzývání Satana a hrůzostrašné rituály). Vzápětí následovaly Les soeurs maçonnes, (Zednářské sestry.) kde se mluvilo o ženských lóžích (do té doby neznámých), rok nato vyšla La Franc-Maçonnerie dévoilée (Odhalené zednářství.) a pak ještě La France maçonnique. (Zednářská Francie.)

Už v těch prvních knihách stačil pouhý popis iniciace, aby čtenáři naskočila husí kůže. Taxil byl pozván do zednářského domu na osmou hodinu večerní. Přijal ho bratr dveřník. V půl deváté ho zavřeli do Kabinetu rozvažování, malé komory s černě natřenými stěnami, na nichž upoutávaly pozornost lebky s dvěma zkříženými holenními kostmi a nápisy jako například: „Přivedla-li tě sem lichá zvědavost, odejdi!“ Náhle se plynový plamínek prudce zazmítal, falešná stěna se pohnula v drážkách ve zdi a laik spatřil podzemí osvětlené pohřebními lampami. Na špalku pokrytém zkrvaveným plátnem trůnila čerstvě uťatá lidská hlava, a když Taxil zděšeně ucouvl, hlas, který jako by vycházel ze stěny, na něho křikl: „Chvěj se, nezasvěcenče! Vidíš hlavu křivopřísežného bratra, jenž vyzradil naše tajemství!…“

Šlo přirozeně, jak podotýkal Taxil, o podvod a hlava musela patřit některému spolubratru schovanému v dutině špalku. Knoty lamp byly napuštěny kafrovým alkoholem spalujícím hrubou kuchyňskou sůl: tato směs, používaná jarmarečními eskamotéry, se nazývá „ďábelská“, a zažehnuta vydává zelenkavé světlo, jež dodává hlavě falešného popraveného mrtvolnou barvu. Doslechl se ovšem ještě o jiných iniciačních obřadech, kdy stěny tvořila zamžená zrcadla, na nichž – poté co plamen tryskající z hubice pohasl – nakreslila laterna magika změť přízraků a mužů v maskách, obklopujících individuum zakované do řetězů a zasazujících mu rány dýkou. Tolik pro ilustraci nedůstojných praktik, jimiž se lóže snažila zapůsobit na adepty zvláště citlivé povahy.

Nato takzvaný Strašlivý bratr připravil laika k obřadu: odňal mu klobouk, plášť a pravý střevíc, vyhrnul mu až ke koleni pravou nohavici, obnažil paži a hruď na straně srdce, zavázal mu oči, otočil ho několikrát kolem vlastní osy, a když mu dal vystoupit a sestoupit po několika schodech, zavedl ho do Sálu ztracených kroků. Otevřely se jakési dveře a takzvaný Zkušený bratr napodobil nástrojem, jímž byly mohutné skřípějící kleště na uhlí, chřestění obrovitých řetězů. Žadatel byl uveden do sálu, kde mu Zkušený bratr přiložil na holá prsa hrot meče a Ctihodný bratr se ho zeptal: „Nezasvěcený, co cítíte na své hrudi? Co máte na očích?“ Adept musel odpovědět: „Tlustá páska mi zakrývá oči a na hrudi cítím hrot zbraně.“ Nato Ctihodný pravil: „Pane, tato čepel, vždy vztyčená, aby potrestala vaše křivopřísežnictví, je symbolem výčitky, jež by vám rozdrásala srdce, kdybyste k vlastní škodě zradil společenství, v něž chcete vejít; a páska, jež vám zakrývá oči, je symbolem slepoty, v níž pobýval člověk ovládaný vášněmi a propadlý nevědomosti a pověře.“

Pak se adepta zmocnil někdo další, znovu ho roztočil kolem vlastní osy, a když ten začal pociťovat závrať, postrčil ho před velkou zástěnu z několika vrstev silného papíru na způsob obručí, jimiž v cirkusech proskakují koně. Na rozkaz, aby byl uveden do jeskyně, kdosi ubožákem vší silou smýkl proti zástěně, papíry se protrhly a on dopadl na matraci na druhé straně.

Neméně působivé bylo nekonečné schodiště, ve skutečnosti korečkový výtah: kdo na něj vstoupil se zavázanýma očima, nahmatával nohou vždy nový schod, na nějž musel vystoupit, schodiště se však otáčelo směrem dolů, a tápající muž se tak nacházel stále na stejné úrovni.

Dokonce se předstíralo, že se učedníkovi pouští žilou a že se mu vypaluje ohnivý cejch. V případě pouštění žilou uchopil bratr Chirurg jeho paži, silně do ní píchl hrotem párátka a jiný bratr lil na ono místo tenký čůrek teplé vody, aby si adept myslel, že mu z rány prýští krev. Co se týče zkoušky žhavým železem, jeden ze Zkušených třel část těla suchým plátýnkem a na toto místo se pak přiložil kus ledu nebo horký konec právě uhašené svíce, popřípadě nožka poháru zahřátého tím, že se v něm spálil list papíru. Nakonec Ctihodný adeptovi sdělil tajná znamení a zvláštní hesla, jimiž se bratři mezi sebou poznávají.

* * *

Nuže, Simonini si vzpomínal, že pokud jde o Taxilova díla, byl jejich čtenářem, a nikoli inspirátorem. Vzpomínal si však i na to, že dříve než Taxil vypustil do světa nové dílo, zašel on za Osman Beyem (znal tedy ty knihy ještě předtím, než vyšly) a vyprávěl mu jeho obsah, jako by se jednalo o zcela mimořádná odhalení. Jistěže ho Osman Bey posléze upozornil na skutečnost, že vše, co mu vykládal, se objevilo v Taxilově knize, ale s tím si Simonini poradil snadno: odpověděl, že Taxil je jeho informátor a on nemůže za to, že poté co mu odhalil zednářská tajemství, pokusil se vytřískat z toho taky něco pro sebe a vydal je knižně. Pokud bychom nechtěli, aby své zkušenosti zveřejňoval, bylo by třeba mu zaplatit – a když to Simonini říkal, vrhal na Osman Beye velmi výmluvné pohledy. Ale Osman odpověděl, že dávat peníze žvanilovi, aby mlčel, je totéž jako vyhodit je oknem. Proč by měl taky Taxil mlčet o právě vyzrazených tajemstvích? A veden oprávněnou nedůvěrou, Osman se Simoninimu nerevanšoval žádnou informací o tom, co zjistil o Alliance Israélite.

Takže ho Simonini informovat přestal. Problém je však jinde, říkal si Simonini, zatímco psal tyto řádky: proč si pamatuji, že jsem podával Osman Beyovi zprávy, které jsem měl od Taxila, ale nepamatuji si nic o svých stycích s Taxilem?

Dobrá otázka. Kdyby si pamatoval všechno, nezapisoval by teď to, co se pokouší srovnat si v hlavě. Quelle histoire!

S touto moudrou úvahou se Simonini odebral na lože. Vzbudil se za úsvitu, jejž pokládal za ráno následujícího dne – zcela zpocený jako po noci zlých snů a žaludečních obtíží. Ale když usedl k psacímu stolu, uvědomil si, že se nevzbudil den nato, nýbrž dva dny nato. Zatímco spal, neodmyslitelný abbé Dalla Piccola – jemuž nestačilo, že jeho osobní kloaku zaplňuje mrtvolami – navázal na jeho poznámky a vyprávěl o událostech, o nichž on sám zjevně neměl tušení.

22

ĎÁBEL V 19. STOLETÍ

14. dubna 1897

Drahý kapitáne Simonini,

ještě jednou: tam, kde vy máte v hlavě zmatek, mně se vybavují živější vzpomínky.

Nuže, dnes se mi zdá, že jsem se nejdřív setkal s panem Hébuternem a pak s otcem Bergamaschim. Navštívil jsem ho vaším jménem, abych převzal peníze, které mám (nebo bych měl) odevzdat Léovi Taxilovi. Pak jsem šel, tentokrát z pověření notáře Fourniera, za Léem Taxilem.

„Pane,“ řekl jsem mu, „nechci se schovávat za svůj šat a vyzývat vás, abyste uznal onoho Ježíše Krista, z něhož si tropíte šašky. Skončíte-li v pekle, mne z toho hlava nebolí. Nejsem tu, abych vám sliboval život věčný, přicházím, abych vám řekl, že řada spisů, jež by odhalovaly zločiny zednářstva, by mezi bohabojnými věřícími nalezla publikum, které neváhám označit za široké. Možná si neuvědomujete, jakou službu by mohla knihám toho druhu prokázat podpora všech klášterů, všech far, všech arcibiskupství netoliko ve Francii, ale – postupem času – po celém světě. Abych vám dokázal, že tu nejsem kvůli vaší konverzi, ale že vám chci dát vydělat peníze, řeknu vám na rovinu, jaké jsou mé skromné požadavky. Postačí, když podepíšete dokument, jenž mi zaručí (přesněji nikoli mně, ale zbožné kongregaci, již zastupuji) dvacet procent z vašich příštích autorských práv, a já vás seznámím s někým, kdo toho ví o zednářských tajemstvích ještě víc než vy sám.“

Předpokládám, kapitáne Simonini, že jsme se dohodli, že oněch dvacet procent z Taxilových autorských práv si rozdělíme mezi sebou. Nato jsem mu učinil nabídku týkající se nevratné zálohy: „Dále je tu pro vás ještě sedmdesát pět tisíc franků. Neptejte se, odkud pocházejí, něco vám ovšem může naznačit můj hábit. Těch sedmdesát pět tisíc franků je vašich, a to ještě předtím, než se dáte do práce. Jedinou podmínkou je, že zítra veřejně vyhlásíte svou konverzi. Z těchto sedmdesáti pěti tisíc franků, říkám sedmdesáti pěti tisíc, nemusíte platit žádná procenta, protože v mé osobě a osobě mých mandantů máte co do činění s lidmi, pro něž jsou peníze ďáblovým lejnem. Opakuji: je to sedmdesát pět tisíc.“

Mám tu scénu před očima, jako bych se díval na daguerrotypii.

Měl jsem dojem, že Taxila neohromilo jen těch sedmdesát pět tisíc franků a příslib příštích tantiém (i když se mu při zmínce o těch penězích rozzářily oči), jako spíše myšlenka, že provede piruetu o sto osmdesát stupňů a ze zatvrzelého antiklerikála se stane horlivým katolíkem. Větřil údiv, který vzbudí, a zprávy, jež o něm vyjdou v novinách. Bylo to mnohem lepší než vymyslet si římské město na dně Ženevského jezera.

Bouřlivě se rozchechtal a začal plánovat příští knihy. Měl už i nápady na jejich ilustrace.

„Och,“ řekl, „už to vidím, celý traktát, napínavější než román, o zednářských tajemstvích. Na obálce křídlatý Bafomet a uťatá hlava, připomínající satanistické rituály templářů… Krucinál (promiňte, pane abbé), to bude zpráva dne! Koneckonců, ačkoli ty mé paskvily tvrdily opak, být katolík, být věřící, být jedna ruka s faráři je úctyhodná věc. Moje rodina a moji sousedi z toho budou mít radost: dneska na mě koukají, jako bych našeho Pána Ježíše ukřižoval já. Ale kdo že by mi podle vás mohl pomoct?“

„Seznámím vás s jedním orákulem, s bytostí, jež v hypnotickém stavu vypráví neuvěřitelné věci o palladiánských rituálech.“

* * *

Tím orákulem musela být Diana Vaughanová. Jako bych o ní věděl všechno. Vzpomínám si, že jednoho rána jsem šel do Vincennes, jako bych adresu kliniky doktora Du Mauriera znal odjakživa. Klinika je nevelká budova se skromnou, ale půvabnou zahradou, kde vysedávají někteří – na pohled klidní – pacienti, vyhřívajíce se na sluníčku a apaticky se ignorujíce navzájem.

Představil jsem se Du Maurierovi a připomněl jsem mu, že jste s ním už o mně mluvil. Letmo jsem zmínil spolek zbožných dam, které se věnují duševně chorým dívkám, a měl jsem dojem, že mu spadl kámen ze srdce.

„Musím vás upozornit,“ řekl, „že Diana je dnes ve fázi, kterou jsem označil jako normální. Kapitán Simonini vám o tom případu jistě referoval. V této fázi, abychom si rozuměli, tu máme zvrácenou Dianu, která se pokládá za adeptku záhadné zednářské sekty. Abychom ji nevyplašili, představím vás jako zednářského bratra… Snad mi to jako duchovní osoba nebudete mít za zlé…“

Zavedl mě do skromně zařízeného pokoje. Byla tam jedna skříň a jedno lůžko a na pohovce potažené bílým plátnem seděla žena s jemnými, pravidelnými rysy, s hebkými vlasy stočenými na temeni do uzlu – plavými, s měděným odstínem –, s hrdým pohledem a malými, půvabně vykrojenými ústy. Její rty se okamžitě sevřely do pohrdavého úsměšku. „Doktor Du Maurier mě chce vrhnout do mateřského náručí církve?“ zeptala se.

„Ne, Diano,“ řekl jí Du Maurier, „nenechte se mást jeho šatem, je to bratr.“

„Jaké obedience?“ otázala se okamžitě Diana.

Šikovně jsem se z toho vyvlékl. „Nemám právo o tom hovořit,“ zašeptal jsem obezřetně, „předpokládám, že víte, proč…“

Diana reagovala podle očekávání. „Rozumím,“ řekla. „Posílá vás Velmistr z Charlestonu. Jsem ráda, že mu budete moci předat mou verzi událostí. Schůze se uskutečnila v rue Croix Nivert v lóži Les Coeurs Unis Indivisibles, (Nerozborně spojená srdce.) jistě ji znáte. Měla jsem být zasvěcena jako templářská kněžka. Předstoupila jsem s veškerou myslitelnou pokorou, abych složila hold jedinému dobrému bohu Luciferovi a zavrhla zlého boha Adonaje, Boha Otce katolíků. Věřte mi, že jsem kráčela s největší horlivostí k oltáři Bafometovu, kde mě očekávala Sofia Sapfó. Dotázala se mě na palladiánská dogmata a já pokorně odpovídala. Jaké jsou povinnosti templářské kněžky? Zlořečit Ježíši, proklínat Adonaje, uctívat Lucifera. Odpověděla jsem podle Velmistrova přání?“ zeptala se Diana a uchopila mě za ruce.

„Zajisté, odpověděla jste správně,“ řekl jsem opatrně.

„A proslovila jsem rituální řeč: přijď, přijď, ó velký Lucifere, hanobený kněžími a králi! A chvěla jsem se dojetím, když celé shromáždění pozvedlo dýky a zvolalo: ‚Nekam Adonaj, Nekam!‘ V té chvíli, když jsem přistupovala k oltáři, ukázala mi Sofia Sapfó paténu, jednu z těch, jaké jsem vídala pouze ve výkladech obchodů s náboženskými předměty. Zatímco jsem si kladla otázku, co tu dělá předmět římského kultu, jenž věru nepatří do výbavy Luciferových nevěst, Velmistryně mi vysvětlila, že jelikož Ježíš zradil pravého Boha, když podepsal na hoře Tábor zločinnou smlouvu s Adonajem a zmátl řád věcí tím, že proměnil chléb ve vlastní tělo, je naší povinností probodnout onu rouhavou hostii, skrze niž kněží každodenně obnovují Ježíšovu zradu. Řekněte mi, pane, přeje si Velmistr, aby se toto gesto stalo součástí iniciace?“

„Nenáleží mi, abych se k tomu vyjadřoval. Spíše mi řekněte vy, co jste udělala.“

„Samozřejmě jsem odmítla. Probodnout hostii znamená věřit, že je vskutku tělem Kristovým, avšak palladián takovou lež nemůže přijmout. Probodnout hostii je katolický rituál pro katolické věřící!“

„Myslím, že máte pravdu,“ řekl jsem. „Budu tlumočit Velmistru vaše zdůvodnění.“

„Díky, bratře,“ řekla Diana a políbila mi ruce. Pak si téměř mimovolně rozepnula horní část blůzky, takže odhalila bělostné rameno, a vyzývavě se na mne podívala. Náhle se však zvrátila do křesla a zazmítala se v křečích. Doktor Du Maurier zavolal ošetřovatelku a společně přenesli dívku na lůžko. Doktor řekl: „Když má takovou krizi, obvykle přejde z jednoho stavu do druhého. Doposud neztratila vědomí, pozoruji jen kontrakci čelisti a jazyka. Stačí lehké stlačení vaječníků…“

Zakrátko jí spodní čelist poklesla a stočila se doleva, ústa se zkřivila a zůstala pootevřena, takže v hloubi dutiny byl vidět jazyk, stočený do půlkruhu. Jeho špička zůstala pohledu skryta, jako by ji nemocná spolkla. Pak se jazyk narovnal, protáhl se a na okamžik prudce vystřelil z úst. Opakovaně se velice rychle stahoval zpět a znovu vystřeloval ven jako z tlamy hada. Konečně se jazyk i čelist vrátily do přirozeného stavu a nemocná pronesla několik slov: „Jazyk… mi dře patro… Mám v uchu pavouka…“

Po krátkém odpočinku u ní došlo k novému stahu čelisti a jazyka. Křeč byla opět uklidněna tlakem na vaječníky. Zakrátko však začala namáhavě dýchat, z úst jí vycházely krátké zkomolené věty, pohled jí strnul, zorničky se protočily vzhůru a celé tělo ztuhlo; paže se křečovitě vzepjaly v gestu objetí, zápěstí se dotkla hřbetními stranami a dolní končetiny se protáhly…

„Vnější vychýlení nohou,“ poznamenal Du Maurier. „Epileptoidní fáze. To je normální. Teď přijde klaunovská fáze…“

Tvář postupně brunátněla, ústa se zavírala a zase otevírala a stoupaly z nich velké bubliny bílé pěny. Nemocná teď vyrážela výkřiky a steny jako „uh! uh!“, lícní svaly zachvátily křeče, víčka se střídavě zvedala a klesala. Tělo se prohnulo do luku, jako by ubožačka byla nějaká akrobatka, a opíralo se nyní jen o šíji a chodidla.

Několik vteřin jsme přihlíželi příšernému divadlu, kdy se zdálo, že kašpárek s vykloubenými údy už nic neváží, pak ale nemocná klesla znovu na lůžko a začala zaujímat pozice, jež Du Maurier označoval jako „vášnivé“: nejprve byly téměř výhružné, jako by chtěla odstrčit útočníka, pak to byla gesta uličnice, která na někoho pomrkává. Nato se jí na tváři objevil lascivní výraz svůdnice, lákající zákazníka obscénními pohyby jazyka, a ona zaujala pozici milostného vábení. Pohled jí zjihl, vztáhla paže a sepjala ruce, našpulila rty, jako by si říkala o polibek, a nakonec obrátila oči v sloup, až bylo vidět jen bělmo rohovky, a upadla do erotických mdlob. „Ó můj dobrý pane,“ drmolila přerývaně, „ó rozkošný hade, svatá zmije… jsem tvá Kleopatra… sem na mou hruď… nakojím tě… ó má lásko, vstup do mne celý…“

„Diana vidí svého svatého hada, jak ji proniká, jiné vidí Svaté srdce, jak se spojuje s jejich srdcem. Vidět falickou formu nebo dominantní mužský obraz a vidět toho, kdo ji v dětství zneužil,“ řekl mi Du Maurier, „je někdy pro hysterickou pacientku téměř totéž. Možná jste zahlédl rytiny Berniniho svaté Terezie: od téhle nešťastnice byste ji nerozeznal. Mystička je hysterka, která narazila dřív na zpovědníka než na lékaře.“

Diana mezitím zaujala polohu ukřižované a vstoupila do nové fáze, kdy komusi zlověstně hrozila a ohlašovala děsivá odhalení. Divoce se přitom válela po lůžku.

„Necháme ji, aby si odpočinula,“ řekl Du Maurier. „Až se probere, přejde do druhé fáze a bude jí líto, že vám vykládala tak hrozné věci. Budete muset říct svým zbožným dámám, aby se nelekaly, když dojde k podobným krizím. Stačí, když ji někdo přidrží a strčí jí kapesník do úst, aby si neukousla jazyk. Ale nebude škodit, když jí dáte spolknout pár kapek tekutiny, kterou vám dám.“

Pak dodal: „Je ovšem pravda, že ta nešťastnice musí být držena v izolaci. A tady už ji nechat nemohu, protože tohle není vězení, ale léčebný ústav, lidé se tu volně pohybují a je užitečné, ba z terapeutického hlediska nezbytné, aby spolu hovořili a získali dojem, že vedou normální, poklidný život. Moji pacienti nejsou blázni, mají jen pocuchané nervy. Dianiny krize mohou mít neblahý vliv na jiné pacientky a důvěrnosti, které vykládá ve své ‚zlé‘ fázi, ať už jsou pravdivé nebo lživé, všechny uvádějí ve zmatek. Doufám, že vaše zbožné dámy mají možnost, jak ji izolovat.“

Odnesl jsem si z tohoto setkání dojem, že doktor se chce nepochybně Diany zbavit, že žádá, aby se s ní prakticky zacházelo jako s vězněm, a obává se, že by mohla mít styky s jinými osobami. A nejen to: měl náramně nahnáno, že by někdo vzal vážně, co Diana říká, a tak hned zkraje každému sděloval, že jde o delirium choromyslné.

* * *

Před několika dny jsem si pronajal dům v Auteuil. Nic zvláštního, ale bylo to docela útulné. Vcházelo se do typického salonu měšťanské rodiny: divan mahagonové barvy potažený starým utrechtským sametem, záclony z rudého damašku, sloupkové hodiny na krbu a vedle nich dvě vázy s květinami pod skleněným šturcem, stolek před zrcadlem a řádně naleštěné dlaždice podlahy. Se salonem sousedila ložnice, a tu jsem určil pro Dianu: stěny byly vytapetovány žilkovanou, perlově šedou tkaninou a podlaha pokryta vysokým kobercem s velkými červenými růžicemi. Závěsy nad ložem a kolem oken byly ze stejné látky, protkané širokými fialovými pruhy, narušujícími její jednotvárnost. Nad ložem visela chromolitografie znázorňující zamilovanou pastýřskou dvojici a na stole stály pendlovky, jež byly intarzovány umělými drahokamy, a po stranách dva baculatí amorkové třímali kytici lilií ve tvaru svícnu.

V poschodí byly další dvě ložnice. Jednu jsem vyhradil napůl hluché stařeně, která si ráda přihnula, měla však tu výhodu, že nebyla odsud a za pár šupů byla ochotná ke všemu. Už si nevzpomínám, kdo mi ji doporučil, ale zdála se mi ideální, aby dohlídla na Dianu, když v domě nebyl nikdo další, a popřípadě ji uklidnila, když ji přepadl jeden z jejích záchvatů.

Zatímco tohle píšu, napadá mě, že stará už o mně měsíc nemá zprávy. Snad jsem jí nechal dost peněz, aby nezůstala o hladu, ale na jak dlouho? Měl bych zajet do Auteuil, ale uvědomuji si, že si nepamatuji adresu: kam do Auteuil? Mám běhat po celém městečku, tlouct na každé dveře a ptát se, jestli tam náhodou nežije palladiánská hysterka s rozdvojenou osobností?

* * *

V dubnu Taxil veřejně oznámil svou konverzi a už v listopadu vyšla jeho první kniha s frapantními odhaleními in margine zednářstva: Les freres trois-points. V téže době jsem ho zavedl za Dianou. Neskrýval jsem před ním její dvojaký stav a musel jsem mu vysvětlit, že nám je prospěšná nikoli jako bázlivá dívenka, nýbrž jako zarytá palladiánka.

V posledních měsících jsem tu dívku zevrubně zkoumal a její proměny jsem měl díky tekutině doktora Du Mauriera pod kontrolou. Ale pochopil jsem, že je únavné čekat na krize, vždycky nepředvídatelné, a že musím najít způsob, jak měnit Dianin stav podle potřeby. Jak se zdá, právě tak zachází se svými hysterkami doktor Charcot.

Chyběly mi Charcotovy magnetické schopnosti, a tak jsem zapátral v knihovně po nějakých tradičnějších traktátech jako De la cause du sommeil lucide (O příčině jasnozřivého spánku.) starého (a pravého) abbého Farii. Inspiruje se onou knihou a některou další literaturou, rozhodl jsem se sevřít mezi svými koleny kolena dívčina, vzít její palce mezi své dva prsty a upřeně se jí zahledět do očí, pak – ne dřív než po pěti minutách – ruce odtáhnout, položit jí je na ramena, pětkrát či šestkrát jimi přejet po jejích pažích až ke konečkům prstů, položit jí je na hlavu, dát jí je na vzdálenost pěti či šesti centimetrů před obličej a pokračovat až k prohlubni žaludku, jiné prsty vložit pod žebra a nakonec rukama dospět po celé délce jejího těla až ke kolenům nebo dokonce ke špičkám nohou.

U „hodné“ Diany to příliš zraňovalo její stud a zpočátku dávala najevo, že bude křičet, jako bych (Bůh uchovej) ohrožoval její panenství, ale účinek byl tak jistý, že se téměř naráz uklidňovala, na několik minut usínala a probouzela se v prvním stavu. Snazší bylo vracet ji do druhého stavu, protože „zlá“ Diana v těch dotycích zjevně nacházela zalíbení a snažila se mou manipulaci prodloužit, odpovídajíc na ni úlisnými tělesnými pohyby a potlačenými steny. Naštěstí zakrátko ani tahle Diana nedokázala odolat hypnotickému působení a také usínala. Nebýt toho, měl bych problémy jak s pokračováním v oněch dotycích, tak s potlačením její ohavné chlípnosti.

* * *

Myslím, že kterýkoli jedinec mužského pohlaví by mohl Dianu pokládat za mimořádně půvabnou bytost, alespoň pokud to mohu posoudit jakožto člověk, jejž hábit a poslání vzdálily bědám pohlavního života. Zato Taxil byl zjevně muž bujarých chtíčů.

Když mi doktor Du Maurier svěřoval svou pacientku, předal mi také kufřík plný značně elegantních šatů, který měla Diana u sebe, když ji hospitalizoval – znamení, že rodina, z níž pocházela, musela být zámožná. V den, kdy jsem jí oznámil, že ji navštíví Taxil, se s patrnou koketérií pečlivě vyfintila. Přestože se v obou svých stavech chovala jako duchem nepřítomná, na tyto malé ženské detaily si potrpěla.

Taxil byl okamžitě fascinován („krásná ženská,“ pošeptal mi a mlaskl) a později, když se snažil napodobit mé hypnotické postupy, rád pokračoval ve svých dotycích i poté, co už pacientka zjevně usnula, takže jsem občas musel zasáhnout decentní výtkou: „Zdá se mi, že to už stačí.“

Mám podezření, že kdybych ho s Dianou ponechal o samotě, když se nacházela ve svém prvotním stavu, dovolil by si ještě více, a ona by nic nenamítala. Proto jsem trval na tom, aby se naše rozhovory s tou dívkou odehrávaly vždy ve třech. A dokonce ve čtyřech. Neboť abych povzbudil paměť a energie satanistické a luciferovské Diany (a její ďábelské nálady), pokládal jsem za vhodné seznámit ji s abbém Boullanem.

* * *

Boullan. Poté co nad ním pařížský arcibiskup vyslovil klatbu, odešel do Lyonu a připojil se ke společenství Elias-Karmel, jež založil Vintras, vizionář, celebrující ve velké bílé říze, na níž byl namalován obrácený rudý kříž, a s čelenkou s indickým falickým symbolem. Když se Vintras modlil, levitoval ve vzduchu, a přiváděl tak své věrné do extáze. Během jeho bohoslužeb hostie ronily krev, ale mluvilo se také o homosexuálních praktikách, svěceních kněžek lásky, vykoupení prostřednictvím osvobození smyslů, zkrátka o všem, k čemu Boullan nesporně tíhl. A to do té míry, že po Vintrasově smrti se prohlásil za jeho následníka.

Do Paříže přijížděl alespoň jednou měsíčně. Nezdálo se mu, že by mohl zkoumat bytost, jako je Diana, z démonologického hlediska (aby ji exorcizoval tím nejlepším způsobem, jak říkal, ale já už to jeho exorcizování znal). Bylo mu přes šedesát, ale dosud to byl silný muž a jeho pohled nemohu označit jinak než jako uhrančivý.

Boullan poslouchal, co Diana vyprávěla – a co si Taxil nábožně zapisoval –, ale mně se zdálo, že sleduje jiné cíle. Občas šeptal dívce do ucha výzvy či rady, které jsme nedokázali zachytit. Byl nám nicméně užitečný, protože mezi zednářskými tajemstvími, jež jsme chtěli odhalit, bylo nepochybně probodávání svatých hostií a různé formy černé mše, a v tomto ohledu byl Boullan velká autorita. Taxil si dělal poznámky o různých satanistických rituálech, a jak postupně jeho knížky vycházely, hovořil v nich stále obšírněji o těchto liturgiích, sloužených při každé příležitosti jeho zednáři.

* * *

Poté co Taxil vydal v rychlém sledu pár knížek, to málo, co o zednářství věděl, bylo pomalu vyčerpáno. Čerstvé nápady mu dodávala pouze „zlá“ Diana, když se vynořila z hypnózy a s vytřeštěnýma očima líčila scény, jimž možná byla skutečně přítomna, nebo o nichž slyšela v Americe, nebo byly prostě dílem její představivosti. Ty historky nám vyrážely dech, a musím říci, že ačkoli jsem člověk zkušený (alespoň se to domnívám), byl jsem jimi pohoršen. Jednoho dne například začala mluvit o iniciaci své nepřítelkyně, Sophie Walderové, aneb chcete-li, Sofie Sapfó, a nebylo jasné, zda si uvědomuje incestní příchuť celého výjevu, ale rozhodně o něm nevyprávěla odsuzujícím tónem, nýbrž s nadšením někoho, komu se dostalo privilegia, aby jej zažil.

„Uspal ji,“ říkala zvolna Diana, „její otec, on jí také přejel po rtech rozžhaveným železem… Musel se ujistit, že tělo je izolováno od veškerých nástrah přicházejících zvenčí. Na krku měla přívěsek, stočeného hada… Nuže, otec jí ho sejme, otevře košík, vytáhne z něj živého hada a položí jí ho na břicho… Je překrásný, když se plazí, jako by tančil. Zamíří k Sofiinu hrdlu a stočí se na místě přívěsku… Nato pokračuje k jejímu obličeji, natáhne vibrující jazyk k jejím rtům a políbí ji. Jak je… nádherně… kluzký… Tu se Sofie probouzí, u úst má pěnu, vstává a stojí nehnutě jako socha. Otec jí rozváže korzet, obnaží její ňadra! A nyní předstírá, že jí hůlkou píše na hruď otázku. Písmena se rudě vrývají do kůže a had, který ještě před chvílí jako by spal, se se syčením probudí a švihá ocasem, aby na Sofiino nahé tělo napsal odpověď.“

„Odkud znáš ty věci, Diano?“ zeptal jsem se jí.

„Znám je z Ameriky… Můj otec mě zasvětil do palladiánství. Pak jsem přišla do Paříže, možná jsem se od něho chtěla odpoutat… V Paříži jsem potkala Sofii Sapfó. Byla to vždy má nepřítelkyně. Když jsem nechtěla dělat, co chtěla ona, odvedla mě k doktoru Du Maurierovi. Řekla mu, že jsem blázen.“

* * *

Jsem u doktora Du Mauriera, abych vypátral něco o Dianině minulosti: „Musíte mě chápat, doktore, moje kongregace nemůže té dívce pomáhat, když neví, odkud pochází, kdo jsou její rodiče.“

Du Maurier se dívá skrze mne: „Nic o tom nevím, už jsem vám to říkal. Svěřila mi ji příbuzná, která už zemřela. Adresa té příbuzné? Bude se vám to zdát divné, ale už ji nemám. Před rokem v mé kanceláři hořelo a přišel jsem o spoustu dokumentů. O její minulosti nevím nic.“

„Ale připlula z Ameriky?“

„Možná, ale mluví francouzsky zcela bez přízvuku. Řekněte zbožným členkám své kongregace, ať si nedělají starosti. Je totiž nemožné, aby se stav té dívky změnil k lepšímu a aby se vrátila do společnosti. Ať se k ní chovají s útrpností, ať ji nechají takto dožít – protože jak vám říkám, v tak pokročilém stadiu hysterie to má člověk spočítané. Dříve nebo později přijde akutní zánět dělohy a lékařská věda už nic nezmůže.“

Jsem přesvědčen, že lže, třeba je také palladián (kdepak Velký Orient!) a souhlasil s tím, že jednu nepřítelkyni sekty zazdí zaživa. Ale to jsou jen mé fantazie. Dalšími hovory s Du Maurierem bych jenom ztrácel čas.

Vyslýchám Dianu, jak v prvním, tak v druhém stavu. Jak se zdá, nic si nepamatuje. Na krku má zlatý řetízek s medailonkem: je na něm vidět portrét ženy, která se jí velmi podobá. Všiml jsem si, že medailonek se dá otevřít, a dlouho jsem naléhal, aby mi ukázala, co je uvnitř. Ale vždycky to odmítla – prudce, polekaně, se sveřepou rozhodností. Opakuje jen jedno: „Dala mi ho maminka.“

* * *

Už to budou čtyři roky, co Taxil zahájil své protizednářské tažení. Reakce katolického světa překonala všechna naše očekávání: v roce 1887 byl Taxil povolán kardinálem Rampollou k soukromému slyšení u papeže Lva XIII. Byla to oficiální legitimace jeho boje a první krok na cestě k velkému nakladatelskému úspěchu. Nakladatelskému i finančnímu.

Někdy v té době jsem obdržel stručný, leč výmluvný vzkaz: „Ctihodný otče, zdá se mi, že záležitost se nám vymyká z rukou: zjednáte laskavě nápravu? Hébuterne.“

Nebylo však možno vrátit se zpět. Ne kvůli tantiémám, jejichž dráždivý proud nikterak nevysychal, ale kvůli spleti tlaků a spojenectví, jež se mezitím v katolickém světě ustavily. Taxil se stal hrdinou antisatanismu a zajisté se tohoto emblému zříci nehodlal.

Přicházely mi rovněž stručné glosy otce Bergamaschiho: „Soudím, že vše běží jako po másle. Ale co Židé?“

Ano, otec Bergamaschi doporučil, aby se z Taxila vytáhla pikantní odhalení týkající se netoliko zednářů, ale i Židů. Jenže jak Diana, tak Taxil v tomto ohledu mlčeli. U Diany mě to nepřekvapovalo, možná že v Americe, odkud pocházela, bylo méně Židů než u nás, a celý problém jí byl vzdálený. Zato zednářstvo bylo Židy prolezlé. Upozornil jsem na to Taxila.

„Co já vím?“ odpovídal. „Na židovské zednáře jsem nikdy nenarazil. Ani jsem nevěděl, že vůbec existují. Rabína jsem ještě v lóži neviděl.“

„Nebudou tam chodit oblečeni jako rabíni! Ale od jednoho velmi dobře informovaného otce jezuity vím, že monsignor Meurin, a to není žádný tuctový farář, ale arcibiskup, dokáže v jedné své příští knize, že všechny zednářské rituály mají kabalistický původ, že právě židovská kabala přivádí zednáře k démonolatrii…“

„Ať o tom tedy mluví monsignor Meurin, my už máme v ohni želízek dost.“

Toto Taxilovo zdráhání mě dlouho zaráželo (že by byl taky Žid? ptal jsem se sám sebe). Pak jsem ale zjistil, že se při svých četných žurnalistických a knižních podnicích zapletl do mnoha procesů, jednou pro pomluvu, podruhé pro urážku mravů, a musel platit pořádně mastné pokuty. Silně se tak zadlužil u řady židovských lichvářů a dosud se nestačil z těchto závazků vyvázat (také proto, že nemalé zisky ze své nové protizednářské činnosti vesele pouštěl do větru). A měl tudíž strach, že Židé, kteří ho zatím ještě neupomínali, by se mohli cítit dotčeni a poslat ho kvůli dluhům do vězení.

Ale šlo jenom o peníze? Taxil byl ničema, ale nebyl zcela bezcitný, hodně mu například záleželo na vlastní rodině. A stejně tak z nějakého důvodu soucítil do jisté míry s Židy, oběťmi mnohých pronásledování. Říkal, že papežové Židy v ghettu chránili, byť jen jako občany druhé kategorie.

V té době se mu zatočila hlava: protože se pokládal za herolda legitimistického a protizednářského katolického smýšlení, rozhodl se dát na politiku. Nedokázal jsem ho v těchto jeho machinacích sledovat, kandidoval nicméně do nějaké pařížské městské rady a jeho rivalem – jejž polemicky potíral – se stal Drumont, významný novinář, angažovaný v urputné protižidovské a protizednářské kampani. Lidé církve Drumontovi ochotně naslouchali a Drumont začal naznačovat, že Taxil je intrikán – a „naznačovat“ je možná slabé slovo.

Taxil napsal v roce 1889 brožuru proti Drumontovi, a protože nevěděl, jak se mu dostat na kobylku (na zednáře útočili oba), mluvil o jeho judeofobii jako o formě duševní poruchy. Dokonce připomněl ruské pogromy.

Drumont byl polemik velkého formátu a odpověděl jinou brožurou, v níž ironicky pohovořil o onom pánovi, který se pasoval na paladýna římské církve. Nyní ho objímají a blahopřejí mu biskupové a kardinálové, ale ještě před několika roky psal o papeži, kněžích a mniších, o Ježíšovi a Panně Marii ani nemluvě, vulgární a hanebné věci. To však nebylo to nejhorší.

Opakovaně se mi přiházelo, že když jsem zašel za Taxilem k němu domů – tam, kde svého času sídlilo v přízemí Antiklerikální knihkupectví –, často nás vyrušila jeho žena, která přibíhala pošeptat manželovi cosi do ucha. Jak jsem později pochopil, na tuto adresu ještě stále docházeli neústupní antiklerikálové, aby si koupili antikatolická díla nyní ultrakatolického Taxila, jemuž se v krámě nakupilo příliš mnoho zbylých exemplářů, než aby je dokázal s lehkým srdcem zničit, a který nadále, ovšem s velkou obezřetností – nikdy se neukazoval a posílal za sebe vždycky ženu –, tuto znamenitou žílu vytěžoval. Ale já si o upřímnosti jeho konverze nikdy iluze nedělal: jediným filozofickým principem, jímž se řídil, byla teze, že pecunia non olet. (Peníze nesmrdí.)

Toho si však povšiml i Drumont a napadl Marseillana tvrzením, že je nejen nějakým způsobem spolčen s Židy, ale navíc zůstává zarytým antiklerikálem. Což stačilo, aby se do duší méně bázlivých čtenářů, než byl sám Taxil, vplížily mocné pochybnosti.

Bylo nutno zahájit protiútok.

„Taxile,“ řekl jsem mu, „neptám se, proč se nechcete osobně angažovat proti Židům, ale nedal by se nastrčit někdo jiný, kdo by se té záležitosti ujal?“

„Pokud v tom nebudu osobně zapojen,“ odpověděl Taxil. A dodal: „Má odhalení už skutečně nestačí a Dianiny báchorky už taky nejsou k ničemu. Vytvořili jsme čtenářstvo, které chce víc. Možná že už mě nečtou, aby poznali pikle nepřátel kříže, ale z čisté záliby ve vyprávění, jako hltají ty dobrodružné romány, kde je čtenář veden k tomu, aby sympatizoval se zločincem.“

* * *

Tak se zrodil doktor Bataille.

Taxil objevil – nebo znovu našel – starého přítele, lodního felčara, který hodně cestoval po exotických zemích a tu i onde strčil nos do chrámů rozmanitých náboženských společenství. Hlavně však disponoval širokým vzděláním v oblasti dobrodružných románů, detailně pročetl knihy Boussenardovy nebo fantastické zprávy Jacolliotovy, jako například Spiritisme dans le monde (Spiritismus ve světě.) nebo Voyage aux pays mystérieux. (Cesta do tajemné země.) Byl jsem zcela zajedno s myšlenkou vypravit se za novými náměty do světa fikce (a z vašich deníků jsem se dozvěděl, že jste postupoval stejně, když jste se inspiroval Dumasem nebo Sueem). Lidé hltají příběhy o pěších putováních a námořních plavbách nebo kriminální historky jen pro zábavu, pak snadno zapomínají, co se dozvěděli, a když se jim nabízí jako pravdivé vyprávění něco, co předtím četli v románě, vágně se rozpomínají, že už o tom slyšeli, a nacházejí v tom potvrzení svých domněnek.

Muž, kterého Taxil našel, byl doktor Charles Hacks. Absolvoval prací o císařském řezu, publikoval něco o obchodním loďstvu, ale svůj vypravěčský talent dosud nezužitkoval. Jak se zdálo, byl obětí akutního alkoholismu a měl zjevně prázdné kapsy. Z jeho řečí jsem pochopil, že se chystá vydat stěžejní dílo proti všem náboženstvím a zvláště proti křesťanství jakožto „hysterii kříže“, ale když mu Taxil předložil své návrhy, projevil ochotu zkompilovat tisícistránkové pojednání proti vyznavačům ďábla na obranu a ke slávě církve.

Vzpomínám si, že to bylo v roce 1892, co jsme zahájili práci na monstrózním díle nazvaném Le diable au XIXe siecle. Mělo obnášet celkem 240 sešitů a mělo vycházet zhruba po třicet měsíců. Na obálce měl být velký šklebící se Lucifer s netopýřími křídly a dračím ocasem a podtitul měl ohlašovat „záhady spiritismu, luciferovské zednářství, úplná odhalení palladismu, theurgie a goetie a veškerého moderního satanismu, okultního magnetismu, luciferovských médií, kabaly z konce století, rosikruciánské magie, sukubátu, předchůdců Antikrista“. Všechno to bylo připsáno záhadnému doktoru Bataillovi.

To dílo nemělo obsahovat nic, o čem by se už nepsalo jinde. Taxil neboli Bataille vyplenili veškerou předchozí literaturu a vyrobili ohromnou směsici tajných kultů, ďábelských zjevení a děsivých rituálů, v nichž se vracely templářské liturgie s tradičním Bafometem a tak dále. Rovněž ilustrace byly překresleny z jiných knih o okultních vědách, jež už ostatně opisovaly jedna od druhé. Jedinými novými obrázky byly podobizny zednářských velmistrů, mající tak trochu podobný účel jako ony známé plakáty, které v amerických prériích upozorňovaly na psance, jež je třeba odhalit a živé nebo mrtvé předat spravedlnosti.

* * *

Pracovalo se freneticky: Hacks-Bataille Taxilovi po hojných dávkách absintu vyprávěl své fantazie a Taxil je v poněkud přikrášlené podobě zapisoval. Popřípadě se Bataille věnoval detailům, jež se týkaly lékařské vědy, přípravy jedů nebo popisu měst a exotických rituálů, s nimiž vskutku přišel do styku, a Taxil zatím vyšíval na posledních Dianiných deliriích.

Bataille například začal líčit Gibraltarskou skálu jako houbovité těleso prošpikované chodbami, dutinami a podzemními jeskyněmi, kde se celebrují rituály všech nejhanebnějších společenství, nebo popisoval zednářské šarlatánství indických sekt a zjevení Asmodeova, a Taxil zatím črtal profil Sofie Sapfó. Protože četl Dictionnaire infernal (Pekelný slovník.) Collina de Plancy, naznačoval, že Sofie odhalila, že pekelných legionů je šest tisíc šest set šedesát šest a každý legion sestává ze šesti tisíc šesti set šedesáti šesti démonů. Ačkoli už měl nakoupeno, Bataille dokázal všechno spočítat a uzavíral, že takto docházíme k počtu čtyřiceti čtyř milionů čtyř set třiceti pěti tisíc pěti set padesáti šesti ďáblů a ďáblic. Ověřili jsme to a s údivem jsme museli uznat, že má pravdu. On praštil pěstí do stolu a vykřikl: „Tak vidíte, že nejsem ožralý!“ A odměňoval se za ten výkon tak dlouho, dokud nespadl pod stůl.

Bylo fascinující představovat si zednářskou toxikologickou laboratoř v Neapoli, kde se připravují jedy pro nepřátele lóží. Bataillovým arcidílem byl vynález toho, co nazýval – aniž toto pojmenování mělo v chemii sebemenší opodstatnění – prostě mana: do sklenice se zmijemi a dalšími hady se uzavře ropucha, krmí se pouze jedovatými houbami, přidá se náprstník a bolehlav, pak se ta zvířata nechají chcípnout hlady a jejich mrtvolky se postříkají pěnou z roztlučeného skla a pryšce chvojky, načež se všechno vloží do alambiku, na pomalém ohni se to vysuší a nakonec se popel ze zvířat oddělí od nehořlavého prachu, čímž získáme nikoli jeden, ale dokonce dva jedy, jeden v prášku a druhý tekutý, co do smrtelných účinků rovnocenné.

„Už vidím, kolik biskupů tyhle stránky uvedou do vytržení,“ chechtal se Taxil, drbaje si podbřišek. To dělal vždycky, když byl vrcholně spokojen. A nemluvil do větru, neboť s každým novým sešitem Ďábla mu přicházel dopis od nějakého preláta, který mu děkoval za odvážná odhalení, otevírající oči tolika věřícím.

Občas hledali inspiraci u Diany. Jen ona mohla vymyslet arcula mystica Velmistra z Charlestonu, malou skříňku, jež se ve světě vyskytovala pouze v sedmi exemplářích. Když jste nadzdvihli víko, spatřili jste stříbrný megafon, připomínající ozvučník lesního rohu, ale ve zmenšeném měřítku; vlevo se nacházelo lanko ze stříbrných drátů, jehož jeden konec byl připojen k přístroji a druhý k součástce, která se vkládala do ucha, aby bylo možno slyšet hlas osob hovořících do jednoho z ostatních šesti kusů. Vpravo rumělková ropucha plivala z rozevřené tlamičky malé plamínky, signalizující, že spojení bylo navázáno. Sedm malých zlatých figurek představovalo jednak sedm hlavních ctností palladiánské stupnice, jednak sedm nejvyšších zednářských vůdců. Pohnul-li Velmistr figurkou na podstavci, uvedl do pohotovosti svého kolegu v Berlíně nebo v Neapoli. Pokud se jeho partner v tom okamžiku nenacházel před arkulou, pocítil na tváři horký vítr a zašeptal například: „Za hodinu budu na příjmu,“ a ropucha na Velmistrově tabuli řekla nahlas: „Za hodinu.“

Nejdřív jsme si kladli otázku, jestli ta historka není trochu přitažená za vlasy, také proto, že už před řadou let si dal Meucci patentovat svůj elektrofon – čili telefon, jak se dneska říká. Ale tyhle hračičky byly dosud jen pro bohaté, naši čtenáři je nemuseli znát, a takový mimořádný vynález jako arkula nepochybně svědčil o ďábelském vnuknutí.

Někdy jsme se scházeli u Taxila, jindy v Auteuil. Občas jsme si troufli pracovat v Bataillově doupěti, ale směsice puchů, která tam vládla (alkoholu nízké jakosti, špatně vypraných šatů a celé týdny starých zbytků), nás přiměla, abychom se těmto schůzkám začali vyhýbat.

* * *

Jedna z otázek, které jsme si kladli, zněla, jak charakterizovat generála Pikea, Velmistra světového zednářstva, jenž z Charlestonu řídil osudy světa. Ale nic není větší novinkou než to, co už bylo zveřejněno.

Sotva jsme zahájili vydávání Ďábla, vyšel očekávaný svazek monsignora Meurina, arcibiskupa z Port-Louis (kde to k čertu bylo?), La Franc-Maçonnerie Synagogue de Satan, (Zednářství – Satanova synagoga.) a doktor Bataille, který lámal angličtinu, objevil na svých cestách The Secret Societies, knihu vydanou v Chicagu v roce 1873 Johnem Phelpsem, zapřisáhlým nepřítelem zednářských lóží. Pokud jsme chtěli lépe vykreslit obraz tohoto Velkého starce, arcikněze světového palladiánství, možná zakladatele Ku-klux-klanu a účastníka spiknutí, jež vedlo k zavraždění Abrahama Lincolna, stačilo zopakovat, co stálo v těchto knížkách. Z našeho rozhodnutí se Velmistr Nejvyšší rady v Charlestonu honosil tituly Bratr generál, Nejvyšší komtur, Zkušený mistr Velké symbolické lóže, Tajný mistr, Dokonalý mistr, Důvěrný tajemník, Probošt a Soudce, Vyvolený mistr Devíti, Jasný vyvolenec Patnácti, Vznešený vyvolený rytíř, Náčelník Dvanácti kmenů, Velmistr Architekt, Velký skotský vyvolenec Svaté klenby, Dokonalý a vznešený zednář, Rytíř Východu nebo Meče, Kníže jeruzalémský, Rytíř Východu i Západu, Svrchovaný kníže Růžového kříže, Velký patriarcha, Ctihodný mistr ad vitam všech symbolických lóží, Pruský rytíř Noakita, Velmistr Klíče, Kníže Libanonu a Svatostánku, Rytíř Bronzového hada, Nejvyšší komtur Chrámu, Rytíř Slunce, Kníže Adept, Velký Skot svatého Ondřeje Skotského, Velký vyvolenec rytíř Kadoš, Dokonalý zasvěcenec, Velký Dohližitel Inkvizitor Komtur, Jasný a vznešený kníže Královského tajemství, Třicet tři, Mocný a velmi mocný Vladař Komtur Generál Velmistr Strážce svatého palladia, Nejvyšší pontifex světového zednářství.

A citovali jsme jeden jeho dopis, v němž se odsuzovaly excesy některých italských a španělských bratří, kteří „pohnuti legitimní záští vůči Bohu kněží“, oslavovali jeho protivníka pod jménem Satanovým – pod jménem bytosti, již si kněží podvodně vymysleli, pod jménem, jež by v lóži nikdy nemělo být vysloveno. Tak se odsuzovala praxe jisté janovské lóže, která v jednom veřejném průvodu stavěla na odiv korouhev s nápisem „Sláva Satanovi!“. Z dalšího však vysvitlo, že odsudek se týkal satanismu jakožto křesťanské pověry. Naproti tomu zednářské náboženství musí být prodchnuto čistou luciferovskou naukou. Právě kněží se svou vírou v ďábla stvořili Satana a satanisty, čarodějnice, čaroděje, vědmy a černou magii, kdežto luciferiáni jsou adepty světelné magie, jakou byla magie templářů, jejich dávných učitelů. Černá magie je magií následovníků Adonaje, zlého Boha křesťanů, jenž proměnil licoměrnost ve svatost, neřest ve ctnost, lež v pravdu, absurdní víru v teologickou vědu a jehož všechny skutky dosvědčují krutost, věrolomnost, nenávist k člověku, barbarství a odmítání vědy. Lucifer je naopak dobrý bůh, který se staví proti Adonajovi, jako se světlo staví proti stínu.

Boullan se nám snažil vysvětlit rozdíly mezi různými kulty toho, jenž byl pro nás prostě ďáblem: „Pro některé je Lucifer padlý anděl, který se posléze kál a mohl by se stát příštím Mesiášem. Existují výlučně ženské sekty, které považují Lucifera za ženskou bytost a za bytost dobrou, protikladnou zlému mužskému Bohu. Další v něm vskutku vidí Satana, anděla prokletého Bohem, ale soudí, že Kristus pro lidstvo neudělal dost, a proto vzývají božího nepřítele – a to jsou praví satanisté, to jsou ti, kdo slouží černé mše a tak podobně. Dále existují vyznavači Satana, kteří pouze dávají průchod své zálibě v čarodějnické praxi, v envoutement, čárech, a jiní v satanismu nacházejí pravé a nefalšované náboženství. Jsou mezi nimi osoby, které, jak se zdá, organizují kulturní kroužky; dělá to například Joséphin Péladan. Ještě horší je Stanislas de Guaita, ten se zabývá výrobou jedů. A pak jsou tu palladiáni. To je ritus pro malou hrstku zasvěcenců. Patřil k nim i karbonář Mazzini a říká se, že Garibaldiho dobytí Sicílie bylo dílem palladiánů, nepřátel Boha a monarchie.“

Zeptal jsem se ho, jak to přijde, že obviňuje ze satanismu a černé magie rivaly, jako jsou Guaita a Péladan, zatímco soudě podle pařížských drbů, ti dva obviňují ze satanismu právě jeho.

„Och,“ odtušil, „ve světě okultních věd jsou hranice mezi dobrem a zlem velice tenoučké, a co je dobro pro jednoho, je pro druhého zlo. I ve starých příbězích je občas rozdíl mezi vílou a čarodějnicí jen záležitostí věku a půvabu.“

„Ale jak ta kouzla fungují?“

„Říká se, že Velmistr z Charlestonu se nepohodl s jistým Gorgasem z Baltimoru, hlavou odštěpené frakce skotského ritu. Podplatil pradlenu, a získal tak jeden jeho kapesník. Máčel ho ve slané vodě, a vždycky když přisypával sůl, mumlal: „Sagrapim melanchtebo rostromouk elias phitg.“ Pak látku vysušil nad ohněm magnoliových snětí a po tři týdny každé sobotní ráno vzýval Molocha. Vztahoval přitom ruce do výše a na dlaních měl rozložený kapesník, jako by démonovi přinášel dar. Třetí sobotu navečer kapesník spálil nad lihovým plamenem, popel vysypal do bronzové mísy, nechal ho přes noc netknutý a nazítří ráno prohnětl s voskem a udělal z toho panenku, loutku. Takové ďábelské výtvory se nazývají dagyde. Strčil dagyde pod skleněný poklop a pneumatickou pumpou pod ním vytvořil absolutní vakuum. V té chvíli jeho sok začal pociťovat řadu ukrutných bolestí, jejichž příčinu nedokázal uhodnout.“

„A umřel?“

„To jsou detaily, s tím se možná ani nepočítalo. Podstatné je, že magie může působit na dálku, a právě to Guaita a jeho kumpáni provádějí se mnou.“

Víc už mi prozradit nechtěl, ale Diana, která mu naslouchala, na něj upírala zbožňující pohled.

* * *

Na příslušném místě věnoval Bataille na mé naléhání obšírnou kapitolu přítomnosti Židů v zednářských sektách. Vyšel až od okultistů 18. století a poukázal na existenci pěti set tisíc židovských zednářů, tajně přičleněných k oficiálním lóžím, v důsledku čehož jejich lóže neměly jméno, ale pouze číslo.

Přišli jsme v pravou chvíli. Mám dojem, že právě v těch letech se v některých novinách začalo používat krásného výrazu antisemitismus. Zařadili jsme se do „oficiálního“ proudu. Ze spontánní nedůvěry k Židům se stávala podobná doktrína, jakou bylo křesťanství nebo idealismus.

Našich schůzek se účastnila také Diana. Když jsme zmiňovali židovské lóže, vícekrát pronesla: „Malkicedek, Malkicedek.“ Nač si to vzpomínala? Pokračovala: „V radě starších… odznak židovských zednářů… stříbrný řetěz na krku… se zlatým štítkem… představuje desky Zákona… Mojžíšova zákona…“

Byl to dobrý nápad. A tak se naši Židé shromažďovali v Malkicedekově chrámu, vyměňovali si poznávací znamení, hesla, pozdravy a přísahy, jež nutně musely být dostatečně židovské ražby: Grazin Gaizim, Javan Avadon, Bamachek Bamearach, Adonaj Bego Galchol. V lóži přirozeně nedělali nic jiného, než že proklínali římskou církev a nepostradatelného Adonaje.

Takto Taxil (skrytý za Bataillem) na jednu stranu uspokojoval své církevní mandanty, a na druhou neprovokoval své židovské věřitele. I když teď už by jim byl zaplatit mohl: v průběhu prvních pěti let si Taxil přišel na autorských právech na tři sta tisíc franků (netto), z nichž ovšem šedesát tisíc šlo na můj účet.

* * *

Okolo roku 1894, vzpomínám-li si dobře, noviny nemluvily o ničem jiném než o případu jednoho armádního kapitána, nějakého Dreyfuse, který prodal vojenské informace pruské ambasádě. Čirou náhodou byl ten zrádce Žid. Na případ Dreyfus okamžitě skočil Drumont, a já měl za to, že i sešity Ďábla by měly přispět úžasnými odhaleními. Ale Taxil říkal, že je rozumnější s vojenskou rozvědkou se nezaplétat.

Až o něco později jsem pochopil to, co on vytušil ihned: že mluvit o židovském příspěvku k zednářství je jedna věc, ale zatáhnout do toho Dreyfuse znamená naznačit (nebo odhalit), že kromě toho, že je Dreyfus Žid, je také zednář. A to by byl hodně nerozumný tah, neboť zednářství zcela mimořádně vzkvétalo právě v armádě a zednáři byli pravděpodobně četní vysocí důstojníci, kteří právě stavěli Dreyfuse před soudní tribunál.

* * *

Měli jsme ostatně k dispozici ještě další žíly, ze kterých se dalo těžit – a pokud jde o čtenářskou obec, již jsme si vytvořili, měli jsme v rukou lepší karty než Drumont.

Asi rok po vydání prvního sešitu Ďábla nám Taxil řekl: „Vzato kolem a kolem, je všechno, co vychází v Ďáblu, dílem doktora Bataille. Proč by se mu mělo věřit? Potřebujeme palladiánku, která by konvertovala a odhalila nejskrytější tajemství sekty. A pak, viděl už někdo pěkný román, kde by chyběla žena? Sofii Sapfó jsme představili v nehezkém světle. I kdyby konvertovala, sympatie katolických čtenářů nezíská. Potřebujeme osobu, která – třebaže dosud satanistka – by okamžitě vzbudila lásku, osobu, jejíž tvář jako by ozařovala blížící se konverze, naivní palladistku, kterou zednářská sekta lapila do svých sítí, ale která zvolna toto jho setřásá a vrací se do náruče náboženství svých předků.“

„Diana,“ řekl jsem. „Diana je téměř živý obraz toho, čím by mohla být obrácená hříšnice, neboť je téměř na rozkaz jedno i druhé.“

Takto se v 89. sešitu Ďábla na scéně objevila Diana.

Uvedl ji tam Bataille, ale abychom jejímu vstupu dodali na důvěryhodnosti, napsala mu okamžitě dopis, kde vyjádřila nespokojenost se způsobem, jímž byla představena, a dokonce kritizovala svou podobiznu, kterou jsme, jak bylo obvyklé, v Ďáblu uveřejnili. Musím přiznat, že portrét měl spíše mužské rysy, a tak jsme Dianě okamžitě dali ženštější podobu. Tvrdili jsme, že tentokrát ji portrétoval kreslíř, jenž ji navštívil v jejím pařížském příbytku.

Diana debutovala v časopise Le Palladium régéneré et libre, (Omlazené a svobodné palladium.) který se prohlašoval za tribunu odpadlých palladiánů, majících odvahu popsat do nejmenších detailů Luciferův kult a rouhavé výrazy používané v průběhu rituálů. Hrůza z dosud vyznávaného palladiánství byla tak zřejmá, že jistý kanovník Mustel hovořil ve své Revue catholique o Dianině palladistickém rozkolnictví jako o předpokoji konverze. Diana na to zareagovala tím, že poslala Mustelovi dvě stofrankové bankovky pro jeho chudé. Mustel vyzval čtenáře, aby se za Dianinu konverzi modlili.

Přísahám, že Mustela jsme si nevymysleli ani jsme ho neplatili, i když to vypadalo, že se řídí námi napsaným scénářem. K jeho časopisu se přidala i La Semaine Réligieuse, (Náboženský týden.) jíž udával tón biskup z Grenoblu monsignor Fava.

V červnu 1895, pamatuji-li si dobře, Diana konvertovala a v průběhu následujících šesti měsíců vydávala – stále v sešitech – Mémoires d’une ex-palladiste. (Paměti bývalé palladiánky.) Kdo si abonoval sešity Palladium régéneré (které přirozeně přestalo vycházet), mohl převést předplatné na Mémoires, nebo jsme mu vrátili peníze. Mám dojem, že až na pár fanatiků čtenáři na změnu linie přistoupili. Diana po konverzi vyprávěla v zásadě stejně fantastické historky jako Diana hříšná, a o to právě publiku šlo. To také byla Taxilova vůdčí idea: je jedno, jestli vyprávíme o ancilárních láskách Pia IX. nebo o homosexuálních rituálech nějakého zednářského satanisty. Lidé chtějí to, co je zakázané, a basta.

Zakázané věci Diana slibovala s velkou ochotou: „Budu psát, abych uvedla ve známost vše, co se událo v Trojúhelnících a čemu jsem, pokud mé slabé síly stačily, zabránila, budu psát o tom, čím jsem vždy pohrdala, i o tom, co jsem pokládala za správné. Nechť to posoudí veřejnost…“

Bravo, Diano. Vytvořili jsme mýtus. Ona o něm ale neměla tušení, žila v extázi vyvolané drogami, které jsme jí podávali, aby byla klidná a poslušně přijímala naše (Bože, to ne, jejich) laskání.

* * *

Připomínám si ty vzrušené okamžiky. K andělské konvertovavší Dianě se obracely toužebné, vroucí city kurátů a biskupů, ctihodných matek, kajícných hříšníků. Pelerin (Poutník.) přinesl zprávu, že jistá těžce nemocná Louisa vykonala pod Dianinou ochranou pouť do Lourd a zázračně se uzdravila. La Croix, (Kříž.) největší katolický deník, napsal: „Dočetli jsme obtahy první kapitoly Pamětí bývalé palladiánky, jež počala uveřejňovat Miss Vaughanová, a dosud jsme plni nevýslovného dojetí. Jak obdivuhodně působí milost Boží v duších, které se jí poddají…“ Jistý monsignor Lazzareschi, vyslanec Svatého stolce u Ústředního výboru protizednářského svazu, dal celebrovat za Dianinu konverzi třídenní děkovnou pobožnost v chrámu Nejsvětějšího srdce v Římě a na protizednářských slavnostech Římského výboru – a rovněž v některých bazilikách – byl zpíván Dianě připisovaný hymnus na Janu z Arku (byla to však árie z hudebního dílka složeného jedním Taxilovým přítelem pro nějakého muslimského sultána nebo chalífu).

Zde pak – jako bychom si i toto vymysleli – zasáhla v Dianin prospěch karmelitánská mystička z Lisieux, nad níž se přes její mládí vznášela vůně svatosti. Tato sestra Terezie od Dítěte Ježíše a svaté Tváře obdržela výtisk pamětí konvertovavší Diany a tak se pro ni nadchla, že z ní učinila postavu jednoho svého dramatického dílka, napsaného pro sestry karmelitky a nazvaného Triumf pokory (Jana z Arku tam vystupovala také). Poslala Dianě i svou fotografii (byla na ní oděna právě ve zbroji Jany z Arku).

Zatímco se Dianiny paměti překládaly do několika jazyků, kardinál vikář Parocchi jí blahopřál ke konverzi, již označil za „velkolepý triumf Milosti“, papežský sekretář monsignor Vincenzo Sardi napsal, že Prozřetelnost dovolila Dianě být členkou hanebné sekty jen proto, aby ji pak mohla lépe rozdrtit, a Civilta cattolica tvrdila, že miss Diana Vaughanová, „povolaná z temnot k Božímu světlu, nyní využívá svých zkušeností ve službách církve, vydávajíc publikace, jimž se co do přesnosti a užitečnosti nic nevyrovná“.

* * *

Boullana jsem v Auteuil vídal stále častěji. Jaké byly jeho vztahy s Dianou? Když jsem se někdy do Auteuil nečekaně vracel, leželi si v objetí a Diana upírala ke stropu extatický pohled. Ale možná zrovna vstoupila do svého druhého stavu, vyzpovídala se a nyní se radovala ze svého očištění. Podezřelejší se mi jevil poměr té ženy k Taxilovi. Kdykoliv jsem neočekávaně vstoupil, překvapil jsem ji na divanu, rozhalenou, tisknoucí se k Taxilovi, jehož tvář byla chorobně brunátná. V pořádku, říkal jsem si, někdo zkrátka musí tělesná puzení „zlé“ Diany ukojit, hlavně že to nejsem já. Mít tělesný styk se ženou, už to je hrozná představa, natož mít styk s pomatenou!

Když jsem sám s „hodnou“ Dianou, klade mi cudně hlavu na rameno a v pláči mě prosí, abych jí dal rozhřešení. Ta horká hlava na mé tváři a ten dech, který voní pokáním, mi drobátko způsobují mrazení – a tak se ihned odtahuji a vyzývám Dianu, aby si šla kleknout před nějaký svatý obrázek a prosila o odpuštění.

* * *

Z palladiánských kruhů (opravdu existují? mnoho anonymních dopisů to zdánlivě dosvědčuje, také proto, že stačí o nějaké věci hovořit, aby existovala) zaznívaly temné hrozby zrádkyni Dianě. Ale mezitím přišlo něco, co mi uniká. Chce se mi říci: smrt abbého Boullana. Mlhavě si ho ale přesto vybavuji po Dianině boku ještě v letech ne tak zcela dávných.

Žádal jsem od své paměti příliš. Musím si odpočinout.

cz

23

DVANÁCT DOBŘE PROŽITÝCH LET

Z deníků, záznamy

z 15. a 16. dubna 1897

Na tomto místě nejenže se stránky Dalla Piccolova deníku téměř divoce mísí se stránkami Simoniniho – přičemž občas oba hovoří o stejné věci, jenže z protichůdných hledisek –, ale samy Simoniniho stránky jeví narůstající křečovitost, jako by si jen s krajní námahou dokázal naráz vzpomenout na rozmanité události, osoby a prostředí, s nimiž přišel v témž období do styku. Časové rozpětí, jež si Simonini vybavuje (a často si přitom plete časové roviny, takže začíná něčím, co se podle veškeré pravděpodobnosti muselo stát teprve potom), by mělo sahat od údajné Taxilovy konverze po rok 1896 nebo 1897. Celkem je to přinejmenším tucet roků, zachycených jednak řadou stručných záznamů – někdy téměř stenografických, jako by se pisatel obával, že věci, které se mu náhodou vynořily v paměti, mu mohou zase uniknout –, jednak rozsáhlejšími resumé rozhovorů, úvah, dramatických událostí.

A proto se Vypravěč, jemuž se stejně jako pisateli deníku nedostává vyrovnané vis narrandi, spokojí s tím, že rozčlení vzpomínky na několik kapitolek, jako by se věci přihodily jedna po druhé nebo jedna nezávisle na druhé, třebaže se s veškerou pravděpodobností odehrávaly všechny současně – Simonini například ukončil rozhovor s Račkovským a během téhož odpoledne se setkal s Gavialim. Ale – jak se říká – tak už to bývá.

Salon Adamových

Simonini si vzpomíná, že poté co postrčil Taxila na cestu konverze (proč mu ho později Dalla Piccola takříkajíc vyfoukl, to ovšem neví), nepřidružil se sice k zednářům, ale začal navštěvovat více či méně republikánsky laděná prostředí, kde, jak soudil, se to zednáři jen hemží. A díky přátelské pomoci osob, jež poznal v knihkupectví v rue de Beaune – zvláště pak díky Toussenelovi –, se stal návštěvníkem salonu Juliette Lamessinové, nyní paní Adamové, choti poslance za republikánskou levici, zakladatele Crédit Foncier (Pozemková hypoteční banka.) a nakonec doživotního senátora. Byly to tedy peníze, vysoká politika a kultura, co zdobilo tento dům – nejprve na bulváru Poissonniere a pak na bulváru Malesherbes –, kde sama hostitelka byla spisovatelkou zvučného jména (vydala dokonce životopis Garibaldiho) a kam docházeli i státníci jako Gambetta, Thiers nebo Clemenceau či muži pera jako Prudhomme, Flaubert, Maupassant či Turgeněv. Simonini zde dokonce potkal Victora Huga – těsně před smrtí, proměněného v pomník sebe sama, jehož podobu vytesal věk, senátorské roucho a následky mozkové mrtvice.

Simonini na takové prostředí nebyl zvyklý. Právě v těch letech musel potkat u Magnyho také doktora Froida (jak na to vzpomínal v deníkovém záznamu z 25. března), jehož vyprávění, jak si kvůli večeři u Charcota musel pořídit frak a pěknou černou kravatu, ho upřímně pobavilo. Nyní si i Simonini musel pořídit frak a kravatu, a nejen to, také nové krásné vousy, a to od nejlepšího (a nejdiskrétnějšího) pařížského parukáře. Nicméně ačkoli ho mladistvá studia vybavila jistou kulturou a během pařížského pobytu leccos přečetl, při duchaplných, informovaných a mnohdy hlubokých debatách, jejichž protagonisté byli vždy nepřehlédnutelně a la page, (Zpraveni o posledních novinkách.) upadal do rozpaků. Nejčastěji proto mlčel, všemu pozorně naslouchal a nanejvýš občas učinil narážku na některé dávné epizody sicilského tažení. Ve Francii byl Garibaldi stále aktuální.

Všechno ho tu vyvádělo z míry. Čekal, že uslyší nejen republikánské řeči – což bylo v té době to nejmenší –, ale řeči jednoznačně revoluční. Juliette Adamová se však nejraději obklopovala Rusy, kteří měli zjevné vazby na carské prostředí. Stejně jako její přítel Toussenel nenáviděla Angličany a ve své Nouvelle Revue tiskla články Léona Daudeta, pokládaného právem za reakcionáře, tak jako jeho otec Alphonse byl pokládán za upřímného demokrata (k její chvále však budiž řečeno, že do salonu měli přístup oba).

Z čeho pramenila protižidovská polemika, která salonní konverzaci často živila, nebylo příliš jasné. Ze socialistické zášti vůči židovskému kapitalismu, jejímž věhlasným představitelem byl Toussenel? Nebo z mystického antisemitismu, který sem vnášela Juliana Glinková, nerozlučně spjatá s ruskými okultními kruhy, pamětlivá rituálů brazilského candomblé – do nichž byla zasvěcena jako mladá dívka, když její otec plnil diplomatické úkoly v Brazílii –, a jak se šeptalo, důvěrná přítelkyně velké sibyly pařížského okultismu oněch dnů madame Blavatské?

Juliette Adamová svou nedůvěru vůči židovskému světu neskrývala a Simonini byl přítomen večírku, kdy se veřejně četlo několik pasáží z ruského spisovatele Dostojevského, jenž si zjevně vypůjčoval z toho, co Brafmann – s nímž se Simonini setkal – vyzradil o velkém Kahalu.

„Dostojevskij nám říká, že Židé, kteří tolikrát přišli o své území i svou politickou nezávislost, o své zákony a málem dokonce o svou víru, a přitom vždycky přežili, Židé, tak vitální, tak kromobyčejně silní a energičtí, by nedokázali odolat bez státu nad existujícími státy, jakéhosi status in statu, (Stát ve státě.) jejž si uchovali vždy a všude, i v obdobích nejhroznějšího pronásledování, a to tak, že se izolovali a stranili se národů, u nichž žili, že s nimi nesplývali a drželi se zásadního principu: ‚I když budeš rozptýlen po tváři veškeré země, nevadí, věř, že vše, co ti bylo slíbeno, se uskuteční, a zatím žij, pohrdej všemi, spojuj se, tyj a čekej, stále jen čekej…‘“

„Tenhle Dostojevskij je velký rétor,“ podotkl Toussenel. „Všimněte si, jak začíná, když chce hlásat pochopení, sympatie a troufl bych si říci úctu k Židům: ‚Jsem snad i já nepřítelem Židů? Což je možné, aby byl někdo nepřítelem toho nešťastného plemene? Naopak, říkám a píši, že vše, čeho si žádá humanita a spravedlnost, vše, co vyžaduje lidskost a křesťanská přikázání, se samozřejmě musí udělat i pro Židy…‘ Krásný úvod. Ale pak ukazuje, jak ta nešťastná rasa dělá všechno pro to, aby křesťanský svět zničila. Dobrý tah. Ale ne nový. Možná jste nečetli Marxův Komunistický manifest. Začíná skvělým divadelním efektem: „Evropou obchází strašidlo…“ Pak se nám dostane stručných dějin sociálních zápasů od antického Říma do dnešních dní, a stránky věnované buržoazii jako revoluční třídě vám úplně vyrazí dech. Marx nám ukazuje tuhle novou, nezadržitelnou sílu, která běží celou planetou, jako by to byl tvůrčí dech Boží na začátku knihy Genesis. Ale na konci toho panegyriku (přísahám, že je opravdu obdivuhodný) vystupují na scénu podzemní síly, jež vítězství buržoazie vyvolalo k životu: kapitalismus dává z vlastních útrob vzejít svým hrobařům, proletářům. A ti si neberou servítky: ‚Teď vás zničíme a zmocníme se všeho, co bylo vaše.‘ Úžasné. A přesně tohle dělá Dostojevskij se Židy. Ospravedlňuje spiknutí, které jim zaručuje přežít v dějinách, a odhaluje v nich nepřítele, jejž je třeba vyhladit. Dostojevskij je pravý socialista.“

„Není to socialista,“ zasáhla s úsměvem Juliana Glinková. „Je to vizionář, a proto říká pravdu. Všimněte si, jak předchází i zdánlivě rozumné námitce, totiž tvrzení, že i když tu byl v průběhu věků stát ve státě, zrodilo ho právě pronásledování, a zcela by zanikl, kdyby Žid získal táž práva, jaké má domácí obyvatelstvo. Omyl, varuje nás Dostojevskij! I kdyby se Židům dostalo práv ostatních občanů, nikdy by se nevzdali zpupné myšlenky, že přijde Mesiáš a mečem si podrobí všechny národy. Z toho důvodu také Židé dávají přednost jediné činnosti, totiž obchodu se zlatem a šperky: až přijde Mesiáš, nebudou se cítit připoutáni k zemi, která je hostila, a budou si moci veškerý svůj majetek pohodlně odnést – až, jak říká básnickými slovy Dostojevskij, ‚vzejde jim na nebi zas hvězda denní, až vezmou talmud a všechno své jmění, a s cimbálem, s šalmají povedou syny do země předků, do Palestiny‘.“

„Ve Francii jsme k nim byli příliš shovívaví,“ uzavíral Toussenel, „a teď vládnou burzám a mají v rukou úvěry. Proto také musí být socialismus antisemitský… Není náhoda, že Židé slavili ve Francii triumf, právě když tu vítězily nové zásady kapitalismu, importované z druhé strany La Manche.“

„Příliš věci zjednodušujete, pane Toussenele,“ řekla Glinková. „V Rusku je mezi těmi, které otrávily revoluční myšlenky toho Marxe, spousta Židů. Oni jsou prostě všude.“

Nato pohlédla k oknům salonu, jako by na ni Oni se svými dýkami čekali na rohu ulice. A Simonini, v jehož mysli procitl dávný dětský strach, si vzpomněl na Mordechaje, stoupajícího za noční tmy do schodů.

Práce pro Ochranu

Simonini v Glinkové okamžitě vytušil možného zákazníka. Začal si k ní přisedat a – s jistým přemáháním – se jí maličko dvořil. Byl dobrým arbitrem ženských půvabů a nemohl si nevšimnout, že Glinková se vyznačuje kuním profilem a oči má příliš blízko u kořene nosu, zatímco Juliette Adamová, jakkoli už nebyla onou krasavicí, již poznal před dvaceti lety, je stále žena krásné postavy a přitažlivé majestátnosti.

S Glinkovou si příliš nezadával. Spíše naslouchal jejím fantaziím. Předstíral zájem, když blouznila, jak se jí ve Würzburgu zjevil jeden himálajský guru a zasvětil ji do bůhvíjakého tajemství. Usoudil, že Glinková je osoba, jíž je třeba nabídnout protižidovský materiál v takové podobě, aby vyhovoval jejím ezoterickým sklonům. Tím spíš, že se povídalo, že Juliana Glinková je neteř generála Oržejevského, muže, který hrál v ruské tajné policii nikoli nevýznamnou úlohu, a že jeho prostřednictvím byla naverbována Ochranou, carskou výzvědnou službou – a že je v této své roli nějak spjata s novým náčelníkem veškerých zahraničních výzvědných operací Petrem Račkovským (nebylo zřejmé, jestli jako podřízená, spolupracovnice, nebo dokonce rivalka). Levicový deník Le Radical vyslovil podezření, že Glinková se živí systematickým udáváním ruských teroristů v exilu – což by znamenalo, že nenavštěvovala pouze salon madame Adamové, ale ještě další prostředí, o nichž Simonini nic nevěděl.

Bylo tedy třeba scénu na pražském hřbitově přizpůsobit vkusu Glinkové: zestručnit žvanění o ekonomických plánech a položit důraz na více či méně mesianistické aspekty rabínských promluv.

Simonini trochu zapátral v Gougenotovi a další dobové literatuře a dal rabínům blouznit o návratu Vládce, jejž si Bůh zvolil za krále Izraele a jenž má sprovodit ze světa všechnu mrzkost bezbožníků. V té souvislosti začlenil do hřbitovní scény alespoň dvě stránky mesiášských fantasmagorií, jako například: „S veškerou Satanovou hrůznou mocí přichází na náš neobnovený svět království triumfujícího krále Izraele; král zrozený z krve Sionu, Antikrist, se blíží k trůnu světové moci.“ A jelikož uvážil, že carským kruhům nahání hrůzu každá republikánská myšlenka, dodal, že pouze republikánský režim s všeobecným hlasovacím právem by umožnil Židům zajistit si většinu a zavést zákony sloužící jejich cílům. Pouze hloupí nevěřící, říkali rabíni na hřbitově, jsou přesvědčeni, že pod republikánskou vládou je více svobody než pod autokracií. Je tomu právě naopak: za autokracie vládnou moudří, zatímco za liberálního režimu vládne plebs, snadno ovlivnitelný židovskými agenty. Jak by se republika mohla snést s Králem světa, se nejevilo jako problém: byl tu případ Napoleona III., jenž dokazoval, že republiky mohou plodit císaře.

Připomínaje si dědečkovo vyprávění, Simonini dostal nápad obohatit rabínské řeči dlouhým souhrnným pojednáním o tom, jak fungovala a má fungovat tajná vláda nad světem. Bylo zvláštní, že Glinková si později neuvědomila, že argumenty byly vesměs převzaty z Dostojevského – nebo si to možná uvědomila, a právě to ji naplnilo nadšením, totiž že ten prastarý text potvrzoval Dostojevského, což navíc svědčilo o jeho autentičnosti.

Nuže, na pražském hřbitově se odhalovalo, že židovští kabalisté byli inspirátory křížových výprav, neboť takto byla Jeruzalému vrácena důstojnost světového středu, jistěže za účinného přispění (a zde mohl Simonini čerpat z velmi bohatého repertoáru) nepostradatelných templářů. Jen škoda že pak Arabové zahnali templáře do moře a templáři skončili, tak jak skončili, neboť jinak by plán vyšel o několik století dříve.

V této perspektivě pražští rabíni připomínali, že humanismus, francouzská revoluce a americká válka za nezávislost přispěly k podkopání základů křesťanství a úcty k legitimním panovníkům, a připravily tak půdu pro židovské dobytí světa. Aby Židé tento plán uskutečnili, museli si přirozeně opatřit úctyhodnou fasádu, a tou bylo zednářství.

Simonini obratně zrecykloval starého Barruela, jejž Glinková a její ruští mandanti určitě neznali. Generál Oržejevskij, jemuž Glinková zprávu zaslala, pokládal za vhodné použít ji ve dvou verzích. První, kratší, zhruba odpovídala původní scéně na židovském hřbitově a byla zveřejněna v některých tamějších časopisech. Přitom se zapomnělo (ať šlo o skutečnou ignoranci, nebo o předpoklad, že veřejnost si nic nepamatuje), že rabínova promluva – opsaná z Goedscheho knihy – už v Petěrburku před více než deseti roky kolovala a v následujících letech se objevila v Antisemiten-Katechismus Theodora Fritsche. Druhý spis vyšel jako pamflet pod názvem Tajna jevrejstva (Tajnosti židovstva), poctěn předmluvou samotného Oržejevského, v níž se konstatovalo, že v tomto textu, který se konečně dostává na denní světlo, se poprvé ukazují hluboké vazby mezi židovstvím a zednářstvím, dvěma hlasateli nihilismu (což bylo v Rusku té doby neobyčejně vážné obvinění).

Přirozeně že od Oržejevského doputoval k Simoninimu zasloužený honorář a také v Glinkové dozrálo rozhodnutí – očekávané a právem obávané – nabídnout mu jako odměnu za ten obdivuhodný výkon své tělo. Simonini té hrůzné vyhlídce unikl tím, že velice rozechvělý a s mnoha panickými vzdechy dal na srozuměnou, že jeho osud se nikterak neliší od osudu Octava de Malivert, o němž už celá desetiletí drbali Stendhalovi čtenáři.

Od té chvíle Glinková o Simoniniho přestala jevit zájem a on přestal jevit zájem o ni. Ale když jednoho dne vešel do Café de la Paix, maje v plánu prosté déjeuner a la fourchette (Snídaně na vidličku.) (grilovaná žebírka a ledvinky), seděla tam za stolem s obtloustlým měšťákem poněkud vulgárního vzezření a vedla s ním značně nervózní hovor. Simonini se zastavil, aby ji pozdravil, a Glinkové nezbylo nic jiného než ho představit panu Račkovskému. Ten na něho pohlédl s velkým zájmem.

V té chvíli Simonini důvod té pozornosti ještě nepochopil. Pochopil ho o něco později, když kdosi zazvonil u dveří jeho krámu a byl to Račkovskij in persona. S širokým úsměvem a panskou nenuceností prošel obchůdkem, nalezl schodiště do horního patra, vnikl do pracovny a pohodlně se usadil v křesílku vedle psacího stolu.

„Prosím,“ řekl, „promluvme si obchodně.“

Račkovskij byl plavovlasý jako správný Rus, byť prošedivělý jako muž, který už překročil třicítku. Měl masité a smyslné rty, výrazný nos, obočí slovanského čerta, srdečně dravčí úsměv a medový hlas. Podobal se spíše gepardu než lvu, konstatoval Simonini – a kladl si otázku, co by bylo znepokojivější: mít schůzku s Osman Beyem v noci na nábřeží Seiny, nebo s Račkovským za časného jitra v jeho kanceláři na ruském vyslanectví v rue de Grenelle. Rozhodl se pro Osman Beye.

„Nuže, kapitáne Simonini,“ začal Račkovskij, „možná nevíte přesně, co si představit pod tím, čemu vy na Západě nepřesně říkáte Ochrana a co ruští emigranti nazývají pohrdlivě Ochranka.“

„Něco se mi doneslo.“

„Proč poslouchat šeptandu, všechno je jako na dlani. Jde o Ochrannyje otdělenija čili Bezpečnostní oddělení, tajné informační služby podřízené našemu ministerstvu vnitra. Vznikly po atentátu na cara Alexandra II., aby chránily carskou rodinu. Ale postupně se musely začít zabývat hrozbou nihilistického terorismu a zřídit několik sledovatelských pracovišť v cizině, kde se to exulanty a emigranty jen hemží. Proto jsem také tady, v zájmu své země. Všem na očích. Neskrývám se já, ale teroristé. Rozumíte?“

„Rozumím. A co já s tím?“

„Vezměme to popořadě. Pokud náhodou máte informace o teroristických skupinách, nemusíte se obávat, že se mi budete muset svěřovat. Dozvěděl jsem se, že svého času jste upozornil francouzské tajné služby na nebezpečné antibonapartisty. Člověk může udat jenom přátele nebo aspoň osoby, se kterými se stýká. Já nejsem žádné neviňátko. Také jsem míval kontakty na ruské teroristy – kde jsou ty časy –, ale právě proto jsem udělal kariéru v antiteroristických odděleních. Tam je k něčemu jen člověk, který jedl s podvratnými živly z jedné mísy. Kompetentně slouží právu jen ten, kdo ho někdy porušil. Tady ve Francii máte například svého Vidocqa, který se stal šéfem policie, až když si odkroutil nucené práce. Příliš – jak to říct – čistí policisté jsou podezřelí. Jsou to floutci. Ale vraťme se k našim záležitostem. V poslední době jsme si všimli, že k teroristům se dali někteří židovští intelektuálové. Na příkaz jistých osob z carského dvora se snažím prokázat, že právě Židé podkopávají morálku ruského lidu a ohrožují samy jeho vitální síly. Řeknou vám, že jsem pokládán za chráněnce ministra Witteho, který má pověst liberála a na tyhle argumenty mi neskočí. Ale člověk nikdy nemá sloužit svému dnešnímu pánu, nýbrž připravovat se na toho, kdo přijde po něm. To si pamatujte. Nechci zkrátka ztrácet čas. Viděl jsem, co jste dal paní Glinkové, a podle mne je to šmejd. Žádný div, jako krytí jste si zvolil povolání vetešníka, a tedy někoho, kdo prodává opotřebované věci dráže, než kolik by stály nové. Ale před pár lety jste na stránkách Contemporainu otiskl velmi provokativní dokumenty, jež jste měl od svého dědečka, a já bych se moc divil, kdyby to bylo všechno. Mezi lidmi se povídá, že toho hodně víte o hodně věcech.“ Zde Simonini sklízel ovoce svého plánu spíše vypadat jako špion než špionem doopravdy být. „Takže bych od vás chtěl věrohodný materiál. Umím oddělit zrno od plev. A platím. Ale když materiál není dobrý, tak se naštvu. Rozumíte?“

„Ale co přesně potřebujete?“

„Kdybych to věděl, tak bych vás neplatil. Mám pod sebou lidi, kteří umějí vyrobit dobré dokumenty, ale musím jim pokaždé dodat obsah. A nemůžu vykládat poslušnému ruskému poddanému, že Židé čekají na Mesiáše, to nezajímá ani statkáře, ani mužika. Jestliže Židé na Mesiáše čekají, musíme našim lidem vysvětlit, že se to týká jejich kapes.“

„Ale proč vám jde hlavně o Židy?“

„Protože je v Rusku máme. Jsou tam Židi. Kdybych byl v Turecku, zajímal bych se o Armény.“

„Takže chcete, aby Židé byli zničeni, jako Osman Bey. Možná ho znáte.“

„Osman Bey je fanatik, a navíc on sám je Žid. Je lepší držet si ho od těla. Já nechci zničit Židy, dokonce bych si troufl tvrdit, že Židé jsou moji nejlepší spojenci. Já se starám o mravní sílu ruského lidu a nepřeji si (a nepřejí si to ani osoby, kterým chci vyhovět), aby ten lid obrátil svou nespokojenost proti carovi. Což znamená, že lid potřebuje nepřítele. Hledat nepřítele třeba mezi Mongoly nebo Tatary, jak to dělalo někdejší samoděržaví, nemá smysl. Aby se dal nepřítel snadno rozpoznat a aby se ho lidé báli, musí se nacházet u nás doma, na vlastním prahu. Proto tedy Židé. Božská prozřetelnost nám je dala, tak je probůh použijme, a modleme se, aby tu vždycky byl nějaký Žid, kterého je třeba se bát a kterého je třeba nenávidět. Máme-li dát lidu naději, musí tu být nepřítel. Někdo řekl, že vlastenectví je poslední útočiště chátry: kdo nemá mravní zásady, obvykle se zahalí do praporu, a pancharti se vždycky dovolávají čistoty své rasy. Národní totožnost je poslední zbraň vyděděnců. A smysl pro ni se zakládá na nenávisti, na nenávisti k těm, kdo totožní nejsou. Musíme pěstovat nenávist jako občanskou vášeň. Nepřítel je přítel národů. Vždycky musíme někoho nenávidět, abychom se cítili vykoupeni ze své bídy. Nenávist je zcela prvotní vášeň. A láska je anomálie. Proto zabili Krista: hlásal něco, co bylo proti přírodě. Nikoho nedokážete milovat celý život, z téhle nemožné naděje se rodí cizoložství, matkovraždy, zrady přátel… Ale nenávidět někoho celý život – to jde docela snadno. Stačí, když bude pořád s námi a bude rozdmychávat naši nenávist. Nenávist hřeje u srdce.“

* * *

Drumont

Simoninimu ten rozhovor zůstal ležet v hlavě. Jak to vypadalo, Račkovskij mluvil vážně: pokud mu nedá původní materiál, „naštve se“. Simoniniho zdroje sice dosud nevyschly, a dokonce nashromáždil pro své mnohočetné protokoly spoustu papírů, ale přesto měl pocit, že by to chtělo něco víc, nejen historky o Antikristech, které se hodily leda pro lidi jako Glinková, ale něco, co by bylo aktuální a ťalo do živého. Zkrátka nechtěl dát svůj vylepšený pražský hřbitov do dražby, chtěl naopak navýšit jeho cenu. A proto čekal.

Svěřil se otci Bergamaschimu, který ho také uháněl o protizednářský materiál.

„Podívej se na tuhle knížku,“ řekl mu jezuita. „Je to La France juive (Židovská Francie.) Édouarda Drumonta. Stovky stránek. Tenhle chlap toho ví víc než ty.“

Simoninimu stačilo knihu prolistovat a řekl: „Ale to je totéž, co už napsal starý Gougenot před patnácti roky!“

„No a? Ta knížka šla na dračku! Jak je vidět, její čtenáři Gougenota neznají. A ty si myslíš, že tvůj ruský klient už Drumonta četl? Copak nejsi mistr recyklace? Běž vyčmuchat, co se v těchhle kruzích říká nebo dělá.“

Seznámit se s Drumontem bylo snadné. V salonu Adamové si Simonini získal přízeň Alphonse Daudeta, a ten ho začal zvát na večírky pořádané v jeho domě v Champrosay, když měl salon Adam zavřeno. Tam se, přijímány půvabnou Julií Daudetovou, scházely osobnosti jako bratři Goncourtové, Pierre Loti, Émile Zola, Frédéric Mistral, a chodil tam také Drumont, jehož proslulost po vydání La France juive vůčihledě rostla. V průběhu dalších let ho Simonini navštěvoval nejdříve v jím založené Ligue Antisémitique (Protižidovská liga.) a pak v redakci jeho deníku La libre parole. (Svobodné slovo.)

Drumont měl lví hřívu a mohutný černý vous, orlí nos a planoucí oči, takže byste ho mohli pokládat (s přihlédnutím k dobové ikonografii) za židovského proroka. A jeho antijudaismus v sobě skutečně nesl cosi mesiášského, jako by Všemohoucí pověřil zničením vyvoleného národa právě jeho. Simonini byl Drumontovou protižidovskou záští fascinován. Drumont nenáviděl Židy takříkajíc z lásky, byla to volba a oddaná služba, pud nahrazující pud sexuální. Drumont nebyl filozofický a politický antisemita jako Toussenel, ani teologický antisemita jako Gougenot, Drumont byl antisemita erotický.

Stačilo mu naslouchat během dlouhých a zbytečných redakčních schůzek.

„S chutí jsem napsal předmluvu ke knize abbého Desportese o židovském mysteriu krve. Nejde jen o středověké praktiky. Ještě dnes božské židovské baronky, které mají svůj salon, dávají do zákusků pro hosty krev křesťanských dětí.“

Nebo: „Semita je kšeftař, hamoun, intrikán a úlisník, zatímco my Árijci jsme plní nadšení, hrdinští, rytířští, nezištní, upřímní a až prostoduše sdílní. Semita je orientován pozemsky, za hranicemi přítomného života už nevidí nic. Našli jste snad v Bibli narážky na onen svět? Árijec je vždy vášnivě zaujat transcendentnem, je to syn ideálu. Křesťanský Bůh sídlí na výsostech nebeských, kdežto ten židovský se jednou objevuje na hoře, jednou v keři, ale výš už to nejde. Semita je obchodník, Árijec zemědělec, básník, mnich a především voják, protože se nebojí smrti. Semita nemá tvůrčí schopnosti. Copak jste někdy viděli židovské hudebníky, malíře, básníky, viděli jste někdy Žida, který by udělal vědecký objev? Árijec je vynálezce, Semita ty vynálezy používá.“

Citoval Wagnera: „Nelze si představit, že by starověká či novodobá postava, hrdina nebo amoroso, (Milovník.) byla hrána Židem, aniž bychom zůstali bezděčně ohromeni zjištěním, kolik je v tom směšnosti. Nejvíce nás pak odpuzuje zvláštní přízvuk, charakteristický pro židovskou řeč. Ostré, sykavé, skřípavé zvuky oné mluvy náš sluch mimořádně urážejí. Je přirozené, že vrozená bezkrevnost židovské povahy, jež je nám tak nesympatická, se nejlépe zračí ve zpěvu, což je nejživější, nejautentičtější vyjádření individuálního citu. Židu by bylo možno přiznat vztah k jakémukoli jinému umění, jen ne ke zpěvu, který mu zřejmě upřela sama příroda.“

„Ale jak pak vysvětlíte,“ zeptal se kdosi, „že zaplavili hudební scénu? Rossini, Meyerbeer, Mendelssohn nebo Giuditta Pasta, to všechno jsou Židé…“

„Možná není pravda, že hudba je nejvyšší umění,“ nadhodil někdo jiný. „Neříkal snad jeden německý filozof, že je podřadnější než malířství a literatura, protože ruší i toho, kdo ji nechce poslouchat? Když někdo vedle vás hraje nějakou melodii, kterou nemáte rádi, je to, jako by vytáhl z kapsy kapesník navoněný trestí, která je vám odporná. Árijskou chloubou je literatura, ta je teď ale v krizi. Zato hudba, senzitivní umění pro změkčilé a choré, triumfuje. Po krokodýlu je ze všech živočichů největším milovníkem hudby právě Žid, všichni Židé na něco hrají. Klavíristé, houslisté, violoncellisté, to všechno jsou Židé.“

„Ano, ale to jsou interpreti, kteří jen parazitují na velkých skladatelích,“ odtušil Drumont. „Zmínil jste Meyerbeera a Mendelssohna, hudebníky druhého řádu, ale Delibes a Offenbach nejsou Židé.“

Povstala z toho živá debata, zda je Židům hudba upřena, nebo zda je židovským uměním par exellence, ke shodě se však nedospělo.

Když se projektovala Eiffelova věž, a což teprve když byla dokončena, zběsilost antisemitské ligy dostoupila vrcholu: bylo to dílo německého Žida, židovská odpověď na Sacré-Coeur. De Biez, snad nejbojovnější antisemita z celé skupiny, řekl, že svůj důkaz podřadnosti Židů vyvozuje z faktu, že píšou opačně než normální lidé: „Sama forma toho babylonského výtvoru svědčí o tom, že jejich mozek není utvářen jako náš…“

Jindy se mluvilo o alkoholismu, ráně pustošící tehdy Francii. Uvádělo se, že jen v Paříži se ročně zkonzumuje 141 000 hektolitrů alkoholu!

„Alkohol,“ řekl někdo, „šíří Židé a zednáři. Zdokonalili svůj tradiční jed, roztok arseniku. Teď vyrábějí jed, který vypadá jako voda a obsahuje opium a španělské mušky. Způsobuje malátnost nebo idiotismus, a nakonec smrt. Dávají ho do alkoholických nápojů, a podněcují tak sebevraždy.“

„A pornografie? Toussenel,“ – někdy i socialisté mohou říkat pravdu –, „napsal, že symbolem Žida, který se nestydí holdovat nízkosti a hanebnosti, je prase. Na druhou stranu Talmud tvrdí, že snít o výkalech je dobré znamení. Všechny obscénní publikace vydali Židé. Zajděte si do rue Croissant, kde se prodávají pornografické žurnály. Jeden krám za druhým, všechny patří Židům. A v nich samé prostopášné výjevy, mniši souložící s holčičkami, kněží bičující nahé ženy zahalené jen do svých vlasů, priapské scény, orgie ožralých klášterníků! Lidé chodí okolo a smějí se, i rodiny s dětmi! Co tu slaví vítězství? Promiňte mi to slovo: řiť! Sodomitští kanovníci, hýždě jeptišek, které se dávají bičovat prasáckými kuráty…“

Dalším obvyklým tématem bylo židovské nomádství.

„Žid je nomád, ale proto, aby před něčím utekl, ne aby probádal nové země,“ připomínal Drumont. „Árijec cestuje, objevuje Ameriku a neznámé pevniny, Semita čeká, až Árijci nové země objeví a pak tam vtrhne a začne je vysávat. A všimněte si pohádek. Židé sice nikdy neměli dost fantazie, aby si vymysleli pěknou pohádku, ale Arabové, jejich semitští bratři, si vyprávějí příběhy Tisíce a jedné noci, kde někdo najde měch plný zlata, jeskyni s diamanty loupežníků, láhev s dobrodějným duchem, a všechno je to dar z nebe. Zatímco v árijských pohádkách – jen si vzpomeňte na hledání Grálu – musí být všechno získáno bojem a obětí.“

„A přesto,“ řekl jeden z Drumontových přátel, „Židé dokázali překonat všechna protivenství…“

„Jakpak by ne!“ téměř pěnil hněvem Drumont. „Jsou nezničitelní. Žádný jiný národ, který se přestěhuje do jiného prostředí, není s to vzdorovat klimatickým změnám, novému jídlu, a chátrá. Ale je každé přemístění posílí. Stejně jako hmyz.“

„Jsou jako cikáni. Ti taky nikdy nestůňou. I když jedí chcíplá zvířata. Možná jim pomáhá kanibalismus, proto taky unášejí děti…“

„Ale to není pravda, že kanibalismus prodlužuje život. Jen se podívejte na negry v Africe: jsou to kanibalové, a přesto v těch svých vesnicích hebnou jako mouchy.“

„Jak tedy vysvětlit židovskou odolnost? Žid se v průměru dožívá padesáti tří let, zatímco křesťané jen třiceti sedmi. Už od středověku můžeme pozorovat, že ve srovnání s křesťany jsou odolnější vůči epidemiím. Jako by v nich sídlil permanentní mor, který je chrání před běžným morem.“

Simonini zaznamenal, že o těchto tématech pojednal už Gougenot, ale v Drumontově kroužku se nedbalo ani tak na původnost myšlenek, jako na jejich pravdivost.

„No dobrá,“ řekl Drumont, „jsou odolnější než my vůči tělesným nemocím, ale zato jsou náchylnější k nemocím duševním. Když někdo neustále žije uprostřed transakcí, spekulací a spiknutí, rozvrátí mu to nervový systém. V Itálii vychází jeden choromyslný na tři sta čtyřicet osm Židů a jeden na sedm set sedmdesát osm katolíků. Charcot provedl zajímavé výzkumy na ruských Židech. O těch leccos víme, protože jsou chudí, zatímco ve Francii jsou bohatí a za drahé peníze své choroby skrývají na klinice doktora Blanche. Jestlipak víte, že Sarah Bernhardtová má v pokoji bílou rakev?“

„Rodí dvakrát rychleji než my. Už teď jsou jich na světě víc jak čtyři miliony.“

„O tom se mluví už v knize Exodus: Synové Izraele však byli plodní a nesmírně se rozrůstali, množili a rozmáhali, takže se jimi zaplnila země.“

„A teď jsou tady. A byli tu, i když my o jejich přítomnosti neměli tušení. Kdo byl Marat? Jeho pravé jméno znělo Mara. Pocházel ze sefardské rodiny, vyhnané ze Španělska; aby skryla svůj židovský původ, konvertovala k protestantství. Marat: člověk prožraný leprou, který zašel ve špíně, choromyslný, jenž trpěl nejdřív mánií persekuční a pak mánií vražednou, typický Žid, který se mstí křesťanům tím, že jich posílá co nejvíc pod gilotinu. Podívejte se na jeho portrét v Musée Carnavalet, a rázem uvidíte člověka, který žije v bludných představách a je nervově chorý, stejně jako Robespierre a ostatní jakobíni. Obě poloviny jeho obličeje jsou navzájem asymetrické, podle toho se pozná vyšinutý člověk.“

„Vždyť víme, že revoluci provedli především Židé. A co Napoleon, byl Semita, s tou svou nenávistí k papeži a s těmi svými zednářskými svazky?“

„Zdá se, že ano, tvrdil to i Disraeli. Baleáry a Korsika byly útočištěm Židů vyhnaných ze Španělska: pak se z nich stali marrani (Španělský výraz pro židovského konvertitu; též vepř, kanec, sviňák.) a přijali jména pánů, kterým sloužili, třeba Orsiniů nebo Bonapartů.“

V každé společnosti se najde nějaký gaffeur, ten, kdo klade nevhodnou otázku v nevhodnou chvíli. A tak padne záludný dotaz: „A co Ježíš? Byl to Žid, ale zemřel mladý, nestaral se o peníze a myslel jen na království nebeské…“

Odpověď přišla od Jacquese de Biez: „Pánové, že byl Ježíš Žid, to je legenda, kterou rozšířili právě Židé jako svatý Pavel a čtyři evangelisté. Ve skutečnosti pocházel Ježíš z keltské rasy, jako my Francouzi. Římané si nás podmanili až mnohem později. A než Římané Kelty vymiškovali, byli to velcí dobyvatelé. Slyšeli jste někdy o Galatech, kteří došli až do Řecka? Galilea se jmenuje podle Galů, kteří ji osídlili. Ostatně mýtus o panně, která porodila syna, je původně keltský a druidský. Ježíš byl plavovlasý a měl modré oči – stačí se podívat na všechna vyobrazení, která máme. Kázal proti zvykům, pověrám a neřestem Židů; a v přímém rozporu s tím, co Židé očekávali od Mesiáše, říkal, že jeho království není z tohoto světa. Zatímco Židé byli monoteisté, Kristus přichází s myšlenkou svaté Trojice, a ta je inspirována keltským polyteismem. Proto ho zabili. Žid byl Kaifáš, který ho odsoudil, Žid byl Jidáš, který ho zradil, Žid byl Petr, který ho zapřel…“

V témž roce, kdy založil La libre parole, měl Drumont to štěstí či vnuknutí, že se vrhl na panamský skandál.

„Je to prosté,“ vysvětloval Simoninimu, než zahájil kampaň. „Ferdinand de Lesseps, týž Lesseps, který vybudoval Suezský kanál, dostane pověření, aby prorazil panamskou šíji. Má se utratit šest set milionů franků a Lesseps založí anonymní společnost. Práce začnou v roce 1881, je kolem toho spousta nepříjemností, Lesseps potřebuje další peníze a vyhlásí veřejnou subskripci. Ale část vybraných peněz použije k tomu, aby podplatil novináře a zatajil potíže, které postupně vycházejí najevo, jako například skutečnost, že už v roce 1887 se utratilo tisíc čtyři sta milionů franků, a prokopala se sotva polovina šíje. Lesseps se obrátí o pomoc k Eiffelovi, Židu, který postavil tu příšernou věž, dál shromažďuje fondy a používá je k podplácení jak tisku, tak různých ministrů. A tak před čtyřmi roky Společnost pro výstavbu kanálu zkrachovala a osmdesát pět tisíc poctivých Francouzů, kteří upsali své peníze, o všechno přišlo.“

„To je známá historie.“

„Ano, ale teď můžu dokázat, že Lessepsovi šli na ruku židovští finančníci, zvláště baron Jacques de Reinach (který svůj baronský titul dostal od Prušáků!). La libre parole to zítra pořádně nakopne.“

La libre parole to nakopla, zatáhla do skandálu žurnalisty, vládní úředníky a bývalé ministry. Reinach spáchal sebevraždu, některé významné osobnosti šly do vězení, Lesseps vyvázl díky tomu, že v jeho případě už uplynula promlčecí lhůta, Eiffel unikl jen o vlásek. Drumont triumfoval jako karatel zlořádů, ale především přiživil konkrétními tématy své protižidovské tažení.

Pár bomb

Zdá se nicméně, že dříve než se mohl Simonini sblížit s Drumontem, dal si s ním schůzku Hébuterne – jako obvykle v lodi Notre Dame.

„Kapitáne Simonini,“ řekl mu, „před lety jsem vás pověřil, abyste přemluvil Taxila k tak šílené protizednářské kampani, že by se nakonec obrátila proti nejhrubším nepřátelům zednářství. Muž, který se mi vaším jménem zaručil, že nad tou záležitostí neztratíme kontrolu, byl abbé Dalla Piccola. Tomu jsem také svěřil nemalé peníze. Ale teď se mi zdá, že to ten Taxil přehání. Jelikož jste abbého doporučil vy, snažte se jeho i Taxila trochu přibrzdit.“

Na tomto místě si Simonini přiznává, že má v paměti mezeru: nejspíš věděl, že Dalla Piccola má na Taxila dohlížet, ale nevzpomíná si, že by ho čímkoli pověřil. Vzpomíná si jen na to, že Hébuternovi řekl, že si to vezme na starost. Řekl mu také, že se stále zabývá Židy a že hodlá navázat styky s kroužkem kolem Drumonta. Překvapilo ho, do jaké míry je Hébuterne té skupině nakloněn. Cožpak mu nekladl na srdce, ptal se Simonini, že vláda se nehodlá vměšovat do protižidovských kampaní?

„Věci se mění, kapitáne,“ odpověděl Hébuterne. „Víte, až donedávna byli Židé buď ubožáci z ghetta, jako je tomu dodnes v Rusku a v Římě, anebo – tak jako u nás – velcí bankéři. Chudí Židé půjčovali na lichvářský úrok nebo felčařili, ale kdo z nich si nahrabal, financoval dvůr, půjčoval králi na jeho války a tyl z jeho dluhů. Takový člověk stál vždycky na straně moci a nemíchal se do politiky. A protože ho zajímaly finance, nestaral se o průmysl. Pak se ale stalo něco, co i nám došlo až se zpožděním. Po revoluci potřebovaly státy takové množství finančních prostředků, že to přesáhlo možnosti židovského bankovnictví, a Žid postupně ztratil na úvěrovém trhu monopolní postavení. Mezitím – začalo to nenápadně a teprve teď si to začínáme uvědomovat – přinesly důsledky revoluce rovnost všech občanů. A z Židů – jako vždycky až na chudáky z ghetta – se stala buržoazie, nejen velká kapitalistická buržoazie, ale taky drobná buržoazie, vykonávající nejrůznější povolání a působící ve státním aparátu a v armádě. Jestlipak víte, kolik dneska máme židovských důstojníků? Neuhodnete – víc, než byste myslel. A kdyby šlo jen o armádu: Židé postupně pronikli do světa anarchistických a komunistických rozvratníků. Zatímco dříve smýšleli revoluční snobové vždycky protižidovsky, protože horovali proti kapitalistům, a Židé byli koneckonců vždycky spojenci stávající vlády, dneska přišel do módy Žid v opozici. Co jiného byl taky ten Marx, o němž naši revolucionáři tolik mluví? Buržoa s děravou kapsou, kterého živila aristokratická manželka. A nesmíme zapomínat, že například celé vyšší vzdělání je v jejich rukou, od College de France po École des Hautes Études. Mají v rukou i všechna pařížská divadla a velkou část novin. Vezměte si takový Journal des débats, (Debatní deník.) je to oficiální orgán velké banky.“

Simonini dosud nechápal, co chce Hébuterne – teď, když židovští měšťáci začali být tak vlezlí – o nich vlastně vědět. Když se ho na to zeptal, Hébuterne odpověděl neurčitým gestem.

„Nevím. Jen musíme být ve střehu. Otázka zní, zda téhle nové kategorii Židů můžeme důvěřovat. Uvědomte si, že teď nemluvím o tom, co se šušká o židovském spiknutí na ovládnutí světa! Tihleti měšťanští Židé se už neztotožňují se svým původním společenstvím, často se za ně dokonce stydí. Ale jako občané jsou zároveň nedůvěryhodní, protože Francouzi se vším všudy jsou teprve odnedávna, a zítra by nás mohli zradit, možná ruku v ruce s pruskými židovskými měšťáky. Když nás přepadli Prušáci, špioni se nejčastěji rekrutovali z alsaských Židů.“

Už se rozcházeli, když Hébuterne dodal: „A propos. Za Lagrangeových časů jste měl co do činění s jistým Gavialim. To vy jste ho nechal zatknout.“

„Ano, byl hlavou atentátníků z rue de la Huchette. Myslím, že jsou všichni v Cayenne nebo ještě dál.“

„Až na Gavialiho. Před nedávnem uprchl a byl viděn v Paříži.“

„Z Ďábelského ostrova se dá utéct?“

„Utéct se dá odkudkoli, když na to máte žaludek.“

„Proč ho nezatknete?“

„Protože umí vyrábět bomby a zrovna teď by se nám mohl hodit. Našli jsme ho: dělá hadráře v Clignancourtu. Nechcete zajít za starým známým?“

Najít hadráře nebylo v Paříži obtížné. Třebaže byli rozptýleni po celém městě, jejich království se tenkrát rozkládalo mezi rue Mouffetard a rue Saint-Médard. Ti, o nichž mluvil Hébuterne, nabízeli své zboží u Clignancourtské brány a žili v kolonii chatrčí zastřešených hložím. V letním období kolem nich bůhvíproč kvetly slunečnice, jimž se v té odpudivé atmosféře překvapivě dařilo.

Svého času tu byla rovněž takzvaná restaurace U mokrých nohou, nazvaná takto proto, že zákazníci museli čekat na ulici, než na ně dojde řada, a když konečně vešli dovnitř, za jedno sou směli vnořit do mohutného hrnce ohromnou vidličku, a co nabodli, to nabodli: když měli kliku, vylovili kus masa, jindy jen mrkev – a nazdar!

Hadráři měli své hôtels garnis. (“Hotel“ se zařízenými pokoji.) Moc toho tam nebylo: postel, stůl, dvě židle, které nešly do páru. Na stěnách svaté obrázky nebo rytiny ze starých románů, které někdo vyhodil. Střep zrcadla, nutný pro nedělní toaletu. Hadrář tu hlavně třídil své nálezy: kosti, porcelán, sklo, staré stužky, ústřižky hedvábí. Den mu začínal ráno v šest, a pokud ho městští strážníci (neboli flics, jak jim teď všichni říkali) přistihli při práci ještě po sedmé hodině večerní, musel zaplatit pokutu.

Simonini šel Gavialiho hledat tam, kde měl být. Nakonec mu v jedné bibine, (Nálevna.) kde se prodávalo nejen víno, ale také absint, kterému se říkalo otrávený (jako by ten běžný nebyl dost jedovatý), ukázali na jedno individuum. Simonini si vzpomínal, že když Gavialiho poznal, nenosil ještě vousy; a tak si je protentokrát sundal. Uběhlo dvacet let, ale soudil, že je ještě k poznání. K poznání zato nebyl Gaviali.

Měl bílou vrásčitou tvář a dlouhé vousy. Z mastného límce, z něhož čouhal náramně vyhublý krk, mu visela nažloutlá kravata, vypadající spíše jako provaz. Na hlavě měl rozedraný klobouk, na sobě zelenkavý redingot a pod ním zmačkanou vestu. Boty byly špinavé, jako by je nečistil už celé roky, a tkaničky se blátem přilepily na kůži. Mezi hadráři však Gaviali nebudil žádnou pozornost, protože nikdo nebyl oblečen lépe.

Simonini se dal poznat a očekával radostné překvapení. Gaviali ho však sjel nepřátelským pohledem.

„Vy máte odvahu se přede mnou objevit, kapitáne?“ řekl. A tváří v tvář Simoniniho rozpakům pokračoval: „Myslíte si, že jsem úplný hlupák? Tenkrát, kdy přišli četníci a stříleli po nás, jsem dobře viděl, jak jste dal ránu z milosti tomu nešťastníkovi, kterého jste tam poslal jako svého agenta. A pak: my všichni, kdo jsme přežili, jsme se sešli na stejné plachetnici, co plula do Cayenne, jenom vy jste tam chyběl. Každý si snadno spočítá, že dvě a dvě jsou čtyři. Když člověk patnáct let nemá co dělat, zbystří mu to fištrón: to vy jste naplánoval naše spiknutí, abyste je mohl odhalit. Vaše řemeslo nejspíš dobře vynáší.“

„Takže co? Chcete se pomstít? Podívejte se, co z vás zbylo. Jestli je váš předpoklad správný, policie dá na mne, a ne na vás. Stačí, abych se zmínil příslušné osobě, a vrátíte se do Cayenne.“

„Bůh uchovej, kapitáne. Roky v Cayenne mě přivedly k rozumu. Když konspirujeme, musíme počítat s tím, že narazíme na nějakého moucharda. Je to jako hrát si na četníky a na zloděje. A pak, někdo řekl, že ze všech revolucionářů se po letech stávají obránci trůnu a oltáře. Já na trůn a oltář kašlu, ale vím, že doba velkých ideálů je pryč. V téhle Třetí republice člověk ani neví, kde je tyran, kterého by měl zabít. Umím už jen jednu věc: dělat bomby. A to, že jste za mnou přišel, znamená jediné: vy ty bomby chcete. Když zaplatíte, prosím. Vidíte, jak bydlím. Stačilo by mi změnit ubytování a restauraci. Koho mám poslat na věčnost? Jako všichni někdejší revolucionáři jsem teď na prodej. To je řemeslo, které byste měl znát.“

„Chci od vás bomby, Gaviali, ale ještě nevím jaké, ani kde. Promluvíme si o tom, až přijde čas. Můžu vám slíbit peníze, výmaz vaší minulosti a nové papíry.“

Gaviali prohlásil, že je k službám komukoli, kdo dobře zaplatí, a Simonini mu dal dost na to, aby aspoň měsíc nemusel prodávat hadry. Nic tak nenaučí člověka poslouchat toho, kdo rozkazuje, jako nucené práce.

Co měl Gaviali udělat, řekl Hébuterne Simoninimu později. V prosinci roku 1893 jeden anarchista, Auguste Vaillant, hodil se zvoláním „Smrt buržoazii! Ať žije anarchie!“ do poslanecké sněmovny menší pekelný stroj naplněný hřebíky. Bylo to symbolické gesto. „Kdybych chtěl zabíjet, vyfutroval bych tu bombu broky,“ řekl Vaillant při procesu. „Nebudu přece lhát, neudělám vám tu radost, abyste mi mohli useknout hlavu.“ Aby se jiným dostalo výstražného příkladu, hlavu mu usekli i tak. V tom však nebylo jádro pudla: služby měly obavu, že by se takovéto činy mohly jevit jako hrdinství, a najít proto napodobitele.

„Existují špatní učitelé,“ vysvětlil Hébuterne Simoninimu, „kteří ospravedlňují a povzbuzují teror a sociální neklid, a přitom si klidně sedí ve svých klubech a restaurantech, mluví o poezii a popíjejí šampaňské. Všimněte si třeba toho laciného škrabáka Laurenta Tailhada (který je ovšem taky poslanec, a tak má na veřejné mínění dvojnásobný vliv). Napsal o Vaillantovi: ‚Co záleží na obětech, jestliže samotné gesto bylo krásné?‘ Pro stát jsou Tailhadové nebezpečnější než Vaillanti, protože jim se hlava tak snadno useknout nedá. Těmhle intelektuálům, co nikdy neplatí daně, je třeba dát veřejnou lekci.“

Lekci měli připravit Simonini a Gaviali. Pár týdnů nato vybuchla u Foyota – právě v tom rohu, kde Tailhade konzumoval svá drahá jídla – bomba a Tailhade přitom přišel o oko (Gaviali byl opravdu génius a bombu sestrojil tak, aby oběť nezemřela, ale aby ji to dostatečně zmrzačilo). Vládním novinám pak nedalo žádnou námahu uveřejnit sarkastické komentáře typu: „Nuže, pane Tailhade, bylo to krásné gesto?“ Jak pro vládu, tak pro Gavialiho a Simoniniho to byla trefa do černého. A Tailhade nepřišel jen o oko, ale i o svou pověst.

Nejspokojenější byl Gaviali, a Simonini si pomyslel, že je hezké vrátit život a důvěryhodnost člověku, kterého o obojí připravily nešťastné životní okolnosti.

V týchž letech svěřil Hébuterne Simoninimu další úkoly. Panamský skandál zvolna přestával vzrušovat veřejné mínění, jelikož když jsou zprávy pořád stejné, po čase začnou nudit. Drumont se teď už o tu záležitost nezajímal, ale jiní stále ještě tu a tam přiložili polínko a vláda byla zjevně dosud zneklidňována těmito (jak bychom to dneska řekli?) ožívajícími plameny. Bylo třeba odvrátit pozornost veřejnosti od oharků této ošumělé historie, a Hébuterne požádal Simoniniho, aby zorganizoval nějaké pěkné vzbouření, které by dokázalo zaplnit první stránky novin.

„Zorganizovat vzbouření není tak jednoduché,“ řekl Simonini. Hébuterne mu poradil, že nejvíce náchylní k tomu, udělat nějaký brajgl, jsou studenti. Nejvhodnější bylo nechat jednat studenty a pak mezi ně vpustit nějakého odborníka na pouliční nepokoje.

Simonini neměl se studentským světem žádné styky. Pomyslel si, že se musí zajímat o ty studenty, kteří jsou revolučně, a nejlépe anarchisticky naladěni. Kdo znal anarchistické prostředí nejlépe? Kdo je z profesionálních důvodů infiltroval a udával? Račkovskij. Spojil se tedy s Račkovským. Ten se na něho srdečně zazubil všemi svými vlčími tesáky a zeptal se ho, oč jde a co potřebuje vědět.

„Potřebuju jen pár studentů, kteří by na požádání udělali virvál.“

„To je jednoduché,“ řekl Rus. „Jděte do Château-Rouge.“

Hostinec Château-Rouge se nacházel v rue Galande a bylo to už na první pohled útočiště ubožáků z Latinské čtvrti. Vcházelo se tam ze dvora. Fasáda byla natřena gilotinovou červení, a sotva jste vešli, už jste se zalykali pachem žluklého loje, plísně a vařených a ohřívaných polévek, které v průběhu let jako by zanechaly i na usmolených stěnách mastné stopy. Přitom nebylo jasné, jak je to možné: jídlo si lidé ve skutečnosti museli přinášet s sebou, neboť podnik nabízel jen víno a talíře. Morový opar z tabákového kouře a unikajícího plynu jako by ukolébal k spánku desítky clochards, (Vandráci.) namačkaných po třech či po čtyřech z jedné strany stolu a pochrupujících na rameni souseda.

Ale ve dvou vnitřních sálech nebyli vagabundi, nýbrž staré coury ověšené nemožnými šperky, čtrnáctileté, už přidrzlé kurvičky s kruhy pod očima a bledými souchotinářskými skvrnami na tvářích a místní syčáci, jimž se na prstech blýskaly masivní prsteny s falešnými drahokamy a jejichž redingoty byly podstatně lepší než hadry v prvním sále. Tím smradlavým mumrajem procházeli dobře oblečené dámy a pánové ve večerních oblecích, jelikož z návštěvy Château-Rouge se stal zážitek, který si člověk nesmí dát ujít. V nočních hodinách, po divadle, přijížděly přepychové kočáry a tout Paris (Celá Paříž.) se šla potěšit opilou galerkou – z největší části naverbovanou majitelem lokálu, s absintem grátis, aby byli přilákáni právě řádní měšťané, kteří za týž absint rádi zaplatí dvakrát tolik.

V Château-Rouge se Simonini na radu Račkovského sešel s jistým Fayollem, takto prodavačem embryí. Byl to postarší člověk, který trávil večery v Château-Rouge, utráceje za osmdesátiprocentní kořalku to, co přes den vydělal obcházením špitálů a sběrem embryí, jež pak prodával studentům École de Médecine. Nesmrděl jen alkoholem, ale také masem v rozkladu, a puch, který z něho stoupal, ho nutil k osamělosti i uprostřed pachů Château-Rouge. Říkalo se však, že má četné známosti ve studentském prostředí, a hlavně mezi těmi, kdo spíše než ke studiu embryí tíhnou k rozmanitým nevázanostem a jsou ochotní spustit kravál při první příležitosti.

Taková příležitost tu zrovna byla. V oněch dnech hochy z Latinské čtvrti dopálil jeden starý páprda, senátor Bérenger, přezdívaný Pere la Pudeur, (Otec Cudnost.) který nedávno podal návrh zákona majícího skoncovat s urážkami dobrých mravů, jejichž prvními oběťmi (podle něho) byli právě studenti. Záminkou byla vystoupení jisté Sarah Brownové, jež se polonahá a obdařená mohutnými vnadami (a patrně zpocená, děsil se Simonini) předváděla na Bal des Quat’z’Arts. (Každoroční maškarní ples, organizovaný studenty pařížské Národní školy výtvarných umění: architekty, malíři, sochaři a grafiky.)

Běda tomu, kdo se odvážil připravit studenty o počestné rozkoše voyeurismu! Alespoň skupina, o níž měl přehled Fayolle, už plánovala noční randál pod senátorovými okny. Nyní šlo jen o to, zjistit, kdy se tam hodlají vypravit, a shromáždit v okolí další individua dychtící dát někomu do zubů. Fayolle se za nevelký obnos postaral o všechno. Simonini nemusel udělat nic jiného než informovat Hébuterna o dni a hodině srážky.

A tak jakmile studenti spustili randál, objevila se rota vojáků nebo snad četníků. Na každé zeměpisné šířce platí, že není nad policii, chceme-li ve studentech vyvolat bojové vášně. Přilétlo pár kamenů, především však vzduchem létaly nadávky. Žel, kouřová patrona vystřelená jedním vojákem skončila v oku nebožáka, který tudy náhodou právě procházel. Byl tu tedy nezbytný mrtvý. Zbytek si lze domyslet: hned se stavěly barikády a začínalo pravé a nefalšované povstání. V té chvíli vstoupili do hry Fayollem naverbovaní bouchači. Studenti zastavili omnibus, zdvořile požádali cestující, aby si vystoupili, vypřáhli koně a převrátili vůz, aby z něho udělali barikádu, ale do toho se ihned vložili další vzteklouni a vůz zapálili. Zkrátka z výtržnického protestu se přešlo k vzbouření a od vzbouření k náznaku revoluce. To už stačilo, aby to na hodnou chvíli znepokojilo první stránky deníků – a sbohem, Panamo!

Bordereau (Seznam.)

Obdobím, kdy Simonini vydělal nejvíc peněz, byl rok 1894. Došlo k tomu téměř náhodou, byť každé náhodě je třeba trochu pomoci.

V tom čase se vystupňovala Drumontova nevole nad skutečností, že v armádě je příliš mnoho Židů.

„Nikdo o tom nemluví,“ trápil se, „protože mluvit o těchto potenciálních vlastizrádcích přímo v lůně nejslavnější z našich institucí a vykládat na veřejnosti, že vojsko je otráveno tak velkým množstvím těchhle Židáků,“ – vyslovoval „ces Juëfs, ces Juëfs“ s vyšpulenými rty, jako by chtěl vejít v okamžitý, divoký a plamenný kontakt s celým plemenem mrzkých izraelitů –, „znamená podrývat důvěru v armádu. Ale někdo to říct musí. Víte, jak si dnes Žid opatřuje úctyhodnost? Buď se dá na důstojnickou dráhu, nebo krouží v aristokratických salonech jako umělec a pederast. Ach, tyhle vévodkyně už unavila cizoložství se šlechtici ze staré školy nebo s uhlazenými kanovníky, ale nikdy se nenasytí toho, co je bizarní, exotické, monstrózní. Přitahují je osoby, které mají na tvářích líčidla a line se z nich vůně pačuli jako z ženských. Zvrácenost vysoké společnosti mě nicméně nechává chladným, markýzy, které smilnily s všelijakými Ludvíky, nebyly o nic lepší. Ale jestliže zvrácenost zasáhne i armádu, je to konec francouzské civilizace. Jsem přesvědčen, že většina židovských důstojníků vytváří síť pruské špionáže, ale chybí mi důkazy, chybí mi důkazy!

Najděte je!“ křičel na redaktory svých novin.

V redakci La libre parole se Simonini setkal s majorem Esterházym. Byl to velký dandy, neustále se chlubil svým šlechtickým původem, vídeňskou výchovou, dělal narážky na minulé i budoucí souboje. Bylo známo, že se topí v dluzích. Když se naoko rezervovaně blížil, redaktoři brali roha, neboť tušili, že je zase hodlá pumpnout, a bylo všeobecně známo, že peníze, které si půjčil Esterházy, už nikdo nikdy neuvidí. Byl poněkud zženštilý, neustále si tiskl ke rtům vyšívaný kapesník, a říkalo se, že je souchotinář. Jeho vojenská kariéra byla prazvláštní, začínal jako jezdecký důstojník v Itálii za tažení roku 1866, pak byl u papežských zuávů a posléze se jako člen Cizinecké legie zúčastnil války roku 1870. Šeptalo se, že měl co do činění s vojenskou kontrašpionáží, ale to byly samozřejmě informace, které nikdo nemá napsané na čele. Drumont mu prokazoval velkou úctu, nejspíš proto, aby si zajistil styky s vojenskými kruhy.

Esterházy jednoho dne pozval Simoniniho na večeři do Boeuf a la Mode. Když objednal mignon d’agneau aux laitues a probral s číšníkem nabídku vín, přešel k jádru věci: „Kapitáne Simonini, náš přítel Drumont hledá důkazy, které nikdy nenajde. Nejde o to, zjistit, zda jsou v armádě pruští špioni židovského původu. Bože můj, v tomhle světě jsou špioni všude. O jednoho víc nebo míň, to nás přece nemůže vyvádět z míry. Je to politický problém: je třeba ukázat, že tam jsou. Budete se mnou jistě souhlasit, že k tomu, abychom odhalili špiona, není nutné nalézt důkazy. Mnohem snadnější a mnohem méně nákladné je vyrobit je, a je-li to možné, vyrobit samotného špiona. Nuže, v národním zájmu musíme vybrat židovského důstojníka, jenž by byl pro nějakou svou slabinu dostatečně podezřelý, a ukázat, že předal důležité informace pruské ambasádě v Paříži.“

„Koho máte na mysli, když říkáte my?“

„Mluvím s vámi jménem statistické sekce Service des Renseignements Français, (Francouzská informační služba.) řízené podplukovníkem Sandherrem. Možná víte, že tato sekce tak nevýrazného názvu se zabývá hlavně Němci. Původně ji zajímalo, co dělají u sebe doma, a sbírala informace všeho druhu, z novin, z oficiálních cestovních zpráv, z četnických stanic, od našich agentů z obou stran hranice. Snažila se dozvědět co možná nejvíc o organizaci jejich vojska: kolik mají jezdeckých divizí, jak vysoký je žold, zkrátka všechno. Ale v poslední době se Service rozhodla zajímat také o to, co Němci dělají u nás. Někdo toto splynutí špionáže a kontrašpionáže kritizuje, ale obě činnosti jsou úzce provázány. Musíme vědět, co se děje na německém vyslanectví, protože je to cizí území, a to je špionáž; ale právě tady se o nás shromažďují informace a vědět o tom je kontrašpionáž. Nuže, na vyslanectví pro nás pracuje jistá madame Bastianová. Dělá tam uklízečku a předstírá, že je analfabetka, ale ve skutečnosti dokonce čte a rozumí německy. Její povinností je vysypávat každý den v kancelářích vyslanectví koše s makulaturou, jinými slovy předávat nám poznámky a dokumenty, o kterých si Prušáci myslí (však víte, jak jsou tupí), že se vyhazují. Jde tedy o to, vyrobit dokument, v němž by jeden z našich důstojníků prozrazoval nanejvýš tajné údaje o francouzské výzbroji. Následně se bude předpokládat, že autorem dokumentu musí být někdo, kdo má přístup k tajným informacím, a tento člověk bude odhalen. Potřebujeme tedy pár poznámek, takový menší seznámek, říkejme mu bordereau. A to je důvod, proč se obracíme na vás. Jste prý v tomto oboru hotový umělec.“

Simonini se neptal, jak lidé ze Service vědí o jeho dovednostech. Možná jim o nich řekl Hébuterne. Poděkoval za uznání a řekl: „Předpokládám, že bych měl reprodukovat rukopis konkrétní osoby.“

„Ideálního kandidáta jsme už našli. Je to jistý kapitán Dreyfus, samozřejmě Alsasan, který v Sekci slouží jako stážista. Vzal si bohatou ženu a tváří se jako velký tombeur de femmes, (Svůdce.) takže všichni jeho kolegové ho špatně snášejí, a nesnášeli by ho o nic líp, ani kdyby byl křesťan. Nikdo s ním nebude solidární. Jak dostaneme dokument do rukou, trochu ho prozkoumáme a zjistíme, že je to Dreyfusův rukopis. Pak už to dostanou lidé jako Drumont, aby z toho udělali veřejný skandál, odhalili židovské nebezpečí a zároveň zachránili čest ozbrojených sil, které je dokázaly tak mistrovsky rozpoznat a neutralizovat. Je to jasné?“

Bylo to velice jasné. Začátkem října stál Simonini před podplukovníkem Sandherrem. Sandherrův obličej byl sinalý a bez výrazu. Pro náčelníka špionáže a kontrašpionáže dokonalá fyziognomie.

„Tady je ukázka Dreyfusova rukopisu a tady je text, který přepíšete,“ řekl Sandherre a podal mu dva listy. „Jak vidíte, seznam musí být adresován vojenskému atašé vyslanectví von Schwartzkoppenovi. Oznamuje se v něm doručení vojenské dokumentace k hydraulické brzdě děla ráže 120 cm a další podrobnosti toho druhu. Po tomhle Němci slintají.“

„Nemělo by se přidat pár technických detailů?“ zeptal se Simonini. „Bylo by to ještě víc kompromitující.“

„Doufám, že si uvědomujete,“ řekl Sandherr, „že jakmile jednou propukne skandál, tohle bordereau se stane veřejným statkem. Nemůžeme noviny krmit technickými informacemi. K věci, kapitáne Simonini. Abyste měl veškeré pohodlí, dal jsem vám připravit místnost, kde najdete všechno potřebné. Máte tam papír, pero a inkoust, jaké v těchto kancelářích používáme. Chci dobře odvedenou práci, klidně si dejte na čas. Zkoušejte si to nanečisto, aby byl rukopis dokonalý.“

Tak to také Simonini udělal. Bordereau byl dokument na velínovém papíře a měl třicet řádků: osmnáct na jedné straně a dvanáct na druhé. Simonini si dal pozor, aby řádky na první straně měly větší proklady než na druhé, kde byl rukopis chvatnější. Tak to totiž bývá, když píšeme dopis ve stavu rozrušení: začínáme volnějším tempem a pak zrychlujeme. Ale vzal rovněž v úvahu, že dokument bude před vhozením do koše roztrhán, a dostane se tedy do statistického úřadu jako cáry papíru, které bude třeba teprve poskládat: rozhodl se tudíž odsazovat jednotlivá písmena, aby collage byla snazší. Ale ne natolik, aby se odchýlil od vzorového rukopisu, který mu byl předán.

Zkrátka odvedl dobrou práci.

Sandherr pak doručil bordereau ministru války generálu Mercierovi a zároveň vydal rozkaz, aby byly zkontrolovány dokumenty všech důstojníků kolující po sekci. Jeho nejspolehlivější spolupracovníci ho nakonec informovali, že rukopis je Dreyfusův. 15. října byl Dreyfus zatčen. Zpráva byla po dva týdny obratně tutlána, ale za účelem vydráždění zvědavosti novinářů bylo připuštěno, aby nějaká ta indiskrece přesto unikla. Pak se začalo šuškat jisté jméno, zpočátku pod slibem mlčení; a nakonec se přiznalo, že provinilcem je kapitán Dreyfus.

Jakmile měl Esterházy Sandherrovo svolení, informoval Drumonta. Ten pobíhal po redakčních místnostech, mával majorovým vzkazem a křičel: „Důkazy, důkazy, důkazy, už jsou tady!“

Prvního listopadu vyšla La libre parole s palcovými titulky: „Velezrada. Zatčení židovského důstojníka Dreyfuse.“ Kampaň začala, celá Francie planula hněvem.

Avšak téhož rána, kdy se v redakci připíjelo na šťastnou událost, padl Simoniniho zrak na dopis, jímž Esterházy informoval o Dreyfusově zatčení. Dopis zůstal ležet na Drumontově stole, potřísněný jeho sklenkou, ale zcela čitelný. A Simoninimu, jenž strávil přes hodinu tím, že se snažil napodobit údajný Dreyfusův rukopis, bylo naráz nad slunce jasnější, že onen rukopis, který tak dokonale nacvičil, se ve všem všudy a do poslední čárky podobá rukopisu Esterházyho. Nikdo nemá pro tyto věci jemnější smysl než padělatel.

Co se to stalo? Že by mu Sandherr místo listu napsaného Dreyfusem dal text psaný Esterházym? Je to možné? Je to bizarní, nevysvětlitelné, ale nevývratné. Udělal to omylem? Anebo snad záměrně? Ale v tom případě proč? Nebo byl sám Sandherr oklamán nějakým svým podřízeným, který mu podstrčil chybný vzor? Pokud někdo zklamal Sandherrovu důvěru, bylo by záhodno ho o záměně informovat. Ale pokud v tom má prsty sám Sandherr, bylo by značně riskantní ukázat mu, že kdosi prohlédl jeho hru. Informovat Esterházyho? Ale jestliže Sandherr záměrně zaměnil rukopisy, aby uškodil Esterházymu, pak informovat oběť by znamenalo poštvat na sebe celou tajnou službu. Má Simonini mlčet? A co když jednoho dne tajné služby tu záměnu přišijí jemu?

Simonini za ten omyl nenesl odpovědnost a stál o to, aby v tom bylo jasno. Hlavně mu však leželo na srdci, aby jeho falzům takříkajíc nebyla upírána autentičnost. Rozhodl se riskovat a šel za Sandherrem. Ten ho zprvu nechtěl přijmout, protože se obával pokusu o vydírání.

Když mu pak Simonini sdělil pravdu (jedinou skutečnou pravdu v té lživé historii), Sandherr, sinalejší než obvykle, vypadal, že nevěří vlastním uším.

„Plukovníku,“ řekl Simonini, „určitě máte v archivu fotografickou kopii bordereau. Obstarejte si vzorek Dreyfusova písma a vzorek písma Esterházyho, a porovnáme ty tři texty.“

Sandherr vydal několik rozkazů a zakrátko měl na psacím stole tři listy. Simonini mu namátkou poskytl pár důkazů. „Podívejte se například sem. Ve všech slovech s dvojitým s, jako adresse nebo intéressant, je v Esterházyho textu první s vždycky menší a druhé větší, a skoro nikdy nejsou napsána jedním tahem. Právě toho jsem si dneska ráno všiml, protože když jsem bordereau psal, tenhle styl mi dal náramně zabrat. A teď se podívejte na Dreyfusův rukopis, který vidím dneska poprvé: je to překvapivé, z těch dvou s je větší první a menší druhé, a vždycky jsou napsaná spojitě. Mám pokračovat?“

„Ne, stačí. Nevím, jak k tomu nedorozumění došlo, dám to vyšetřit. Smůla je, že dokument je teď v rukou generála Merciera, který by ho mohl kdykoli porovnat se vzorkem Dreyfusova písma. Mercier se v tom ale nevyzná a mezi oběma rukopisy je přece jen jistá podobnost. Nesmí ho jenom napadnout, aby si řekl také o vzorek rukopisu Esterházyho. Ale nevím, proč by měl myslet zrovna na Esterházyho – když vy budete zticha. Snažte se na celou věc zapomenout a buďte tak laskav, už sem nechoďte. Vaše odměna bude přiměřeně navýšena.“

Pak už Simonini nemusel shánět tajné informace, aby se dozvěděl, co se děje, neboť případu Dreyfus byly plné noviny. I v generálním štábu se nicméně vyskytly uvážlivější osoby, žádající spolehlivé důkazy, že bordereau je Dreyfusovým dílem. Sandherr se obrátil na proslulého písmoznalce Bertillona, a ten dospěl k závěru, že rukopis bordereau sice není identický s rukopisem Dreyfusovým, jde však o zjevný případ autofalzifikace: Dreyfus pozměnil (jakkoli pouze částečně) vlastní písmo, aby vzbudil dojem, že dopis napsal někdo jiný. Přes tyto pominutelné detaily dokument nesporně vyšel z Dreyfusovy ruky.

Kdo by se o tom také odvážil pochybovat, když nyní La libre parole denodenně zpracovávala veřejné mínění, a dokonce přišla s podezřením, že affaire rychle vyšumí, neboť Dreyfus je Žid a Židé ho budou chránit? V armádě je čtyřicet tisíc důstojníků, psal Drumont, jak je tedy možné, že Mercier svěřil tajemství národní obrany právě alsaskému židovskému kosmopolitovi? Mercier byl liberál a pod tlakem Drumonta a nacionalistického tisku, jenž ho obviňoval z filosemitismu, byl už dlouho. Nemohl vystupovat jako obhájce židovského zrádce. A tak neměl nejmenší zájem na brzdění vyšetřování, naopak v tom ohledu projevoval značnou horlivost.

Drumont nepřestával hřímat: „Židé stáli dlouho mimo armádu, která si tak udržovala svou francouzskou čistotu. Nyní, když se vetřeli i do národního vojska, zmocní se Francie a Rothschild si u nich bude objednávat plány mobilizace… A je vám jasné, za jakým cílem.“

Napětí vrcholilo. Kapitán dragounů Crémieu-Foa napsal Drumontovi, že uráží všechny židovské důstojníky, a žádal satisfakci. Utkali se v souboji a k dovršení zmatku – koho že to měl Crémieu-Foa za svědka? Esterházyho… Markýz de Mores, člen redakce La libre parole, nato vyzval Crémieu-Fou, ale důstojníkovi nadřízení mu zakázali zúčastnit se dalšího souboje a uvěznili ho v kasárnách, takže na jeho místo nastoupil kapitán Meyer a zemřel na průstřel plic. Vzplanuly diskuse, protestovalo se proti tomuto novému podněcování náboženských válek… A Simonini mohl celý u vytržení pozorovat hlučné následky jediné hodiny písařské práce.

V prosinci byla svolána válečná rada a zároveň se vynořil další dokument, dopis, jejž napsal Němcům italský vojenský atašé Panizzardi. V něm byl zmíněn „ten lotr D…“, který prodal plány některých pevností. Znamenalo D Dreyfus? Nikdo si to netroufl zpochybnit, a až potom se zjistilo, že šlo o jakéhosi Duboise, zaměstnance ministerstva, který prodával informace po deseti francích za kus. Příliš pozdě – 22. prosince byl Dreyfus uznán vinným a na počátku ledna byl v École Militaire degradován. V únoru měl odplout na Ďábelský ostrov.

Simonini se šel na ceremonii degradace podívat. Ve svém deníku ji popisuje jako nadmíru působivou. Vojenské oddíly ze čtyř stran obstoupily dvůr, pak přišel Dreyfus a musel projít skoro kilometr mezi křídly těch chrabrých mužů, kteří mu vzdor zdánlivé netečnosti dali najevo své pohrdání. Generál Darras tasil šavli, zavřeštěla fanfára a Dreyfus ve sváteční uniformě pochodoval ke generálovi, doprovázen čtyřmi dělostřelci pod velením jednoho seržanta. Darras oznámil, že obviněný bude degradován, a obrovitý četnický důstojník s chocholem na přilbě přistoupil ke kapitánovi, strhl mu výložky, knoflíky, číslo praporu, odňal mu šavli a zlomil ji o koleno, načež obě půlky čepele hodil zrádci k nohám.

Dreyfus vypadal, že je mu to jedno, a velká část tisku to připsala na vrub jeho věrolomnosti. Simonini měl dojem, že v okamžiku degradace ho slyší křičet: „Jsem nevinen!“, ale uhlazeným způsobem a stále v pozoru. To proto, komentoval sarkasticky Simonini, že ten židáček se tak vžil do své (neprávem přisvojené) důstojnosti francouzského důstojníka, že si netroufl zpochybnit rozhodnutí svých nadřízených – jako by ve chvíli, kdy oni rozhodli, že je zrádce, musel věc přijmout bez nejmenších námitek. Možná se v té chvíli skutečně cítil jako zrádce a prohlášení vlastní nevinnosti pro něho bylo pouze závaznou součástí rituálu.

Tak si na to vzpomínal Simonini, ale v jedné své krabici našel článek jistého Brissona, uveřejněný den poté v République française, a tam se tvrdil pravý opak:

„Ve chvíli, kdy mu generál vmetl do tváře potupnou výtku, zvedl ruku a zvolal: ‚Ať žije Francie, jsem nevinen!‘

Poddůstojník dokončil svůj úkol. Zlato, jež pokrývalo uniformu, se válí na zemi. Nenechali mu ani rudé pásky, odznak zbraně. Ve svém zčernalém dolmanu, s polní čapkou, jež náhle potemněla, jako by už Dreyfus oblékl mundur galejníka… Stále volá: ‚Jsem nevinen!‘ Dav, jenž vidí zpoza mříže toliko jeho siluetu, chrlí nadávky a pronikavě hvízdá. Dreyfus slyší ony kletby a jeho zoufalství ještě vzrůstá.

Když kráčí kolem skupiny důstojníků, zaslechne slova: ‚Zmiz, Jidáši!‘ Dreyfus se hněvivě obrátí a ještě jednou opakuje: ‚Jsem nevinen, jsem nevinen!‘

Nyní můžeme pozorovat rysy jeho tváře i my. Několik okamžiků na něho upíráme pohled a doufáme, že z nich vyčteme svrchované odhalení, odlesk té duše, k níž se doposud směli přiblížit jen soudcové, zkoumajíce její nejtajnější zákoutí. Ale jeho fyziognomii ovládá hněv, hněv vystupňovaný až k paroxysmu. Jeho rty se svírají v příšerném úšklebku, oko je podlito krví. A my začínáme chápat, že jestliže se odsouzenec jeví tak pevným a kráčí-li tak bezchybným vojenským krokem, pak jen proto, že ho pohání bič oné zuřivosti, jež napíná jeho nervy až k prasknutí…

Co v sobě skrývá duše toho muže? Jakých důvodů je poslušen, když takto se zoufalou energií vyznává svou nevinu? Doufá snad, že zmate veřejné mínění, vnukne mu pochybnosti, vrhne podezření na bezúhonnost soudců, kteří nad ním vynesli ortel? Do mysli nám proniká myšlenka žhoucí jako blesk: kdyby byl nevinen, jak strašlivá by to byla muka!“

Simonini žádné výčitky necítil. Dreyfusovou vinou si byl jist: vždyť o ní sám rozhodl. Ale rozpor mezi jeho vzpomínkami a oním článkem mu připomněl, do jaké míry tato affaire uvedla celou zemi do varu. Každý viděl ve sledu událostí to, co v něm vidět chtěl.

Ať jde Dreyfus k čertu, nebo na jeho ostrov. Jeho už se to netýkalo.

Odměna, která mu byla tenkrát diskrétně doručena, vskutku překonala jeho očekávání.

Taxil nespuštěn z očí

Simonini si dobře vzpomíná, že zatímco se děly zmíněné věci, neunikalo mu ani to, co provádí Taxil. A to zejména proto, že v Drumontově okruhu se o Taxilovi mluvilo neustále. Taxilova aféra byla nejdříve přijímána s pobavenou skepsí, pak s pohoršenou nevolí. Drumont se pokládal za nepřítele zednářů, antisemitu a pravého katolíka – a svým způsobem tím vším vskutku byl – a nesnesl, aby jeho kauzu obhajoval nějaký šejdíř. Že je Taxil šejdíř, si Drumont myslel už dávno. Kdysi ho napadl ve France juive, kde tvrdil, že všechny jeho antiklerikální knížky vydali židovští nakladatelé. V těch letech se však jejich vztahy ještě víc pokazily, a to z politických důvodů.

Jak jsme se dozvěděli už od abbého Dalla Piccoly, oba kandidovali v témž kole do pařížské městské rady a oslovovali stejný druh voličstva. Proto vzplála bitva.

Taxil napsal spisek Monsieur Drumont, étude psychologique, (Pan Drumont, psychologická studie.) v němž s jistým sarkasmem kritizoval protivníkův přemrštěný antisemitismus a poznamenával, že antisemitismus je typičtější pro socialistický a revoluční tisk než pro katolíky. Drumont odpověděl brožurou Testament d’un antisémite, (Závěť jednoho antisemity.) kde zpochybňoval Taxilovu konverzi, připomínal bláto, jež Taxil nakydal na posvátné hodnoty, a maloval znepokojivé otazníky nad jeho shovívavostí k židovskému světu.

Uvážíme-li, že jak La libre parole, deník politického boje, který dokázal pranýřovat panamský skandál, tak Le Diable au XIXe siecle, tiskovina, jejíž důvěryhodnost byla více než sporná, se zrodily v témž roce 1892, snadno pochopíme, proč byly v redakci Drumontova žurnálu sarkasmy na Taxilovu adresu stále na pořadu dne a proč byla stoupající křivka jeho nehod sledována se zlomyslnými úsměvy.

Více než kritiky, podotýkal Drumont, Taxilovi škodil souhlas nežádoucích sympatizantů. Desítky nepříliš důvěryhodných dobrodruhů se vrtaly v případě tajemné Diany a chvástaly se důvěrnými styky se ženou, kterou nejspíš nikdy neviděly.

Jistý Domenico Margiotta vydal Souvenirs d’un trente-troisieme. Adriano Lemmi Chef Supreme des Franc-Maçons (Vzpomínky jednoho z Třiatřiceti. Adriano Lemmi nejvyšší hlavou zednářstva.) a poslal knihu Dianě spolu s prohlášením, že je zajedno s její revoltou. V připojeném dopise o sobě Margiotta prohlašoval, že je Sekretář florentské lóže Savonarola, Ctihodný lóže Giordano Bruno v Palmi, Svrchovaný generál Velký inspektor, 33. stupeň Starého a přijatého skotského ritu, Svrchovaný kníže ritu Memfis Misraim (95. stupeň), Inspektor lóže Misraim v Kalábrii a na Sicílii, Čestný člen národního Velkého Orientu na Haiti, Činný člen Svrchované federální rady v Neapoli, Generální inspektor zednářských lóží tří Kalábrií, Velmistr ad vitam Východního zednářského řádu Misraim aneb Egypt v Paříži (90. stupeň), Velitel Řádu rytířů ochránců všesvětového zednářstva, Čestný člen ad vitam Nejvyšší a generální rady Italské federace v Palermu, Stálý inspektor a nejvyšší delegát Velkého ústředního direktoria v Neapoli a člen Nového reformovaného Palladia. Musel to být vysoký zednářský hodnostář, nicméně tvrdil, že zednářské řady právě opustil. Drumont měl za to, že přestoupil na katolickou víru, protože nejvyššího a tajného vedení sekty se nedostalo jemu, jak doufal, ale jistému Adrianu Lemmimu.

O temném Adrianu Lemmim Margiotta vyprávěl, že zahájil svou dráhu jako zloděj, neboť v Marseille padělal akreditiv neapolské firmy Falconet a spol. Rovněž zcizil perlovou kabelku za 300 zlatých franků choti svého přítele lékaře, když jim v kuchyni připravovala bylinný čaj. Poté co si odkroutil galeje, vylodil se v Konstantinopoli a dal se tam do služeb starého židovského zelináře. Tvrdil, že je ochoten zapřít křest a dát se obřezat. S pomocí Židů pak udělal kariéru u zednářů.

Vizme, končil Margiotta, jak „prokleté Jidášovo plémě, od něhož pocházejí všechny lidské bědy, užilo veškerého svého vlivu, aby vyneslo ke svrchované a univerzální vládě nad zednářským řádem jednoho ze soukmenovců, a to nejhoršího ze všech“.

Církevní svět tyto obžaloby vítal a kniha, již Margiotta vydal v roce 1895, Le Palladisme, Culte de Satan-Lucifer dans les triangles maçonniques, (Palladismus, kult Satana-Lucifera v zednářských trojúhelnících.) začínala pochvalnými dopisy biskupů z Grenoblu, Montaubanu, Aix, Limoges, Mende, Tarentaise, Pamiers, Oranu, Annecy a od Ludovika Piaviho, patriarchy jeruzalémského.

Smůla byla, že Margiottovy informace se dotýkaly poloviny italského politického světa, a zvláště Franceska Crispiho, kdysi Garibaldiho zástupce a v oněch letech předsedy vlády Italského království. Dokud se zveřejňovaly a prodávaly fantasmagorické zprávy o zednářských rituálech, nebylo proč se vzrušovat, ale v okamžiku, kdy se ťalo do vztahů mezi zednářstvím a politickou mocí, tu bylo riziko, že se rozčilí někdo, kdo má velmi pomstychtivou povahu.

Taxil to musel vědět, ale zjevně se snažil dobýt nazpět území, kam se vecpal Margiotta, a tak náhle pod Dianiným jménem vyšla téměř čtyřsetstránková kniha nazvaná Le 33eme Crispi, (Třiatřicátý Crispi.) kde se ocitla na jedné hromadě známá fakta jako krach Římské banky, do něhož byl Crispi zapleten, s informacemi o Crispiho smlouvě s démonem Haborymem a o jeho účasti na palladiánském shromáždění, během něhož nepostradatelná Sophie Walderová oznámila, že je těhotná a čeká dceru, která jednou porodí Antikrista.

„Operetní kousky!“ rozhořčoval se Drumont. „Takhle se politický boj nevede!“

Dílo nicméně bylo příznivě přijato Vatikánem, a to už Drumont vysloveně zuřil. Vatikán měl s Crispim nevyrovnané účty. Crispi dal na jednom římském náměstí postavit sochu Giordana Bruna, oběti církevní nesnášenlivosti, a Lev XIII. ho toho dne pominul ve své kajícné modlitbě u pat sochy svatého Petra. Lze si snadno představit, jak se papež zaradoval, když četl ony anticrispiovské dokumenty: pověřil svého tajemníka monsignora Sardiho, aby předal Dianě nejen obvyklé „papežské požehnání“, ale také vřelé díky a povzbuzení, aby pokračovala v záslužném odhalování „hanebné sekty“. A že sekta byla hanebná, dokazovala skutečnost, že v Dianině knize se Haborym objevoval se třemi hlavami, jednou lidskou – s plamennou kšticí –, jednou kočičí a jednou hadí – jakkoli Diana, vedena vědeckou akribií, dodávala, že ho v této podobě nikdy nespatřila (na její výzvu se dostavoval pouze jako krásný stařec se zvlněnou stříbrnou bradou).

„Nectí ani nejzákladnější pravděpodobnost!“ rozčiloval se Drumont. „Jak může Američanka, která přišla do Francie teprve před nedávnem, znát všechna tajemství italské politiky? Jistě, lidé na to kašlou a Diana jde na dračku, ale Svatého otce nakonec někdo obviní, že věří každé báchorce! Musíme církev chránit před jejími vlastními slabostmi!“

První pochybnosti o samotné Dianině existenci otevřeně vyslovila právě La libre parole. A vzápětí nato do polemiky zasáhly tiskoviny výslovně náboženské orientace jako L’Avenir (Budoucnost.) a L’Univers. (Svět.) Jiné katolické kruhy však dělaly všechno možné i nemožné, aby Dianinu existenci prokázaly: v Le Rosier de Marie (Mariin růženec.) se objevilo svědectví prezidenta Řádu obhájců svatého Petra, Lautiera, že viděl Dianu ve společnosti Taxila, Bataille a kreslíře, který ji portrétoval. Došlo k tomu sice už před časem, kdy byla Diana ještě palladiánkou, nadcházející konverze se jí už nicméně musela zračit ve tváři, neboť autor ji líčil takto: „Je to mladá, devětadvacetiletá žena, půvabná, distingovaná, trochu vyšší, než je běžné, s upřímnou, srdečnou a počestnou tváří. V jejím pohledu jiskří inteligence, svědčící o rozhodnosti a návyku poroučet druhým. Vkusně a elegantně se obléká, bez jakékoli afektovanosti a bez oné přemíry šperků, jíž se tak směšně vyznačuje většina bohatých cizinek… Její oči jsou nevšední, jednou akvamarínové, podruhé zlatě žluté.“ Když jí byla nabídnuta šartrézka, odmítla, protože nenávidí všechno, co zavání církví. Pila jen koňak.

Taxil byl klíčovou osobou při pořádání velkého protizednářského sympozia v Tridentu v září roku 1896. Avšak právě tam podezření a kritiky ze strany německých katolíků nabraly na síle. Jistý otec Baumgarten požádal o Dianin křestní list a o svědectví kněze, u něhož odvolala své předchozí bludy. Taxil prohlásil, že má důkazy u sebe, ale nikomu je neukázal.

Nějaký abbé Garnier vyslovil měsíc po tridentském kongresu na stránkách Le peuple français (Francouzský lid.) podezření, že Diana je zednářská mystifikace, a také jistý otec Bailly se od celé věci distancoval na stránkách nanejvýš směrodatného listu La Croix. Kölnische Volkszeitung (Kolínské lidové noviny.) připomínal, že ještě v témž roce, kdy začaly vycházet sešity Ďábla, Bataille-Hacks klnul Bohu a všem svatým. V Dianin prospěch vstoupil na kolbiště všudypřítomný kanovník Mustel, Civilta cattolica a tajemník kardinála Parocchiho, který jí adresoval list, „aby ji posílil v bouři pomluv, jež neváhá zpochybnit samu její existenci“.

Drumont měl spoustu známostí v různých kruzích, které měly „čich“. Simonini nechápal, jak to dokázal, ale podařilo se mu vypátrat Hackse-Bataille. Patrně ho překvapil při jedné z jeho alkoholických krizí, kdy byl vždycky náchylný k melancholii a kajícnosti, a hle, došlo k dramatickému obratu! Hacks – nejprve na stránkách Kölnische Volkszeitung a pak na stránkách La libre parole – přiznal, že podváděl. Bezelstně říkal: „Když vyšla encyklika Humanum genus, pomyslel jsem si, že je to příležitost něco trhnout na důvěřivosti a nevyzpytatelné tuposti katolíků. Stačilo najít nějakého Julese Verna a dát těm zbojnickým historkám strašidelný nátěr. Tenhle Jules Verne, to jsem byl já, a to je všechno… Líčil jsem čarodějnické scény, ty jsem pak zasazoval do exotických souvislostí a byl jsem si přitom jist, že to nikdo nebude ověřovat… A katolíci všechno spolkli. Jsou to takoví ňoumové, že kdybych dneska řekl, že jsem si z nich dělal šprťouchlata, neuvěřili by mi.“

Lautier napsal do Le Rosier de Marie, že se možná stal obětí klamu a osoba, kterou viděl, nebyla Diana Vaughanová. Konečně se objevil první útok ze strany jezuitů. Bylo to dílo jistého otce Portaliéa a vyšlo ve velmi seriózní revue Études. (Studie.) Jako by nestačilo, psaly některé noviny, že monsignor Northrop, biskup z Charlestonu (kde měl sídlit Pike, Velmistr velmistrů), vážil cestu do Říma, aby osobně ubezpečil Lva XIII., že zednáři jeho města jsou řádní lidé a v jejich chrámech žádná Satanova socha nikdy nebyla.

Drumont triumfoval. Taxil dostal na pamětnou a protizednářský a protižidovský boj se vracel do správných rukou.

24

V NOCI NA MŠI

17. dubna 1897

Drahý kapitáne,

vaše poslední stránky shrnují neuvěřitelné množství událostí a je jasné, že zatímco vy jste prožíval tyto peripetie, já prožíval jiné. Ale o tom, co se dělo kolem mne, jste byl zjevně informován (jak by také ne, když Taxil a Bataille nadělali tolik rámusu) a možná si toho pamatujete víc, než si já dokážu vybavit a uspořádat v hlavě.

Je-li teď duben 1897, můj příběh s Taxilem a Dianou trval tucet let, během nichž se toho věru hodně seběhlo. Například: kdy jsme dali zmizet Boullanovi?

Muselo to být necelý rok po tom, co jsme začali vydávat Le Diable. Boullan přišel jednou večer do Auteuil a byl celý bez sebe. Neustále si kapesníkem utíral ústa, na nichž mu zasychala bělavá pěna.

„Jsem mrtev,“ řekl, „oni mě zabíjejí.“

Doktor Bataille usoudil, že ho postaví na nohy řádná sklenice silné kořalky. Boullan se nebránil a pak nám přerývanými slovy vyprávěl příběh plný neblahých čar a kouzel.

Už jednou se nám zmínil o svých velmi špatných vztazích se Stanislasem de Guaitou a jeho kabalistickým řádem Růžového kříže, a oním Joséphinem Péladanem, který v odštěpeneckém duchu založil řád Katolického růžového kříže – osobnostmi, jimiž se Le Diable přirozeně svého času zabýval. Podle mého soudu mezi Péladanovými rosikruciány a Vintrasovou sektou, jejímž velkým pontifikem se stal Boullan, nebyly žádné velké rozdíly. Vesměs to byli lidé, kteří si navlékali dalmatiky s kabalistickými znaky, a nebylo moc jasné, jestli jsou na straně ďábla nebo pánaboha, ale možná právě proto se Boullan s Péladanovým kroužkem dostal do křížku.

O Guaitovi hovořili jeho přátelé jako o rafinovaném velmoži (byl markýz), který sbíral grimoires (Čarodějnické knihy.) plné amuletů, spisy Lullovy a Paracelsovy, rukopisy svého učitele bílé i černé magie Eliphase Léviho a další převzácná hermetická díla. Říkalo se, že tráví své dny v malém přízemním bytě v avenue Trudaine, kde přijímá pouze okultisty, a často celé týdny nevychází. Ale podle jiných právě v těchto pokojích bojoval s přízrakem, jejž uvěznil v jedné skříni, a saturován alkoholem a morfiem, obdařoval tělem stíny vzešlé z jeho delirií.

O tom, že se pohybuje mezi podivnými naukami, svědčily názvy jeho Esejů o prokletých vědách, kde odhaloval Boullanovy luciferovské či luciferiánské, satanské či satanistické, ďábelské či diabolické pletichy. Boullana líčil jako zvrhlíka, který povznesl smilstvo na liturgickou praxi.

Byla to stará historie: už v roce 1887 Guaita a jeho entourage (Okolí.) svolali „tribunál zasvěcených“ a Boullana odsoudili. Šlo o pouze morální ortel? Boullan už nějaký čas tvrdil, že šlo o ortel tělesný, a cítil se neustále napadán, bit a zraňován okultními fluidy, nehmotnými kopími, jež po něm Guaita a ostatní vrhali někdy i ze značné dálky.

A teď měl Boullan pocit, že má na kahánku.

„Každý večer, když usínám, cítím rány, buší do mě pěsti, dostávám políčky – a nejsou to žádné představy mých chorých smyslů, to mi věřte, protože můj kocour sebou v téže chvíli škube, jako by do něj pustili elektrický proud. Vím, že Guaita uhnětl voskovou figurku, a když do ní píchá jehlou, mám strašné bolesti. Zkoušel jsem proti němu použít protikouzlo, aby oslepl, ale Guaita ten úskok prokoukl – v tomhle umění je silnější než já – a kouzlo odrazil zpátky na mne. Mám mžitky před očima, ztěžka dýchám, nevím, kolik hodin mi ještě zbývá.“

Nebyli jsme si jisti, zda nám říká pravdu, ale na tom nezáleželo, chudák na tom byl opravdu bledě. Tehdy dostal Taxil jeden ze svých geniálních nápadů: „Vydávejte se za mrtvého,“ řekl, „oznamte lidem, kterým můžete věřit, že jste skonal, když jste jel do Paříže, nevracejte se do Lyonu, najděte si nějaké útočiště tady ve městě, oholte si vousy a knír a staňte se někým jiným. Probuďte se jako jiný člověk, jako to dělá Diana, ale na rozdíl od Diany už tak zůstaňte. Alespoň dokud Guaita a jeho komplici neuvěří, že jste mrtvý, a nepřestanou vás týrat.“

„A jak budu žít, když nebudu v Lyonu?“

„Budete žít tady v Auteuil, aspoň dokud se bouře neuklidní a vaši nepřátelé nebudou odhaleni. Koneckonců Diana čím dál tím víc potřebuje, aby se o ni někdo staral, a budete nám užitečnější, když tu budete každý den, než jako občasná návštěva.“

„Ale,“ dodal Taxil, „jestli máte důvěryhodné přátele, dříve než umřete, napište jim dopisy s narážkami na předtuchu vlastní smrti, a hlavně: jasně v nich obviňte Guaitu a Péladana. Pak sami vaši hluboce truchlící následovníci rozpoutají tažení proti vašim vrahům.“

Tak to také proběhlo. Jediná osoba, která o všem věděla, byla paní Thibaultová, Boullanova asistentka, kněžka, důvěrnice (a možná ještě něco jiného), která poskytla jeho pařížským přátelům dojemný popis nebožákovy agonie. Jak si poradila s věrnými Lyoňany, nevím, možná dala pohřbít prázdnou rakev. Krátce nato ji zaměstnal jako guvernantku jeden z Boullanových přátel a posmrtných obhájců, Huysmans, tehdy módní spisovatel – ale jsem přesvědčen, že občas navečer, když jsem nebyl v Auteuil, svého starého komplice přicházela navštívit.

Když se roznesla zpráva o jeho smrti, žurnalista Jules Bois zaútočil na Guaitu na stránkách časopisu Gil Blas. Obvinil ho z čarodějnických praktik a z Boullanovy vraždy. Figaro otisklo rozhovor s Huysmansem, kde se velmi podrobně vysvětlovalo, jak Guaitovy čáry fungovaly. Bois pak na stránkách Gil Blasu ještě jednou zopakoval obvinění, žádal pitvu mrtvoly, aby se zjistilo, zda játra a srdce vskutku nesou stopy Guaitových fluidních kopí, a volal po soudním vyšetřování.

Guaita odpověděl v témž Gil Blasu. Ironicky pohovořil o svých smrtonosných schopnostech („no ano, s pekelnou dovedností pracuji s těmi nejjemnějšími jedy, odpařuji je a dávám jedovatým parám putovat stovky mil k chřípí lidí, kteří mi jsou nesympatičtí, jsem Gilles de Rais příštího století“) a vyzýval na souboj jak Huysmanse, tak Boise.

Bataille se pochechtával, když viděl, že ani jedna, ani druhá strana nedokázala s veškerým arzenálem magických schopností nikomu zkřivit vlas na hlavě, ale jedny toulouské noviny naznačily, že kdosi se k čarodějnickým praktikám vskutku uchýlil: jeden z koní, který odvážel Boise v jeho landauru na souboj, bezdůvodně padl; vyměnili koně, ale i ten se svalil na zem, landaur se převrátil a Bois dorazil na pole cti samý škrábanec a samá modřina. Kromě toho pak údajně tvrdil, že jedna z kulí se působením nadpřirozené síly zasekla v hlavni pistole.

Boullanovi přátelé rovněž doručili novinám zprávu, že Péladanovi rosikruciáni dali v Notre Dame sloužit mši, ale při pozdvihování výhružně mávali dýkami směrem k oltáři. Kdo nevěří, ať tam běží. Pro Le Diable to byly zajímavé zprávy, navíc méně neuvěřitelné než ty, na jaké byli čtenáři zvyklí. Až na to, že bylo třeba vtáhnout do hry také Boullana, a bez velkých ohledů.

„Jste mrtvý,“ řekl mu Bataille, „a co se říká o zesnulém, už vás nemusí zajímat. A kdybyste se měl jednou znovu objevit, vezměte v potaz, že jsme kolem vás vytvořili tajemnou auru, která vám rozhodně jenom poslouží. Nevšímejte si toho, co napíšeme, nebude to o vás, ale o nějakém Boullanovi, který už není mezi námi.“

Boullan na to přistoupil, a dokonce ho možná v jeho narcisistickém blouznění těšilo, kolik toho Bataille ještě dokázal nabásnit o jeho okultních praktikách. Ve skutečnosti ho teď podle všeho uhranula Diana. Točil se kolem ní s chorobnou horlivostí. Až jsem se o ni začínal bát. Stále více ji hypnotizovaly jeho fantazie, jako kdyby už beztak nežila dostatečně vzdálena skutečnosti.

* * *

Dobře jste vylíčil, co se nám pak přihodilo. Katolický svět se rozdělil a jedna strana zpochybnila samu existenci Diany Vaughanové. Hacks nás zradil a zámek, který Taxil vybudoval, se začal hroutit. Smečka našich nepřátel nám teď byla v patách a zároveň se vynořila spousta Dianiných imitátorů, jako byl ten Margiotta, o kterém jste psal. Pochopili jsme, že jsme to přehnali. Ďábel s třemi hlavami, který hodoval s předsedou italské vlády, se dal spolknout jen těžko.

Pár setkání s otcem Bergamaschim mě přesvědčilo, že římští jezuiti z Civilta romana byli sice dosud ochotni Dianinu kauzu podporovat, ale francouzští jezuiti (viz článek otce Portaliéa, který zmiňujete) byli rozhodnuti celou věc pohřbít. Z krátkého rozhovoru s Hébuternem jsem vyrozuměl, že ani zednáři se už nemohou dočkat, až se s tou fraškou skončí. Katolíci si přáli, aby potichu vyšuměla a nezdiskreditovala ještě víc katolickou hierarchii, zednáři naopak žádali halasné odvolání, aby tak celé ty roky Taxilovy protizednářské propagandy byly ocejchovány jako čirá lumpárna.

A tak jsem jednoho dne dostal dva vzkazy zároveň. Jeden byl od otce Bergamaschiho: „Zmocňuji vás nabídnout Taxilovi padesát tisíc franků, aby celou záležitost uzavřel. Bratrsky v Xtu, Bergamaschi.“ Druhý byl od Hébuterna: „Skončeme to. Nabídněte Taxilovi sto tisíc franků, pokud veřejně přizná, že si všechno vymyslel.“

Měl jsem záda krytá z obou stran, nezbývalo než to vyřídit – přirozeně poté, co jsem vyinkasoval sumy slíbené svými mandanty.

Hacksovo zběhnutí od praporu mi všechno usnadnilo. Musel jsem už jen přimět Taxila ke konverzi – nebo rekonverzi, to je jedno. Jako na samém počátku tohoto podniku jsem měl opět k dispozici sto padesát tisíc franků, a pro Taxila stačilo sedmdesát pět tisíc, protože jsem měl argumenty, které byly přesvědčivější než peníze.

„Taxile, ztratili jsme Hackse, a vystavit Dianu veřejné konfrontaci by byl problém. Postarám se, aby zmizela. Zato vy mi děláte starosti: z toho, co jsem zaslechl, vyplývá, že zednáři mají v plánu s vámi skoncovat, a sám jste vylíčil, jak krvavé jsou jejich vendety. Dřív by vás ochránilo katolické veřejné mínění, ale jak vidíte, i jezuiti bubnují na ústup. Nicméně nabízí se vám mimořádná příležitost: jedna lóže – neptejte se mě která, protože jde o velmi důvěrnou záležitost – vám nabízí sedmdesát pět tisíc franků, když veřejně prohlásíte, že jste si ze všech dělal legraci. Je vám tuším jasné, jaká výhoda z toho plyne pro zednáře: očistí se od bahna, jež jste na ně nakydal, a hodí je na katolíky, kteří budou vypadat jako důvěřiví ťulpasové. Co se vás týče, reklama, kterou vám opatří tenhle obrat, nepochybně způsobí, že vaše další díla půjdou lépe na odbyt než ta předešlá. Katolíci vás ostatně kupovali stále méně. Znovu získáte antiklerikální a zednářské publikum. Pro vás je to výborné řešení.“

Nemusel jsem příliš naléhat: Taxil je šašek a při vyhlídce, že se předvede v nové frašce, celý zářil.

„Poslyšte, drahý abbé, najmu sál a sdělím tisku, že toho a toho dne se tam objeví Diana Vaughanová a ukáže publiku fotografii démona Asmodea, kterou pořídila se svolením samého Lucifera. Řekněme, že na plakátě slíbím, že je s tím spojena tombola, v níž vítěz získá psací stroj za čtyři sta franků. Ale žádná tombola nebude, protože předstoupím samozřejmě já a řeknu, že žádná Diana neexistuje – a když neexistuje ona, neexistuje přirozeně ani psací stroj. Už tu scénu vidím: budu ve všech novinách, a na první stránce. Moc pěkné. Dopřejte mi trochu času, abych tu akci mohl zorganizovat, a jestli vám to nevadí, požádejte o zálohu na těch sedmdesát pět tisíc franků – na nutné výdaje…“

Nazítří Taxil našel sál, byl to sál Société de Géographie, (Zeměpisná společnost.) ale byl k dispozici teprve na velikonoční pondělí. Vzpomínám si, že jsem mu řekl: „Takže to bude skoro až za měsíc. Moc se už během té doby neukazujte, ať z toho nejsou další klepy. Já zatím budu přemýšlet, co s Dianou.“

Taxil na okamžik zaváhal; horní ret se mu chvěl a s ním se chvěly i kníry. „Nechcete… Dianu odstranit,“ řekl.

„Co je to za hloupost,“ odvětil jsem, „nezapomínejte, že jsem duchovní osoba. Vrátím ji tam, kde jsem ji vzal.“

Zdálo se mi, že ho myšlenka na ztrátu Diany zkormoutila, ale strach ze zednářské vendety byl silnější než jeho někdejší nebo současná náklonnost k Dianě. Nebyl jen taškář, byl také zbabělec. Jak by asi reagoval, kdybych mu řekl, že ano, že chci Dianu opravdu odstranit? Možná že by s tím pro samý strach ze zednářů souhlasil. Ovšem pod podmínkou, že ten skutek nebude muset vykonat on.

Velikonoční pondělí bude 19. dubna. Jestliže jsem tedy při loučení s Taxilem mluvil o tom, že je třeba měsíc počkat, muselo to být někdy kolem 19. nebo 20. března. Dneska je 17. dubna. Takže při pozvolné rekonstrukci událostí posledních deseti let jsem se dostal zhruba měsíc před dnešní den. A pokud měl tento deník posloužit i mně, stejně jako vám, ke zjištění příčin mého současného zmatku, nic se nepřihodilo. Nebo se ta klíčová událost možná odehrála právě v průběhu posledních čtyř týdnů.

Jako bych měl strach dále se rozpomínat.

18. dubna, za svítání

Zatímco Taxil dosud zběsile pobíhal po bytě a byl hrozně netrpělivý, Diana vůbec nechápala, co se děje. Mezi svými dvěma stavy sledovala naše schůzky s vytřeštěnýma očima a zdálo se, že se probouzí jen v okamžiku, když jí jméno nějaké osoby nebo místa rozžehne v mysli chabý plamínek.

Stále více se redukovala na cosi rostlinného, s jedním jediným animálním projevem, totiž stále rozdrážděnější smyslností, jež se upínala zcela nezávisle na Taxila, na Bataille – dokud byl ještě s námi –, samozřejmě na Boullana a – jakkoli jsem se snažil nezavdat jí žádnou záminku – i na mne.

Diana vstoupila do našeho spolku, když jí bylo jen málo přes dvacet, a teď už jí bylo více než pětatřicet. Taxil nicméně tvrdil se stále chlípnějšími úsměvy, že jak zraje, je stále přitažlivější – jako by žena po třicítce byla ještě žádoucí. Možná se jeho pohledu její téměř stromovitá vitalita jevila jako tajuplný půvab.

To jsou však zvrácenosti, v nichž se nevyznám. Bože můj, proč se zastavuji u tělesné formy té ženy, jež pro nás měla být pouze nešťastným nástrojem?

* * *

Řekl jsem, že Diana si neuvědomovala, co se děje. Ale třeba se mýlím, v březnu – možná proto, že už nevídala ani Taxila, ani Bataille – propadla velkému rozčilení. Procházela hysterickou krizí, říkala, že démon ji krutě pronásleduje, zraňuje ji, kouše, kroutí jí nohy a bije ji pěstí do obličeje – ukazovala mi dokonce modré podlitiny kolem očí. Na dlaních se jí začaly objevovat stopy po poraněních, které se podobaly stigmatům. Ptala se, proč pekelné mocnosti zacházejí tak nelítostně právě s palladiánkou zcela oddanou Luciferovi, a chytala se mě za šaty, jako by mě žádala o pomoc.

Vzpomněl jsem si na Boullana, který se v neblahých kouzlech vyznal líp než já. Vskutku, sotva jsem ho přivolal, Diana ho uchopila za ruce a začala se třást. On jí položil ruce na šíji, tichými slovy ji uklidnil a pak jí plivl do úst.

„Proč myslíš, má dcero,“ řekl jí, „že tvým trýznitelem je tvůj pán Lucifer? Nenapadá tě, že ten, kdo nenávidí a trestá tvou palladiánskou víru, je tvůj Nepřítel par excellence, že je to aion, jemuž křesťané říkají Ježíš Kristus, nebo jeden z jeho domnělých svatých?“

„Ale pane abbé,“ řekla zmatená Diana, „jsem palladiánka, protože nepřiznávám žádnou moc podvodníku Ježíši, a dokonce jsem jednou odmítla probodnout hostii, jelikož jsem pokládala za bláhové uznat něčí skutečnou přítomnost v tom, co je jen žmolek mouky.“

„A v tom se, má dcero, mýlíš. Všimni si, co dělají křesťané: uznávají nadřazenost svého Krista, ale proto si ještě nemyslí, že ďábel neexistuje, a naopak se obávají jeho nástrah, nepřátelství, svodů. A tak se musíme chovat i my: jestliže věříme v moc našeho pána Lucifera, pak proto, že soudíme, že jeho nepřítel Adonaj – a třeba pod způsobou Krista – duchovně existuje a projevuje se svou ničemností. A proto se musíš podrobit a pošlapat obraz svého nepřítele, a to jediným způsobem, jaký je dovolen věřícímu luciferiánovi.“

„Jaký je to způsob?“

„Černá mše. Blahovůle našeho pána Lucifera dojdeš jen tehdy, když oslavíš černou mší své odmítnutí křesťanského Boha.“

Vypadalo to, že Dianu přesvědčil. Boullan mě pak požádal, abych ji přivedl na shromáždění věrných satanistů. Hodlal ji přesvědčit, že satanismus a luciferianismus čili palladismus mají stejné cíle a stejnou očišťující funkci.

Bylo mi proti mysli pouštět Dianu z domu, ale musela si trochu vydechnout.

* * *

Nacházím abbého Boullana v důvěrném hovoru s Dianou. Říká jí: „Líbilo se ti to včera?“

Co se včera dělo?

Abbé pokračuje: „Dobrá. Právě zítra mám sloužit další slavnostní mši v odsvěceném kostele v Passy. Je to podivuhodný večer, 21. březen, den jarní rovnodennosti, datum bohaté na skryté významy. Ale chceš-li přijít, budu tě muset duchovně připravit, teď, tebe samotnou. Budu tě muset vyzpovídat.“

Odešel jsem a Boullan s ní zůstal déle než hodinu. Když mě nakonec zavolal, řekl, že Diana půjde nazítří do kostela v Passy, ale přeje si, abych ji doprovodil.

„Ano, pane abbé,“ řekla mi Diana. Tváře jí hořely a oči jí nezvykle plály. „Prosím vás o to.“

Měl jsem odmítnout, ale přemohla mě zvědavost. A také jsem nechtěl v Boullanových očích vypadat jako nějaký pánbíčkář.

* * *

Píšu a chvěji se, ruka běží po papíře jakoby samovolně, už si ani nevzpomínám, ale znovu prožívám, je to, jako bych vyprávěl něco, co se právě odehrává…

Bylo to navečer 21. března. Vy jste, kapitáne, začal psát svůj deník 24. března a vyprávěl jste tam, že jsem ztratil paměť ráno dvaadvacátého. Stalo-li se něco příšerného, pak se to stalo onoho večera 21. března.

Pokouším se všechno si vybavit, ale je to namáhavé, obávám se, že mám horečku, čelo mám úplně rozpálené.

Vyzvedávám Dianu v Auteuil, udávám adresu fiakristovi. Kočí se na mě dívá úkosem, jako by v zákazníka, jako jsem já, přes můj církevní hábit neměl důvěru, ale když mu slíbím tučné spropitné, mlčky práskne do koní. Stále víc se vzdaluje od středu města a stále temnějšími ulicemi míří k periferii, až nakonec zabočí do slepé uličky, lemované opuštěnými chatrčemi a končící před téměř rozpadlým průčelím staré kaple.

Sesedneme a kočí, jak se zdá, má velmi napilno, aby už byl pryč, dokonce natolik, že když mu platím a hledám po kapsách ještě nějaký frank, zvolá: „Nechte to být, pane abbé, jako by se stalo!“ Oželí spropitné, jen aby co nejrychleji odjel.

„Je mi zima a bojím se,“ říká Diana a tiskne se ke mně. Odtáhnu se, ale zároveň si uvědomuji – protože nevidím její paži, jen ji cítím pod šatem, který má na sobě –, že je oděna věru podivně: má na sobě plášť s kapucí, a ten plášť ji zahaluje od hlavy k patě, takže v té tmě by ji leckdo mohl zaměnit s mnichem – s jedním z těch, kteří se v románech gotického stylu, jaké byly v módě na počátku tohoto století, plížili katakombami klášterů. Nikdy jsem neviděl a musím říci, že mě nikdy ani nenapadlo prohlížet jí kufr se všemi těmi věcmi, jež si odnesla z domu doktora Du Mauriera.

Vrátka kaple jsou pootevřena. Vstoupíme do jediné lodi, ozářené řadou svící hořících na oltáři a mnoha planoucími trojnožkami, které věnčí oltář podél malé apsidy. Oltář je přikryt temným suknem, podobným těm, jichž se užívá při pohřbech. Nahoře, na místě krucifixu nebo jiného symbolu, stojí socha démona kozlího vzezření, jemuž trčí ze slabin obrovitý, alespoň třicet centimetrů dlouhý falus. Svíce nejsou bílé ani slonovinově nažloutlé, ale černé. Uprostřed, v tabernáklu, se nacházejí tři lebky.

„O tom mi říkal abbé Boullan,“ šeptá mi Diana. „To jsou relikvie tří mágů, opravdových mágů, Theobense, Mensera a Saira. Varoval je pád vyhasínající hvězdy, a proto odešli z Palestiny, aby nebyli svědky narození Kristova.“

Naproti oltáři stojí v polokruhu řada mladých lidí, chlapci vpravo a dívky vlevo. Věk obou skupin je tak nezralý, že mezi oběma pohlavími lze pozorovat jen malé rozdíly, a ten líbezný amfiteátr jako by obývali půvabní androgyni. Rozdíly jsou ještě skrytější díky skutečnosti, že všichni mají na hlavě věnec uvadlých růží, nebýt ovšem toho, že chlapci jsou nazí a odlišují se údem, který staví na odiv a navzájem si ho ukazují, zatímco dívky jsou zahaleny do krátkých tunik z téměř průsvitné tkaniny, jež laskají jejich drobná ňadra a nerozvitou křivku boků a vůbec nic neskrývají. Všichni jsou velice krásní, třebaže jejich tváře vyjadřují více vychytralosti než nevinnosti, to však zajisté pouze zvyšuje jejich půvab – a musím přiznat (je to věru zvláštní situace: já, duchovní, se zpovídám vám, kapitáne!), že zatímco zakouším neříkám hrůzu, ale alespoň bázeň před zralou ženou, jen s námahou se bráním svodům nedospělého stvoření.

Ti zvláštní klerici zamíří za oltář a přinášejí odtud malé kadidelnice, jež rozdávají přítomným. Někteří z nich pak přiloží smolné větévky k trojnožkám, zapálí je a rozdmýchají jimi kadidelnice, z nichž začne stoupat jednak hustý kouř, jednak dráždivá vůně exotických drog. Další z těch nahých efébů rozdávají malé pohárky a jeden nabídnou i mně. „Pijte, pane abbé,“ řekne mi hošík s drzým pohledem, „uvede vás to do ducha obřadu.“

Napil jsem se a nyní všechno, co vidím a cítím, jako by zastřela mlha.

Vchází Boullan. Má na sobě bílou chlamydu s rudou planetou, na níž je obrácený kříž. V průsečíku obou ramen kříže se nalézá obraz černého kozla, který se vzpíná na zadních nohou a sklání rohy… Ale při prvním celebrantově pohybu se jakoby náhodou a z nedbalosti, ale ve skutečnosti z perverzní koketerie chlamyda vpředu rozevírá, a ukáže se značně rozměrný úd – u tak malátné bytosti, jako je Boullan, bych takový nikdy nepředpokládal. Díky nějaké droze, již abbé nepochybně předtím pozřel, je už ztopořený. Na nohou má dvě tmavé, ale zcela průsvitné punčochy, jako byly ty (běda, nyní vyobrazené v Charivari i dalších týdenících, takže je chtě nechtě viděli i abbé a faráři), v nichž Celeste Mogador tančila kankán v Bal Mabille.

Celebrant se obrátil k věřícím zády a začal latinsky odříkávat mši. Androgyni mu odpovídají.

„In nomine Astaroth et Asmodei et Beelzebuth. Introibo ad altare Satanae.

Qui laetificat cupiditatem nostram.

Lucifer omnipotens, emitte tenebram tuam et afflige inimicos nostros.

Ostende nobis, Domine Satanas, potentiam tuam, et exaudi luxuriam meam.

Et blasphemia mea ad te veniat.“ (Ve jméně Astarota a Asmodeje a Belzebuba. Přistupuji k oltáři Satanově. Jenž těší naši žádost. Všemohoucí Lucifere, sešli své temnoty a zarmuť naše nepřátele. Dej nám znát, Pane Satane, svou moc a vyslyš můj chtíč. A rouhání moje nechť dojde k tobě.)

Nato Boullan strhl kříž ze svého roucha, hodil si ho pod nohy a několikrát na něj dupl. „Ó Kříži, drtím tě pro paměť a pomstu, již dlužíme starým Mistrům Chrámu. Šlapu po tobě, neboť jsi byl nástrojem falešného svatořečení falešného boha Krista Ježíše.“

A v tom okamžiku Diana – aniž mi cokoli řekla a jakoby z náhlého osvícení (ale jistě na základě instrukcí, které jí Boullan předal včera při zpovědi) – projde lodí mezi oběma křídly věrných a stane u paty oltáře. Pak se obrátí k věřícím (nebo nevěřícím, to je jedno), hieratickým gestem naráz odhodí kapuci i plášť a do šera zazáří její nahota. Nedostává se mi slov, kapitáne Simonini, ale jako bych ji pořád viděl, odhalenou jako Isidu, jenom tvář jí zakrývala malá černá maska.

Když jsem takto poprvé spatřil ženu v celé nesnesitelné brutalitě jejího osvobozeného těla, jako by mě přepadla škytavka. Vlasy barvy narudlého zlata, obvykle cudně skrývané v uzlu na šíji, se nestoudně řinou po zádech a laskají hýždě, vyznačující se zlovolně dokonalou oblostí. Na té pohanské soše upoutává nádherný, štíhlý krk, tyčící se jako sloup nad dvěma alabastrově bělostnými rameny, zatímco ňadra (a je to poprvé, co vidím ženská prsa) se vypínají se skvostnou rozhodností a satanskou pýchou. Mezi nimi leží – jako jediné netělesné reziduum – medailonek, jejž Diana nikdy neodkládá.

Diana se otáčí a s vilnou poddajností vystupuje po třech stupních vedoucích k oltáři. Pak na něj s celebrantovou pomocí ulehne, položivši hlavu na černý sametový polštář se stříbrnými třásněmi. Vlasy jí přepadávají přes okraj menzy, břicho je lehce prohnuté, nohy má roztažené, aby vystavila pohledům měděné rouno zakrývající vstup do její ženské jeskyňky. Celé tělo se v načervenalé záři svící podivně třpytí. Bože můj, nenacházím slova, abych popsal to, co vidím. Jako by se má přirozená hrůza z ženského těla a bázeň, kterou ve mně budí, zcela rozplynuly a plně ustoupily novému vjemu. Jako by mi žilami proudila nikdy neochutnaná lihovina…

Boullan položil Dianě na hruď malý slonovinový falus a na břicho vyšívané plátno. Na ně postavil kalich z černého kamene.

Z kalichu vyňal hostii. Nepochybně to není jedna z těch už posvěcených, s nimiž vy, kapitáne Simonini, kupčíte, nýbrž oplatka, již Boullan, tehdy ještě platný kněz svaté církve římské – i když teď už ho nejspíš vyobcovali –, posvětí na Dianině břiše.

A Boullan odříkává: „Suscipe, Domine Satanas, hanc hostiam, quam ego indignus fámulus tuus offero tibi. Amen.“ (Přijmi, Pane Satane, tuto hostii, již ti já, tvůj nehodný sluha, obětuji. Amen.)

Pak vezme hostii, a když ji dvakrát spustí k podlaze a dvakrát zvedne k nebi a zatočí jí jednou napravo a jednou nalevo, ukáže ji věrným a praví: „Z jihu vzývám blahovůli Satanovu, z východu vzývám blahovůli Luciferovu, ze severu vzývám blahovůli Belialovu a ze západu vzývám blahovůli Leviatanovu. Nechť se otevřou brány pekel a nechť ke mně přijdou, přivoláni těmito jmény, Hlídky propastné studny. Otče náš, jenž jsi v hlubinách pekelných, buď prokleto jméno tvé, zanikni království tvé, buď pohrdáno vůlí tvou, jako na zemi, tak i v pekle! Pochváleno buď jméno Bestie!“

A chór chlapců a dívek hlasitě odpovídá: „Šest, šest, šest!“

Číslo Bestie!

Tu Boullan zvolá: „Nechť je veleben Lucifer, jehož jméno je Neštěstí. Ó učiteli hříchu, nepřirozených lásek, blahodárných krvesmilství, božské sodomie, Satane, tebe uctíváme! A tebe, ó Ježíši, přinutím stát se tělem v této hostii, abychom mohli obnovit tvé utrpení a znovu tě trýznit hřeby, jež tě ukřižovaly, a protknout ti bok Longinovým kopím!“

„Šest, šest, šest,“ odpovídají chlapci a dívky.

Boullan pozdvihne hostii a odříkává: „Na počátku bylo tělo, to tělo bylo u Lucifera, to tělo bylo Lucifer. To bylo na počátku u Lucifera: vše povstalo skrze ně a bez něho nepovstalo nic, co jest. A tělo se stalo slovem a přišlo přebývat do temnot mezi nás, a my jsme viděli jeho matnou zář jediné dcery Luciferovy, plné řevu a běsu a touhy.“

Přejede oplatkou před Dianino břicho a zasune jí hostii do pochvy. Když ji vytáhne, zvedne ji do výše a zvolá mocný hlasem:

„Vezměte a jezte!“

Dva androgyni před ním padnou na kolena a společně líbají jeho vztyčený úd. Pak se celá skupina adolescentů vrhne k jeho nohám, a zatímco chlapci začnou masturbovat, dívky si navzájem strhávají závoje, válí se jedna po druhé a vyrážejí slastné výkřiky. Ovzduší se plní dalšími vůněmi, stále dráždivějšími a dráždivějšími, a všichni přítomní postupně vyrážejí toužebné vzdechy a pak řev rozkoše, svlékají se a začínají se pářit jeden s druhým, bez ohledu na pohlaví či věk. V oparu vidím více než sedmdesátiletou megeru s vrásčitou kůží, s prsy scvrklými jako dva listy salátu a s nohama kostlivce, jak se válí po zemi, zatímco jeden hošík hltavě líbá to, co kdysi bylo vulvou.

Celý se třesu, hledím kolem sebe a snažím se pochopit, jak se dostanu z toho lunapáru. Prostor, kam jsem zalezl, je tak naplněn jedovatým dechem, až se mi zdá, že žiju v hustém oblaku. To, co jsem na začátku vypil, mě určitě omámilo, nedovedu už souvisle uvažovat a všechno vidím jakoby prizmatem narudlé mlhy. A tou mlhou spatřím, jak Diana, stále nahá a už bez masky, sestupuje z oltáře a bláznivý dav, jakkoli nepřerušuje mumraj divokých objetí, přece jen dělá, co může, aby vytvořil špalír pro její kroky. Míří ke mně.

Jat hrůzou z možnosti, že klesnu tam, kde třeští masa šílenců, ucouvnu, ale zády narazím na sloup. Diana se na mne se supěním vrhá, och můj Bože, mé pero se chvěje, má mysl se mate, pláču znechucením (tehdy i teď), nemohu dokonce ani křičet, protože mi ucpala ústa něčím, co není mé, cítím, jak se kutálím po zemi, vůně mě otupují, to tělo, jež chce splynout s mým, ve mně probouzí předsmrtné vzrušení, posedlý, jako bych byl nějaká hysterka z La Salpetriere, dotýkám se (vlastníma rukama, jako bych to chtěl!) toho cizího masa, pronikám s nezdravou zvědavostí chirurga do její rány, prosím tu čarodějnici, aby mě nechala, koušu ji, abych se ubránil, a ona na mě křičí, abych nepřestával, zvracím hlavu dozadu a myslím na doktora Tissota, vím, že z těchto pochybení pojde krajní zhubnutí celého mého těla, šedivá bledost umírající tváře, zakalený pohled a divoké sny, chraptivost hrdla, bolesti očních bulv, hnilobný nápor rudých skvrn ve tváři, vrhnutí vápnité materie, bušení srdce – a nakonec, spolu se syfilidou, slepota.

A zatímco vskutku už nic nevidím, zakouším náhle nejdrásavější a nejnevýslovnější a nejnesnesitelnější pocit svého života, jako by všechna krev mých žil náhle vytryskla z ran rozesetých po všech mých křečovitě napjatých údech, z nosu, z uší, ze špiček prstů, dokonce z řiti, pomoc, pomoc, myslím, že rozumím, co je ta smrt, před níž vše živé prchá, i když ji hledá, hnáno nepřirozeným pudem rozmnožovat vlastní rod…

Už nedokážu psát, už nevzpomínám, ale znovu prožívám, zkušenost je nesnesitelná, chtěl bych znovu ztratit všechny vzpomínky…

* * *

A jako kdybych se probíral z mrákot, nacházím vedle sebe Boullana. Drží za ruku Dianu, znovu zahalenou do svého pláště. Boullan mi říká, že před vraty je kočár: musím odvézt Dianu domů, protože je podle všeho vyčerpaná. Chvěje se a mumlá nesrozumitelná slova.

Boullan je neobyčejně úslužný, a nejdřív mě napadne, že chce, abych mu něco prominul – to on mě koneckonců zatáhl do téhle nechutné záležitosti. Ale když mu říkám, že může jít a že se o Dianu postarám sám, chce mermomocí jet s námi a připomíná mi, že také bydlí v Auteuil. Jako kdyby žárlil. Abych ho dopálil, říkám, že nejedu do Auteuil, ale na druhou stranu, ke spolehlivému příteli.

Zbledne, jako bych mu sebral kořist, která mu patří.

„Nevadí,“ řekne, „doprovodím vás, Diana potřebuje pomoc.“

Když nastoupím do fiakru, dávám bezmyšlenkovitě kočímu adresu v rue Maître-Albert, jako bych se rozhodl, že dnešního večera musí Diana z Auteuil zmizet. Boullan na mě hledí a nic nechápe, ale mlčí, rovněž nastoupí a uchopí Dianu za ruku.

Po celou cestu nepromluvíme slova. Odvedu je do svého bytu. Uložím Dianu na lože, chytím ji za zápěstí a poprvé po tom všem, co se mezi námi mlčky odehrálo, na ni hovořím. Křičím na ni: „Proč, proč?“

Boullan chce zasáhnout, já ho však prudce odhodím ke zdi, kde se sveze na zem. Teprve nyní si všimnu, jak je ten démon křehký a neduživý. Vedle něho jsem hotový Herkules.

Diana se vyprostí, plášť se otevře a ze záhybu vyklouzne prs. Nechci už vidět její tělo, nesnesu to, snažím se ji zakrýt a ruka se mi zaplete do řetízku jejího medailonku, při krátkém zápase se řetízek přetrhne a medailonek mi zůstane v ruce. Diana mi ho chce vyrvat, odskočím do kouta a tu malou schránku otevřu.

Vidím zlatou kresbu, beze vší pochyby zobrazující židovské desky zákona, a hebrejský nápis.

„Co to znamená?“ ptám se a znovu přistupuji k Dianě, která leží na loži s vytřeštěnýma očima. „Co znamenají ty znaky pod podobiznou tvé matky?“

„Maminka,“ šeptá nepřítomným hlasem, „maminka byla Židovka… Věřila v Adonaje…“

Tak je to tedy. Nejenže jsem se spojil se ženou, dcerou ďáblovou, ale dokonce s Židovkou – protože jak vím, u nich se židovství dědí po matce. A kdyby při tom objetí mé semeno oplodnilo to nečisté břicho, dal bych život Židovi.

„Tohle mi nemůžeš udělat!“ křičím a vrhám se na tu děvku, svírám její hrdlo. Hází sebou a já zesiluji stisk. Boullan se probral a skáče mi na záda, znovu ho odmrštím kopancem do slabin a vidím, jak v koutě omdlévá, vrhám se opět na Dianu (ó, věru mě opustilo dobro rozumu!), její oči jako by zvolna vylézaly z důlků, napuchlý jazyk se plazí z úst, slyším poslední vzdech a její bezduché tělo hadrovatí.

Pomalu se sbírám. Uvědomuji si hrůznost toho, co jsem učinil. V koutě skučí téměř vymiškovaný Boullan. Snažím se vzpamatovat a směji se: buď jak buď, otcem Žida nikdy nebudu.

Dal jsem se dohromady. Říkám si, že musím mrtvolu uklidit do kanálu pod domem – je teď pohostinnější než ten váš pražský hřbitov, kapitáne. Ale je tma, musel bych s sebou vzít světlo, projít celou chodbou až do vašeho bytu, sestoupit do krámu a odtud do stoky. Potřebuji Boullanovu pomoc. Ten se zvedá ze země a provrtává mě pohledem šílence.

A v tom okamžiku mi dochází, že nemohu nechat odejít z tohoto domu svědka svého zločinu. Vzpomenu si na pistoli, kterou mi dal Bataille, otevřu zásuvku, kam jsem ji schoval, a zamířím na Boullana, jenž na mě stále hledí, jako by nebyl při smyslech.

„Je mi líto, abbé,“ řeknu mu, „ale chcete-li se zachránit, pomozte mi ukrýt tohle přespanilé tělo.“

„Ach, ano,“ řekne, jakoby v milostné extázi. V jeho pomatenosti se mu mrtvá Diana s vyplazeným jazykem a vytřeštěnýma očima musí jevit stejně žádoucí jako nahá Diana, která mě zneužila pro svou rozkoš.

Ostatně ani já nejsem úplně v pořádku. Jako ve snu zabalím Dianu do jejího pláště, podám Boullanovi zapálenou svíci, uchopím mrtvou za nohy a táhnu ji chodbou až do vašeho bytu, pak po schodech do krámu a odtud do stoky. Mrtvola tluče hlavou o každý schůdek, je to věru zlověstný zvuk. Konečně ji položím vedle ostatků abbého Dalla Piccoly (toho druhého).

Zdá se mi, že Boullan se definitivně zbláznil. Směje se.

„Tolik mrtvých,“ řekne. „Možná je to tady lepší než nahoře ve světě, kde na mě číhá Guaita… Mohu zůstat s Dianou?“

„Jakpak by ne, abbé,“ odtuším, „nic víc bych si nemohl přát.“

Vytáhnu pistoli, vystřelím a zasáhnu ho doprostřed čela.

Boullan se zhroutí stranou, téměř přes Dianiny nohy. Musím se shýbnout, narovnat ho a položit vedle ní. Leží tu jako dva milenci.

* * *

Tak prosím, právě teď, zatímco jsem vyprávěl, jsem si s hrůzou vybavil, co se stalo okamžik předtím, než jsem ztratil paměť.

Kruh se uzavřel. Teď už vím. Nyní, 18. dubna za úsvitu, o neděli velikonoční, jsem zapsal, co se stalo pozdě v noci 21. března. Tomu, o kom jsem si myslel, že je abbé Dalla Piccola…

25

SROVNAT SI MYŠLENKY

Z deníků, 18. a 19. dubna 1897

Kdo by si v této chvíli přes rameno Simoniniho přečetl, co napsal Dalla Piccola, zjistil by, že text se přerušuje, jako by ruka už nedokázala udržet pero, a to spontánně zaznamenalo – zatímco se tělo píšícího kácí k zemi – dlouhý nesmyslný klikyhák, který skončil mimo stránku a zakaňhal zelenou plsť psacího stolu. A pak, na následujícím listu, začal znovu psát, jak se zdá, kapitán Simonini.

Ten se probudil oblečen v kněžské sutaně, s Dalla Piccolovou parukou, ale nyní už neměl ani stín pochybnosti, že je Simonini. Ihned spatřil poslední stránky, které napsal Dalla Piccola: ležely na stole, deník byl otevřen a pokryt hysterickým a čím dál tím zmatenějším rukopisem. Zatímco četl, na čele mu vyvstával pot a srdce se mu rozbušilo, spolu s Dalla Piccolou se rozpomínal. Četl až do místa, kde abbého zápis končil, a on (abbé) nebo on (Simonini) omdleli, ne… omdlel.

Když se probral a mlha v jeho mysli se pozvolna rozptýlila, všechno mu najednou bylo jasné. Jak se uzdravoval, chápal a věděl, že je s Dalla Piccolou jedna osoba, na to, nač se včera večer rozpomínal Dalla Piccola, se nyní rozpomínal i on, to jest rozpomínal se, že jako abbé Dalla Piccola (ne ten s předkusem, kterého zabil, ale ten druhý, jemuž dal vstát z mrtvých a kterého celé roky zosobňoval) zakusil strašlivou zkušenost černé mše.

Co se stalo pak? Možná když zápasil s Dianou, strhla mu v jistém okamžiku paruku, možná aby mohl odtáhnout tělo té nešťastnice ke stoce, musel si svléci sutanu, a pak se – téměř bez sebe – instinktivně vrátil do vlastního bytu v rue Maître-Albert, a tam se ráno 22. března probudil, a nedokázal si vysvětlit, kam se poděly jeho šaty.

Tělesný styk s Dianou, odhalení jejího mrzkého původu a její nezbytné, téměř rituální zavraždění – to vše na něho bylo příliš, a tak téže noci ztratil paměť, nebo přesněji, ztratili ji oba, Dalla Piccola i Simonini, a obě osobnosti se pak v průběhu měsíce střídaly. Pravděpodobně se mu stávalo totéž co Dianě, přecházel z jednoho stavu do druhého prostřednictvím krize, epileptického raptu, mdlob a kdoví čeho ještě, ale neuvědomoval si to. Pokaždé se probouzel jako někdo jiný a myslel si, že jednoduše spal.

Terapie doktora Froida fungovala (i když ten se nikdy nedoví, že funguje). Tím, že Simonini čas od času svému druhému já vyprávěl vzpomínky, jež namáhavě doloval jako ve snu z ochromené paměti, doputoval do stěžejního bodu, dostal se k traumatické události, jež ho uvrhla do amnézie a učinila z něho dvě rozdílné osoby, z nichž každá si pamatovala jen část jeho minulosti, a tak ani on, ani ten druhý, který byl nicméně také on, nedokázali poskládat jejich jednotnou podobu, také proto, že oba se pokusili před druhým ukrýt strašlivé, vzpomínce zakázané důvody oné eliminace.

Noře se do vzpomínek, Simonini se poprávu cítil vyčerpán, a aby se ujistil, že vskutku procitl k novému životu, zavřel deník a rozhodl se vyjít z domu a vystavit se jakémukoli setkání, neboť nyní už věděl, kdo je. Měl chuť na kompletní oběd, ale toho dne si ještě nehodlal dopřát žádné labužnictví, neboť jeho smysly byly už dostatečně vystaveny tvrdé zkoušce. Jako thébský poustevník cítil potřebu pokání. Šel k Flicoteauxovi a za třináct sous přiměřeně mizerně pojedl.

Když se vrátil domů, zapsal na papír některé detaily, které se mu ještě vybavily v paměti. Už tu nebyl žádný důvod, aby pokračoval v deníku, započatém, aby si vzpomněl na to, co nyní už věděl, ale mezitím si na psaní deníku zvykl. Vycházeje z předpokladu, že existuje Dalla Piccola, který je někdo jiný než on, necelý měsíc živil iluzi, že je tu někdo, s kým může vést rozhovor, a při tom rozhovoru si uvědomil, jak byl celý život, už od samého dětství, sám. Možná (to je Vypravěčova domněnka) svou osobnost rozdvojil právě proto, aby si vytvořil spolubesedníka.

Nyní nadešla chvíle, kdy si musel všimnout, že Jiný neexistuje a že i deník je velmi samotářská zábava. Ale na tuto monodii si vytvořil návyk, a tak se rozhodl pokračovat. Ne že by se snad měl nějak zvlášť rád, ale odpor, jejž v něm vzbuzovali druzí, ho přiměl k tomu, aby se alespoň snášel.

Poslal na scénu Dalla Piccolu – toho svého, poté co zabil toho pravého –, když ho Lagrange požádal, aby se zajímal o Boullana. Měl za to, že v řadě záležitostí bude duchovní méně podezřelý než laik. A nebylo mu proti mysli vrátit na svět někoho, koho z něho odvolal.

Když za pár šupů koupil byt a krám v impasse Maubert, neobýval ihned pokoj s východem do rue Maître-Albert a raději podržel adresu slepé uličky, aby mohl volně užívat krámu. Když na scénu vstoupil Dalla Piccola, zařídil pokoj levným nábytkem a umístil tam přízračný příbytek svého přízračného abbého.

Kromě toho, že Dalla Piccola slídil v satanistických a okultních prostředích, dostavoval se také k ložím umírajících, povolán blízkým (či vzdáleným) příbuzným, jenž posléze těžil ze závěti vyrobené Simoninim. Takže pokud měl někdo o neočekávaném dokumentu pochybnosti, bylo tu svědectví církevní osoby, schopné odpřisáhnout, že závěť naprosto odpovídá poslední vůli, kterou jí umírající pošeptal do ucha. V případě Taxil se pak Dalla Piccola stal klíčovou osobou a prakticky celý tento podnik ležel po více než deset let zcela na jeho bedrech.

Jako Dalla Piccola se mohl Simonini stýkat také s otcem Bergamaschim a s Hébuternem, protože převlek byl velmi funkční. Dalla Piccola byl bezvousý, plavovlasý, měl husté obočí a zejména nosil modré brýle, které stínily jeho pohled. Pro případ, že by to nestačilo, dal si tu námahu a nacvičil si jiný rukopis, drobnější a téměř ženský, a také měnil hlas. Vskutku, když byl Dalla Piccolou, Simonini nejen jinak mluvil a jinak psal, ale dokonce jinak myslel, vžívaje se do této role dokonale.

Škoda, že teď Dalla Piccola musí zmizet (byl to osud všech abbé toho jména), ale Simonini musel za celou záležitostí udělat tečku, ať už proto, aby pustil z hlavy vzpomínku na hanebné události, které mu způsobily trauma, nebo proto, že na velikonoční pondělí Taxil přednese podle svého slibu veřejné odvolání, anebo proto, že když teď Diana zmizela, bylo lepší – pro případ, že by si někdo začal klást znepokojivé otázky – zahladit za celým komplotem všechny stopy.

Měl k dispozici pouze tuto neděli a zítřejší ráno. Proměnil se ještě jednou v Dalla Piccolu a šel za Taxilem. Ten téměř celý měsíc jezdil každý druhý či třetí den do Auteuil, ale nikdy tam nenašel ani jeho, ani Dianu, jen starou, která tvrdila, že nic neví, takže už měl obavy, že jde o únos zorganizovaný zednáři. Řekl Taxilovi, že Du Maurier mu konečně dal adresu Dianiny pravé rodiny v Charlestonu a že se mu podařilo poslat ji do Ameriky. Byl nejvyšší čas, aby Taxil mohl zahrát scénku s odhalením podvodu. Předal mu pět tisíc franků jako zálohu z pětasedmdesáti tisíc a domluvili si schůzku na následující odpoledne v Zeměpisné společnosti.

Pak se – stále jako Dalla Piccola – odebral do Auteuil. Stará byla náramně překvapená, neboť také skoro měsíc neviděla ani jeho, ani Dianu a netušila, co má říci ubohému panu Taxilovi, který je tu už tolikrát hledal. Vyprávěl jí stejnou historku. Diana našla svou rodinu a vrátila se do Ameriky. Štědrá diškrece babu umlčela. Sebrala si svých pět švestek a odpoledne odešla.

Večer Simonini spálil všechny dokumenty a zničil všechny stopy po někdejším společenství a pozdě v noci přivezl Gavialimu jako dárek truhlici se všemi Dianinými šaty a tretkami. Hadrář se nikdy neptá, odkud pocházejí věci, jež se mu dostaly do rukou. Nazítří ráno zašel za svým domácím a s výmluvou na nečekané poslání v dalekých zemích podnájem vypověděl a bez řečí zaplatil dokonce za šest dalších měsíců. Domácí s ním zašel do bytu, aby se přesvědčil, že nábytek a stěny jsou v dobrém stavu, vzal si od něho klíče a zamkl na dva západy.

Šlo jen o to, (podruhé) „zabít“ Dalla Piccolu. Moc to nevyžadovalo. Simonini si z tváře setřel líčidlo, odnesl sutanu do chodby a Dalla Piccola zmizel z tváře země. Z opatrnosti odstranil z bytu klekátko a nábožné knihy: přenesl je prostě do krámu jako zboží pro nepravděpodobné zájemce a znovu měl k dispozici pied-a-terre, (Malý byt pro příležitostné použití.) použitelný pro další reinkarnaci.

Z celé historie nezbylo nic, leda Taxilovy a Bataillovy vzpomínky. Ale Bataille se po své zradě už určitě nedá vidět, a pokud jde o Taxila, příběh se uzavře dnes odpoledne.

Odpoledne 19. dubna se Simonini – ve svých normálních šatech – vypravil na představení Taxilova odvolání. Kromě Dalla Piccoly znal Taxil pouze lžinotáře Fourniera, bezvousou osobu s hnědými vlasy a dvěma zlatými zuby. Vousatého Simoniniho viděl jen jednou, když si dával vyrobit falza dopisů Victora Huga a Louise Blanka, ale to bylo před nějakými patnácti lety a tvář toho amanuensa už nejspíš zapomněl. Simonini, pro každý případ vybavený bílým vousem a zelenými brýlemi, které mu dodávaly vzhled člena Institutu, mohl tudíž klidně usednout do hlediště a vychutnat si divadlo.

O události referovaly všechny noviny. Sál praskal ve švech, byli tam zvědavci, příznivci Diany Vaughanové, zednáři, novináři a dokonce vyslanci arcibiskupa a papežského nuncia.

Taxil hovořil se sebejistotou a výmluvností pravého jižana. K překvapení posluchačů, kteří očekávali, že jim bude představena Diana a že Taxil potvrdí všechno, co publikoval během posledních patnácti let, začal polemikou s katolickými žurnalisty a jádro svých odhalení uvedl slovy: „Je lépe smát se než plakat, praví lidová moudrost.“ Zmínil se o své zálibě v mystifikacích (ne nadarmo je člověk synem jihu, řekl a publikum ho odměnilo smíchem). Aby přesvědčil přítomné, že je velký žertéř, vyprávěl s náramným gustem historku o marseillských žralocích a městě pod hladinou Ženevského jezera. A hned nato začal vykládat, jak oklamal zpovědníky a duchovní vůdce, kteří se měli přesvědčit o upřímnosti jeho pokání.

Už tento začátek byl přerušován nejprve smíchem a pak zuřivými výkřiky některých kněží, jejichž pohoršení narůstalo. Několik jich vstalo a odešlo ze sálu, jiní se chápali židlí, jako by ho chtěli lynčovat. Zkrátka nastal veliký tartas, Taxil ho však dokázal překřičet a vyprávěl, jak se po encyklice Humanum genus rozhodl pomluvit zednáře, aby potěšil církev. Ale v podstatě, řekl, by mi měli být vděčni i sami zednáři, neboť mé zveřejnění rituálů nebylo v rozporu s jejich rozhodnutím vymýtit překonané praktiky, které každý zednář přející pokroku musel už pokládat za směšné. „Co se týče katolíků, od prvních dní své konverze jsem se přesvědčil, že mnoho z nich je přesvědčeno, že Velký architekt univerza – zednářská Nejvyšší bytost – je ďábel. Nuže, toto přesvědčení stačilo jen vyšperkovat.“

Vřava pokračovala. Když Taxil zmínil svůj rozhovor se Lvem XIII. (papež se ho zeptal: „Můj synu, co si přejete?“ a Taxil odpověděl: „Svatý otče, zemřít v tomto okamžiku u vašich nohou by pro mne bylo největším štěstím!“), výkřiky se slily do jediného chóru. Někdo křičel: „Mějte úctu ke Lvu XIII.; nemáte právo vyslovit jeho jméno!“, jiný hulákal: „A my to ještě posloucháme? Je to odporné!“, a další ječel: „Ty darebáku! Jaká nestoudná orgie!“ Většina se však chechtala.

„A tak,“ pokračoval Taxil, „jsem dal vyrůst stromu soudobého luciferianismu, a do něho jsem vložil palladiánský rituál, rituál své vlastní výroby, a to od první do poslední řádky!“

Pak vyprávěl, jak ze starého přítele alkoholika udělal doktora Bataille, jak si vymyslel Sophii Walderovou neboli Sapfó a jak nakonec napsal všechna díla podepsaná Dianou Vaughanovou. Diana, řekl, byla pouhá protestantka, písařka, pracující v zastoupení jedné americké továrny na psací stroje. Byla to inteligentní, duchaplná žena, vyznačující se elegantní prostotou, jak je to u protestantek obvyklé. On v ní vzbudil zájem o historky o ďáblovi, ona se tím bavila a stala se jeho spolupracovnicí. S chutí v té taškařici pokračovala, dopisovala si s biskupy a kardinály, dostávala dopisy od zvláštního tajemníka Svatého otce, informovala Vatikán o luciferiánských spiknutích…

„Ale,“ pokračoval Taxil, „viděli jsme, že také zednářské kruhy věří našim mystifikacím. Když Diana sdělila veřejnosti, že Velmistr z Charlestonu jmenoval Adriana Lemmiho svým nástupcem v úřadu nejvyššího luciferiánského pontifika, někteří italští zednáři, a mezi nimi i jeden poslanec, vzali tu zprávu vážně, začali si stěžovat, že je Lemmi neinformoval, a vytvořili na Sicílii, v Neapoli a ve Florencii tři nezávislé Nejvyšší palladiánské rady. Miss Vaughanovou jmenovali jejich čestným členem. Neblaze proslulý pan Margiotta napsal, že slečnu Vaughanovou osobně poznal, ale ve skutečnosti jsem to byl já, kdo mluvil o setkání, jež se popravdě nikdy neuskutečnilo, a pan Margiotta buď předstíral, nebo opravdu věřil, že si na ně vzpomíná. I nakladatelé byli obětí mystifikace, ale ti si nemají nač stěžovat, protože jsem jim umožnil vydat díla, jež mohou soupeřit s pohádkami Tisíce a jedné noci.

Pánové,“ pokračoval, „když zjistíme, že jsme se dali nachytat, to nejlepší, co můžeme udělat, je smát se s ostatními. Pane abbé Garniere,“ řekl a ukázal na jednoho ze svých nejzuřivějších kritiků, jenž byl v sále přítomen, „když se budete rozčilovat, lidé z vás puknou smíchy.“

„Hajzle!“ zařval Garnier a divoce mával holí. Přátelé ho museli zadržet.

„Na druhé straně,“ pokračoval Taxil andělským hlasem, „nemůžeme se divit těm, kdo uvěřili v naše ďábly, zjevující se při iniciačních obřadech. Což sami řádní křesťané nevěří, že Satan přenesl Ježíše Krista na vrchol hory a odtud mu ukázal všechna království na zemi? Jak to ale dokázal, že mu je ukázal všechna, když je země kulatá?“

„Bravo!“ zvolali jedni.

„Aspoň se nerouhejte!“ zvolali druzí.

„Pánové,“ končil Taxil, „vyznávám, že jsem se dopustil vraždy dítěte. Palladiánství je mrtvo, neboť jeho otec je zabil.“

Vřava nyní dosáhla vrcholu. Abbé Garnier vylezl na židli a pokoušel se k přítomným promluvit: ale jeho hlas přehlušil řehot jedněch a hrozby druhých. Taxil setrvával na pódiu a hrdě přehlížel povykující dav. Byla to jeho chvíle slávy. Pokud chtěl být korunován na krále mystifikace, dosáhl svého cíle.

Pyšně upíral zrak na ty, kdo před ním defilovali, hrozíce mu pěstí nebo holí a křičíce: „To se nestydíte?“ Tvářil se, že nerozumí. Zač se měl stydět? Za to, že o něm všichni mluví?

Nejvíce ze všech se bavil Simonini, neboť myslel na to, co Taxila čeká v příštích dnech.

Marseillan bude pátrat po Dalla Piccolovi, aby dostal své peníze. Ale nikdo mu neřekne, kde ho hledat. Pokud se rozjede do Auteuil, najde byt prázdný a možná v něm už bude bydlet někdo jiný. Dalla Piccolovu adresu v rue Maître-Albert se nikdy nedozvěděl. Netušil, kde najít notáře Fourniera, a ani ve snu by ho nenapadlo spojovat ho s člověkem, který pro něho před mnoha lety zfalšoval Hugův dopis. Boullan nebude k nalezení. Nikdy se nedozvěděl ani to, že Hébuterne, jejž znal vágně jako zednářského hodnostáře, měl se záležitostí něco společného, a o existenci otce Bergamaschiho neměl ani zdání. Zkrátka Taxil nenajde nikoho, komu by si mohl o odměnu říci. Simonini si strčí do kapsy nejen půlku, ale celou částku (bohužel bez pěti tisíc franků zálohy).

Bylo zábavné představit si ubohého šejdíře, jak bloudí po Paříži a hledá jistého abbého a jistého notáře, kteří nikdy neexistovali, jistého satanistu a jistou palladiánku, jejichž mrtvoly leží v neznámé kloace, muže jménem Bataille, který, i kdyby ho našel střízlivého, by mu nedokázal nic říci, a hromádku franků, jež skončila jako nedobytná pohledávka. Katolíci mu nemohou přijít na jméno, zednáři mu nevěří, protože se právem obávají, že při nejbližší příležitosti zase převlékne kabát, nejspíš musí platit nemalé dluhy u tiskařů, a nemá nejmenší tušení, jak z toho ven.

Ale co, říkal si Simonini, ten marseillský taškář si to zasloužil.

26

KONEČNÉ ŘEŠENÍ

10. listopadu 1898

Je to už půldruhého roku, co jsem se zbavil Taxila, Diany, a co je nejdůležitější, Dalla Piccoly. Jestli jsem byl nemocný, teď jsem zdráv. Díky autohypnóze, nebo doktoru Froidovi. A přesto jsem ty měsíce prožil dost úzkostně. Kdybych byl věřící, řekl bych, že jsem pocítil výčitky a že jsem byl trýzněn. Ale výčitky kvůli čemu a trýzněn kým?

Onen večer, kdy jsem si blahopřál, jak jsem napálil Taxila, jsem oslavil s vyrovnaným veselím. Mrzelo mě jen jediné, totiž že se nemohu o své vítězství s nikým podělit, ale na samotářské satisfakce jsem už zvyklý. Šel jsem – jako celá diaspora od Magnyho – k Brébant-Vachettovi. S tím, co jsem vydělal na krachu Taxilova podniku, jsem si mohl dovolit všechno. Maître mě poznal, ale podstatnější je, že jsem já poznal jeho. Obšírně mi popisoval salade Francillon, vytvořený po triumfálním úspěchu hry Alexandra Dumase… syna – Bože můj, jak stárnu! Ve vývaru se uvaří brambory, nakrájejí se na plátky a ještě teplé se ochutí solí, pepřem, olivovým olejem a orléanským octem, zalijí se půlpohárem bílého vína – nejlepší je Château d’Yquem – a přidají se jemně nasekané aromatické bylinky. Zároveň se v court-bouillon (Speciální vývar: mrkev, cibule, celer, ocet, sůl, bílý pepř, tymián.) pečou velké slávky s kořenem celeru. Všechno se to promíchá a navrch se dají jemné plátky lanýže, povařené v šampaňském. Pak se to nechá dvě hodiny uležet, podává se to studené.

A přece nejsem klidný a cítím potřebu vysvětlit si své duševní rozpoložení. A tak znovu beru do ruky deník, jako bych byl stále v péči doktora Froida.

Je to tím, že se nadále dějí znepokojivé věci a já žiji v ustavičné nejistotě. Především: pořád mě trápí, že nevím, kdo je ten Rus, co leží dole ve stoce. Byl tu, v těchto místnostech – a možná že byli dva – 12. března. Je možné, že by se někdo z nich ještě vrátil? Párkrát se mi stalo, že jsem něco marně hledal – nějakou maličkost, pero, svazek papírů – a pak jsem to objevil na místě, kam jsem to – a na to bych mohl přísahat – nikdy nepoložil. Byl tu někdo, hrabal se v mých věcech, přemisťoval je, našel něco? A co?

Rusové – to je Račkovskij, ale ten člověk je pro mě záhada. Přišel za mnou dvakrát, pokaždé aby mi připomněl to, co pokládal za dosud nevyužitý materiál, jejž jsem zdědil po dědečkovi. Vykrucoval jsem se, zaprvé proto, že jsem dosud nesestavil uspokojivé dossier, zadruhé, abych přiživil jeho touhu.

Naposledy mi řekl, že už mu dochází trpělivost. Chtěl mermomocí vědět, je-li to pouze otázka peněz. „Nejsem chamtivý,“ řekl jsem mu. „Dědeček mi opravdu zanechal dokumenty, v nichž je v úplnosti zaprotokolováno, co se řeklo oné noci na pražském hřbitově, ale nemám je u sebe, musel bych odjet z Paříže. Mám je na bezpečném místě.“

„Tak jeďte,“ řekl mi Račkovskij. Pak udělal velmi neurčitou narážku na potíže, které by mi mohl přinést vývoj Dreyfusovy aféry. Co ten o tom ví?

Po pravdě řečeno, Dreyfusova deportace na Ďábelský ostrov šeptandu neumlčela. Naopak, začali mluvit ti, kdo ho pokládali za nevinného – čili, jak se dneska říká, dreyfusardi –, a dali se slyšet i různí grafologové, kteří nebyli zajedno s Bertillonovým dobrozdáním.

Všechno začalo na sklonku roku 1895, kdy Sandherr opustil svůj úřad (jak se zdá, postihla ho progresivní paralýza nebo něco takového) a na jeho místo nastoupil jistý Picquart. Tenhle Picquart se okamžitě projevil jako šťoural. Zjevně se dál přehrabával v Dreyfusově aféře, třebaže ta se před řadou měsíců uzavřela, a v březnu minulého roku našel v dobře známých koších vyslanectví náčrt telegramu, jejž hodlal německý vojenský atašé poslat Esterházymu. Nic kompromitujícího, ale proč vlastně tenhle vojenský atašé udržoval styky s francouzským důstojníkem? Picquart Esterházyho prověřil důkladněji, zapátral po ukázkách jeho písma a všiml si, že se majorův rukopis podobá rukopisu Dreyfusova bordereau.

Dozvěděl jsem se to, protože zpráva pronikla na stránky La libre parole. Drumont se hrozně zlobil na toho kazisvěta, který chtěl znovu zpochybňovat záležitost, jež už byla šťastně vyřešena.

„Vím, že šel věc ohlásit generálům Boisdeffrovi a Gonsovi. Ti mu naštěstí nedopřáli sluchu. Naši generálové nejsou žádné hysterky.“

Koncem listopadu jsem v redakci narazil na Esterházyho. Byl velmi nervózní a požádal mě o soukromý rozhovor. Přišel ke mně domů v doprovodu jistého majora Henryho.

„Simonini, povídá se, že rukopis bordereau je můj. Vy jste ale přepisoval z Dreyfusova dopisu nebo z Dreyfusových poznámek, je to tak?“

„Ale samozřejmě. Vzor mi předal Sandherr.“

„Já vím, ale proč k tomu tenkrát Sandherr nezavolal taky mne? Abych nemohl zkontrolovat vzor Dreyfusova rukopisu?“

„Já udělal jen to, co se po mně chtělo.“

„Vím, vím. Ale je ve vašem zájmu, abyste mi ten rébus pomohl objasnit. Protože kdyby vás tehdy využili pro nějakou intriku, jejíž důvody nejsem s to prokouknout, mohlo by se někomu hodit, kdyby tak nebezpečný svědek zmizel. Takže vás se to týká velmi zblízka.“

Nikdy jsem se neměl zaplést s vojáky. Dost mě to rozrušilo. Pak mi Esterházy vysvětlil, co se ode mne žádá. Dal mi vzor dopisu italského atašé Panizzardiho a text dopisu, který jsem měl vyrobit. Panizzardi v něm hovořil s německým vojenským atašé o spolupráci s Dreyfusem.

„Major Henry,“ uzavřel Esterházy, „se postará o nalezení toho dokumentu a doručí ho generálu Gonsovi.“

Odvedl jsem vyžádanou práci. Esterházy mi předal tisíc franků a o tom, co se dělo dál, už nic nevím. Ale koncem roku 1896 byl Picquart přeložen ke čtvrtému pěšímu pluku v Tunisu.

Nicméně právě v době, kdy mě zaměstnávala likvidace Taxila, Picquart zřejmě zmobilizoval své přátele a věci se začaly komplikovat. Přirozeně šlo o oficiální zprávy, jež se nějakým způsobem dostávaly k novinářům. Dreyfusardský tisk (ostatně nikterak početný) je vydával za jisté, zatímco antidreyfusovký tisk o nich mluvil jako o pomluvách. Objevily se telegramy adresované Picquartovi, z nichž vyplývalo, že autorem proslulého telegramu zaslaného Němci Esterházymu byl právě on. Pokud jsem tomu rozuměl, byl to tah Esterházyho a Henryho. Pěkná tenisová výměna, kde nebylo nutné vymýšlet si obžaloby, protože stačilo vrátit protivníkovi ty, které došly na vaši adresu. Dobrý Bože, špionáž (a kontrašpionáž) jsou příliš vážné věci, než aby se přenechaly vojákům; profesionálové jako Lagrange a Hébuterne takovéhle průšvihy nikdy neudělali, ale co můžete čekat od lidí, kteří se jeden den hodí pro výzvědnou službu a druhý den pro čtvrtý pěší pluk v Tunisu, nebo kteří přešli od papežských zuávů k cizinecké legii?

Navíc poslední tah neposloužil ničemu, a začali vyšetřovat Esterházyho. A co kdyby ten chlap jen proto, aby ze sebe setřásl všechna podezření, vyžvanil, že bordereau jsem napsal já?

* * *

Celý rok jsem špatně spal. Každé noci jsem slyšel po bytě šramot. Byl jsem v pokušení vstát a sejít do krámu, ale bál jsem se, že bych tam vrazil do nějakého Rusa.

* * *

Letos v lednu proběhl za zavřenými dveřmi soud s Esterházym. Byl zcela zproštěn všech žalob a podezření. Picquart musel za trest strávit šedesát dní v pevnosti. Ale dreyfusardi se nevzdávají, jeden – trochu vulgární – spisovatel jménem Zola uveřejnil plamenný článek (J’accuse! (Žaluji!)), na kolbiště vstoupila skupina pisálků a údajných vědců a žádala revizi procesu. Co jsou zač, tihle Proustové, Franceové, Sorelové, Moneti, Renardi, Durkheimové? U Adamové se jaktěživi neukázali. O tomhle Proustovi slyším, že je to pětadvacetiletý pederast, jehož díla naštěstí dosud nikdo nevydal, a Monet je mazal, od něhož jsem viděl dva tři obrazy, na nichž jako by se díval na svět krhavýma očima. Co mají co mluvit literáti a malíři do rozhodnutí vojenského soudu? Řečeno Drumontovými slovy: ó ubohá Francie! Kdyby se radši tihle takzvaní „intelektuálové“, jak jim říká Clemenceau, ten advokát ztracených případů, starali o těch pár prkotin, ve kterých se prý vyznají…

Se Zolou bylo zahájeno soudní řízení a naštěstí vyfasoval rok vězení. Ještě je ve Francii spravedlnost, říká Drumont, který byl v květnu zvolen poslancem za Alžír. V parlamentě teď bude silná antisemitská skupina, takže antidreyfusardské teze bude mít kdo hájit.

Zdálo se, že všechno se obrací k lepšímu: Picquarta v červenci odsoudili k osmi měsícům žaláře a Zola utekl do Londýna. Myslel jsem, že teď už nikdo nebude s to ten případ znovu otevřít, když tu jistý kapitán Cuignet přišel s tvrzením, že dopis, v němž Panizzardi obžalovával Dreyfuse, je falzum. Nevím, jak to mohl tvrdit, moje práce byla dokonalá. V každém případě mu armádní velitelství popřálo sluchu, a protože dopis byl nalezen a šířen majorem Henrym, začalo se mluvit o „Henryho falzu“. Koncem srpna, když ho přitlačili ke zdi, se Henry přiznal. Uvěznili ho v Mont-Valérien a on si den nato břitvou podřízl krk. Jak jsem říkal, některé věci nikdy nesvěřujte do rukou vojáků! Je to vůbec možné? Zatknete podezřelého zrádce, a necháte mu břitvu?

„Henry nespáchal sebevraždu. Byl zasebevražděn!“ tvrdil Drumont, vzteky bez sebe. „V hlavním štábu je pořád ještě příliš mnoho Židů! Vyhlásíme veřejnou sbírku, z níž budeme financovat soudní řízení, jež Henryho rehabilituje!“

Ale za čtyři pět dní Esterházy uprchl do Belgie a odtud do Anglie. Prakticky tak přiznal svou vinu. Divné bylo, že se nehájil tím, že by vinu svalil na mne.

* * *

Zatímco jsem se takhle vařil ve vlastní šťávě, zaslechl jsem včera v noci zase šramot po bytě. Nazítří jsem našel nejen krám, ale i sklep vzhůru nohama a dvířka pod schody, vedoucí ke stoce, otevřená.

Kladl jsem si otázku, nemám-li také vzít nohy na ramena jako Esterházy, když tu před dveřmi krámu zazvonil Račkovskij. Ani nešel nahoru, sedl si na jednu z židlí na prodej – kdyby se našel někdo tak bláhový, že by ji chtěl – a rovnou spustil: „Co byste tomu řekl, kdybych upozornil Sureté, že tady dole ve sklepě máte čtyři mrtvoly? A to nechávám stranou, že jedna z nich je můj člověk, kterého jsem všude hledal. To čekání mě už unavuje. Dávám vám dva dny, abyste zajel pro protokoly, o kterých jste mluvil, a já zapomenu, co jsem viděl dole. Myslím, že je to čestná dohoda.“

Že Račkovskij ví všechno o mé stoce, mě už ani nepřekvapovalo. Vzhledem k tomu, že mu dříve nebo později budu muset něco dát, snažil jsem se z dohody, kterou mi navrhoval, získat spíše určitou výhodu. Troufl jsem si navrhnout: „Mohl byste mi taky pomoct vyřešit problém, který mám s tajnými službami ozbrojených sil…“

Dal se do smíchu: „Máte strach, že se zjistí, že autorem bordereau jste vy?“

Ten chlap zjevně ví všechno. Sepjal ruce, jako by se soustřeďoval, a pokusil se mi věc vysvětlit.

„Nejspíš jste z celé té záležitosti nic nepochopil a teď se bojíte, že vás do toho někdo zatáhne. Buďte klidný. Z důvodů národní bezpečnosti má celá Francie zapotřebí, aby bordereau bylo pokládáno za autentické.“

„Proč?“

„Protože francouzské dělostřelectvo připravuje svou největší inovaci, dělo ráže 75 centimetrů, a je nutné, aby Němci nadále věřili, že Francouzi dosud pracují na dělu ráže 120. Bylo zapotřebí, aby se Němci dozvěděli, že jeden špion jim chce prodat tajné informace o dělu ráže 120, a aby si mysleli, že tohle je nejpalčivější bod. Namítnete, že jako lidé zdravého rozumu si Němci měli říci: ‚Ale kýho výra, kdyby to bordereau bylo autentické, museli bychom o tom něco vědět, než jsme je hodili do koše!‘ A tak jim mělo dojít, že si z nich někdo střílí. Místo toho padli do léčky, protože u tajných služeb nikdo neříká ostatním všechno a vždycky se má za to, že váš soused od vedlejšího stolu je dvojitý agent. Nejspíš se obviňovali navzájem: ‚Jakže? Přišla tak důležitá zpráva, a ani vojenský atašé, kterému byla adresována, o ní nic nevěděl? Nebo věděl a mlčel?‘ Jen si představte, jaká to musela být smršť vzájemného podezírání. Někoho to určitě stálo hlavu. Bylo nutné, a pořád je nutné, aby bordereau věřili všichni. A proto také bylo tak urgentní poslat Dreyfuse na Ďábelský ostrov. Muselo se zabránit tomu, aby ve snaze obhájit se nezačal vykládat, že je nemožné, aby prováděl špionáž v souvislosti s dělem ráže 120, protože když už, musel by se věnovat dělu ráže 75. Jak se zdá, někdo mu dokonce přinesl pistoli a vyzval ho, aby sebevraždou unikl zneuctění, které ho čeká. Tak by se předešlo všem rizikům veřejného procesu. Ale Dreyfus má tvrdou hlavu a bránil se zuby nehty, protože si myslel, že se ničím neprovinil. Důstojník by nikdy neměl myslet. Navíc – podle mne – ten nešťastník o dělu ráže 75 nic nevěděl, jak by se asi jisté věci dostaly na stůl nějakého stážisty? Ale opatrnosti nikdy nezbývá. Rozumíte? Kdyby se provalilo, že bordereau je vaším dílem, celá konstrukce by se zhroutila a Němci by pochopili, že dělo ráže 120 je falešná stopa. Jsou sice hodně natvrdlí, tihle alboches, ale nejsou úplně blbí. Řeknete mi, že ve skutečnosti nejen německé tajné služby, ale i ty francouzské jsou v rukou bandy hudlařů. To je samozřejmě pravda, jinak by ti lidé pracovali pro Ochranu, která funguje trochu líp, a jak vidíte, má informátory na obou stranách.“

„Ale co Esterházy?“

„Náš švihák je dvojitý agent. Předstíral, že špehuje Sandherra pro německé vyslanectví, ale zároveň špehoval Němce z ambasády pro Sandherra. Dal si tu námahu vyrobit případ Dreyfus, ale Sandherr si uvědomil, že zašel moc daleko a že Němcům začíná být podezřelý. Sandherr moc dobře věděl, že vám dal vzorek Esterházyho rukopisu. Šlo o to, obvinit Dreyfuse, ale kdyby věci šly na levačku, odpovědnost za bordereau se vždycky dala hodit na Esterházyho. Esterházy ovšem příliš pozdě pochopil, do jaké léčky spadl.“

„Ale proč potom neuvedl moje jméno?“

„Protože by z něho udělali lháře a skončil by někde v pevnosti, když už ne v kanále. Zatímco takhle si může hovět v Londýně se slušnou apanáží na účet tajných služeb. Ať už se bordereau bude nadále připisovat Dreyfusovi, nebo se rozhodne, že zrádce je Esterházy, musí zůstat autentické. Nikdo nikdy neobviní padělatele, jako jste vy. Jste neprůstřelný. Zato já vám pěkně zavařím kvůli těm mrtvolám tam dole. Takže mi dejte, co potřebuji. Popozítří za vámi přijde jeden mladík, který pro mě pracuje, jmenuje se Golovinskij. Definitivní originální dokumenty nebudete vyrábět vy, protože musí být v ruštině, to bude jeho úkol. Vy mu musíte opatřit nový, autentický a přesvědčivý materiál, aby mohl oplácat to vaše dossier, které je už známo lippis et tonsoribus. (Poloslepým i lazebníkům (Horatius, Satiry, 1, 7), tj. všem.) Abyste mi rozuměl: proti tomu, aby k odhalením došlo v rámci schůzky na hřbitově, v zásadě nic nemám, ale musí zůstat nejasné, kdy se vlastně ta schůzka konala. A musí se projednávat současná témata, žádné středověké fantazie.“

Nezbývalo mi než se dát do práce.

* * *

Měl jsem dva dny a celé dvě noci na to, abych sjednotil stovky poznámek a výstřižků, které jsem nasbíral v průběhu více než desetiletých styků s Drumontem. Nemyslel jsem si, že je budu moci použít, protože šlo vesměs o věci publikované v La libre parole, ale pro Rusy to nejspíš byl neznámý materiál. Šlo o to, vybírat. Račkovského a toho Golovinského určitě nezajímalo, že Židé víceméně nemají buňky pro hudbu nebo pro vědecký výzkum. Zajímavější bylo například podezření, že se chystají finančně zruinovat řádné lidi.

Znovu jsem prošel, co jsem použil pro předchozí rabínovy řeči. Židé si kladli za cíl zmocnit se železnic, dolů, lesů, správy daní, pozemků, usilovali o městské úřady, advokacii, školství, chtěli pokoutně proniknout do filozofie, politiky, věd, umění a především do lékařství, protože lékař je v rodinách doma ještě více než kněz. Bylo třeba podkopat náboženství, šířit volné myšlení, potlačit ve školních osnovách hodiny křesťanského náboženství, zmocnit se obchodu s alkoholem a dohledu nad tiskem. Dobrotivý Bože, co by tak ještě Židé mohli chtít?

Ne že bych nemohl znovu použít také tento materiál. Račkovskij nejspíš znal z rabínových řečí pouze onu verzi, kterou jsem dal Glinkové a kde se mluvilo výlučně o náboženských a apokalyptických tématech. Ale nepochybně jsem k předchozím textům musel připojit něco nového.

Pečlivě jsem prošel všechna témata, jež mohla vzbudit bezprostřední zájem průměrného čtenáře. Všechno jsem to pak přepsal na zažloutlý papír krásným rukopisem, jaký byl běžný před půl stoletím: a hle, měl jsem v ruce dokumenty, jež mi předal dědeček jakožto autentické záznamy ze schůzek Židů v onom ghettu, kde zamlada žil. Byly přeloženy z protokolů, které rabíni zaznamenali po svém shromáždění na pražském hřbitově.

Když nazítří do mého krámu vstoupil Golovinskij, překvapilo mě, že Račkovskij svěřuje tak významné úkoly mladičkému, ochablému a krátkozrakému mužikovi, který byl špatně oblečen a měl výraz žáka z oslovské lavice. Ale při rozhovoru s ním jsem zjistil, že je obratnější, než vypadá. Mluvil špatnou francouzštinou se silným ruským přízvukem, ale hned se zeptal, jak to, že rabíni z turínského ghetta píšou francouzsky. Řekl jsem mu, že v Piemontě tehdy mluvili francouzsky všichni, kdo uměli číst a psát, a mé vysvětlení mu stačilo. Samotnému mi pak začalo vrtat hlavou, zda moji rabíni ze hřbitova mluvili hebrejsky nebo jidiš, ale vzhledem k tomu, že teď byly dokumenty napsány francouzsky, nemělo to už žádný význam.

„Podívejte,“ řekl jsem mu, „například na tomhle listě se zdůrazňuje, že je třeba šířit ateistické filozofické myšlení, a lidi tak demoralizovat. A přečtěte si tohle: ‚Musíme vyhladit z mysli křesťanů pojem Boha a nahradit ho aritmetickými počty a materiálními potřebami.‘“

Spočítal jsem si, že matematika nebaví nikoho. Pamětliv Drumontových stížností na obscénní tisk, usoudil jsem, že alespoň řádně smýšlejícím lidem by se myšlenka masového rozšíření snadných a nechutných kratochvílí jako nástroje demoralizace jevila výtečná. „Podívejte se sem,“ řekl jsem Golovinskému: „‚Abychom lidu znemožnili samostatně objevit jakoukoli novou linii politické činnosti, budeme ho rozptylovat rozmanitými zábavami: gymnastickými hrami, podívanou, vášněmi různého druhu, hospodami, a budeme ho vyzývat, aby soupeřil v uměleckých a sportovních zápoleních… Budeme podporovat lásku k bezmeznému luxusu a zvýšíme mzdy. To však dělníkům nepřinese žádnou výhodu, protože pod záminkou poklesu výroby v zemědělství zároveň zvýšíme ceny základních životních potřeb. Podkopeme základy výroby tím, že rozesejeme mezi dělníky zárodky anarchie a podpoříme je v nemírném požívání alkoholu. Budeme se snažit obrátit veřejné mínění k jakémukoli druhu fantastických teorií, ať už se budou jevit jako progresivní, nebo liberální.‘“

„Dobře, dobře,“ řekl Golovinskij. „Ale je tam něco, co by se hodilo pro studenty, kromě té pasáže o matematice? V Rusku jsou studenti důležití, jsou to horké hlavy a musíme je mít pod kontrolou.“

„Tady: ‚Až budeme u moci, škrtneme z výchovných programů všechny předměty, jež by mohly zneklidňovat ducha mladých lidí, a učiníme z nich poslušné děti, milující svého panovníka. Místo aby studovali klasiky a antickou historii, kde se nachází víc špatných než dobrých příkladů, dáme jim studovat problémy budoucnosti. Vyhladíme z paměti lidí vzpomínku na minulá staletí, jež by pro nás mohla být nepříjemná. Soustavnou výchovou dokážeme odstranit zbytky oné myšlenkové nezávislosti, jíž jsme tak dlouhý čas využívali pro své cíle… U knih s méně než třiceti listy zavedeme dvojí zdanění. Tímto opatřením donutíme spisovatele psát tak dlouhé knihy, že najdou jen málo čtenářů. Zato my budeme vydávat knihy levné, abychom vzdělali mysl veřejnosti. Zdanění omezí zábavnou literaturu, a kdo zatouží psát proti nám, nenajde nakladatele.‘ Co se týče novin, židovský plán předpokládá fiktivní svobodu tisku, který bude sloužit větší kontrole názorů. Naši rabíni tvrdí, že bude třeba zmocnit se co největšího počtu periodik, aby vyjadřovala zdánlivě rozdílná mínění, takže vznikne dojem svobodné výměny myšlenek, zatímco ve skutečnosti budou všechna vyjadřovat myšlenky židovských vládců. Podle nich koupit si novináře nebude obtížné, protože je to zednářský spolek, a žádný nakladatel nebude mít odvahu odhalit síť, která je poutá k jednomu vozu, neboť do světa novin není připuštěn nikdo, kdo by se v soukromém životě nepodílel na nějaké nekalé záležitosti. ‚Přirozeně nesmíme připustit, aby tisk odhalil veřejnosti jakoukoli nepoctivost; je naopak nutné, aby ve veřejnosti panoval názor, že nový režim má každého pod kontrolou do té míry, že dokonce zmizela zločinnost. Avšak omezeními tisku se netřeba zabývat přes míru, neboť to, zda je tisk svobodný, nebo ne, lid vůbec nepostřehne, jsa přikován k práci a k chudobě. Cožpak pracující proletář potřebuje, aby žvanilové obdrželi právo žvanit?‘“

„To je dobré,“ poznamenal Golovinskij, „protože u nás si horké hlavy neustále stěžují na údajnou vládní cenzuru. Musíme jim dát na srozuměnou, že pod židovskou vládou by na tom byli hůř.“

„V tomhle směru tu mám něco ještě lepšího: ‚Musíme vzít v úvahu fakt, že dav se vyznačuje hloupostí, nestálostí a nedostatkem morální rovnováhy. Síla davu je slepá a bezduchá; naslouchá jednou tomu a podruhé onomu. Cožpak je možné, aby masy spravovaly své záležitosti, aniž by se daly ovlivnit osobními zájmy? Jsou schopny se bránit před vnějším nepřítelem? To je naprosto nemyslitelné, protože plán rozbitý na tolik částí, kolik je hlav v davu, ztrácí veškerou celistvost, čímž se stává nesrozumitelným a neuskutečnitelným. Jedině despotický vládce je schopen vypracovat tyto plány jasně a v celé šíři takovým způsobem, aby mohl systém státní mašinerie řádně fungovat… Bez absolutního despotismu nemůže existovat žádná civilizace, protože civilizace může být nastolena pouze pod ochranou vládce, ať je to kdokoli, a nikoli masou.‘ A podívejte se ještě na tenhle dokument: ‚Protože nikdy neexistovala ústava, která by vyšla z vůle lidu, plán vedení musí vzejít z jediné hlavy.‘ A přečtěte si tohleto: ‚Jako storuký Višnu budeme vše kontrolovat. Nebudeme už ani potřebovat policii: třetina našich poddaných bude kontrolovat zbylé dvě třetiny.‘“

„Ohromné.“

„A ještě: ‚Dav je barbarský a své barbarství projevuje při každé příležitosti. Jen se podívejte na ta opilá zvířata, zpitomělá lihovinami, jejichž neomezené požívání jde ruku v ruce se získanou svobodou. Máme snad dovolit sobě a svým bližním chovat se stejně? Křesťanské národy jsou otupeny alkoholickými nápoji; jejich mládež zhlouplá časnou nemorálností, k níž je sváděna našimi zvláštními agenty… V politice vítězí pouze čistá síla, hlavní zásadou musí být násilí; prohnanost a pokrytectví musí být pravidlem. Zlo je jediným prostředkem k dosažení dobra. Proto se nesmíme zastavit před uplácením, podvodem a zradou, účel světí prostředky.‘“

„U nás se hodně mluví o komunismu, co si o něm myslí pražští rabíni?“

„Přečtěte si tohle: ‚V politice musíme umět bez váhání zabavovat každé vlastnictví, pokud tím můžeme dosáhnout podrobení druhého a moci pro nás. Budeme se tvářit jako osvoboditelé dělníka a předstírat, že ho milujeme podle zásad bratrství, vyhlášených naším zednářstvím. Budeme tvrdit, že jsme přišli, abychom ho osvobodili od všeho, co ho utiskuje, a navrhneme mu, aby vstoupil do řad našich bojových sil – socialistů, anarchistů, komunistů. Aristokracie, která pracující třídy vykořisťovala, měla zájem na tom, aby byly dobře živené, zdravé a silné. Náš cíl je přesně opačný, my máme zájem na degeneraci gójů. Naše síla bude spočívat v tom, že budeme dělníka ustavičně udržovat ve stavu nouze a nemohoucnosti, neboť takto ho podrobíme své vůli a on ani ve vlastním prostředí v sobě nenalezne sílu a energii povstat proti nám.‘ A k tomu si přidejte tohle: ‚Za použití všech ilegálních prostředků a díky zlatu, které je plně v našich rukou, zapříčiníme celosvětovou hospodářskou krizi. V celé Evropě uvrhneme na dlažbu obrovské davy dělníků. Tyto davy budou s potěšením prolévat krev těch, jimž ve své zaslepenosti a nevědomosti již od kolébky závidí, a jejich majetek vydrancují. Nám neublíží, protože okamžik útoku nám bude znám a učiníme opatření k ochraně našich zájmů.‘“

„Nemáte tam něco o Židech a zednářích?“

„Jakpak by ne. Tady je to řečeno náramně jasně: ‚Avšak do té doby, než se ujmeme vlády, budeme zakládat a rozšiřovat zednářské lóže ve všech zemích světa. Z těchto lóží uděláme naše hlavní zpravodajské kanceláře a centra naší propagandy. V těchto lóžích se díky nám budou spojovat všechny socialistické a revoluční třídy společnosti. Mezi členy těchto lóží budou téměř všichni agenti mezinárodní tajné policie. Většina jedinců, kteří do tajných společností vstupují, jsou dobrodruzi, kteří chtějí tak či onak prorazit a nemají vážné záměry. S takovými lidmi snadno dosáhneme svých cílů. Přirozeně v čele zednářských podniků musíme stát my, a nikdo jiný.‘“

„Fantastické!“

„Mějte na paměti, že bohatí Židé sledují se zájmem antisemitismus, jenž je namířen proti chudým Židům, protože přivádí křesťany měkkého srdce k tomu, aby soucítili s celou jejich rasou.“

Převzal jsem i mnoho přehnaně technických stránek, jež Joly věnoval mechanismům půjček a úroků. Moc jsem tomu nerozuměl a ani jsem si nebyl jist, zda se od časů, kdy to Joly psal, úroky nezměnily. Ale důvěřoval jsem svému zdroji a servíroval Golovinskému celé stránky, jež pravděpodobně najdou pozorného čtenáře v obchodníku či řemeslníku, který se zadlužil nebo byl stržen do víru lichvy.

Živě jsem si dosud pamatoval debaty, jež vyvolával v La libre parole plán vybudovat v Paříži podzemní železnici. Byla to stará historie, mluvilo se o tom už celá desetiletí, ale teprve v červenci 1897 byl schválen oficiální projekt a teprve zcela nedávno se zahájily první výkopy na trase Porte de Vincennes – Porte de Maillot. Zatím to ani nestálo za řeč, ale už se ustavila společnost pro výstavbu metra a La libre parole už před rokem zahájila tažení proti četným židovským akcionářům, kteří byli jejími členy. Zdálo se mi tudíž užitečné propojit židovské spiknutí také s podzemními drahami a navrhl jsem: „V tom čase budou mít všechna města metropolitní železnice a podzemní podchody. Odtud vyhodíme do vzduchu všechna města světa, spolu s jejich institucemi a s jejich dokumenty.“

„Ale,“ zeptal se Golovinskij, „jestli se pražská schůzka konala už tak dávno, jak mohli rabíni vědět o metropolitních železnicích?“

„Především, když se podíváte do poslední verze rabínovy řeči, jak vyšla před deseti roky v Contemporainu, uvidíte, že schůzka na pražském hřbitově se konala v roce 1880. A to už, pokud se nepletu, existovalo londýnské metro. A pak stačí, když celý projekt bude vypadat jako proroctví.“

Golovinskij tuto pasáž velmi ocenil, zdála se mu mnohoslibná. Pak podotkl: „Nemáte dojem, že řada myšlenek v těch dokumentech si protiřečí? Například na jednu stranu se zakazuje přepych a nadbytečné rozkoše, trestá se opilství, a na druhou stranu se propaguje sport a zábavy a z dělníků se dělají alkoholici…“

„Židé vždycky říkají jednu věc i její opak zároveň, jsou to rození lháři. Ale když vyrobíte dokument, který má spoustu stránek, lidé ho nedokážou přečíst na jeden zátah. Musíte usilovat o to, vyvolávat odpor případ od případu. Když někoho pohorší tvrzení, které si přečetl dneska, nebude si už pamatovat to, co ho pohoršilo včera. A pak, když to čtete pozorně, zjistíte, že pražští rabíni chtějí použít přepych, zábavu a alkohol, aby zotročili lůzu v této chvíli, ale jakmile na sebe strhnou moc, budou od ní požadovat mravní bezúhonnost.“

„Souhlasím, promiňte.“

„Víte, já tyhle dokumenty promýšlel celá desetiletí, už od chlapeckých let, a tak se vyznám ve všech jejich nuancích,“ řekl jsem s oprávněnou pýchou.

„Máte pravdu. Ale přál bych si to zakončit nějakým velmi silným tvrzením, něčím, co se vtiskne do paměti jako symbol židovské ničemnosti. Například: ‚Chováme v srdci bezmeznou ctižádost, dravou nenasytnost, touhu po nemilosrdné pomstě a plamennou zášť.‘“

„Pro fejetonový román by to nebylo špatné. Ale opravdu se vám zdá, že Židé, kteří jsou všechno možné, jen ne hlupáci, by něco takového vyslovili? Slova, která je odsuzují?“

„Tím bych si hlavu nelámal. Rabíni mluví na svém hřbitově a jsou si jisti, že je neslyší žádní nezasvěcenci. Nestydí se za to, co říkají. Jde přece o to, aby se lidé naštvali.“

Golovinskij byl dobrý spolupracovník. Bral mé dokumenty jako autentické – nebo se tvářil, že je tak bere –, ale neváhal je pozměnit, když se mu to zdálo namístě. Račkovskij vybral toho pravého člověka.

„Myslím,“ uzavřel Golovinskij, „že mám dost materiálu, abych dal text dohromady. Nazveme ho Protokoly schůzky rabínů na pražském hřbitově.“

Pražský hřbitov mi unikal z rukou, ale pravděpodobně jsem spolupracoval na jeho triumfu. Oddychl jsem si, a pozval jsem Golovinského na večeři k Paillardovi, na rohu rue de la Chaussée-d’Antin a bulváru des Italiens. Bylo to drahé, ale vynikající. Golovinskij se nad poulet archiduc a canard a la presse rozplýval chválou. Ale člověk, který přišel ze stepí, by se nejspíš se stejnou chutí nacpal choucroutem. (Zelí s vepřovým a klobásou.) Mohl jsem ušetřit a vyhnout se podezíravým pohledům, jež číšníci vrhali na tak hlučně přežvykujícího hosta.

Ale jedl s chutí a oči mu zářily vzrušením. Možná to bylo vínem, a možná skutečnou vášní, ať už motivovanou nábožensky, nebo politicky.

„Bude z toho příkladný text,“ říkal, „čiší z něho jejich hluboká rasová a náboženská zášť. Nenávist z těch stránek zrovna bublá, jako by přetékala z nádoby plné žluči… Mnoho lidí pochopí, že jsme dospěli k okamžiku konečného řešení.“

„Tenhle výraz jsem už slyšel od Osman Beye. Znáte ho?“

„Jen z doslechu. Ale to dá rozum, tohle prokleté plemeno musí být vyhlazeno za každou cenu.“

„Račkovskij podle mne není stejného názoru, říká, že potřebuje Židy živé, aby měl dobrého nepřítele.“

„Tlachy. Dobrý nepřítel se najde vždycky. Nemyslete si, že když pracuju pro Račkovského, sdílím všechny jeho názory. On sám mě naučil, že už ve chvíli, kdy pracujeme pro dnešního pána, musíme se připravovat na práci pro pána zítřejšího. Račkovskij tu nebude věčně. Na svaté Rusi jsou radikálnější lidé. Vlády západní Evropy jsou moc ustrašené, aby se rozhodly pro konečné řešení. Rusko je naopak země plná energií a blouznivých nadějí. Tam se pořád myslí na totální revoluci. Rozhodné gesto musíme čekat odtud, ne od těchhle Francouzů, kteří se pořád matlají s égalité a fraternité, (Rovnost, bratrství.) ani od těch německých buranů, neschopných velkých činů…“

* * *

Vytušil jsem to už po nočním rozhovoru s Osman Beyem. Když abbé Barruel dostal dopis mého dědečka, odmítl zveřejnit jeho obžaloby, neboť se obával všeobecného masakru. Ale co chtěl můj dědeček, bylo pravděpodobně to, co prorokovali Osman Bey a Golovinskij. Možná že mě dědeček odsoudil k tomu, abych jeho sen uskutečnil. Ach Bože, naštěstí jsem to nebyl přímo já, kdo měl vyhladit celý jeden národ, ale jistě jsem k tomu ve vší skromnosti přispěl.

V jádru to byla dokonce výnosná činnost. Říkal jsem si: Židé by mi za vyvraždění všech křesťanů nikdy nezaplatili, protože křesťanů je příliš mnoho, a kdyby to vůbec bylo možné, postarali by se o to sami. Se Židy by to ale šlo.

Nebylo na mně, abych je likvidoval, mně se (obvykle) fyzické násilí příčí, ale určitě jsem věděl, jak na to, protože jsem byl svědkem dnů Komuny. Vezmi dobře vycvičené a proškolené oddíly, a každého, kdo má orlí nos a kudrnaté vlasy, ke zdi! Občas by v tom zařval i nějaký křesťan, ale jak říkal ten biskup, jenž musel zaútočit na Béziers, kam se stáhli albigenští: Pro jistotu je zabijme všechny. Bůh už pozná ty své.

Tak to stojí v jejich Protokolech: účel světí prostředky.

27

PŘERUŠENÝ DENÍK

20. prosinec 1898

Poté co jsem Golovinskému odevzdal veškerý materiál, který jsem pro Hřbitovní protokoly ještě měl, cítil jsem se prázdný. Tak jako zamlada po studiích: „A co teď?“ Navíc jsem se uzdravil i ze svého rozštěpeného vědomí, a neměl jsem o sobě komu vyprávět.

Dokončil jsem svou celoživotní práci. Práci, kterou jsem započal v turínském podkroví četbou Dumasova Balsama. Myslím na dědečka, na jeho oči upřené do prázdna, když přivolával přízrak Mordechajův. I mou zásluhou nyní Mordechajové celého světa kráčejí vstříc velkolepé a strašlivé hranici. A já? Existuje melancholie nad splněnou povinností, mnohem větší a na pohled méně patrná než ta, již zakoušíme na parnících.

Vyrábím dále holografické závěti a prodávám pár desítek hostií týdně, ale Hébuterne už za mnou nechodí. Možná si myslí, že jsem příliš starý. O armádě ani nemluvme, moje jméno tam určitě bylo vymazáno, a to zejména z hlav těch, kdo si je pamatovali – jestli tam vůbec ještě jsou, neboť Sandherr leží ochrnutý v nějakém špitále a Esterházy hraje bakarat v nějakém luxusním londýnském bordelu.

Ne že bych potřeboval peníze, nahrabal jsem jich dost, ale nudím se. Pobolívá mě žaludek a nemohu se utěšovat ani dobrou kuchyní. Vařím si doma polévky, a když jdu jednou do restaurace, nespím pak celou noc. Někdy zvracím. Močím častěji, než je obvyklé.

Stále ještě docházím do La libre parole, ale Drumontovo antisemitské běsnění už mě nevzrušuje. Na tom, co se stalo na pražském hřbitově, teď pracují Rusové.

Případ Dreyfus pomalu vře na mírném ohni. Dnes budí rozruch nečekaný článek dreyfusardského katolíka, publikovaný v deníku La Croix, jenž byl vždycky zuřivě antidreyfusardský (byly to krásné časy, když La Croix bojovala za Dianu!). První stránky včera vyplňovala zpráva o divoké protižidovské manifestaci na place de la Concorde. Caran d’Ache otiskl v jednom humoristickém plátku dvojitou vinětu: na prvním obrázku je vidět početná rodina, jak harmonicky sedí za stolem a patriarcha vyslovuje přání, aby se nemluvilo o případu Dreyfus; pod druhým stojí, že se o něm mluvilo, a je na něm vidět zběsilá rvačka.

Ta záležitost Francouze rozděluje a podle toho, co si člověk může tam a onde přečíst, rozděluje i zbytek světa. Obnoví proces? Dreyfus je zatím pořád ještě v Cayenne. Dobře mu tak.

Navštívil jsem otce Bergamaschiho a našel jsem ho zestárlého a unaveného. Jak by také ne, jestliže mně je osmašedesát, jemu teď musí být pětaosmdesát.

„Chtěl jsem za tebou zrovna zajít, Simonino,“ řekl mi, „abych se rozloučil. Vracím se do Itálie, chci dožít v jednom z našich domů. Až příliš jsem pracoval pro slávu Páně. Ale co ty, ještě pořád kličkuješ mezi všemi těmi intrikami? Mně je dnes pletichaření odporné. Jak bylo za časů tvého dědečka všechno průzračné: na jedné straně karbonáři a my na druhé, vědělo se, kdo a kde je nepřítel. Už nejsem tím, kým jsem býval.“

Co se dalo dělat? Bratrsky jsem ho objal a odešel jsem.

* * *

Včera jsem procházel kolem kostela Saint-Julien le Pauvre. Přímo vedle portálu seděla lidská troska, slepý cul-de-jatte. (Beznohý mrzák.) Lysou hlavu mu pokrývaly fialové jizvy. V jedné nosní dírce měl zastrčenou flétničku a vyluzoval na ni těžkopádnou melodii. Z druhé nosní dírky vycházelo tlumené hvízdání a ústa, jimiž nabíral vzduch, se otvírala, jako by se topil.

Nevím proč, ale dostal jsem strach. Jako by byl život něco ošklivého.

* * *

Špatně spím, mám divoké sny, v nichž se mi zjevuje rozcuchaná a bledá Diana.

Často se za časného jitra chodím dívat, co dělají sběrači nedopalků. Vždycky mě fascinovali. Hned za úsvitu je vidíte procházet čtvrtí, smradlavý pytel na provaze kolem pasu a v ruce hůl s železným bodcem, kterým „harpunují“ oharek doutníku, i když se válí pod stolem. Je zábavné přihlížet, jak je číšníci kopanci vyhánějí ze zahrádek kaváren a občas po nich ze sifonů stříkají sodovku.

Mnozí z nich strávili noc na nábřeží Seiny. Ráno je vidíte, jak sedí na quais (Nábřeží.) a oddělují dosud uslintaný tabák od popela, nebo si perou košili se skvrnami od tabákové močky a přitom pokračují v práci. Nejodvážnější nesbírají jenom zbytky doutníků, ale i cigaretové špačky, kde je oddělování mokrého papírku od tabáku ještě nechutnější.

Pak se vyrojí na place Maubert a v jeho okolí. Prodávají své zboží, a ledvaže něco vydělali, vcházejí do hospody a pijí jedovatý alkohol.

Pozoruji život druhých, abych utloukl čas. Žiju totiž životem penzisty nebo válečného veterána.

* * *

Je to divné, ale jako by se mi stýskalo po Židech. Chybějí mi. Zamlada jsem vystavěl – řekl bych kámen po kameni – svůj pražský hřbitov, a teď mám pocit, že mi ho Golovinskij ukradl. Pánbůh ví, co s ním v Moskvě provedou. Třeba sloučí mé protokoly do suchého, úřednického dokumentu, a zbaví je jejich původních dekorací. Nikdo to nebude chtít číst a ukáže se, že jsem sestavováním toho bezúčelného svědectví promarnil život. Ale možná že se myšlenky mých rabínů (byli to přece odjakživa moji rabíni) rozšíří světem a budou provázet i konečné řešení.

* * *

Někde jsem si přečetl, že v avenue de Flandre se na konci jednoho starého dvora nachází hřbitov portugalských Židů. Od sklonku 17. století stála na tom místě hospoda jistého Camota, a ten dovolil Židům, většinou Němcům, pohřbívat tu své mrtvé. Žádal padesát franků za dospělou osobu a dvacet franků za dítě. Později hospodu převzal jistý Matard, koželuh, a ten vedle Židů pohřbíval i ostatky koní a volů, které stáhl z kůže. Židé proti tomu protestovali; ti portugalští získali pro své lidi jiný pozemek v blízkosti původního a Židé ze severu našli nový pozemek v Montrouge.

Hřbitov byl zavřen na počátku tohoto století, ale dosud se tam dá vejít. Je to jen nějakých dvacet náhrobních kamenů, některé mají francouzské nápisy, jiné hebrejské. Viděl jsem jeden zvláštní, na kterém stálo: „Nejvyšší Bůh mě povolal k sobě ve třiadvacátém roce mého života. Dávám přednost tomuto stavu před otroctvím. Zde odpočívá blažený Samuel Fernandez Patto, zesnulý 28. prérialu (Červen revolučního kalendáře.) druhého roku Francouzské republiky, jednotné a nerozborné.“ No právě, republikáni, ateisté a Židé.

Je to bezútěšné místo, ale pomohlo mi představit si pražský hřbitov, který jsem viděl jen na obrázcích. Byl jsem dobrý vypravěč a mohl by ze mne být umělec: z nemnoha stop jsem vystavěl magický prostor, temný, lunou zalitý střed všesvětového spiknutí. Proč jsem dal ten výtvor z ruky? Mohl bych tam toho zasadit ještě tolik…

* * *

Vrátil se Račkovskij. Řekl mi, že mě ještě potřebuje. Rozzlobil jsem se. „Nedodržujete dohodu. Myslel jsem, že jsme si kvit,“ řekl jsem mu. „Dal jsem vám naprosto výjimečný materiál, a vy jste mlčel o mé stoce. Po pravdě řečeno, to já ještě na něco čekám. Snad jste si nemyslel, že tak vzácný materiál je zadarmo.“

„To vy nedodržujete dohodu. Dokumenty byly cenou za mé mlčení. Ale teď chcete ještě peníze. Dobrá, nebudu se hádat, za dokumenty tedy dostanete zaplaceno. Ale v tom případě mi za mlčení o stoce ještě něco dlužíte. A pak, Simonini, nelicitujme, nechtějte mě naštvat. Řekl jsem vám, že pro Francii je nejdůležitější, aby bordereau bylo považované za autentické, ale pro Rusko to neplatí. Nic by mě to nestálo, kdybych vás předhodil tisku. Zbytek života byste strávil po soudních dvoranách. Ach, málem bych zapomněl. Jenom abych si dal dohromady vaši minulost, zašel jsem za tím vaším otcem Bergamaschim a taky za Hébuternem, a ti mi řekli, že jste jim představil jistého abbého Dalla Piccolu. To on prý zorganizoval Taxilovu aféru. Snažil jsem se toho abbého najít, ale jak to vypadá, úplně se vypařil, i se všemi, kdo v jednom domě v Auteuil na Taxilově záležitosti spolupracovali. Až na samotného Taxila, ten běhá po Paříži a taky toho zmizelého abbého hledá. Mohl bych vás obvinit z jeho vraždy.“

„Nemáte tělo.“

„Tady dole jsou čtyři. Kdo do stoky uložil čtyři mrtvoly, zaručeně mohl nechat někde jinde ještě jednu.“

Ten darebák mě měl v hrsti. „Tak dobře,“ ustoupil jsem, „co chcete?“

„V materiálu, který jste dal Golovinskému, je pasáž, která na mě udělala velký dojem, plán, jak využít metropolitní dráhu pro podminování velkých měst. Ale aby tomu někdo uvěřil, měla by tam dole nějaká bomba opravdu vybuchnout.“

„A kde, v Londýně? Tady ještě žádné metro není.“

„Ale už se začalo kopat, podél Seiny jsou tunely: nechci přece vyhodit do vzduchu celou Paříž. Stačí mi, když se zřítí dvě tři podpěry, anebo – to by bylo ještě lepší – kus vozovky. Jen malý výbuch, který nicméně bude vypadat jako hrozba a jako potvrzení.“

„Rozumím. Ale co já s tím?“

„Vy jste už s výbušninami pracoval, a pokud vím, máte k ruce odborníky. Podívejte se na to ze správného úhlu. Podle mne by všechno mělo proběhnout bez jakýchkoli nepříjemností, protože tyhle první výkopy se v noci nehlídají. Ale dejme tomu, že by došlo k náramně nešťastné náhodě, a atentátník by byl odhalen. Pokud je to Francouz, riskuje pár let vězení, pokud je to Rus, vypukne francouzsko-ruská válka. Takže nikdo z mých lidí to být nemůže.“

Málem jsem vyletěl: nemůže mě nutit k tak bláznivému kousku, jsem usedlý člověk, mám své roky. Ale pak jsem se ovládl. Z čeho pocházel ten pocit prázdnoty, který mě trápil už celé týdny, ne-li z vědomí, že už nehraji hlavní roli?

Pokud přijmu tu zakázku, vrátím se do první linie. Spolupracoval jsem, abych svému pražskému hřbitovu opatřil kredit, abych ho učinil pravděpodobnějším – a tedy pravdivějším, než kdy byl. Ještě jednou úplně sám porazím na hlavu celé jedno plemeno.

„Musím si promluvit se správným člověkem,“ odpověděl jsem. „Za pár dní vám dám vědět.“

* * *

Vypravil jsem se za Gavialim. Pořád ještě dělá hadráře, ale díky mé pomoci má čisté papíry a stranou si uložil pár šupů. Bohužel za těch necelých pět roků příšerně zestárl – Cayenne zanechává stopy. Ruce se mu třesou a jen taktak zvedne sklenici, kterou jsem mu velkoryse několikrát dolil. Chodí s námahou, už se skoro nedokáže sehnout a mně vrtá hlavou, jak ty hadry vlastně sbírá.

Na můj návrh reaguje s nadšením: „Dnes už to není jako kdysi, kdy jste některé výbušniny nemohl použít, protože se nedalo včas utéct. Teď se všechno vyřídí jednou dobrou časovanou bombou.“

„A jak funguje?“

„Jednoduše. Vezmete jakýkoli budík a nařídíte ho na příslušnou hodinu. Jakmile nadejde ta hodina, ručička budíku poskočí, a když ji správně připojíte, místo aby aktivovala zvonění, aktivuje rozbušku. A nálož udělá bum! Jenže to už jste deset mil daleko.“

Nazítří se dostavil s podivným stroječkem, ve své prostotě děsivým. Bylo stěží představitelné, že ten malý smotek drátů a ty flanďácké cibule způsobí explozi. „Žádný strach, bouchne to,“ řekl pyšně Gaviali.

Dva dny nato jsem šel prozkoumat probíhající výkopové práce. Tvářil jsem se jako zvědavec, a dokonce jsem dělníkům položil pár otázek. Objevil jsem výkop, kterým se dalo přímo z ulice snadno sestoupit na bezprostředně nižší úroveň, k vyústění tunelu, vyztuženému trámovím. Kam ten tunel vede a jestli vůbec někam vede, mě nezajímalo: stačí položit bombu ke vchodu, a hotovo.

Gavialimu jsem řekl pravdu do očí: „Uctivě se skláním před vašimi dovednostmi, ale ruce se vám třesou a sotva se držíte na nohou. Do výkopu byste slézt nedokázal a bůhví, co byste vyvedl s těmi kontakty, o kterých jste mi řekl.“

Zarosily se mu oči: „Máte pravdu, jsem vyřízený chlap.“

„Kdo by to mohl udělat místo vás?“

„Neznám už nikoho, nezapomínejte, že moji nejlepší kamarádi jsou ještě v Cayenne, kam jste je poslal právě vy. Teď je to na vás. Chcete, aby ta bomba vybuchla? Dejte ji tam sám.“

„Hlouposti, já přece nejsem odborník.“

„Nemusíte být odborník, když vám odborník řekne, jak na to. Dobře si prohlédněte, co jsem položil na stůl, to všechno je nutné, chcete-li sestrojit dobrou časovanou bombu. Použijete jakýkoli budík, například tenhle, jenom musíte znát vnitřní mechanismus, který spouští zvonek. Pak tu máte baterii: ta, když je aktivován budík, odpálí rozbušku. Já jsem člověk ze staré školy, a tak bych použil tuhle baterii: říká se jí Daniell cell. V tomhle typu baterie se na rozdíl od voltaické používají především kapalné prvky. Naplníte malou nádobku z poloviny síranem zinečnatým a z poloviny modrou skalicí. Do modré skalice dáte kotouček mědi a do síranu zinečnatého kotouček zinku. To jsou dva póly baterie. Je to jasné?“

„Zatím ano.“

„Dobře. S Daniellovou buňkou je jediná potíž: při přenášení musíte být opatrný. Ale dokud není spojena s rozbuškou a náloží, ať se stane cokoli, nestane se nic. A když se zapojí, bude stát, jak doufám, na rovné ploše, jinak je pyrotechnik idiot. Pokud jde o rozbušku, stačí jen maličko výbušniny. A teď přejděme k vlastní náloži. Kdysi, jak si jistě vzpomenete, jsem chválil černý prach. Ale před deseti lety byl vynalezen balistit, deset procent kafru a rovnoměrné dávky nitroglycerínu a kolodia. Zpočátku tu byl problém: kafr se rychle odpařoval, a výrobek byl tudíž nestabilní. Ale od té doby, co ho dělají v Aviglianě Italové, se mu dá podle všeho důvěřovat. Dosud váhám s použitím korditu – vynalezli ho totiž Angličané –, kde je místo kafru pět procent vazelíny a jinak osmapadesát procent nitroglycerinu a sedmatřicet procent střelné bavlny rozpuštěné v acetonu; vypadá to jako nepovedené špagety. Ještě uvidím, co použiju, ale velké rozdíly v tom nejsou. Takže: především se musí ručičky nastavit na určenou hodinu, pak se budík připojí k baterii, baterie k rozbušce a rozbuška k náloži, nakonec aktivujete budík. Ale pozor, nepoplést pořadí! To dá rozum, že když někdo nejdřív všechno připojí, pak aktivuje a nakonec nastaví ručičky… bum! Jasné? Pak se jde domů, nebo do divadla, nebo do restaurace: bomba už se o všechno postará sama. Jasné?“

„Jasné.“

„Kapitáne, netroufám si říct, že by ji odpálilo i malé dítě, ale někdejší kapitán Garibaldiho armády to určitě zvládne. Máte pevnou ruku, ostříží zrak, musíte jenom provést těch pár operací, které jsem vám vysvětlil. Stačí, když je provedete ve správném pořadí.“

* * *

Souhlasil jsem. Jestli to dokážu, rázem omládnu, srazím do prachu všechny Mordechaje tohoto světa. I tu kurvičku z turínského ghetta. Gagnu, takhle mi řekla? Já ti ukážu!

Musím ze sebe smýt pach rozvášněné Diany, pach, který mě za letních nocí pronásleduje už přes půldruhého roku. Vidím, že jsem se narodil proto, abych potřel tu prokletou rasu. Račkovskij má pravdu, nenávist zahřívá srdce.

Musím svou povinnost vykonat ve slavnostní uniformě. Vzal jsem si frak a vousy z večírků Juliette Adamové. Téměř náhodou jsem na dně jedné skříně ještě objevil malou zásobu kokainu Parke & Davis, jejž jsem opatřil pro doktora Froida. Bůhví jak se stalo, že tam zůstala. Nikdy jsem kokain neokusil, ale pokud nelhal, měl by mě povzbudit. Přiživil jsem ho třemi skleničkami koňaku. Teď se cítím jako lev.

Gaviali by rád šel se mnou, ale nedovolím mu to, teď se tak šourá, že by mi překážel.

Pochopil jsem do puntíku, jak ta věc funguje. Sestavím bombu, která bude počátkem nové epochy.

Gaviali mi dává poslední instrukce: dejte pozor na tohle a dejte pozor na tamto.

K čertu s ním, ještě nepatřím do starého železa.

ZBYTEČNÉ UČENÉ POZNÁMKY

Historická poznámka

Jediná postava tohoto příběhu, kterou jsem si vymyslel, je jeho protagonista Simone Simonini – nevymyslel jsem si však kapitána Simoniniho, jeho dědečka, záhadného autora dopisu abbému Barruelovi.

Všechny ostatní postavy (až na pár figurek jako notář Rebaudengo nebo Ninuzzo) skutečně existovaly a udělaly a řekly věci, které dělají a říkají v tomto románě. Neplatí to jen o postavách, jež vystupují pod svým pravým jménem (a ač se to leckomu může jevit nepravděpodobné, skutečně existovala i taková postava jako Léo Taxil), nýbrž i o těch, jež sice vystupují pod jménem fiktivním, ale pouze z důvodů narativní úspornosti, neboť dávám jediné (vymyšlené) osobě říkat a konat to, co ve skutečnosti řekly a vykonaly osoby dvě (historicky reálné).

Ale když to dobře uvážím, i Simone Simonini, jenž je sice výsledkem koláže, neboť mu byly připsány věci, jež ve skutečnosti vykonaly různé osoby, jistým způsobem existoval. Ba mám-li říci celou pravdu, je ještě stále mezi námi.

Příběh a zápletka

Vypravěč si uvědomuje, že vzhledem k dosti chaotické zápletce, jak je uložena do deníků, jež zde reprodukujeme (s četnými anticipacemi a retrospekcemi, čili tím, čemu filmaři říkají flashback), by se čtenář nemusel zorientovat v postupném vývoji událostí od Simoniniho narození po poslední deníkové zápisy. Jde o fatální dyskrazii mezi story a plot, jak říkají Anglosasové, anebo ještě hůř, mezi fabulí a syžetem aneb zápletkou, jak říkali ruští formalisté (všichni Židé). Popravdě řečeno, Vypravěč podnikl řadu namáhavých pokusů, jak se v tom vyznat, ale soudí, že řádný čtenář se bez těchto jemností dokáže obejít a příběh si i tak vychutná. Pro případ, že by se do četby pustil i přespříliš komisní čtenář s trochu delším vedením, připojuji tabulku, která vyjasňuje vztahy mezi oběma rovinami (s nimiž ovšem pracuje každý – jak se kdysi říkávalo – dobře udělaný román).

Ve sloupci Zápletka jsou uvedeny deníkové zápisy odpovídající kapitolám, jak je čtenář postupně čte. Ve sloupci Příběh se naopak rekonstruuje reálná posloupnost událostí, líčených a rekonstruovaných v různých okamžicích Simoninim a Dalla Piccolou.

Kapitola Zápletka Příběh

1.CHODEC, JENŽ BY ONOHO ŠEDIVÉHO BŘEZNOVÉHO RÁNA

Vypravěč začíná sledovat Simoniniho deník

2.KDO JSEM?

Deník, 24. března 1897

3.CHEZ MAGNY

Deník, 25. března 1897 (vzpomínky na obědy u Magnyho v letech 1885-1886)

4.ZA DĚDEČKOVÝCH ČASŮ

Deník, 26. března 1897

Dětství a do dědečkovy smrti

5.SIMONINO KARBONÁŘEM

Deník, 27. března 1897

1855-1859

Práce u notáře Rebaudenga a první kontakty s tajnými službami

6.VE SLUŽBÁCH SLUŽEB

Deník, 28. března 1897

1860

Rozhovor s náčelníky piemontských tajných služeb

7.S GARIBALDIHO TISÍCEM

Deník, 29. března 1897

1860

Na Dumasově Emmě

Připlutí do Palerma

Setkání s Nievem

První návrat do Turína

8.ERCOLE

Deník, 30. března – 1. dubna 1897

1861

Nievovo zmizení

Druhý návrat do Turína a pařížský exil

9.PAŘÍŽ

Deník, 2. dubna 1897

1861…

První roky v Paříži

10.PŘEKVAPENÝ DALLA PICCOLA

Deník, 3. dubna 1897

11.JOLY

Deník, 3. dubna 1897, v noci

1865

Ve vězení, špehování Jolyho

Léčka na karbonáře

12.NOC V PRAZE

Deník, 4. dubna 1897

1865-1866

První verze scény na pražském hřbitově

Setkání s Brafmannem a Gougenotem

13.DALLA PICCOLA ŘÍKÁ, ŽE NENÍ DALLA PICCOLA

Deník, 5. dubna 1897

14.BIARRITZ

Deník, 5. dubna 1897, pozdě dopoledne

1867-1868

Setkání s Goedschem v Mnichově

Vražda Dalla Piccoly

15.DALLA PICCOLA REDIVIVUS

Deníky, 6. a 7. dubna 1897

1869

Lagrange mluví o Boullanovi

16.BOULLAN

Deník, 8. dubna 1897

1869

Dalla Piccola u Boullana

17.DNY KOMUNY

Deník, 9. dubna 1897

1870

Dny Komuny

18.PROTOKOLY

Deníky, 10. a 11. dubna 1897

1871-1879

Návrat otce Bergamaschiho

Vylepšení scény na pražském hřbitově

Vražda Jolyho

19.OSMAN BEY

Deník, 11. dubna 1897

1881

Setkání s Osman Beyem

20.RUSOVÉ?

Deník, 12. dubna 1897

21.TAXIL

Deník, 13. dubna 1897

1884

Simonini se setkává s Taxilem

22.ĎÁBEL V 19. STOLETÍ

Deník, 14. dubna 1897

1884-1896

Taxilovo protizednářské dobrodružství

23.DVANÁCT DOBŘE PROŽITÝCH LET

Deník, 15. a 16. dubna 1897

1884-1896

Stejné období Simoniniho očima (v těchto letech se u Magnyho Simonini setkává s psychiatry, jak se o tom hovoří v kapitole 3)

24.V NOCI NA MŠI

Deník, 17. dubna 1897 (končí za svítání 18. dubna)

1896-1897

Krach Taxilova tažení

21. března 1897 černá mše

25.SROVNAT SI MYŠLENKY

Deník, 18. a 19. dubna 1897

1897

Simonini pochopí a likviduje Dalla Piccolu

26.KONEČNÉ ŘEŠENÍ

Deník, 10. listopadu 1898

1898

Konečné řešení

27.PŘERUŠENÝ DENÍK

Deník, 20. prosince 1898

1898

Příprava atentátu

Data Posmrtná fakta

1905

V Rusku vychází svazek Velké v malém Sergeje Niluse, kde je uveřejněn text uvedený těmito slovy: „Jeden blízký a dnes už zesnulý přítel mi předal rukopis, jenž s mimořádnou přesností a jasností popisuje plán a postup hrozivého světového spiknutí… Tento dokument se mi dostal do rukou asi před čtyřmi roky, a to s absolutní zárukou, že jde o pravdivý překlad originálních dokumentů, jež jistá žena ukradla jednomu z nejmocnějších a nejvýše zasvěcených zednářských vůdců… K loupeži došlo ve Francii – v zemi, která je hnízdem ‚židovského zednářského spiknutí‘ –, na konci tajného shromáždění ‚zasvěcených‘. Těm, kteří chtějí vidět a slyšet, si troufám tento rukopis odhalit. Nazývá se Protokoly sionských mudrců.“

Protokoly jsou vzápětí přeloženy do mnoha jazyků.

1921

Článek v London Times upozorňuje na skutečnost, že kniha opisuje z Jolyho, a prohlašuje Protokoly za falzum. I nadále jsou však Protokoly reeditovány jako autentické.

1925

Hitler, Mein Kampf (I, 11): „Nakolik se existence tohoto národa opírá o stále opakovanou lež, vysvítá z proslulých Protokolů sionských mudrců. Frankfurter Zeitung každý týden fňuká, že se zakládají na padělku: a právě to je nejlepším důkazem, že jsou pravé… Až se tato kniha stane společným majetkem všeho lidu, budeme moci říci, že židovské nebezpečí je zažehnáno.“

1939

Henri Rollin, L’Apocalypse de notre temps: „Můžeme se domnívat, že po Bibli je to nejrozšířenější kniha vůbec.“

EDIČNÍ POZNÁMKA

Citáty a excerpta z cizojazyčných knih v románě uváděných jsou vzhledem k častému krácení či parafrázování těchto textů překládány podle Ecova znění. Pouze v případě citátů z Dostojevského Deníku spisovatele jsme přihlédli k českému překladu Ladislava Zadražila (Fjodor Michajlovič Dostojevskij, Deník spisovatele II, Praha, Odeon 1977, s. 97nn.) a v případě Protokolů sionských mudrců jsme použili dílčí formulace z anonymního překladu, jenž je k dispozici na internetu (http://hucek.cz/l_kopecky/conspiracy/Psm.htm).

V české verzi byly zohledněny drobné korektury, které autor v textu provedl ještě po italském vydání románu.

Všechny poznámky pod čarou doplnil překladatel.

J. P.

ROMÁNY UMBERTA ECA

I

Umberto Eco (5. 1. 1932, Alessandria, Piemont) je autorem neobyčejně rozsáhlého a vnitřně mnohotvárného díla, které na jedné straně zahrnuje práce teoretické a kritické a na straně druhé práce beletristické. Když v roce 1980 vyšel román Jméno růže (Il nome della Rosa), mohlo se zdát, že jde pouze o – překvapivě úspěšné – odbočení do oblasti beletrie, přičemž tu byl do značné míry využit materiál pocházející z Ecových dosavadních odborných rešerší. Dnes má však Eco na svém kontě už šest rozsáhlých románových prací, a v jeho bibliografii tak romanopisec vytváří nepřehlédnutelnou protiváhu estetikovi, sémiotikovi a kritikovi.

Tyto romány potvrdily, že Eco je vskutku vynikající fabulátor (dumasovského typu), který především chce vyprávět a který také má co vyprávět. A ukázalo se, že tu nejde jen o beletrizaci materiálu, který přetekl ze stolu teoretika a historika, nýbrž že jak u vědce, tak u romanopisce Eca se projevuje týž zájem: o vztah člověka k jeho kultuře, o to, jak prizmatem kulturních faktů čte svou historii a skládá své příběhy ve snaze lépe porozumět sám sobě. Často ovšem Eco ve svých románech upozorňuje i na to, že člověk má sklon řadit fakty tendenčním způsobem a používat je jako ilustraci předzjednaných myšlenkových konstrukcí. A pak ho velmi zajímají falzifikátoři, kteří vědomě dodávají falešné dokumenty či falešné výklady toho, co se událo, a často jsou mimořádně úspěšní, neboť jejich machinace zanechávají v příbězích, jež si lidé o své minulosti vyprávějí, hluboké stopy.

Propojenost Ecových teoretických a historických reflexí s jeho románovými světy je do očí bijící: v obou případech se setkáváme se stejnými texty a často nám právě jeho teoretické práce umožňují rozpoznat citáty, které Eco neobyčejně obratně zapracoval do svých románových vyprávění.

Ve svém posledním románě Pražský hřbitov (Il cimitero di Praga, 2010) Eco převyprávěl historii tzv. Protokolů sionských mudrců, kompilátu pořízeného ruskou tajnou policií a v roce 1905 zveřejněného pološíleným potulným mnichem Sergejem Nilusem (1862-1929). Židé v tomto textu hovoří zcela bez obalu o svých plánech na ovládnutí světa.

Jako případ vlivné falzifikace faktů zaujaly Protokoly Eca už dávno před napsáním románu. Fascinovala ho především skutečnost, že podhoubím tohoto textu je antisemitismus – a zejména antisemitismus francouzský a ruský –, jak se vyvíjel v průběhu „hloupého“ 19. století, a že tedy tento text v sobě shrnuje jistou kapitolu moderních dějin. A neméně ho zaujalo, že podklady k tomuto výtvoru nedodávaly pouze vážně míněné interpretace dějinných faktů, ale že se tu bohatě čerpalo i z románových „fikčních světů“, a že se tu tedy prostupovala záměrná manipulace s historickými skutečnostmi se vcelku nevinnou literární „lží“.

Stručně shrnul historii Protokolů například v šesté ze svých harvardských přednášek, jež vydal v roce 1995 pod názvem Šest procházek literárními lesy (Six Walks in the Fictional Woods, česky B. Grygová 1997).1

Historie tohoto textu začala podle Eca o více než sto let dříve spisem toulouského jezuity Augustina de Barruela (1741-1820) Pamětní spis k dějinám jakobínství (Mémoires pour servir a l’histoire du jacobinisme, 1792), v němž je francouzská revoluce vyložena jako konečná fáze prastarého spiknutí (jeho východisko nalezl Barruel u templářů). V konkrétní historické situaci šlo v Barruelově podání o komplot filozofů, zednářů a jakobínů, jejichž královražedné ruce ovšem vedla organizace ještě tajemnější, a to bavorští ilumináti, založení v roce 1776 profesorem kanonického práva na univerzitě v Ingoldstadtu Adamem Weishauptem (1748-1830).

V Barruelově modelové konspirační teorii dosud nefigurovali Židé, v roce 1806 však Barruel obdržel dopis od blíže neznámého kapitána Giovanniho Battisty Simoniniho, údajně Piemonťana žijícího ve Florencii, v němž se právě Židům připisovala rozhodující role, neboť v průběhu století se pokoutně vetřeli do všech tajných společenství. Patrně už tento text byl falzem tajných služeb, vyrobeným na příkaz Napoleonova ministra vnitra Josepha Fouchého.

Další látku k této konspirační teorii dodala literatura, konkrétně romány Ecových oblíbených autorů Eugena Suea (1804-57) a Alexandra Dumase (1802-70).

Sue ovšem proti Židům nic neměl, jeho terčem byli jezuité. V nesmírně populárních románech Bludný Žid (Le Juif errant, 1844-45) a Tajnosti lidu (Les mysteres du peuple, 1849-56) ztělesnil ducha jezuitského spiknutí ve zlovolném abbém Rodinovi. Představený řádu otec Roothaan (což je historická postava: Jan Philipp Roothaan, 1785-1853, nizozemský rodák, od roku 1826 generál Tovaryšstva Ježíšova) tu obdržel od Rodina dokument, v němž jsou ďábelské plány jezuitů vypsány černé na bílém.

Jezuitské spiknutí, jež si vymyslel Sue, použil francouzský liberální novinář Maurice Joly (1829-78) ve svém pamfletu Rozhovor Machiavelliho a Montesquieua v pekle (Dialogue aux enfers entre Machiavel et Montesquieu, 1864),2 připsal ovšem diktátorské plány Napoleonovi III. Eco konstatuje, že v tomto pamfletu objevil ne méně než sedm stránek hemžících se citacemi ze Suea.

V roce 1868 vydal pruský poštovní úředník a vášnivý antisemita Herrmann Goedsche (1815-78), publikující rovněž pod pseudonymem Sir John Retcliffe, ve třech svazcích „historicko-politický“ román Biarritz.3 Goedsche zase vykradl Alexandra Dumase (1802-70), konkrétně jeho Josefa Balsama (1846-49), přepsal však scénu nočního setkání hraběte Cagliostra se skupinou iluminátů v setkání zástupců dvanácti kmenů Izraele, domlouvajících se na plánu, jak převzít vládu nad světem.

Goedscheho plagiát měl úspěch a začal se objevovat v řadě pamfletických textů jako seriózní zpráva. Jolyho spisek a Goedscheho románová scéna posléze vyústily právě v Protokoly sionských mudrců (Protokoly sionskich mudrecov),4 za jejichž zpracováním pravděpodobně stáli dva v Paříži působící pracovníci ruské tajné policie Petr Ivanovič Račkovskij a Matvej Golovinskij. Elaborát měl přesvědčit cara Mikuláše II. o nutnosti čelit všem liberálním tendencím, neboť za nimi je prý vždy pouze židovská hra o moc.

Není divu, že tato historie fikce, jež vstoupila do života, přiměla Eca, aby ji přetvořil v román. Nejenže uvedená řada textů – podivuhodně homogenní, byť se virtuální aktéři spiknutí neustále střídají jako ve filmových prolínačkách: jakobíni, zednáři, jezuité, Židé – byla zajímavá sama o sobě, ale navíc se za ní otevíral pohled na dějiny 19. století, plné epizod často rovněž opředených spikleneckými teoriemi. Ecovi se takto nabídla příležitost převyprávět ve svém románě příběh Garibaldiho (1807-82) bleskurychlého dobytí italského jihu – jeho značně deziluzívní verzi, v níž větší roli než vlastenecké hrdinství červených košil hrály zednářské peníze, prodejnost bourbonských generálů a machinace piemontských tajných služeb –, a to včetně epizody nikdy neprošetřené smrti Garibaldiho viceintendanta a skvělého romanopisce Ippolita Nieva (1831-63), francouzsko-pruskou válku (1870) s dohrou Pařížské komuny a posléze také Dreyfusovu aféru (1894), zmanipulovanou vojenskými tajnými službami, zcela mimořádný výron francouzského antisemitismu, jenž rozdělil tehdejší francouzskou společnost. Za jednotlivými historickými epizodami krom toho Ecovi vyvstal – jako v pikareskním románě, jímž Pražský hřbitov do značné míry je – velice zajímavý kompars.

Možnosti dát ožít známým, méně známým i zcela zapomenutým historickým postavám využil Eco vskutku vrchovatou měrou. Ve svém románě uvedl na scénu Garibaldiho i Dumase a vykreslil působivé miniportréty osob, jež kdysi reprezentovaly piemontské či pařížské tajné služby. Mezi garibaldiovci potkává Ecův románový protagonista nejen Nieva, ale také novináře a spisovatele Giuseppa Bandiho (1834-1894), autora vzpomínek na neapolské dobrodružství Vojáci Tisíce (I Mille, časopisecky 1886), a Giuseppa Cesara Abbu (1838-1910), jenž po letech rovněž zaznamenal své vzpomínky na Garibaldiho tažení v memoárech Od Quarta po Volturno (Da Quarto al Volturno,1880, definitivně 1891).

V Paříži se pak vedle Jolyho Ecův hrdina setkává s dlouhou řadou protižidovských aktivistů: s Jakovem Alexandrovičem Brafmanem, jinak též Jakobem Brafmannem (1825-79), židovským konvertitou, profesorem hebrejštiny na pravoslavné univerzitě v Minsku a autorem spisů Místní a všesvětová židovská bratrstva (Jevrejskije bratstva mestnyje i vsemirnyje, 1869) a Kniha kahalu: materiály ke studiu židovských mravů (Kniga kagala: Materialy dlja izučenija jevrejskogo byta, 1869), v nichž dokazoval, že Židé prostřednictvím kahalů (samosprávných komunit) usilují o rozvrácení pravoslaví a ovládnutí světa, dále s Rogerem Gougenotem des Mousseaux (1805-76), novinářem, ultramontánním katolíkem, znalcem tajných společností a autorem knihy Žid, židovství a požidovštění křesťanských národů (Le Juif, le judaisme et la judaisation des peuples chrétiens, 18695), s Alphonsem Toussenelem (1803-85), anglofobním a antisemitským žákem Charlese Fouriera, autorem díla Židé, králové doby: dějiny finančního feudalismu (Les Juifs, rois de l’époque: histoire de la féodalité financiere, 1847) a posléze i s emblematickou postavou francouzského antisemitismu, Edouardem Drumontem (1844-1917), vášnivým nacionalistou a monarchistou, autorem mimořádně vlivného pamfletu Židovská Francie (La France juive, 1885; brožura dosáhla během krátkého času neuvěřitelných 150 vydání) a zakladatelem Francouzské národní antisemitské ligy (1890).

Eco ovšem neodolal a uvedl na stránky románu postavy ještě bizarnější. Jednou z nich je Joseph-Antoine Boullan (1824-93), jenž inspiroval Jorise-Karla Huysmanse k postavě doktora Johannese v románě Tam dole (La-bas, 1891). To, co o něm Eco v románě říká, je faktograficky zcela přesné. Boullan vystudoval na semináři v Montaubanu, v roce 1848 byl vysvěcen na kněze a následně získal v Římě doktorát z teologie. V roce 1856 se ujal duchovního vedení Adele Chevalierové, zázračně uzdravené ze slepoty, a o tři roky později s ní založil náboženskou kongregaci „Oeuvre de la Réparation“. Spolupracoval s řadou katolických časopisů a v roce 1870 založil vlastní revue Annales de la Sainteté, kde rozvíjel teorii mystické substituce, podle níž upřímně zbožné duše musí hřešit za druhé. Katolická církev se s ním rozešla v roce 1875. Boullan se mezitím sblížil s thaumaturgem Eugenem Vintrasem (1807-75) a po jeho smrti převzal jeho „Oeuvre de la Miséricorde“, kde se celebrovaly satanistické ceremonie. V roce 1886 se setkal s okultistou a obnovitelem bratrstva rosikruciánů Stanislasem de Guaitou (1861-97; Huysmans, přívrženec Boullanův, ve svém románě vykreslil právě Guaitu jako satanistického kněze), ten se však od něho zhnuseně odvrátil a ve spolupráci s dalším okultistou, Švýcarem Oswaldem Wirthem (1860-1943), veřejně odhalil Boullanovy satanistické praktiky v knize Chrám Satanův (Le temple de Satan, 1891).

V Ecově románě ožívá rovněž zapomenutý hlasatel antisemitismu, který své texty podepisoval pseudonymem Osman Bey nebo Kibridli-Zade. Informace o tomto mezinárodním hochštaplerovi židovského původu, jenž se ve skutečnosti jmenoval Millinger, načerpal Eco zjevně z knihy Normana Cohna Warrant for Genocide z roku 1967 (jeho rekonstrukci geneze Protokolů Eco v románě sleduje hodně zblízka). Cohn zde napsal toto: „Tento muž, který byl v roce 1879 vykázán z Benátek a v následujících letech z řady dalších zemí, provozoval antisemitismus jako zaměstnání. Po jednom zatčení v Miláně své antisemitské smyšlenky slavnostně odvolal, ale to mu nezabránilo později napsat nové antisemitské pamflety a hauzírovat s nimi v Aténách, Konstantinopoli a Alexandrii. Byl stále na cestách, často byl vězněn kvůli podvodům všeho druhu. Ve své pitoreskní, neslavné dráze pokračoval až do své smrti v roce 1898. Osman Bey pocházel pravděpodobně ze Srbska, psal německy a své spisy publikoval především ve Švýcarsku; štěstí však hledal v Rusku, kde se napojil na tamější antisemitské hnutí.“6 Napsal knihu Dobytí světa Židy (Die Eroberung der Welt durch die Juden, roku 1875 vyšlo už její 7. vydání). Zde – podobně jako Brafmann či v Rusku žijící někdejší katolický kněz a pak pravoslavný mnich polského původu Hippolit Lutostański (1835-1915), autor třísvazkového díla Talmud a Židé (Talmud i jevrei, 1879-80) – spatřoval kořen veškerého zla v pařížské Alliance Israélite Universelle, organizaci založené v roce 1860 s cílem zajišťovat Židům ochranu a organizovat jejich svépomocné aktivity. Podle Osman Beye to však nebyla žádná moderní filantropická organizace, ale prastará neviditelná moc spočívající na zlatě a oceli, jež už kdysi prostřednictvím Williama Pitta a jeho židovských agitátorů vyprovokovala francouzskou revoluci a nyní skrze Židy Thierse (který ve skutečnosti Žid nebyl) a Renana ovládá Francii. Osman Bey v knize prohlašoval, že v současnosti se Alliance orientuje na Rusko, kde podporuje nihilisty a teroristy a kde zorganizovala úspěšný atentát na Alexandra II. (této tezi věnoval rovněž spisek Odhalení důvodů zavraždění Alexandra II., Enthüllungen über die Ermordung Alexanders II., 1886). Teprve zbaví-li se svět Židů (například jejich vysídlením do Afriky), soudil Osman Bey, nastane zlatý věk lidstva.

Patrně nejpozoruhodnější z Ecových evokací pozapomenutých postav 19. století je jeho portrét Léa Taxila (vl. jménem Gabriela Joganda, 1854-1907). Ten ovšem nebyl antisemita, byl to pouze vášnivý mystifikátor ne právě malého formátu. I v tomto případě všechny Ecovy údaje o jeho životě a působení zcela odpovídají skutečnosti. Taxil vyrostl v monarchistické a katolické rodině, studoval na církevních školách, jako čtrnáctiletý se však nakazil volnomyšlenkářskými a ateistickými myšlenkami a přes odpor otce – ten ho dokonce v roce 1868 poslal do polepšovny – už na této dráze setrval. Spolupracoval s různými marseillskými krajně levicovými deníky, působil však i jako policejní agent. Roku 1875 se vystěhoval do Švýcarska, kde – jak se o tom v románě hovoří – prodával afrodisiaka. Po vyhoštění ze Švýcarska se odebral do Paříže, kde v roce 1879 založil Antiklerikální knihkupectví, časopis L’Anticlérical, edici „Bibliotheque anticléricale“ a v roce 1881 ateistickou a socialistickou Antiklerikální ligu. V témž roce vstoupil do zednářské lóže, po několika měsících však z ní byl vyloučen. Vzápětí se skutečně se značnou vervou věnoval protizednářské propagandě a ve spolupráci s dr. Hacksem vydal dlouhou řadu publikací – jak o tom Eco zevrubně referuje –, v nichž figurovala rovněž fiktivní Diana Vaughanová. V roce 1897 vše veřejně prohlásil za mystifikaci a vrátil se ke svým antikatolickým pamfletům (Naši dobří jezuité, Nos bons jésuites, 1897). Pod pseudonymem Jeanne Savarin vydal také kuchařky.7

Eco však uvedl na románovou scénu i postavy, které se z této – beztak ne zcela sourodé – řady vymykají. Tak se v jedné z úvodních kapitol objevuje i začínající Sigmund Freud – v jistém smyslu inspirátor celé protagonistovy zpovědi – a vedle něho poněkud komičtí reprezentanti právě se empancipující psychiatrie, Ferdinand Burot (1849-1888) a Henri Bourru (1840-1914), dva profesoři Námořní lékařské školy v Rochefortu, kteří se zabývali otázkami rozdvojení osobnosti a při léčbě duševních onemocnění prosazovali tzv. metaloterapii, léčbu kovy.

Úkolem dodat této obsáhlé historické faktografii soudržnosti pověřil Eco svého románového hrdinu. Je jím falzifikátor par excellence, policejní agent s teroristickými praktikami a přesvědčený antisemita Simone Simonini (který se ovšem kromě doktora Freuda a jedné dívky z turínského ghetta s Židy v životě téměř nesetkal), pikareskní postava, jíž právě dává Eco procházet evropskou historií druhé poloviny 19. století. Simonini je fascinován oním „Jiným“, kterého nezná, kterému nerozumí a o němž spřádá – za vydatné pomoci právě připomenutého dobového antisemitského „diskursu“ – fantastické konstrukce. Eco ovšem postavil Simoninimu po bok ještě dvojníka, nadlouho záhadného abbého Dalla Piccolu, a vybavil tak svůj románový příběh vskutku nápaditou další rovinou. „Drama se zdvojuje,“ řekl sám Eco v rozhovoru s Claudiem Magrisem, „když Druhý není jen před tebou, ale také v tobě.“8

Ecův román se hned po vydání stal literární událostí číslo jedna. Četli ho všichni a z internetových blogů lze vyrozumět – jako po každém novém Ecově románě –, že pro některé to je vůbec nejlepší Ecův text, a pro jiné nejhorší. Někdo Eca obviňoval z nepůvodnosti, jiný z absence politické korektnosti, katoličtí recenzenti byli pohoršeni fakty týkajícími se církve a papeže.

Ze všech ohlasů nicméně vysvítá, že Eca nečíst nelze. A všechny ohlasy také svědčí o tom, že román je čten na pozadí předchozích Ecových románových textů a je s nimi neustále srovnáván. Jistě z dobrých důvodů: Eco si vskutku vytvořil svébytný románový model, který sice knihu od knihy obměňuje, ale v zásadě nemění. „Fikční světy“ jeho šesti románů jsou velmi proměnlivé co do použitého materiálu, ale jinak jsou velmi sourodé. A to nejen pokud jde o vypravěčské formální postupy, ale i pokud jde o „ideje“ a obsahy.

Šestý Ecův román tak může být i pro nás dobrou příležitostí ke konfrontaci s autorovou předchozí tvorbou.

II

Největším bestsellerem celé Ecovy kariéry byl hned jeho první román Jméno růže (Il nome della rosa, 1980, česky Z. Frýbort 1988). Už v případě tohoto pozdního debutu bylo nabíledni, že romanopisec Eco tvořil za týmž stolem, za jakým pracoval i Eco vědec, a že vědec je romanopiscem nejen tolerován, ale je pro něho nepostradatelným partnerem.

Román byl zasazen do středověké scenérie a čerpal z Ecovy důvěrné znalosti středověké kultury. Autora zajímala už za studentských let především středověká estetika: věnoval jí svou disertační práci Estetika v díle svatého Tomáše Akvinského (Il problema estetico in San Tommaso d’Aquino, obhájeno 1954, vyd. 1956) a na ni navazující monografii Vývoj středověké estetiky (Sviluppo dell’estetica medievale, 1959). Právě středověká estetika také přivedla Eca ke středověkému symbolickému myšlení vůbec a to pro něho bylo velmi přitažlivé z hlediska sémiotiky, disciplíny, jejímuž propracování věnoval největší úsilí a již přednášel od roku 1971 na filozofické fakultě v Bologni.

Detektivní schéma v románě použité navíc souviselo s Ecovým teoretickým zájmem o tzv. „triviální“ žánry, o nichž pojednal například v souborech esejů Skeptikové a těšitelé (Apolittici e integrati, 1964, česky Z. Frýbort 1995) a Nadčlověk pro masy (Il superuomo di massa, 1978). Východiskem jeho románové konstrukce tak bylo paradoxně to nejaktuálnější teoretické uvažování o otázkách kultury.

Odborná erudice se však do románové promluvy promítla ještě jedním způsobem. Tato promluva byla ve značném rozsahu utkána z citátů ze středověkých textů (byť ne v takovém rozsahu, jak to Eco svým čtenářům v komentářích ke svému románu sugeroval). Tento postup samozřejmě budil nejvíce nedůvěry: na první pohled bylo jasné, že Eco nevsadil na sílu imaginace jako geniální romanopisci typu Balzaca či Tolstého, ale že předtím, než začal budovat svou románovou konstrukci, navezl na staveniště mnoho vypůjčených cihel. Vzniklo podezření, že román je prostě produktem kombinatorické hry, kterou umožňuje počítačová paměť. Že architektonický plán této konstrukce je ve skutečnosti dílem mimořádné invence, tyto kritiky přehlížely.

Přehlíželo se však i něco podstatnějšího: to, že všechen ten nahromaděný materiál byl podroben systematické selekci a že prezentace veškerých citátů a excerpcí byla motivována jednotným záměrem – snahou představit středověk v jeho nejcharakterističtějších aspektech jako dobu neobyčejné intelektuální aktivity, pokládající základy moderní civilizace. Eco dával přímo promlouvat starým textům, ale s neskrývaným přáním, abychom je četli našima „anachronickýma“ očima a aby nás tyto texty poučily o východiscích našeho vlastního světa. Ve svých esejích se opakovaně k tomuto svému obrazu středověku vrací. „Středověk představuje křižovatku Evropy a moderní civilizace,“ napsal v eseji Devatero způsobů snění o středověku. „Středověk vynalézá všechny věci, s nimiž máme dodnes co dělat, banky a směnky, organizaci latifundií, strukturu administrace a komunální politiky, třídní boj a zbídačení, spory mezi státem a církví, univerzitu, mystický terorismus, nepřímý důkaz při procesu, nemocnici a biskupství, dokonce organizovanou turistiku…“9

Román byl oprávněně vnímán jako produkt postmoderní literární kultury a zdůrazňovaly se převážně jeho formální znaky – vedle záliby v citátech, aluzích a v přepisování cizích hlasů především žánrová hybridnost, míšení vysokých a triviálních narativních vzorců. Tyto charakteristické rysy byly také tím, co nejsnáze vyzývalo k napodobení.10 Méně se však hovořilo o tom, že Ecův románový model v sobě nesl také určité tematické konstanty, které už nelze napodobit tak snadno. V tematickém ohledu byl text poskládán jako mozaika z různorodých – ale vzájemné souvisejících – historických faktů, vázaných na pohyb středověkého myšlení a středověké imaginace. Román tak byl především kaleidoskopem kulturních obrazů, jež se v prvním plánu jevily jako pro danou dobu typické a reprezentativní – a v tomto smyslu setrvávající v rovině „historického románu“ –, vzápětí však odkrývaly obecnější, archetypální rysy, jež vypovídaly i o autorově současnosti. Byl to zkrátka text, který vyžadoval podvojnou kompetenci kulturního historika a sémiotika.

Bereme-li dnes do ruky Ecův poslední román, můžeme si při jeho četbě ověřit, do jaké míry zůstává pro autora tento textový model nadále závazný. I v Pražském hřbitově je shromážděno obrovské kvantum kulturněhistorického materiálu a i zde jsme vyzýváni k tomu, abychom si položili otázku, do jaké míry jsou tyto vzpomínky na 19. století ještě součástí našeho vlastního světa. A také zde pracuje Eco s dlouhými parafrázemi či přímo citacemi z konkrétních textů: nejen z textů garibaldiovců Bandiho a Abby (jejichž rozhovor je poskládán z pasáží excerpovaných z jejich memoárů), nejen z textů Barruelových, Jolyho, Brafmannových, Toussenelových, Osman Beyových či Taxilových a nejen ze samotných Protokolů sionských mudrců (pasáž, v níž Simonini představuje Golovinskému svůj projekt, je umným centonem doslova citujícím jednotlivé paragrafy pamfletu), ale také například z textů Lutherových, Giobertiho, Richarda Wagnera či z Dostojevského Deníku spisovatele, čímž se dostávají do čtenářova zorného pole i autoři, které Eco do svého románového univerza neuvedl.

Základní narativní schéma Jména růže bylo – jak už jsme zmínili – schématem detektivního románu. V benediktinském opatství, kam přichází mladý mnich Adso se svým mistrem, františkánem Vilémem z Baskervillu – do jisté míry autobiografickou projekcí samotného Eca –, se odehraje řada vražd místních mnichů. Zdá se, že vraždy jsou inspirovány Zjevením Janovým, ve skutečnosti je tomu ale jinak: vraždy, jak se ukáže v závěru šetření, jsou dílem slepého Jorgeho, strážce labyrintické knihovny a fanatického ochránce „Boží pravdy“, apokalyptického vizionáře, skrývajícího před světem Aristotelovu knihu o smíchu (druhý díl Poetiky). Prostřednictvím některých postav z opatství je pak do příběhu vneseno ještě jedno téma, tentokrát historické – a vyprávění se tak přiklání k žánru historického románu. Je to téma dobového sporu mezi spirituály, františkánskou frakcí požadující návrat ke Kristově chudobě, a papežem Janem XXII., hájícím institucionální formy církve, jejichž fungování je s naprostou chudobou neslučitelné. I v tomto případě jde tedy o „pravdu“, hájenou na obou stranách se stejnou neústupností. Na scéně se posléze objevuje inkvizice jakožto instituce zřízená k tomu, aby bylo autoritativně rozhodnuto o jediné pravé Pravdě. Ecův příběh nám tak neustále připomíná, jak nárok na „absolutní“ pravdu plodí na všech úrovních – ať jde o knihovníka Jorgeho, fra Dolcina nebo inkvizitora Bernarda Guidona – pouze smrtonosné násilí.

Detektivka a historický román ovšem nebyly jedinými narativními paradigmaty, na něž se Eco odvolával. V jeho vyprávění lze zaregistrovat rovněž odkazy na román gotický (uzavřené prostory kláštera, labyrintu) a román iniciační (Vilém třikrát vstupuje do labyrintu, jenž je uspořádán jako mapa světa a zároveň je obrazem lidského poznání, potenciálně nekonečného). Text navíc nepracoval jen s narativními schématy. V dialogických partiích byly bohatě využity rozmanité formy traktátové literatury (politické, filozofické, estetické, mystické) a také žánr kroniky (historizující digrese). V Adsonově snu Eco přepsal parodicko-karnevalovou Cena Cypriani, převracející posvátné hodnoty.

„Traktátové“ pasáže nás především podrobně informovaly o středověkých intelektuálních a mentálních postojích. Obraz kláštera otevíral téma středověké vzdělanosti a vztahu křesťanského intelektuála k antické a šířeji nekřesťanské učenosti, popis klášterní architektury vedl k otázkám chápání krásy a ošklivosti či symbolického a alegorického rázu románských a gotických děl. Františkánská hereze pak poskytla Ecovi příležitost podat přehled středověké spirituality s příslušnými kacířskými tendencemi či s apokalyptickými náladami, spojenými s očekáváním Antikrista, a stejně tak i instruovat čtenáře o inkviziční praxi. Bylo příznačné, že právě tyto „traktátové“ vsuvky se první nakladatelští lektoři snažili v Ecově knize proškrtat; Eco je však ubránil. Ohlas na jeho román mu dal nepochybně za pravdu: právě tyto partie, prostředkující velmi plastický obraz středověkého duchovního světa, se ukázaly jako čtenářsky velmi vděčné.

Tento historizující „encyklopedismus“ nicméně – jak už bylo řečeno – nebyl samoúčelný, nýbrž měl promlouvat k dnešku. To samo o sobě nelze pokládat za zásadní inovaci či zásadní reinterpretaci žánrové struktury: ve skutečnosti žádný historický román není pouhá evokace minulosti bez vztahu k přítomnosti. Můžeme to demonstrovat už na jednom z Ecových vzorů, Manzoniho Snoubencích, napsaných na počátku 19. století: vypráví se v nich sice o vládě španělských Habsburků v Milánsku 17. století, avšak Manzoniho čtenáři si mohli tento historický rámec aktualizovat a za španělské Habsburky dosadit Habsburky vídeňské, kteří vládli v Lombardii v Manzoniho době. Přesto nelze přehlédnout, že aktuální horizont Ecova Jména růže byl mimořádně konkrétní a adresný. Román byl napsán v průběhu sedmdesátých let, kdy v Itálii kulminovaly útoky teroristických skupin, volících násilné prostředky, aby přivedly společnost k respektování své pravdy. Příběh fra Dolcina, jenž chtěl krvavými prostředky uvést v život zásady své víry, se tak nutně stával odkazem na násilí ve službách konkrétní ideologie a odkrýval svou neutuchající výmluvnost.

III

Ecův druhý román Foucaultovo kyvadlo (Il pendolo di Foucault, 1988, č. Z. Frýbort 1991) byl sice situován do současnosti, příběh, jenž je v něm vyprávěn, však znovu sahá svými kořeny až do středověku.

Foucaultovo kyvadlo zůstalo zastíněno velkolepým úspěchem Jména růže, avšak neprávem: je to fabulačně nejinvenčnější a strukturně nejkomplexnější Ecův román, navíc s dobře vykreslenými postavami. Péče o románovou konstrukci tu byla vyznačena stejně zřetelně jako ve Jménu růže: jestliže v předchozím románě byl příběh rozčleněn do sedmi apokalyptických dní, zde byl uspořádán do deseti stupňů kabalistického poznání. Vypravěč románu Casaubon měl znovu – a ještě zřetelněji než Vilém z Baskervillu, hrdina prvního románu – autobiografické rysy (patřilo k nim nejen nenasytné čtenářství, ale i zkušenost s prací v nakladatelství, pobyt v Brazílii, šíře zájmů sahající od templářů k Woody Allenovi). Svou nenasytnou zvídavost ovšem Eco připsal i dalšímu protagonistovi, o generaci staršímu Belbovi.

V hrubých rysech se tu vypráví toto: Casaubon připravuje disertaci o templářích (středověk je tedy ve hře od samého začátku). V této souvislosti se seznámí se dvěma redaktory nakladatelství Garamond-Manuzio Belbem a Diotallevim. Nakladatelství má dvojí tvář: jednak vydává seriózní, byť převážně okultně orientované publikace, a jednak využívá ctižádosti grafomanů a jejich ochoty financovat vydání vlastních děl. Jeden z autorů nakladatelství, plukovník Ardenti, přichází s nabídkou knihy o činnosti templářského řádu, která podle něho v roce 1312, kdy Filip Sličný řád krvavě potlačil, neskončila, ale tajně pokračovala. Přináší důkaz: pergamen, jenž napovídá plán dalších aktivit templářského bratrstva. Plukovník poté za záhadných okolností mizí a Casaubon se svými přáteli začíná hrát šílenou intelektuální hru: pokoušejí se onen templářský „plán“ rekonstruovat.

Zde začíná také nové „traktátové“ pásmo, hra s kulturními obrazy, pro Ecovy romány tak typická. Tentokrát se připomínají utopické myšlenkové systémy motivované úsilím o totální výklad světa, umožňující jeho případné ovládnutí. Aktivita tří přátel je tak pro čtenáře fascinující procházkou ezoterickou tradicí, od mýtů přes mystiku k magii a okultismu. Podle jejich rekonstrukce sahají kořeny templářského tajemství až k egyptským kultům, pokračují v synkretických náboženstvích patristické éry, v učení keltských druidů, v židovské kabale, v herezích manichejské provenience (v bogomilství a katarství) a v arabské mystice, již templáři poznali na křížových výpravách. V pozadí těchto systémů stojí podle nového výkladu fantastický plán na ovládnutí, popřípadě zničení světa – hledání bodu, z něhož lze ovládat telurické proudy země. Uskutečňování plánu má časový rozvrh, postupující po sto dvaceti letech, kdy se na předem stanovených místech předávají jednotlivé části tajemství. Kontinuita byla narušena zavedením gregoriánského kalendáře: rosikruciánské spisy pak byly signálem vyslaným za účelem nového navázání kontaktu. Trojice přátel čte prizmatem plánu historii znovu: nového výkladu se tak dostává Rudolfu II., Napoleonovi nebo Hitlerovi. Dějiny světa se mění v historii jednoho velikého spiknutí, v cosi naprogramovaného a zmanipulovaného.

Zjevně se i v tomto románě hovořilo znovu o umění výkladu znaků, a tedy o sémiotice. Eco především upozorňoval na nebezpečí, že každá interpretace může překročit hranice smysluplného a uzamknout člověka do vězení falešných významů. Diotallevi, čtenář kabaly, na jednom místě románu varuje: „My a kdokoli, kdo hledá tajemství za hranicí litery, se propadáme do šílenství.“ Eco takovou četbu světa – četbu, která znovu pátrá po jediné „pravdě“ a redukuje svět na cosi uzavřeného a hotového, co okrádá člověka o „liberum arbitrium“, svobodnou vůli – sice odmítá, avšak ve vlastním románovém příběhu dovoluje, aby se trojice čarodějových učňů stala obětí hry, kterou se odvážili hrát: demaskuje tak rizika každé totalizující myšlenkové konstrukce.

Belbo, prchající před zhmotňujícím se spiknutím, je zabit ve snové scéně velké okultní seance v prostorách pařížského Conservatoire, připoután k Foucaultovu kyvadlu. Diotallevi umírá na rakovinu: perverze, již vykonstruované spiknutí vneslo do makrokosmu, se přenesla do mikrokosmu lidského těla. Casaubon, svědek Belbovy smrti, zůstává sám a čeká, zda i jeho spiknutí dostihne.

Falešný obraz světa tak v Ecově románu žije samostatným životem. To, že vůbec vznikl, ovšem nebyla náhoda: potřeba přečíst svět, převést jej na základní příběh, najít jeho literní či číselný vzorec, je hlubokým pokušením člověka, faustovským pokušením, ale také pokušením donkichotským (rovněž Don Quijote četl svět prizmatem kurtoazních ideologémat a také na něho platí Diotalleviho věta, že kdo hledá tajemství za literou, propadá se do šílenství). Přitom, jak naznačuje Eco, stačilo málo, aby se celá koncepce zhroutila a nezanechala stopy. Lea, hlavní ženská postava vyprávění, se marně pokouší vrátit Casaubona na půdu banální životní empirie, když přečte tajemný pergamen jako obyčejný kupecký záznam. Ona je také živoucím dokladem skutečnosti, že jediné místo Velkého díla je pro člověka v řádu empirických faktů: její těhotenství je jedinou ilustrací jednoty makrokosmu (božského řádu) a mikrokosmu (lidského těla), jíž se člověk může dotknout. Poslední scéna románu je neméně ambivalentní: snad skutečně i pro Casaubona přicházejí Tamti, ale zároveň se před ním rýsuje perspektiva nového čtení světa: světa bez tajemství.

Je skoro nadbytečné připomínat, že právě toto téma – téma spikleneckých teorií, ovládajících posléze lidské myšlení a lidské konání – je i tématem Ecova Pražského hřbitova. Netřeba však proto adresovat Ecovi výtku, že se opakuje, spíše je namístě zdůraznit, že toto opakování svědčí o významu, jejž Eco danému tématu připisuje. Eco ve svém posledním románě již podruhé upozorňuje na to, jak snadno lze donekonečna recyklovat omezený soubor myšlenek a vytvářet z tohoto základu stále velkolepější konstrukce. Spiknutí, jež vyvstalo v myslích hrdinů Foucaultova kyvadla, se ovšem živí dosud značně invenčními středověkými, renesančními a barokními spekulacemi, židovské spiknutí, jež vyfabulovalo 19. století, je v tomto ohledu značně podřadným konstruktem. Ostatně právě tohle byla jedna z věcí, na niž chtěl Eco ve svém posledním románě jasně poukázat: „Můj román chce demonstrovat,“ řekl v citovaném rozhovoru s Claudem Magrisem, „že pro vytvoření antisemitských textů byly použity dobrodružné romány, a to proto, že lidé (včetně náčelníků tajných služeb) věří pouze tomu, o čem už někde slyšeli. Z tohoto důvodu jsou dodnes všechna tajná dossier složena téměř výhradně z novinových výstřižků a skoro vždycky přitom jde o texty z bulvárních plátků – fejetonové romány našich dnů.“

I Foucaultovo kyvadlo je vybudováno na základě neskrývané žánrové hybridnosti, jejíž jednotlivé složky jsou v zásadě totožné s těmi, s nimiž jsme se setkali ve Jméně růže. Znovu tu můžeme rozpoznat detektivní vzorec (v závěru se transformující v gangsterku), četné partie jsou historizujícím pastišem, silně tu rezonuje gotický román nebo spíše jeho modernizovaná podoba, jak ji ve svých fejetonových románech realizoval Eugene Sue. A neméně zřetelně se Eco odvolává na alegorické texty a traktátovou literaturu. Román je opět sešit jako citátový centon. S jakou rozkoší si Eco pohrává se svou encyklopedickou učeností, dokládá například skvostná Belbova kreace Podivný kabinet doktora Deeho, kde se známé kulturní fakty transformují mimo své původní časové souřadnice v dadaistickou hříčku a la Woody Allen: alchymista Kelley tu vyrábí tragédie pro Alžbětina milce Shakespeara, John Dee cituje Eliota, v Praze jsou Dee a Kelley varováni před Meyrinkovým Anasthasiem Pernathem, potkávají golema a pak i dr. Caligariho na expresionistických schodech v nepřirozeně ostrém úhlu.

Ani tento román však není pouhou učenou hříčkou bez vztahu k současnosti, ba právě naopak. Co chtěl říci Eco svým Foucaultovým kyvadlem, zformuloval sám v interview, které poskytl italskému časopisu Espresso:11 „Kultura a politika naší doby je nemocná. Napsal jsem Foucaultovo kyvadlo, abych na tu nemoc upozornil. Teologii, politiku, psychologii, zkrátka všechno zasáhl virus interpretace. Jméno té nemoci je syndrom podezírání. Jejím nástrojem je ‚zalogie‘: předsvědčení, že za jednou skutečností se skrývá druhá, ještě složitější, a za ní další a tak dále až do nekonečna.“ Eco v této souvislosti připomněl, jak se krátce po vraždě Alda Mora vynořila verze o spiknutí CIA a KGB. My bychom si v téže souvislosti mohli připomenout hojně tradovanou verzi o „sametové revoluci“ jako plánu dohodnutém mezi StB a KGB, popřípadě alternativní verzi o spiknutí manipulovaném komunistickou nomenklaturou v dohodě s Chartou 77. Eco však na „dlouhé“ komploty nevěří: „Skutečné komploty se dlouho neutají,“ říká, „hned vzápětí přichází Historie.“

V témž interview také připomíná, že stejnou nemocí je zasažena i věda, která mu tolik leží na srdci, totiž sémiotika. Podle jeho názoru právě populární dekonstruktivismus, vycházející z teze, že každý text chce říci něco jiného, než říká, je projevem téže paranoie, rodící se ze syndromu podezření. „V dekonstruktivismu degeneruje sémiotika stejně, jako v ‚zalogii‘ degeneruje politika.“

IV

Románový model, který Eco vypracoval ve Jménu růže, se zcela zjevně vrátil i v jeho třetím románě, nazvaném Ostrov včerejšího dne (L’Isola del giorno prima, 1994, česky Z. Frýbort 1995), alespoň v tom smyslu, že jde znovu o kombinaci historického a dobrodružného románu a že se v něm recykluje úžasné množství traktátového materiálu. Neméně zřejmé je však i to, že Eco se ve skutečnosti nechtěl opakovat a že řada jeho voleb šla tentokrát jiným směrem.

Dobou, v níž se román odehrává, je nyní baroko, kulturní epocha, která koncipovala svůj diskurs převážně rétoricky, alegoricky a metaforicky (a je nabíledni, že právě tento diskurs poskytuje zvláště bohatý materiál pro sémiotický průzkum). Také stylová rovina textu se zásadně proměnila. Jméno růže bylo napsáno nezdobným stylem středověké kroniky (či spíše, jak říká sám Eco v jednom komentáři, stylem novodobých překladů z latinských originálů), ve Foucaultově kyvadle, který se v zásadě odehrává v současnosti, se otázka specifického stylového pastiše nekladla. Ostrov včerejšího dne je však napsán složitými dlouhými periodami, v barokním duchu využívajícími desítek rétorických figur a plnými metaforických ozdob.

Změna je však ve skutečnosti ještě zásadnější. Hlavním motivem románu je motiv ztroskotání, a základním narativním vzorcem pro toto vyprávění je tedy robinsonáda. Robinsonáda je ovšem román s jediným hrdinou, a z hlediska románové konstrukce proto představuje mimořádně obtížné zadání. Není pochyb, že právě v tomto textu realizoval Eco nejnáročnější ze svých projektů: a pokud se mu nedostalo tak nadšeného čtenářského přijetí, jako tomu bylo v případě předchozích románů, lze to připsat hlavně skutečnosti, že „masový“ čtenář v tomto případě už nedokázal Eca sledovat.

Eco se ovšem snažil vyjít vstříc i jemu. Ve vzpomínkách ztroskotavšího hrdiny se znovu splétá rušný – a tentokrát hodně dumasovský – příběh, který se odehrává na pozadí známých epizod velké historie (jež jsou ovšem, jak jinak, znovu vyloženy alternativním způsobem). Jako mladík bojoval Roberto de la Grive spolu se svým otcem, piemontským šlechticem, u Casale, kde se odehrál jeden z okrajových střetů třicetileté války. Epizoda se váže k zápasu mezi Francií a Španělskem o mantovské knížectví (a i to je citát: tato epizoda je rovněž historickým rámcem Manzoniho Snoubenců). Dozvídáme se tu leccos o rytířských formách i faktické brutalitě dobového válečnictví, o kritickém duchu francouzských materialistů (postava Saint Savina, jenž je nositelem těchto postojů, je nejspíše inspirována Gassendim a Cyranem de Bergerac) a prostřednictvím otce Emanuela (jehož jméno odkazuje na největšího italského barokního estetika Emanuela Tesaura) jsme důkladně informováni o tom, jak lze realitu katalogizovat slovy a znásobovat v metaforických plánech. V dalších reminiscencích se na scéně objevují pařížské preciozní salony s jejich concettistickou řečí (zde také Roberto nachází svou ideální lásku) a nato i umírající kardinál Richelieu a jeho nástupce Mazarin. Roberto se posléze – jako oběť Mazarinových intrik – dostává na loď, jejíž posádka chce najít punto fisso, pevný bod, který by umožnil dokonalou orientaci na moři.

Od cyranovského krasoducha Saint Savina se na jednom místě také dozvídá cenné informace o tom, jak psát román (tj. barokní román): „Román musí mít coby základ nedorozumění, ať už v osobě, v ději, v místě, v času nebo okolnosti… Ze všech těchto lstí a úskoků je nejobyčejnější a přitom nejoslavovanější záměna jedné osoby za druhou pomocí Dvojníka… Dvojník je zrcadlový obraz sebe sama, který postava vláčí za sebou a který ji pokaždé předběhne…“12

Tento výrok románové postavy je vnitrotextovým upozorněním na to, jaký román nám předkládá sám Eco. Také on vybavil svého protagonistu Roberta dvojníkem Ferrantem, žijícím v hrdinových představách a dodávajícím prožívaným epizodám alternativní smysl. Tento dvojník je tak – v ryze barokním duchu – metaforou nejednoznačnosti všeho, sémantické lability světa, ambivalence každé pravdy, nejasné hranice mezi životem a snem. Je tedy patrné, že také tento román znovu nastoluje otázku pravdy, ale právě v tomto bodě se Ecův nový, barokní hrdina liší od svých předchůdců. Na jednom místě se říká: „Starověcí myslitelé se domnívali, že na každou otázku existuje pouze jedna jediná odpověď, zatímco velké pařížské divadlo naopak poskytovalo podívanou, v níž se na jednu a touž otázku odpovídalo na mnoho různých způsobů. Roberto si umínil, že věcem, ve které věří, poskytne pouze půlku svého ducha, a druhou bude mít v záloze pro případ, že by pravdou byl pravý opak.“13 Barokní smysl pro ambivalenci a paradox je tu tedy předkládán jako pozitivní alternativa k fanatismu jediné pravdy, jenž byl tématem Jména růže.

Na to, že Pražský hřbitov přebírá dvojnický topos právě z tohoto románu, upozornil sám Eco v citovaném rozhovoru: „Doppelgänger, dvojník, je v dějinách literatury zásadní fenomén. Když jsem napsal Ostrov včerejšího dne, což byl román ‚in barocco‘, byl jsem nucen uvést do něho dvojníka, protože doboví traktatisté soudili, že pro románové vyprávění je nepostradatelný. V případě tohoto posledního románu samozřejmě rozdvojení bylo podstatnou součástí hlavní postavy i světa, jenž tuto postavu obklopuje, a já jsem hledal ve spisech o hysterii, publikovaných Charcotem a spol., fenomenologii rozdvojeného já.“

Je ovšem zjevné, že v Pražském hřbitově toto rozdvojení není prostředkem, jak v nepřehledném světě nalézt neideologickou pozici, ale že je pouze materiální projekcí oné lži, jíž protagonista věnoval celý život. Falešný černobílý svět, produkt intelektuální manipulace, tu protagonistu – do jisté míry stejně jako hrdiny Foucaultova kyvadla – dostihuje a uvězňuje, a tak se nakonec celé jeho vědomí propadá do stavu, kdy už nelze odlišit pravdu od lži.

Hlavní narativní linie Ostrova včerejšího dne je plně soustředěna na Robertův osamělý pobyt na opuštěné lodi plné semen a zvířat (replice Noemovy archy) a nacházející se před nultým poledníkem, za nímž panuje ještě včerejší den. Robertova samota je jen dočasně přerušena přítomností jezuity otce Caspara, který se ukrýval v podpalubí. Do této linie je také integrována největší část traktátového materiálu, který je i v tomto textu neskutečně bohatý: Roberto ve své samotě znovu promýšlí rozlehlý ideový korpus filozofických, fyzikálních či geografických spekulací svého století.

Třebaže Ostrov včerejšího dne byl přijat spíše s rozpaky, způsob, jímž zde Eco přestavěl svůj románový model, nesporně představoval pozoruhodný výkon. Další Ecův román Baudolino (2000, česky Z. Frýbort 2001) byl z tohoto pohledu spíše návratem na výchozí pozice. Nešlo jen o to, že Eco se zde znovu vrátil do středověku, ale také o to, že tu mimořádně silně rezonovala témata obou prvních románů. Kompozičně se tento text rozpadal do dvou oddílů, jež – dlužno říci – představovaly značně autonomní a navzájem nepříliš provázaná vyprávění.

V románě vypráví Baudolino, rodem venkovan a posléze adoptivní syn císaře Fridricha Barbarossy, svůj pikareskní příběh byzantskému historiku Niketovi Choniatovi. Během pařížských studií sepsal se svými přáteli (a jsou mezi nimi znovu známé osobnosti středověkých kulturních dějin) proslulé středověké falzum, tzv. dopis kněze Jana, vladaře bájné východní říše, a účastnil se čtvrté křížové výpravy, při níž došlo (1204) k vyplenění Konstantinopole (popisy tohoto barbarského aktu pocházejí z pera kronikářů Villehardouina, Roberta z Clary a samotného Nikety Choniata).

Až potud je to apokryfní přepsání známých historických faktů, kde se historická skutečnost rodí pod rukama šibalského kulturního hrdiny (trickstera). A pomineme-li skutečnost, že Baudolino je – jako všichni pikareskní hrdinové – v zásadě velmi sympatický chlapík, kdežto Simonini z Ecova posledního románu naše sympatie každou chvíli ztrácí, pak je nepochybně právě falzifikátor Baudolino nejbližším předobrazem Simoniniho.

Druhá část však popisuje právě Baudolinův pobyt v zemi krále Jana: zhmotňují se tu fantastické představy o alternativním prostoru, jak je mohl Eco nalézt v Románu o Alexandrovi, v Mandevillově cestopise a ve středověkých bestiářích.

Konstrukce vyprávění je opět velmi nápaditá, cosi tu však neladí: je-li v první části parodicky, nicméně racionálně rozkryt jeden pokus o falzifikaci obrazu světa (a zde zjevně nacházíme styčný bod i s Foucaultovým kyvadlem), v druhé části tento falzifikovaný obraz podivuhodně ožívá. Baudolinova postava tyto příběhy ve skutečnosti nepropojuje dostatečně věrohodným způsobem a lze se ptát, zda týž Baudolino, který je v první části zdatným falzifikátorem a manipulátorem reality, se obratem ruky opravdu může stát pouhým lhářem, okouzleným vlastní lží?

Rozpaky nad tímto rozporem zřejmě pocítil sám Eco. V závěrečné kapitole se Niketas, chystající se zapsat historii posledních dnů Byzance, ptá spolubratra Pafnutia, kam zařadit Baudolinův příběh. Pafnutius odpovídá: „Nikam. Je to příběh sám pro sebe.“

Předposledním Ecovým románem je Tajemný plamen královny Loany (La misteriosa fiamma della regina Loana, 2004, česky A. Flemrová 2006). Je to nepochybně velmi dobrý román, vybudovaný na originálním narativním nápadu. Protagonista tohoto románu, antikvář Yambo, přichází v důsledku mozkové mrtvice o tzv. autobiografickou paměť, vázanou na emoce. Zůstává mu však zachována paměť veřejná, vzpomínky na encyklopedické informace, jež za života načerpal z knih. Je takto odsouzen žít v labyrintu své mentální knihovny, vyhoštěn z vlastního života a oloupen o svůj příběh. Yambo se pokouší oživit si autobiografické vzpomínky četbou svých dětských knih, jež našel na půdě venkovského domu, kde trávíval prázdniny. Román je tak z větší části analýzou triviální literatury – komiksů, rodokapsů, dobrodružných románů –, ale i filmů a reklam, jež provázely Ecovo vlastní mládí (a jimž už věnoval pozornost sémiotika v knihách Skeptici a utěšitelé a Nadčlověk pro masy).

Yambo čte zmíněné texty rovněž jako sémiotické fakty a tím, že registruje tlak fašistické cenzury na tuto literaturu, je schopen – jakoby bezděčně – podivuhodně plasticky evokovat fašistickou éru (tato meditace nad nedávnou italskou minulostí ovšem vytváří významné románové téma). Vlastní narativní linie (ony dobrodružně-detektivní motivy, jež tvořily jádro předchozích knih) po celý tento čas románového vyprávění chybí: protagonista se chvílemi sice čehosi dotýká, ale přesto svůj příběh nedokáže zrekonstruovat. Teprve po druhém záchvatu mrtvice – v okamžiku před smrtí – se dveře autobiografické paměti otevřou a ve vyhasínající mysli se bleskově složí osobní prožitek třicátých a čtyřicátých let: epizoda z antifašistického odboje, jejímž aktérem se Yambo jako chlapec stal, a historie jeho největší dětské lásky, nejsilnější emocionální zážitek jeho života.

Souvislost mezi motivem ztracené paměti, předloženém v Tajemném plameni královny Loany, a amnézií hrdiny Ecova posledního románu je zřejmá.

V

Vraťme se však ještě jednou k románu Jméno růže a položme si otázku, v čem vlastně spočívá originalita onoho „postmoderního“ narativního modelu, jejž Eco realizuje – a samozřejmě obměňuje – ve svých románech. Odpověď ve skutečnosti můžeme předejmout: o nějakou absolutní novost tu rozhodně nepůjde, vždyť základním prostředkem, který je tu ve hře, je citát – využívání prvků a paradigmat, které už jsou k dispozici. Posuny vůči tradičním formám románového vyprávění tu mají spíše kvantitativní povahu, než že by šlo o zcela zásadní inovace.

Jak jsme mohli pozorovat, jedním z nápadných rysů Ecových románů je kombinace žánrových vzorců. To však není Ecův vynález. Napsal-li Eco ve Jméně růži „historickou detektivku“, pak jistě nebyl první: snadno si vybavíme precedenty takového postupu, například detektivní romány Ellis Petersové se středověkým mnichem-detektivem Cadfaelem nebo detektivky Roberta van Gulika z Číny 7. století.

Je ovšem pravda, že Eco kombinuje s románovou narací také traktát, a neváhá dokonce začlenit do vlastního textu excerpta z textů dobových (např. příručku inkviziční praxe Bernarda Guidona), v důsledku čehož se jeho román stává rovněž značně bohatým – a do jisté míry o pramennou základnu opřeným – pojednáním o středověkých dějinách a středověké kultuře. Nicméně i v tomto případě můžeme konstatovat, že jde spíše o naddimenzování čehosi, co je v praxi autorů historických románů spíše pravidlem: seriózní spisovatelé jako Manzoni nebo Jirásek čerpali plnýma rukama z dobových textů, a činili tak dokonce i ti „méně seriózní“ (například Alexandre Dumas neváhal ve své románové sáze o francouzské revoluci citovat in extenso řadu dokumentů).

Na první pohled je nápadně „postmoderním rysem“ kombinace žánrů vysokých (jako je například biblická apokalypsa) a žánrů lidových či masových (jako je právě detektivní román). Toto míšení vysokého a nízkého je však v románové praxi běžné minimálně od časů romantismu: Balzac nebo Victor Hugo těžili bez rozpaků z nižších narativních vzorců (frenetického románu, dobrodružného románu) a dvojnásob to platí o Ecem velmi ctěných mistrech fejetonových románů, jako byli Eugene Sue – jehož romány ostatně představují formální rastr, do něhož byl vepsán příběh Simoniniho – nebo Paul Féval. Koneckonců také Dostojevskij v Bratrech Karamazových použil motiv neobjasněné vraždy, a právě on pochopil, že vyprávění o zločinu může bezprostředně vést k té nejhlubší reflexi o etické dimenzi lidského jednání. Volné a neuctivé zacházení s žánrovými vzorci má tedy také poměrně solidní tradici.

Jako výrazněji postmoderní inovace se na první pohled jeví neméně volné a neméně neuctivé zacházení s kulturní historií. Nejde ani tak o to, že Eco chce svými historickými romány promlouvat k dnešku – to, jak už jsme opakovaně připomněli, zpravidla chtějí všichni autoři historických románů – , ale o to, čemu on sám říká intertextová ironie. Když se ve Jménu růže objeví na scéně dva příští detektivové Vilém z Baskervillu a jeho pomocník Adso, jsme poněkud šokováni a zároveň pobaveni. Vilémovo křestní jméno sice odkazuje na jeho přítele a učitele, filozofa Viléma Occama, avšak jeho přídomek je jasnou narážkou na slavný román Arthura Conana Doyla Pes baskervillský, a Vilém je nám takto představen jako reinkarnace Sherlocka Holmese. Ve chvíli, kdy pochopíme tento žertík, pochopíme také narážku, již v sobě skrývá jméno Adso (v originále je tato narážka ještě srozumitelnější: italsky jméno zní Adsone): Adso jako by bylo latinizovanou formou jména Watson. Podobnou hříčkou je i jméno slepého knihovníka Jorgeho z Burgosu, které nutně evokuje Jorgeho Luise Borgese, slepého argentinského spisovatele, jehož dílo skutečně intertextuálně těží z obrovité pomyslné knihovny.

Ve skutečnosti však pro historickou rovinu románu nejsou tyto hříčky určující. Eco si je ostatně dovoluje jen u postav, které si vymyslel nebo poskládal jako puzzle z řady historických předloh. V hlavních rysech totiž jeho román opakuje formuli, kterou v historickém románě zavedl Walter Scott a již převzal také Manzoni: protagonisty románu jsou postavy vymyšlené, nicméně dobově typické, a teprve v druhém plánu se objevují postavy historicky doložené. Jistou dobovou typičnost Vilémovi vskutku nelze upřít: s Sherlockem Holmesem popravdě sdílí jen schopnost brilantní dedukce, jeho intelektuální profil je však zřetelně poskládán z přírodní filozofie Rogera Bacona, nominalismu Viléma Occama a politické teorie Marsilia z Padovy. U historických osobností, o nichž si můžeme přečíst příslušná hesla v encyklopediích, však zpravidla údaje a data „sedí“. Informace, jichž se nám dostává o Ludvíku Bavorovi či Janu XXII. a o středověkém konfliktu mezi papežským a imperiálním univerzalismem, jsou nezkreslené a ani románový portrét Michala z Ceseny či Bernarda Guidona nepřesahuje nic z toho, co se autoru historických románů toleruje. Eco ve skutečnosti velmi dbá o to, aby onen obraz středověku, který vyčetl z textů a který ho upřímně fascinuje, svou fabulací nezfalšoval. Pokud se v románě objeví nějaká nekorektní informace, je to prostě Ecova „bota“: tak dal například bratru Venantiovi překládat Apuleiova díla z řečtiny do latiny, Apuleius však psal přímo latinsky.

Pokušení ironické hry s kulturními fakty tu ovšem je a v dalších románech si už Eco taková omezení neukládá. Historie světového spiknutí ve Foucaultově kyvadle je vytvořena právě cestou takovéto „postmoderní“ eskamotáže; nelze však přehlédnout, že Eco zároveň tuto hru s historicitou faktů výslovně odmítá jako nebezpečnou. V Baudolinovi už nicméně taková výhrada neplatí: „lhář“ Baudolino používá historické skutečnosti zcela volně jako kostky nové stavby a bezstarostně je nakonec smíchá s čirou fantastikou. V Pražském hřbitově je však manipulace znovu odsouzena, a tentokrát dokonce zcela explicitně.

Možná že nejzajímavější inovace Ecových románových konstrukcí se nachází nikoli v rovině autora, ale v rovině čtenáře. Sám Eco opakovaně připomínal, že v každém textu je zakódován jeho ideální, „modelový“ čtenář. Modelový čtenář však může být dvojího typu. První typ, jejž Eco nazývá „sémantickým“ čtenářem, chce prostě vědět, jak to dopadne. Druhý typ, „sémiotický“, dokáže navíc sledovat i autorovu konstrukční práci, reflektovat formální aspekty díla, jeho různé významové plány a intertextuální narážky.14

Ecovy romány jsou samozřejmě psány pro sémiotického čtenáře, ten se nad nimi bude bavit nejlépe. Sémantického čtenáře jistě nemusí zajímat ani to, že jméno Vilém z Baskervillu je podvojným odkazem na Viléma Occama a Sherlocka Holmese, sémiotický čtenář však zaregistruje nejen toto autorovo dvojí spiklenecké mrknutí, ale i fakt, že stejné jméno nesl i proslulý tiskař a nakladatel John Baskerville (1706-1775) – což jistě není náhoda vzhledem k tomu, že celý román pojednává o knihovně a knihách (nakladatelství, v němž pracuje Belbo ve Foucaultově kyvadle, nese jméno dalších dvou tiskařů – Garamond-Manuzio). A právě tak se bude bavit i čtenář Pražského hřbitova, který zná život a dílo Ippolita Nieva či Sigmunda Freuda.

Kulturní fakty, které Eco posbíral v univerzální „babylonské knihovně“ a které prostřednictvím takovýchto intertextuálních narážek vtáhl do hry, jsou ve skutečnosti bezbřehé: a sám Eco si musel opakovaně všimnout, že ti nejlepší sémiotičtí čtenáři jsou dokonce schopni najít v textu stopy, které tam on sám záměrně nevyznačil. Někteří tak například spekulovali o tom, že františkán Vilém z Baskervillu je spíše než novým Sherlockem Holmesem novým otcem Brownem, detektivem-knězem, jejž vytvořil Gilbert Keith Chesterton; a připomínali v této souvislosti, že také Chesterton psal o smíchu (což je právě ústřední téma Jména růže) a že je mimo jiné autorem hesla Humor v Encyclopaedia Britannica. A je pravda, že pokud například fabulace Ostrova včerejšího dne či Baudolina sémantického čtenáře možná zklame, sémiotický čtenář může být řadou Ecových motivů právě v těchto románech nadšen. V Baudolinovi si Eco například vymyslel postavu Abdula, jehož otec byl z Provence a pocházel z rodiny, která se před padesáti lety usadila v křižáky dobytém Jeruzalému. Tomuto Abdulovi, který myslel arabsky a mluvil okcitánsky, připsal Eco proslulé verše provensálského trobadora Jaufrého Rudela o vzdálené lásce. Sémiotický čtenář si nad touto postavou nutně uvědomí, že zde Eco Abdulovým příběhem převyprávěl jednu z hypotéz o původu trobadorské lyriky, totiž hypotézu, která tento původ vidí v motivech a formách lyriky arabské.

Jméno růže ovšem nepochybně uspokojí i čtenáře sémantického, tj. toho, který bude tento román číst především jako historii jednoho detektivního pátrání. Je to tedy text, který může být čten různými způsoby. Znamená to snad, že Eco v tomto románovém modelu realizoval svou někdejší představu otevřeného díla, jak ji definoval ve stejnojmenné monografii z roku 1962? Je Jméno růže oním artefaktem, kde se čtenář podle Ecovy definice nachází uprostřed nespočetných vztahů, z nichž volně vybírá a aktivně vytváří konkrétní formu díla, aniž je vázán pokyny, které předurčují jedinou možnou organizaci textu?

Ve skutečnosti se nezdá, že by Jméno růže – ale ani ostatní Ecovy romány – vyhovělo právě této definici, pokud ji nezúžíme na skutečnost, že tyto romány lze číst v různě náročných interpretačních rovinách. Vzorem otevřeného díla byly pro Eca romány Joyceovy a těm jsou jeho konstrukce značně vzdáleny. Jeho romány jsou ve skutečnosti velmi pečlivě naprogramovanými mechanismy a schémata, jež používá (především schéma detektivní), představují spíše uzavřené formy, v nichž je čtenářská organizace textu striktně předepsána. Jsou to romány, jež jsou krom toho jednoznačně završeny také v tom smyslu, že – jak jsme si mohli už povšimnout – nesou určitou „ideu“, jasnou tezi, jež je v románu podána explicitně. Výklad těchto textů tedy není nikterak ponechán na čtenáři.

Vrahem ve Jméně růže je slepý knihovník Jorge, který chtěl skrýt před světem druhou knihu Aristotelovy poetiky, knihu, jež pojednávala o komedii a o smíchu. Zřetelně vyslovenou ideou knihy je pak protest proti fanatismu jediné pravdy, proti fanatismu, který hodlá udržet svět ve stávajících hranicích i za cenu nezbytných obětí. Vilém tu říká Adsonovi: „Antikrist se může zrodit i ze soucitu, z nadměrné lásky k Bohu nebo k pravdě, jako se kacíř rodí ze světce a člověk posedlý z proroka. Obávej se, Adsone, proroků a těch, kdož jsou ochotni zemřít za pravdu, protože obvykle nechají spoustu jiných lidí zemřít s sebou, často před sebou a občas místo sebe. Jorge vykonal ďábelské dílo, protože miloval tak slepě svou pravdu, že se odvážil všeho, jen aby zničil lež. Jorge se obával druhé Aristotelovy knihy, protože možná opravdu učila, jak znetvořit tvář každé pravdy, abychom se nestali otroky svých představ.“15

VI

Z analýz Ecových románů vyplývá, že je ve skutečnosti autorem mnohem méně postmoderním, než se může zdát na první pohled. Jak ve svých teoretických pracích, tak ve svých románech Eco klade nepřehlédnutelný důraz na „common sense“, zdravý rozum, a třebaže například v teoretické sféře vedl kontinuální dialog i s extrémními módními myšlenkovými trendy, sám zastával vždy velmi umírněné pozice. Postmoderní „anything goes“ pro něho nikdy nebylo přijatelné.

Nejen v beletristických, ale i v teoretických pracích ho eminentně zajímá otázka „pravdy“, a třebaže, jak jsme si mohli všimnout, vášnivě polemizuje s nároky jakékoli ideologie na pravdu „absolutní“, je nápadné, jak vehementně se u něho vrací téma falzifikace. Podle Eca je třeba vždy rozlišovat: jiná je pravda historických fakt – vždy sporná – a jiná zase pravda literárního textu, v obou případech lze však toto slovo – definujeme-li je správně – použít. A právě tak komplexní je otázka falza, neboť také lež má mnoho fazet.

V jedné studii zařazené do souboru Od stromu k labyrintu (Dall’albero al labirinto, 2009) se pokusil fenomén falzifikace zkatalogizovat. Rozlišil duplikáty (nápodobu nesloužící k podvodu), pseudoduplikáty (identické předměty, jež mají nicméně specifickou hodnotu, jako například první exemplář sériově vyráběného automobilu) a falešné identifikace (např. historické podvrhy). V posledním případě dále rozlišil tři aspekty: přímý podvrh (například kopie místo originálu, falešné peníze), umírněný podvrh (kupříkladu překlad používaný jako originál), pseudoidentifikaci (jakou je například apokryfní text). A také pseudoidentifikace může být podle Eca motivována rozdílně: můžeme upřímně věřit, že náhražka, již máme v rukou, je rovnocenná ztracenému originálu, ale můžeme také záměrně a se zlým úmyslem potvrzovat totožnost obou předmětů (jednoho skutečného a druhého virtuálního) anebo prohlašovat za pravé to, o čem víme, že to pravé není. Takové falšování dokumentů je paděláním historie a pseudoidentifikace je v tomto případě historickou lží.

Pokud ústředním tématem předcházejících Ecových románů byla pravda, v Pražském hřbitově Eco tematizoval její opak. A jestliže hravé předělávání minulosti, jemuž věnoval své síly „šibal“ Baudolino, může vzbudit úsměv (kolik historických intepretací je bezděčně baudolinovskou aktivitou?), pro celoživotní vášeň falzifikátora Simoniniho Eco omluvu nemá. Některé historické lži jsou lži zlé. A ona lež, již mají někteří zapotřebí k tomu, aby si potvrdili svou vlastní národní či provinční identitu, patří k nejtrapnějším.

Hrdina předposledního Ecova románu Tajemný plamen královny Loany věnoval nesmírné úsilí tomu, aby se z hloubi své amnézie dobral pravdy o vlastním životě. V okamžiku před smrtí se mu to podaří: v náhlém rozpomenutí se mu vrací vše, co náleželo jen jemu a nikomu jinému, a on vidí, že to mělo všechny znaky plnosti a krásy. Simone Simonini, hrdina Pražského hřbitova, podniká stejný pokus, avšak v závěru zjišťuje, že pravdou jeho života je systematicky budovaná lež. Tato lež se navíc mezitím od něho oddělila, rozešla se po světě, a nyní mu už ani nepatří. A to, co mu ze života zbylo, je jen prázdná slupka.

Jiří Pelán

ZBYTEČNÉ UČENÉ POZNÁMKY

EDIČNÍ POZNÁMKA

ROMÁNY UMBERTA ECA (Jiří Pelán)

1Shodné resumé viz i v eseji „Síla falše“, in: Umberto Eco, O literatuře, přel. A. Flemrová, Praha, Argo 2004, s. 272-274.

2Český překlad si lze přečíst na internetu: http://heredy.net/documents/07_misc/Dialog%20mezi%20Machiavellim%20a%20Montesquiem%20v%20pekle.pdf.

3Goedscheho beletristickému dílu literární historikové znovu věnují pozornost: Volker Klotz, Abenteuer-Romane. Sue, Dumas, Ferry, Retcliffe, May, Verne, München, Hanser 1979; Ralf-Peter Märtin, Wunschpotentiale. Geschichte und Gesellschaft in Abenteuerromanen von Retcliffe, Armand, May, Königstein/Taunus, Hain 1983; Volker Neuhaus, Der zeitgeschichtliche Sensationsroman in Deutschland 1855-1878. „Sir John Retcliffe“ und seine Schule, Berlin, Schmidt 1980. Do češtiny byly přeloženy tyto Goedscheho dobrodružné romány: Povstání v Indii I-III, Praha, Alois Hynek 1. vyd. 1910, 2. vyd. 1920, 3. vyd. 1929; Poklad Inků I-III, přel. Josef Žemla a Oskar Reindl, Praha, Alois Hynek 1930; Revoluce za revolucí I-VIII, přel. K. Ch. a K. W., Praha, Alois Hynek 1931-32; Skadarská vlčice. Kříž a půlměsíc, přel. K. Čvančara, Praha, Toužimský a Moravec 1934 a 1935; Tajemství židovského hřbitova v Praze, Praha, Orbis 1942 a 1943.

4Česky poprvé: Protokoly ze shromáždění Sionských mudrců: překlad z knihy ruského profesora Sergěje Nilusa: „O tom, čemu nechtějí věřit, a co je tak blízko“, přel. F. Komrska, Praha, F. Komrska 1926. Poslední vydání s kritickým úvodem: Janusz Tazbir, Protokoly sionských mudrců: pravda nebo podvrh?, přel. V. Burian, Olomouc, Votobia 1996. Různé anonymní překlady jsou k dispozici na internetu. Viz též komixové zpracování: Will Eisner, Spiknutí: tajný příběh Protokolů sionských mudrců, úvod napsal Umberto Eco, přel. V. Janiš, Praha, Academia 2008.

5Česky: Gougenot de Mousseaux, Židé: jich filosofie, dějiny a politika: vědecká studie, přel. V. Zabranský, Praha, nákl. vl. 1910.

6Norman Cohn, „Die Protokolle der Weisen von Zion“. Der Mythos der jüdischen Weltverschwörung, přel. Karl Röhmer, Baden-Baden und Zürich, Elster Verlag 1998, s. 58-59. Z bohaté literatury k této problematice viz též Cesare G. De Michelis, Il manoscritto inesistente. „I Protocolli dei savi di Sion: un apocrifo del XX secolo“, Venezia, Marsilio 1998, 2. vyd. 2004, a Pierre-André Taguieff, L’Imaginaire du complot mondial. Aspects d’un mythe moderne, Paris, Mille et une nuits 2007.

7Taxilovi věnovala podrobné heslo Encyclopédie de la Franc-Maçonnerie, ed. Eric Saunier, Paris, La Pochotheque 2000, s. 848-850. Česky vyšlo: Vyznání Leona Taxila, bývalého svobodného myslitele, přel. J. K., Praha, nákl. vl. 1888; Zdeněk Grygar (= Zdeněk Gintl), Zápas dvou lvů: Lev Taxil proti papeži Lvu XIII., Praha, Volná myšlenka československá 1922.

8Claudio Magris, Umberto Eco, Menzogna. Come costruire un falso e diffonderlo nel mondo, Corriere della Sera, 29. listopadu 2010.

9Umberto Eco, O zrcadlech a jiné eseje, přeložili Vladimír Mikeš a Veronika Valentová, Praha, Mladá fronta 2002, s. 107. Citovaný esej je z roku 1983.

10Připomeňme v této souvislosti například poměrně zdařilý historický pastiš o novokřtěncích 16. století, jejž napsala skupina autorů skrytá za pseudonymem Luther Blisset a jejž nazvala Q (2000, česky G. Chalupská 2006), anebo – ještě lepší příklad – bestseller Dana Browna Šifra mistra Leonarda (2003, česky P. Zenkl 2006).

11Číslo z 9. 10. 1988.

12Umberto Eco, Ostrov včerejšího dne, přel Z. Frýbort, Praha, Simon and Simon Publishers, Praha 1995, s. 72.

13Tamtéž, s. 229.

14Viz Umberto Eco, „Text, požitek, konzum“, in: týž, O zrcadlech a jiné eseje, cit. vyd., s. 135nn., a „Intertextová ironie a úrovně čtení“, in: týž, O literatuře, cit. vyd., s. 201nn.

15Umberto Eco, Jméno růže, přel. Z. Frýbort, Praha, Odeon 1988, s. 474.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai