Jennifer Egan

Hrad

Mezi bratranci Howiem a Dannym byl vždycky zvláštní vztah. Když byli malí, byl první tím „divným“ dítětem - byl tlustý a bledý, zatímco Danny byl zlatý hoch, co všechno umí. Po letech je to přesně naopak: z Dannyho je flákač, který zklamal rodiče, zatímco Howard úspěšně obchoduje s akciemi, má manželku a dvě děti a - kdesi v Evropě zrovna koupil hrad. A když Danny dostane od bratránka nabídku, aby mu pomohl předělat tuhle zříceninu na luxusní hotel, přijímá od něj jednosměrnou letenku a přistává kdesi ve střední Evropě. Na místě ho čeká řada kafkovských zážitků a Danny brzy získá pocit, ze se z hradu už nikdy nedostane, neboť se mu Howard zřejmě mstí za to, co mu provedl v mládí. Fascinující styl vyprávění, vstupování vypravěče do textu, alternativní pohled na svět a v neposlední řadě pro českého čtenáře zajímavá lokalita a prostředí, to vše dělá z románu napínavý a čtivý příběh, kterému nechybí citlivě vylíčený milostný vztah ani magické prvky.

První část

Hrad se rozpadal, ale ve dvě ráno to v nanicovatém světle měsíce Danny neviděl. To, co měl před sebou, vypadalo pekelně solidně: dvě kulaté věže, mezi nimi oblouk, a ten uzavírala železná brána, která se možná nepohnula posledních tři sta let, nebo nikdy.

Danny v životě na žádném hradě nebyl, dokonce do této části světa ani nezavítal, ale něco na tom

všem se mu zdálo povědomé. Připadalo mu, že si to místo pamatuje z minulosti, nějako že tady už někdy byl, ale jako ze snu nebo z knihy. Věže měly nahoře hranaté zářezy, jaké jim dělají malé děti, když kreslí hrad. Vzduch byl studený a lehce štípal kouřem, jako by už nastal podzim, i když byla teprve polovina srpna a lidi v New Yorku chodili úplně nalehko. Ze stromů padalo listí - Danny, cítil, jak mu klouže po vlasech, a při chůzi je slyšel šustit pod botama. Hledal zvonek, klepadlo, světlo, nějaký způsob, jak se dostat dovnitř nebo alespoň najít cestu. Začínal to vidět černě.

Předtím čekal dole v ponurém městečku dvě hodiny na autobus k hradu, ta kraksna ovšem vůbec nedorazila. Posléze vzhlédl a uviděl proti obloze černou siluetu. Vydal se tedy vzhůru, vláčel kufr značky Samsonite a satelitní anténu několik kilometrů až na tenhle kopec. Titěrná kolečka poskakovala po kamení a kořenech a klouzala do králičích nor. A ještě k tomu kulhá. Celá tahle cesta stála za bačkoru už od samého začátku: jedna patálie za druhou počínaje poplachem na Kennedyho letišti, kde je odtáhli do pole, protože někdo vyhrožoval bombou, obklopili je požární vozy s blikajícími červenými majáčky a obrovskými hubicemi

vodních děl, která člověka uklidňovala pouze chvíli, než si uvědomil, že zajišťují, aby případná ohnivá koule nezpopelnila nikoho dalšího, pouze ty nebožáky, co už v letadle sedí. Dannymu pak uletěl

přípoj na Prahu a samozřejmě ujel i vlak, který ho měl dopravit do místa, kde teď tvrdne, do nějakého Zapadákova s německy znějícím jménem. Nevypadá to tu ovšem jako v Německu - ani kdekoli jinde. Danny to jméno na webu nenašel, ale nebyl si zas tak docela jistý, jak se to píše. Pokusil se zjistit víc podrobností, když telefonicky mluvil s bratrancem Howiem, který hrad vlastní a zaplatil Dannymu cestu, aby mu přijel pomoct s renovací.

Danny: Pořád ještě se v tom nemůžu vyznat - ten tvůj hotel je v Rakousku, v Německu, nebo v České republice?

Howie: Abych ti řekl pravdu, ani mně to není příliš jasné. Ty hranice si pořád kloužou sem tam. Danny (zaskočený): Fakticky?

Howie: Ale nezapomínej, že hotel to ještě není. V tuhle chvíli je to jenom starý - Telefon ohluchl. Když se Danny pokoušel dovolat zpátky, nedostal spojení.

Následující týden však dorazily letenky a jízdenky na vlak a autobus (poštovní razítko rozmazané) a vzhledem k tomu, že Danny právě přišel o práci a potřeboval z New Yorku bleskem vypadnout vzhledem k nedorozumění v restauraci, kde pracoval, nemohl odmítnout příležitost, kdy mu někdo zaplatí cestu někam jinam - kamkoli, třeba i na zkurvený Měsíc.

Měl patnáct hodin zpoždění.

Nechal kufr a satelitní anténu u brány a obešel levou věž (když si mohl vybrat, chodil zásadně vlevo, protože většina lidí se vydá vpravo). Od ní se obloukem do stromů táhly hradby a Danny kráčel podél nich, až ho zcela obklopily stromy. Pohyboval se poslepu. Slyšel pleskání křídel a dupot nožiček a stromy se stále víc přibližovaly k hradbám, až se nakonec protahoval při zdi. Bál se, že když od hradu odbočí, ztratí se v lese. Ale pak narazil na dobré místo: stromy tady do hradby pronikly a roztrhly ji, takže Danny mohl prolézt dovnitř.

Nebylo to snadné. Zeď byla sedm metrů vysoká, rozervaná, bortila se a v průrvě ležely kmeny, navíc

Dannyho zlobilo koleno po zranění spojeném s nedorozuměním v práci. Ani jeho boty nebyly tak docela určené k lezení po skalách - byly to frajerské městské botky nad kotníky, někde mezi hranatými a špičatými ale nosily mu štěstí, nebo si to Danny alespoň myslel, když si je kdysi dávno kupoval. Potřebovaly podrazit. Klouzaly dokonce i po hladkém betonu ve městě, takže pohled na to, jak se zuby nehty drápe na sedm metrů vysokou zborcenou hradbu, by netoužil nikde inzerovat. Ale nakonec se mu to podařilo, i když bolavou nohu vlekl za sebou, a s funěním se celý zpocený vyhoupl na plošinu, jakýsi chodník, který se táhl po vrcholku hradby. Oprášil si kalhoty a vztyčil se.

Před sebou měl jeden z těch výhledů, kdy si člověk na pár vteřin připadá jako Bůh. V měsíčním světle se stříbřité hradby klikatily po návrší kopce v oválu velikosti fotbalového hřiště. Každých asi patnáct metrů z nich vyčnívala okrouhlá bašta. Uvnitř hradeb pod Dannym panovala temnota, čirá jako

jezero nebo kosmický prostor. Nad hlavou vnímal obrovskou kupoli nebes pokrytých roztrhanými purpurovými mraky. Vlastní hradní budovy se nacházely tam, odkud se vydal - shluk budov a věží natěsnaných k sobě. Ovšem nejvyšší věž stála samostatně, úzká a hranatá. V nejhořejším okénku svítilo červené světlo.

Při tom pohledu se v Dannym cosi uvolnilo. Když přijel poprvé do New Yorku, snažili se s přáteli pojmenovat vztah, který toužili vytvořit mezi sebou a světem. Angličtina jim nepřipadala dost výstižná -perspektiva, vize,poznání, moudrost -, všechna ta slova byla příliš těžká nebo příliš lehká. Takže společně vytvořili nové: alto. Pravé alto fungovalo na obě strany: člověk viděl, ale také mohl být viděn, znal lidi a lidé znali jeho. Oboustranné uznání. Když Danny nyní stál na hradbách, cítil alto v sobě - to slovo v něm zůstávalo po všech těch letech, i když přátelé už se vytratili. Nejspíš dospěli.

Danny litoval, že si s sebou na hradby nevzal satelitní anténu. Cítil nutkavou potřebu pár lidem zavolat - byla úplně bázální, jako nutkání ke smíchu nebo kýchnutí. Rozptylovala ho natolik,

že sklouzl dolů z hradby a prodíral se zpátky mezi neodbytnými stromy, pod dlouhými nehty měl natlačenou hlínu a mech. Ale když dorazil k bráně, jeho alto se vytratilo a cítil pouze únavu. Nechal satelitní anténu v pouzdře a našel si pod stromem rovné místo k ležení. Navršil na něm hromadu listí. Když to v New Yorku začalo být někdy hodně drsné, spal občas venku, ale tomuhle se to ani zdaleka nepodobalo. Sundal si sametové sako, obrátil je naruby a sroloval u paty stromu do polštáře. Ulehl na záda do hromady listí a zkřížil paže na prsou. Shora padaly další listy. Danny sledoval, jak se kroutí a víří mezi napůl holými větvemi a nachovými mraky, a cítil, jak se mu klíží oěi. Pokoušel se vymyslet pár vět, které na Howieho vybalí -

Třeba: Nazdar, chlape, tvoje vítací rohožka by potřebovala trochu oprášit. Nebo: Zaplatil jsi mi cestu, ale hostům asi nejspíš platit nehodláš.

Nebo možná: Věř mi, venkovní osvětlení promění tvůj svět k nepoznání.

- jen aby měl co říct, kdyby Howie mlčel. Danny byl ze setkání s bratrancem po tak dlouhé době nervózní. Howieho znával jako kluk a dospělého si ho nedokázal představit - jeho obtloustlá postava mívala hruškovitý holčičí tvar, vzadu mu z džín přetékaly roztomilé tukové polštářky. Bledá zpocená pleť a obličej rámovaný houštinou tmavých vlasů. Když jim bylo sedm nebo osm, vynalezli spolu hru, kterou hráli o prázdninách nebo na rodinných sešlostech. Říkali jí Zeus Maximus. Ústředním hrdinou byl Zeus a vyskytovaly se tam obludy a válečné mise a ranveje a letecké mosty a zlosynové a ohnivé výbuchy a honičky ve vysoké rychlosti. Mohli ji hrát kdekoli - v garáži, ve staré kánoi nebo pod stolem v jídelně - a používali při ní, co našli: brčka, peříčka, papírové talíře, obaly od bonbonů, přízi, známky, svíčky, kancelářské spony, co jim přišlo pod ruku. Většinu toho vymýšlel Howie. Zavřel oči, jako kdyby na zadní straně víček sledoval film, který chtěl Dannymu ukázat: Tak jo. Zeus střílí na

nepřátele Svítivými Střelami, po kterých se jim rozzáří kůže a on je může mezi stromy vidět a pak si je - blum! - přitáhne Elektrickými Uspávacími Lasy.

Někdy chtěl, aby mluvil Danny - Teď zas vyprávěj ty: jak vypadá mučírna v podmořské sluji? - a Danny si začal vymýšlet: skaliska, chaluhy, koše vyloupaných lidských očí. Natolik se ponořil do hry, že zapomněl, kde je, a když rodiče volali Jde se domů a vytrhli ho ze hry, ten šok způsobil, že se Danny před nimi vrhl na zem a prosil: ještě půl hodiny, prosím!, ještě dvacet minut, deset, pět, prosím, jenom jednu minutu, prosímprosímprosím? Zoufale žadonil, aby ho nevytrhávali ze světa, který si s Howiem vytvořili.

Ostatní bratranci si mysleli, že Howie je podivín, lůzr, a navíc byl adoptovaný, takže si od něho udržovali odstup. Zvlášť Raie, který sice nebyl nejstarší, ale všichni ho poslouchali. Je od tebe milé, že si s Howiem hraješ, říkávala Dannymu máma. Ale Danny se nesnažil být milý. Záleželo mu na tom, co si myslí ostatní bratranci, ale zábavě při Zeus Maximus se nic nevyrovnalo.

V pubertě se Howie změnil - přes noc, říkali všichni. Prožil jakousi traumatizující příhodu, jeho roztomilost se vytratila, stal se náladovým, úzkostným, neustále klepal nohou a mumlal si texty písní od King Crimson. Nosil s sebou zápisník, dokonce i při Díkůvzdání ho měl na klíně, přikrytý ubrouskem, aby ho nepo-kapal omáčkou. Tlustou upocenou tužkou si do něj něco zapisoval a obhlížel přitom různé členy rodiny, jako by se pokoušel rozhodnout, kdy a jak musí který z nich zemřít. Ale nikdo si Howieho příliš nevšímal. A po té proměně, té traumatizující příhodě, i Danny předstíral totéž.

Samozřejmě o Howiem mluvili za jeho zády, jak by ne. Howieho problémy byly v rodině oblíbeným tématem a za potřásáním hlavou a povzdechy ach ano, je to tak smutné člověk slyšel tu radost, že rodina má někoho, kdo je tak fantasticky pošahaný, že si vedle něho všichni ostatní připadají jako příkladní občané. Když Danny zavřel oči a soustředěně naslouchal, pořád ještě si vybavoval něco z toho léty odplaveného mumlání, jako rozhlasovou stanici na hranici slyšitelnosti: Howie problémy drogy slyšelas to zatkli ho takový nepřitažlivý chlapec je mi líto ale nemůže mu May zavést nějakou dietu je prostě v pubertě nic víc já mám děti v pubertě ty máš děti v pubertě podle mě Norman udělal chybu

když naléhal na adopci člověk nikdy neví co dostane všechno jsou to nakonec geny jak dneska říkají některý lidi se prostě nepovedou nebo povedou, ale člověk ví přesně ne nepovedený ale prostě přesně tak to je: problémy.

Danny míval zvláštní pocit, když se vrátil domů a slyšel mámu tohle o Howiem vykládat do telefonu některé z jeho tet. Hlína na kopačkách po vítězném zápase, jeho přítelkyně Shannon Shan-ková, která měla nejhezčí kozy mezi roztleskávačkami a možná v celé škole, celá nažhavená, že ho v jeho pokoji vykouří, protože to vždycky udělala, když vyhrál, a díky bohu vyhrával často. Ahoj, mami. Ten obdélník nachové, skoro noční modři za kuchyňským oknem. Sakra, Dannyho bolelo, když si tyhle věci vybavil, vůně mámina dušeného tuňáka. Rád tenkrát poslouchal tyhle hovory o Howiem, protože mu připomínaly, kdo je on, Danny King, ta-kovýhodnýhoch, všichni to říkali a opakovali to pořád, ale Danny to rád slyšel znovu, těšilo ho, když mu to připomínali. Nemohl se toho nabažit.

To byla první vzpomínka. Danny se do ní tak nějak propadl, když klímal pod stromem, ale zanedlouho cítil v celém těle takové napětí, že nedokázal klidně ležet. Vstal a naštvaně smetl z kalhot větvičky, protože se nerad vracel do minulosti. Ríkal tomu chození pozpátku a kdykoli a kdekoli mu to připadalo jako mrhání cennými zdroji, ale v místě, kam cestoval čtyřiadvacet hodin, aby všemu unikl, mu to připadalo opravdu nablble směšné.

Protřepal sako, navlékl šije a nasadil rychlé tempo. Tentokrát šel vpravo. Zpočátku lesem, ale stromy postupně řídly a svah pod nohama se zvedal stále strměji, až musel nohu při svahu kroutit stranou, takže mu jiskřičky bolesti vystřelovaly z kolene až do třísel. Pak se kopec zlomil, jako by ho někdo odřízl nožem, a Danny se ocitl na okraji útesu, k němuž přiléhala hradební zeď - útes a zeď tak tvořily jedinou vertikální linku směřující vzhůru k obloze. Danny ztuhl a nahlédl přes okraj. Hluboko pod

ním huňatá tma a v ní několik zachumlaných světel, zjevně městečko, kde předtím čekal na autobus.

Alto: je přímo uprostřed ničeho, doprdele. Bylo to extrémní a Danny měl extrémy rád. Rozptylovaly ho.

Být tebou, dal bych dohromady nějakou zálohu v hotovosti, než začnu lidi vodit po jeskyních.

Danny zaklonil hlavu. Mraky vytěsnily hvězdy. Hradba na téhle straně hradu mu připadala vysoká. Směrem vzhůru se vlnila dovnitř a ven a asi metr nad Dannyho hlavou byla po každých pěti šesti metrech úzká díra. Poodstoupil a zkoumal jeden z otvorů - vertikální a horizontální štěrbinu ve tvaru kříže. Za ta staletí sníh a déšť skulinu trochu rozšířily. Když už je řeč o dešti, začínalo zlehka krápat, možná pouze padala mlha, ale když Dannymu zmokly vlasy, chovaly se divně a bez fénu a jistého typu gelu je nedokázal zkrotit. Ty zůstaly uložené v kufru a Danny nechtěl, aby ho Howie s těmi divnými vlasy viděl. Sakra, potřebuje se rychle dostat někam pod střechu. Takže se zachytil kamenů trčících z hradeb a pomocí velkých chodidel a kostnatých prstů se vydrápal ke skulině. Vsunul hlavu dovnitř, aby zjistil, jestli se tam vejde, a kupodivu tam zbývalo tak akorát místo pro nejširší část jeho těla, totiž ramena, která natočil a protlačil dovnitř jako klíč do zámku. Zbytek už se protáhl snadno. Průměrný dospělý muž by potřeboval nějakou scvrkávací tabletku, aby tou dírou prolezl, ale Danny měl nestandardní tělo - vysoké, ale také ohebné, přizpůsobivé, dalo se srolovat jako plátek žvýkačky a opět rozvinout. A to se stalo právě teď: rozmotaný skončil jako zpocená hromádka na vlhké kamenné podlaze.

Ocitl se v prastaré místnosti, připomínající sklepení, kam nepronikalo vůbec žádné světlo a kde Danny nasál pach, který nesnášel - pach jeskyně. Několikrát se praštil do čela o nízký strop, pokusil se tedy pohybovat v podřepu, ale proti tomu protestovalo jeho bolavé koleno. Znehybněl a pak se zvolna napřímil. Slyšel, jak kolem něho pobíhají drobní tvorové a střeva se mu zkroutila strachem, jako když se ždímá hadr. Pak si vzpomněl, že má na klíčích miniaturní baterku z dob, kdy pracoval v klubu - když jste jí někomu posvítili do očí, rozpoznali jste, jestli je na éčku, háčku nebo káčku.

Danny stiskl vypínač a projížděl tmu úzkým paprskem: kamenné stěny, kluzké kameny pod nohama. Pohyb podél zdí. Dech měl náhle rychlý a mělký, snažil se ho zpomalit. Strach je nebezpečný. Vpouští dovnitř červa - další slovo, které

před lety Danny s přáteli vymyslel, když kouřili trávu, dávali lajny koksu a přemýšleli, jak nazvat tu věc, která se lidem přihodí a oni ztratí sebedůvěru a stanou se z nich afektovaní úzkostní podivíni. Je to paranoia? Nízké sebevědomí? Vnitřní nejistota? Panika? Všechna ta slova byla plochá. Ale červ, slovo, které posléze zvolili, byl trojrozměrný. Zavrtával se do lidí a žral, dokud se jim všechno nezhroutilo, celý jejich život, a oni skoněili buď úplně vygumo-vaní, nebo se vrátili domů k rodičům, nebo je zavřeli do blázince, anebo - jako v případě holky, kterou všichni znali - skočili z Manhattanského mostu.

Už zase chodí pozpátku. A nepomáhá mu to, jen to všechno ještě zhoršuje.

Danny vytáhl mobil a otevřel ho. Neměl roaming, ale mobil se rozsvítil a hledal, a pouhý pohled na to Dannyho uklidnil, jako by byl telefon obdařený mimořádnými schopnostmi - jako by to byl

Stabilizátor Silového Pole, pozůstatek ze hry Zeus Maximus. Pravda, neměl v té chvíli s nikým spojení, ale v obecném smyslu byl propojen tak, že mu to pomáhalo přenést se přes hluché úseky v

metru nebo v jistých hlubokých budovách, kde v tu chvíli nemohl zavolat vůbec nikomu. Na Instant Messaging měl 304 uživatelských jmen a na seznamu přátel 180 jmen. Proto si taky na tenhle výlet pronajal satelitní anténu - byl to opruz se s ní vláčet, naprostý děs při bezpečnostních kontrolách na letišti, ale zaručovala mu bezdrátový přístup kdekoli na planetě. Danny tohle potřeboval. Jeho mozek odmítal zůstat zamčený v dozvukové komoře Dannyho hlavy - prosakoval ven, přetékal a rozléval se po světě, až se dotýkal tisícovky lidí, kteří s ním neměli nic společného. Pokud by mu to Danny nedovolil a držel mozek zavřený v lebce, tlak začne stoupat.

Vydal se znovu vpřed, jednou rukou si svítil a druhou šmátral nad hlavou, aby poznal, kdy se má sklonit. Prostor mu připomínal vězeňskou kobku, ale matně si vybavoval, že na starých hradech bývaly žaláře ve věži - což asi bylo to vysoké hranaté s červeným světýlkem, co viděl z hradeb. Tohle je spíš odpadní jímka.

Podle mě by matce zemi neškodila kapka ústní vody.

Tuhle větu ovšem nevymyslel Danny, ale Howie. Danny se

nořil do vzpomínky číslo dvě, můžu to vybalit tady a teď, protože jak ho mám do těch vzpomínek ponořit a zase vytáhnout tak hladce, aby to nikdo nepostřehl, to opravdu nevím. Rafe tam s baterkou vlezl první, za ním Howie. Danny poslední. Měli všichni docela bojovnou náladu, Howie proto, že si ho jeho bratranci vybrali, aby ho odlákali z pikniku, Danny proto, že na světě ho nic tak nevzrušovalo jako sekundovat Rafemu při zločinu, a Rafe - no, krásné na Rafem bylo, že jste nikdy nevěděli, proč něco dělá.

Ukážeme Howiemu jeskyni.

Prohodil tiše Rafe a podíval se přes ty svoje dlouhé řasy úkosem na Dannyho. A Danny se přidal, protože věděl, že Rafe má něco za lubem.

Howie klopýtal ve tmě za nimi. Pod paží si nesl sešit. Už víc než rok Danny s Howiem nehráli Zeus Maximus. Hra skončila, aniž si cokoli řekli - o Štědrém dnu se Howiemu jednoduše vyhnul a odešel s ostatními bratranci. Howie se několikrát pokusil o sblížení, snažil se zachytit Dannyho pohled, ale nenaléhal.

Danny: S tím sešitem se špatně drží balanc, Howie. Howie: Jo, ale já ho potřebuju.

K čemu?

Kdybych dostal nápad.

Rafe se otočil a posvítil baterkou Howiemu přímo do tváře. Howie zavřel oči. Rafe: Co to kecáš, jakej nápad?

Howie: Na DrD. Já jsem vládce hladomorny. Rafe sklonil baterku. S kým to hraješ?

S kamarády.

Ta slova Dannyho zaskočila. Dračí doupě. Ještě přímo v těle cítil vzpomínku na Zeus Maximus, vybavoval si, jak se v té hře rozplynul. A ona ta hra nepřestala. Pokračuje bez něj.

Rafe: Ty máš fakt nějaký kamarády, Howie?

Nejsi snad můj kamarád, Rafe? Howie se zasmál a Rafe s Dannym se přidali. Pokus o vtip. Rafe: S tím klukem je docela legrace.

A Danny přemítal, jestli třeba tohle nebude stačit - že vlezou

do jeskyně zatlučené prkny, kam nikdo nesměl. Jestli by se třeba už nic dalšího nemělo dít. Danny si to velice toužebně přál.

Jeskyně uvnitř vypadala následovně: začínala velkou kulatou komorou, kam vnikala troška denního světla, pak tu byl otvor, kterým se člověk musel protáhnout do další místnosti, kde už byla tma a další díra, kterou se dalo po čtyřech prolézt do třetí prostory s jezírkem. Co je dál, to už Danny netušil.

Všichni ztichli, když uviděli jezírko: krémově bělozelená, odráželo paprsek z Rafeho baterky a malovalo jím klikyháky po stěnách. Bylo možná dva metry široké a průzračné, hluboké.

Howie: Doprdele, kluci. Doprdele. Otevřel sešit a něco si zapsal. Danny: Ty sis přinesl tužku?

Howie ji zvedl. Takové malé zelené tužky dávali hostům v rekreačním klubu, aby měli čím podepsat šek. Dodal: Nosil jsem s sebou pero, ale pořád mi vytejkalo do kalhot.

Raie se hurónsky zasmál a Howie se zasmál taky, ale pak ztichl, jako kdyby se třeba neměl smát tolik jako Raie.

Danny: Cos napsal?

Howie se na něho podíval: Proč? Nevím. Zajímá mě to.

Napsal jsem zelené jezírko. Rafe: Tomu říkáš nápad?

Mlčeli. Danny citil, jak v jeskyni roste napětí, jako kdyby mu někdo položil otázku a při čekání na odpověď už ztrácel trpělivost. Rafe. Přemítat, proč má starší bratranec nad Dannym takovou moc, je jako ptát se, proč slunce svítí nebo proč tráva roste. Existují lidé, kteří dokážou ostatní přimět, aby dělali věci, to je všechno. Někdy i bez toho, že by je o to požádali. Někdy ani nevědí, co od nich chtějí.

Danny přešel k okraji jezírka. Howie, řekl, na dně se něco třpytí. Vidíš to? Howie k němu přistoupil a naklonil se dolů. Nevidím.

Koukej, tam dole.

Danny si sedl na bobek k jezírku, Howie přidřepl vedle něho a balancoval na patách velkých chodidel.

Danny položil bratranci ruku na záda. Překvapilo ho, jak je Howie měkký, jak skrz košili hřeje. Možná se Danny svého bratrance nikdy předtím nedotkl, nebo si třeba právě v tu chvíli uvědomil, že Howie je člověk s mozkem a srdcem, se vším, co má i Danny. Howie tiskl sešit k boku. Danny viděl, jak se stránky chvějí, a uvědomil si, že se bratranec bojí - Howie zřejmě cítil, jak se kolem něho stahuje nebezpečí. Možná to tušil už od začátku. Ale obrátil k Dannymu tvář s výrazem naprosté důvěry, jako kdyby věděl, že ho Danny ochrání. Jako kdyby si navzájem rozuměli. Stalo se to rychleji,

než to vyprávím: Howie se podíval na Dannyho, Danny zavřel oči a shodil ho do jezírka. Ovšem i to je příliš pomalé: Pohled. Oči. Sup.

Nebo jen šup.

Danny si vybavoval tíhu Howieho těla, jeho vzpínající se ruce a nohy, ale žádný zvuk, dokonce ani šplouchnutí. Howie určitě vyjekl, ale Danny žádný jek neslyšel, jen šustot a dusot, jak se odtamtud s Rafem prodírali ven a běželi jako šílení, kužel z Rafeho baterky poskakoval po stěnách a pak ten závan teplého vzduchu, seběhli po dvou velkých kopcích zpátky k pikniku (kde je nikdo nepostrádal) a Danny cítil ten kruh kolem sebe a Rafeho, zářící kruh, který je svazoval k sobě. O tom, co provedli, neřekli ani slovo, dokud se po pár hodinách nezačal piknik chýlit ke konci.

Danny: Doprdele. Kde kčertu je? Raie: Mohl by být přímo pod náma.

Danny pohlédl dolů na trávu. Jak to myslíš, pod náma? Rafe se zubil. My přece nevíme, kterým směrem šel.

V době, kdy se všichni začali vydávat do různých stran hledat Howieho, vplížilo se cosi Dannymu do mozku a vyhlodávalo to tam bludiště podobné chodbám, kterými Howie mohl zabloudit hlouběji do jeskyní pod kopci. Všichni zůstávali klidní. Zjevně si mysleli, že se Howie někam zatoulal - je tlustý, je divný, není tu žádné pokrevní pouto a Dannyho nikdo z ničeho neobviňoval. Zato teta May vypadala jako ten nejvyděšenější dospělý, jakého kdy Danny viděl, ruku tiskla k hrdlu, jako kdyby už věděla, že o svého chlapce, své jediné dítě, přišla, a když Danny pochopil, jak daleko to s Rafem nechali zajít, jeho strnulost rostla a nedokázal už vyslovit, co vyslovit měl - My jsme na něj s Rafem ušili boudu; nechali jsme ho v jeskyních - protože ta hrstka slov by byla všechno změnila: každý by věděl, co provedli, a Rafe by pochopil, že to Danny na ně řekl, a dál už si nedokázal představit nic. Takže nechal mlčky míjet vteřinu za vteřinou a každá vteřina, kterou vyčkával, zarývala do něj hlouběji a hlouběji cosi ostrého. Pak už se setmělo. Táta mu položil dlaň na hlavu (takovýhodnýkluk) a řekl: Hledá ho spousta lidí, synku. Ty máš zítra zápas.

Cestou domů se Danny v autě nedokázal zahřát. Přetáhl si přes sebe staré deky a psa si posadil na klín, ale zuby mu drkotaly tak, že si sestra stěžovala a máma řekla: Na tebe něco leze, zlato. Až přijedeme domů, udělám ti horkou koupel.

Danny se pak k jeskyním několikrát vrátil sám. Vystoupal přes kopce až k zabedněnému ústí a zvuky suché trávy se mísily s bratrancovým hlasem vyjícím z podzemí: ne a prosím a pomoc. A Danny si říkal: Oukej, teď - teď! a cítil, jak se v něm rodí odhodlání, že konečně řekne ta slova, která v sobě

celou tu dobu dusí: Howie je v jeskyni; nechali jsme ho s Rafem v jeskyni, a už ta pouhá představa vyvolala v Dannym úlevu tak nesmírnou, až měl pocit, že snad omdlí, a zároveň cítil jakýsi posun kolem sebe, jako by si obloha a země měnily místa a otevíral se jiný způsob života, lehký a průzračný, budoucnost, kterou ztratil, a až do této chvíle si to neuvědomoval.

Bylo však příliš pozdě. To všechno už zmizelo zcela a úplně v nenávratnu. Po třech dnech našli Howieho v jeskyních polomrtvého. Každý večer Danny čekal, že táta rázně zaklepe na dveře jeho pokoje, a horečně si nacvičoval - Byl to Rafe a já jsem jěště kluk - až běžely v nekonečné smyčce - Byl to Rafe a já jsem ještě kluk byltoRafesemještěkluk - ta smyčka se točila, ať Danny psal úkoly nebo se díval na televizi nebo seděl na záchodě, byltoRafesemještěkluk, až Dannymu připadalo, že všechno v jeho životě je svědkem, jehož potřebuje, aby prokázal, že je pořád ještě sám sebou, Danny King

stejný jako dřív: Vidíte, dal jsem gól! Vidíte, mám kolem sebe partu kamarádů! Ale nebyl v tom úplně na sto procent - zároveň také zpovzdálí přihlížel a doufal, že všechny přesvědčí. A dařilo se mu to.

Po mnoha měsících téhle přetvářky jí Danny sám uvěřil. Všechny normální věci, které se mu od jeskyně přihodily, vytvořily nad tím dnem krustu, a ta narůstala a tuhla, až Danny téměř zapomněl, co se skrývá pod ní.

A když se Howie vzpamatoval, když konečně dokázal být bez matky sám v pokoji, když už opět mohl spát se zhasnutými světly, byl jiný. Po oné traumatizující příhodě to přestal být milý hoch, začal fetovat, posléze si pořídil pistoli, pokusil se vyloupit bistro a poslali ho do polepšovny.

Když o tři roky později zemřel Rafe (zabil ve svém pikapu i dvě spolužačky z Michiganu), rodinné pikniky skončily. Začaly sice znovu, ale to už Danny přestal jezdit domů.

To byla vzpomínka číslo dvě.

Vraťme se k Dannymu, který kráčí se zdviženýma rukama a se zapnutým mobilem sklepením či vězením, či co to vlastně je, na hradě patřícím Howiemu. Urazil dlouhou cestu, aby se s bratrancem setkal, a důvody byly praktické: vydělat peníze a vypadnout co možná fofrem z New Yorku. Ale Danny byl také zvědavý. Během let k němu přicházely zprávy o Howiem prostřednictvím vysokorychlostního zpravodajského systému známého jako příbuzenstvo:

makléř na burze Chicago

neskutečné bohatství manželství, děti

odchod na penzi ve čtyřiatřiceti

A pokaždé, když se k Dannymu dostala další zpráva, pomyslel si: Vidíte, je oukej. Vede se mu dobře. Vede se mu dokonce líp než dobře! a cítil nával úlevy a pak další nával, po němž si musel sednout, ať byl kdekoli, a zíral do prázdna. Protože se nestalo něco, co se Dannymu stát mělo. Nebo se mu možná přihodilo, co se přihodit nemělo, nebo možná se přihodila spousta drobných věcí

místo jedné velké, nebo se možná nestalo dost malých věcí, aby se do jedné velké zkombinovaly.

Sečteno a podtrženo: Danny nevěděl, proč vlastně přijel až sem na Howieho hrad. Proč jsem se zapsal do kurzu tvůrčího psaní? Myslel jsem si, že proto, abych se na chvíli zbavil Davise, svého

„spolubydlícího“ na cele, ale teď si začínám myslet, žejsem k tomu měl jěště další důvod.

Ty? Co kčertu jsi? To si určitě v tuhle chvíli někdo říká. No, jsem ten, kdo mluví. Někdo vždycky mluví, jenom často nevíte, kdo to je a jaký k tomu má důvod. To mi prozradila moje učitelka Holly.

Hned na začátku jsem v kurzu nasadil nevhodný přístup. Na druhou lekci jsem napsal povídku o chlápkovi, co šuká svoji učitelku tvůrčího psaní v kamrlíku na košťata, nedopatřením se otevřou dveře, všechny smetáky a hadry a kbelíky se s rachotem vyhrnou na chodbu, ve světle svítí jejich nahé zadky a oba je zavřou. Když jsem to četl, všichni se náramně smáli, ale sotva jsem skončil, třída ztichla.

Oukej, říká Holly. Chce někdo něco říct? Nikdo nechce.

No tak, hdi. Naším úkolem je pomoci Rayovi, aby odvedl tu nejlepší práci, jakou svede. Něco mi říká, že tohle možná není to pravé.

Opět ticho. Posléze říkám: Byla to jenom taková hříčka. Nikdo se nesměje, namítne Holly.

Ale smáli se předtím, říkám. Když jsem četl. Tohle vy jste, Rayi? Taková hříčka?

Co se to doprdele děje? napadá mě. Ona se na mě dívá, ale já se nedokážu podívat na ni.

Holly: Vsadím se, že existují lidé, kteří mi to potvrdí. Ano, Ray je pouhá hříčka. Potvrdí mi, že jste odpad. Nemám pravdu?

Slyším mumlání: 0 je a Hovno a Co na to řekneš, Ray-mane? a já vím, že čekají, že se naseru, a já vím, že bych se měl nasrat, a já nasraný jsem, ale není to jen to. Něco jiného.

Tamhle jsou dveře, říká mi Holly, a ukáže na ně. Proč prostě neodejdete? Nehýbám se. Můžu vyjít ze dveří, ale pak bych musel stát na chodbě a čekat.

A co ta brána? Holly ukazuje z okna. Brána je v noci osvětlená. Nad ní je rolovaný ostnatý drát, vedle věž s ostřelovačem. A co dveře vaší cely? ptá se Holly. Nebo vrata bloku? Ci dveře do sprchy? Nebo dveře do jídelny, nebo dveře od vchodu pro návštěvy? Jak často se, pánové, dotýkáte kliky? Na to se ptám.

Už ve chvíli, kdy jsem Holly viděl poprvé, jsem poznal, že ve vězení nikdy neučila. Není to jejím vzhledem - má něco za sebou a člověk na ní pozná, že to neměla v životě snadné. Ale lidi, co učí ve vězení, jsou potažení tvrdou vrstvou, která na Holly schází. Slyším, jak je nervózní, jako kdyby si každé slovíčko z toho projevu o dveřích připravila předem. Ale bláznivé na tom je, že ona má pravdu.

Když jsem se posledně dostal ven, postával jsem pokaždé před dveřmi a čekal jsem, až se otevřou. Člověk zapomene, jaké to je, když je otevírá sám.

Moje práce je ukázat vám dveře, které si můžete otevřít sami, říká Holly. A zaťuká si na temeno hlavy. Otevřou se vám, kamkoli budete chtít. Proto jsem tady, to je můj úkol, a pokud vás to nezajímá, ušetřete nás všechny, protože tenhle grant je pro deset lidí, setkáváme se pouze jednou týdně a já nehodlám mrhat časem všech na nějakých pitomých přetahovaěkách o to, kdo je silnější.

Přistoupí k mé lavici a podívá se dolů. Pohlédnu vzhůru. Chci jí říct, že už jsem za tu dobu slyšel hodně laciných motivačních projevů, ale tohle je fakt vrchol. Dveře v našich hlavách, ale jděte. Ovšem když mluvila, cítil jsem, jako by mi něco puklo v hrudi.

Můžete počkat venku, říká. Už jenom deset minut. Myslím, že zůstanu.

Hledíme na sebe. Dobrá, řekne Holly.

Takže když si Danny konečně všiml světelné čáry a uvědomil si, že jsou to dveře, kolem kterých proniká světlo, když mu srdce poskočilo v hrudi, on k nim zamířil, strčil do nich, ony se otevřely a Danny vyšel na osvětlené točité schodiště, vím, jak mu bylo. Ne proto, že já jsem Danny nebo že on je já či podobné pitomosti -

tohle všechno mi vyprávěl jeden chlap. Vím, že se něco se mnou stalo poté, co se Holly zmínila o dveřích v našich hlavách. Ty dveře nebyly opravdové, o žádné skutečné dveře nešlo, mluvila obrazně. Což znamená, že to bylo slovo. Zvuk. Dveře. Ale já je otevřel a vyšel jsem ven.

Mezi tímhle novým Howiem a tím, kterého si Danny vybavoval jako kluka, byla určitá spojitost, ale spojitost vzdálená. Především měl ten nový Howie světlé vlasy. Je možné, že by se vlasy změnily z hnědých na blond? Z blond na hnědé, o tom Danny věděl všechno - polovina holek, se kterými spal, tvrdila, že bývaly tak úžasně blonďaté, nedovedeš si představit, jaká jsem byla světlovlasá holčička, a proto utrácely polovinu výplaty za zesvětlování, jak se snažily vrátit do náležitého původního stavu.

Ale z hnědé na blond? 0 tom Danny nikdy neslyšel. Nabízela se odpověď, že si Howie vlasy odbarvuje, ovšem odbarvené nevypadaly, a tenhle nový Howie (až na to, že už to nebyl Howie, ale Howard; první věc, kterou mu dnes ráno řekl, ještě než ho sevřel v medvědím objetí) nevypadal jako chlap, co si odbarvuje vlasy.

Nový Howie byl ve formě. Dokonce namakaný. Tukové polštářky nad hýžděmi, holčičí hruškovitá figura - zmizely. Liposuk-ce? Cvičení? Běh času? Kdo ví. Navíc byl opálený. To Dannyho dostávalo nejvíc, protože dřívější Howie zářil bělobou, něčím hlubším než nedostatkem slunce. Vypadal dřív jak kluk, kterého se slunce netkne. A teď: opálená tvář a paže, opálené nohy (měl na sobě khaki šortky) - opálené ruce dokonce pokrývaly plavé chloupky, které musely být pravé, že? Protože kdo by si sakra odbarvoval chloupky na rukou?

Největší změna však nebyla fyzická: z Howarda vyzařovala moc. A o té Danny něco věděl - jedna z přehršle dovedností, které v New Yorku nashromáždil léty tréninku a praxe, dovedností, které společně vytvářely sívíčko tak specializované, že bylo zaznamenáno neviditelným inkoustem, takže když se jeho táta (například) na něj podíval, viděl jen nepopsaný arch papíru. Danny vešel do místnosti a dokázal vycítit, kdo tu má moc, tak jako někteří lidé ze vzduchu vycítí, že bude sněžit. Pokud se osoba nadaná mocí v místnosti nevyskytovala, Danny to poznal také, a když ta osoba dorazila, Danny ji obvykle dokázal identifikovat dřív než dotyčný (či dotyčná) otevřel ústa - někdy ještě dřív, než prošel (prošla) dveřmi. Indikátorem byla reakce ostatních lidí v místnosti. Ted’ se v místnosti spolu s Howardem vyskytovali:

Anna, jeho žena. Lesklé černé vlasy ostříhané na páže, trojúhelníkový obličej, velké šedé oči. Hezká, ale ne způsobem, jaký by Danny očekával u manželky burzovního makléře. Nebyla nalíčená a její džíny a hnědý svetr rozhodně nepůsobily přitažlivě. Ležela na zádech na šedé kamenné podlaze a dovolila miminu v růžovém pyžamku (z čehož Danny usoudil, žeje to holčička) předstírat, že jí chodí po břiše.

Dělníci. Byli mladí, měli respirátory proti prachu, někde pilně na něěem pracovali a mezitím lítacími dveřmi vcházeli do kuchyně a zase vycházeli. Někdy nesli nějaké nářadí. Howard už Dannymu vysvětlil, že jsou to studenti magisterského programu MBA na Illinoiské univerzitě a také studenti hotelové školy na Cornellu. Renovaci Howardova hradu mají jako letní projekt - jinými slovy tu pracují za kredity. Ovšem Dannymu připadalo, že se převážně učí tesařině.

Mick, Howardův „starý kamarád“. Danny se s tím chlápkem seznámil už včera večer - objevil se totiž, když Danny bůhvíjak dlouho hulákal Haaa-loooo do točitých schodů, když se ukázalo, že žádné z těch dveří nemají kliku. Na Mickovi bylo cosi výhrůžného. Měl vypracované tělo, silné, ale na hranici vychrtlostí, samé svaly spájené dohromady.

Ani jednou se neusmál za celou tu dobu, co vedl Dannyho do jeho pokoje, a když se natáhl, aby odhrnul sametový závěs kolem velké starožitné postele, Danny si všiml množství starých zhojených vpichů na pažích (teď je skrývaly dlouhé rukávy). Mick byl Howardův muž číslo dvě; to Danny pochopil ve chvíli, kdy se ocitl v jedné místnosti s oběma najednou. Mocní lidé buď mají své číslo dvě, nebo je potřebují - což znamená, že stávající potřebují nahradit někým jiným.

Nikdo další v místnosti nebyl.

Až na to, že zůstala nepopsaná samotná místnost. Všichni jmenovaní se sešli ve velké středověké kuchyni. Byl v ní obrovský cihlový krb a v něm na háku visel kotel velikosti vany. Na gobelínu na stěně se jakýsi král pokoušel probodnout kopím něčí představu lva. Stálo tu pár dlouhých dřevěných stolů s lavicemi, kde už někteří z postgraduantů posedávali a odkládali respirátory. Howard na nejmodernějším německém sporáku míchal obrovskou porci vajíček v mohutné pánvi.

Čtyřmi malými okny plnými skel ve tvaru kosočtverců profukoval vánek. Danny jedno z nich otevřel dokořán, naklonil se ven a do nosu ho udeřila vůně rostlin o několik pater níž, kde se ta čerň, kterou včera večer viděl z vrcholku hradby, proměnila v zeleň tak hustou, že pod ní nezahlédl zem. 0 nějakých třicet metrů dál se z té zeleně zvedala věž, jíž si Danny všiml už včera večer. Byla hranatá a rovná a podivně majestátní.

Howard vyprávěl Dannymu, jak hrad koupil od německé hotelové společnosti.

Howard: Renovovali možná třetinu, ani ne, pouze dvě poschodí pokojů v jižním křídle - kde všichni spíme -, tuhle kuchyni, velkou síň a dvě točitá schodiště. Pak jim začala docházet hotovost, několik let se chvíli pracovalo, chvíli ne, a když už prakticky plavali břichem vzhůru, přiklepli tu nemovitost nám.

Anna (z podlahy): Za necelé dvě třetiny toho, co sami zaplatili, plus veškeré zhodnocení, které do toho dali!

Howard: Takovou nabídku jsme nemohli odmítnout. Ale Annin zamilovaný hrad v Bulharsku jsme museli přenechat někomu jinému.

Anna: Bože, ten byl krásný!

Povídali, snažili se být milí a mezi řečí se představit, jak to lidé dělají, když se s nimi poprvé setkáte. A Danny se obvykle mezi lidmi choval nenuceně. Patřilo to k další z jeho neviditelných dovedností: měl radar na to, jak lidé chtějí, aby se s nimi mluvilo, a bez přemýšlení se přizpůsoboval jednomu člověku, pak zas dalšímu. Ale Dannymu v tuhle chvíli radar nějak nefungoval, ocitl se kdesi mimo signál, nebo jen potřeboval resetovat a přeprogramovat v novém místě, jako jeho satelitní anténa.

Shrnuto a podtrženo: Danny se v Howardově společnosti cítil nesvůj. Ovšem nesvůj zní mírně a to, co Danny cítil, nebylo mírné, cítil se mizerně. Nedokázal tu mizérii definovat. Nedokázal ani definovat symptomy, až na jeden: chtěl pryč. Hned.

To Dannyho zaskočilo. Mnohokrát si s Howardem telefonovali a mailovali, než tuhle práci na hradě domluvili, a všechno bylo fajn. Když se však fyzicky ocitl v jeho přítomnosti, bylo to jiné. V Dannym cosi zatuhlo ve chvíli, kdy se dnes ráno Howard objevil v jeho pokoji.

Howard: No né, člověče, já zírám! Danny: Já taky zírám!

Howard: Kamaráde, nevím, jestli bych tě vůbec poznal. Ani já ne.

Bože, to už je tak dávno. Dokonce ani nevím, jak dávno. Danny: Děsivě dávno.

Howard: Ani to nechci vědět - připadal bych si starý. Danny: Tak zůstaneme u dávno.

A celou tu dobu Dannymu v mozku ječela jediná věta: Co tu kurva dělám?

Váhal, kam se má v Howardově středověké kuchyni postavit, takže se držel u okna. Na pažích cítil lehké mravenčení, a to mu dodávalo naději. Další neviditelná schopnost (to sívíčko bylo opravdu dlouhé): Danny dokázal povrchem kůže vnímat přítomnost bezdrátového internetového signálu.

Převážně na bicepsech a vzadu na šíji. Tento talent mu úžasně sloužil v New Yorku, kde

se mu dařilo kontrolovat celý den maily, aniž by za to platil. A dnes ráno se v rozlehlé středověké posteli probudil a přímo to cítil, jako husí kůži nebo přeleželou ruku. Ukázalo se však, že se mýlí:

když otevřel laptop, žádného operátora nenašel ani náznakem. Telefonní zásuvku v pokoji také neobjevil. Chystal se, že hned po snídani někde zprovozní satelitní anténu - pokud možno na vršku té věže.

Vedle okna stál dalekohled, Danny ho natoěil a podíval se do hledáčku. Uviděl poďobané pískovcové kvádry věže, jako by je měl pár centimetrů od tváře. Rohy vypadaly ohlodané. Okna byla malá a zakončená lomenými oblouky. Danny namířil dalekohled na horní okno v naději, že objeví červené světlo ze včerejší noci, ale pokud dosud svítilo, neviděl je.

Danny: Co je to za věž?

Howard ho neslyšel, ale jeho starý kamarád ano - Mick plnil sklenice vodou na jednom z dlouhých stolů. Přešel k oknu a vyhlédl ven.

Mick: To je donjon. Danny: Bylo to vězení?

Touto otázkou vyloudil z Micka vůbec první úsměv. Prolomil jeho zachmuřenost a tvář mu zhezkla, navzdory rokům na he-ráku.

Mick: Ne, vězení ne. Donjon bylo místo, kam se všichni uchýlili, když se nepříteli podařilo proniknout do hradu. Poslední útočiště. Pevnost.

Danny se znovu podíval dalekohledem. Cítil z Micka napětí, třebaže stál nehybně. Danny neměl potuchy, co je ten chlap zač, až na to, že je Howardovo číslo dvě. To bylo něco, něco velkého, protože nahodilost a chaos (výrazy jeho táty) Dannyho osmnáctiletého pobytu v New Yorku se vytratily, když jste se na ně podívali z hlediska jeho fungování jako muže číslo dvě. Tolikrát se už vetřel na prázdné místo po boku nějakého mocného člověka, až se to stalo jeho druhou přirozeností. Ovšem teď to vzdával. Z toho či onoho důvodu to nikdy nedopadlo dobře a pokaždé to z neznámého důvodu končilo násilím.

Danny zahlédl v okně věže nějaký pohyb - ne v nejhornějším,

ale o jedno patro níž. A pak znovu. Závěs se pohnul, pak jej někdo odhrnul a Danny uviděl dívku: mladou, s dlouhými plavými vlasy. Byl to jen záblesk a opět zmizela. Otočil se k Mickovi, aby se zeptal, kdo to je, ale ten už se vzdálil.

Do kuchyně vtrhl chlapec s šedivým plastovým hledím na hlavě, na hrudi měl krunýř a mával plastovým mečem. Za ním vešla dívka, která na něj zřejmě dohlížela. Howard ji Dannymu představil jako Noru. Měla bělošské dredy a piercing v jazyku - Danny zahlédl záblesk a uslyšel kliknutí, když mu řekla ahoj. Ruce se jí silně třásly. Dannymu se tak ulevilo, že vidí uprchlíka sobě podobného, že se musel ovládnout, aby ji neobdařil širokým úsměvem. Holky s dredy se moc nezubí.

Danny: Nepotkali jsme se už někde? Nora: Jenom ve tvých snech.

Potutelně se usmála (nezazubila) a koutkem oka si Dannyho prohlédla. Co viděla? Spoustu černého oblečení zakrývajícího množství bílé kůže, kterou Danny ještě podpořil dětským pudrem značky Johnson. Rovné vlasy obarvené na černo sahající na límec. Cínový kruh v jednom uchu se vsazeným

rubínem. Dnes (ne každý den) rtěnku blátivé barvy. Toto byl Dannyho styl, jeden z mnoha, které za ty roky vystřídal. Zpočátku považoval svůj styl za svou podstatu, dokonalý výraz toho, kým je uvnitř, ale poslední dobou mu styly začaly připadat jako převleky, maskování za účelem odpoutání pozornosti,

za nímž se Danny mohl přesunovat, aniž ho někdo viděl. Sám sobě připadal nejzřetelnější, když stál úplně nahý před zrcadlem a viděl zbytky různých identit, jež si zkoušel osvojit: pikové eso vytetované na zadku z dob, kdy dělal reklamu jednomu bisexuálnímu klubu, spálené místo od cigarety na levé ruce, když se fotografka, které asistoval, v temné komoře naštvala, jizvu po ráně na čele, kterou si udělal nárazem o ploutev žraloka upevněného na stěně v den, kdy internetový obchod, pro který pracoval, vstoupil na burzu, zásek na spánku, kam ho sadou klíčů praštil jeden lichvář, od kterého si půjčil peníze, aby nemusel prosit tátu, trvalé lupání v zápěstí, spáleniny po horkém tuku na jednom předloktí, bouli na koulích od zaníceného piercingu, levý malíček, který se odmítá ohýbat, natržený ušní lalůček… už

jste si asi udělali obrázek. A teď k tomu to kulhání, které, jak Danny doufal, zase přejde. Když svoje jizvy formou komentované prohlídky předváděl své bývalé přítelkyni Martě Muellerové, připadal si jako macho - považoval je za svá válečná zranění. Takže ho překvapilo, když Marta řekla: Ty můj chudáčku, a velice něžně ho políbila na čelo, což by bylo naprosto normální u některých přítelkyň, ale ne u Marty. Ty můj chudáčku. Danny málem začal zcela bezdůvodně bulit.

Klučina práskl mečem do stolu vedle Dannyho a zaječel Hjáá! Danny sebou trhl. Kluk se na něj podíval, totiž zaklonil hlavu dozadu tak, že si málem zlomil krk.

Kluk (zahuhlal pod hledím): Jsem král Artuš.

Danny neodpověděl. Klučina zvedl hledí a Dannymu se sevřely útroby: bílá kůže, jemné hnědé kadeře. Howie.

Kluk: On nemluví anglicky, mami? Kuchyně se rozesmála.

Anna: Ovšemže mluví anglicky. To je tatínkův bratranec Danny. Danny, to je Ben. Ben: Proč nemluví?

Další smích. Danny pocítil osten zloby ve chvíli, kdy se měl domnívat, že ten klučina je roztomilý. Danny: Nejspíš nemám co říct.

Ben: Mohl bys říct ahoj. Ahoj, Bene.

Ahoj, Danny. Mně je čtyři a čtvrt.

Dannyho nenapadala vhodná replika. Neměl rád děti a rodiče dětí taky moc nemusel. Nezáleželo na tom, jak jsou nad věcí - jednou máš děcko a jsi další ubožák, co láduje šlichtu do uřvané pusinky, maník s dudlíky v kapse a s usoplenými rukávy a připitoměle blaženým výrazem, o němž si Danny dokázal pouze myslet, že je projevem nějakého šoku, jako u lidtí, co sedí na zemi a vyprávějí vtipy, když jim ustřelili nohy.

Kluk po Dannym stále pokukoval. Danny se snažil pohled opětovat, ale nedokázal to. Děti ho znervózňovaly.

Ben: Proč máš namalovanou pusu? To už řvali smíchy všichni.

Anna: Bene! Ale smála se taky.

Danny: Proč má Nora purpurové dredy? Protože se jí líbí, jak v nich vypadá.

No vidíš, tady máš odpověď.

Tobě se líbí, jak vypadáš s tou rtěnkou? Líbí.

Ben: Mně se to nelíbí.

Anna: Bene, to už stačilo. To bylo od tebe hrubé. Naklonila se a zblízka promluvila chlapci do tváře. Bekni, že tě to mrzí.

Ben: Ne.

Anna: Tak půjdeš za dveře. Ben: Ne!

Danny: Heleď, nechte to plavat. Mávl rukou, jako že se nic neděje, ale uvnitř zuřil. Ben nasupeně pohlédl nahoru na Dannyho a Danny mu ten nasupený pohled oplatil.

Howard: Tak jo, lidičky. Pojďte jíst, dokud je to teplé.

Mick zazvonil na zvonec visící zvenku před oknem a cinkot se ozvěnou rozlehl po okolí. Přihrnuli se další postgraduální studenti, celkem snad dvacet. Všichni si u sporáku naložili talíře - míchaná vajíčka s houbami, pečené topinky, tři druhy melounu - a odnášeli si je k dlouhým stolům. Danny si donesl talíř ke stolu, kde seděli postgraduální studenti, dál od Bena, Anny, Nory a (jak doufal) Howarda, který dosud postával u sporáku. Pozoroval bratrance a hledal nějakou spojitost - v pohybech, v hlase, v něčem - s Howiem, jak si ho pamatoval. Ale žádnou nenacházel.

Byla to nejchutnější míchaná vajíčka, jaká v životě jedl.

Danny si prohlížel postgraduanty a snažil se mezi ně zařadit věkem. Rád býval nejmladší v místnosti, ale v šestatřiceti (právě minulý týden) to začínalo být stále těžší. Danny se už dávno nepokoušel popírat, že v New Yorku jsou mladší lidé, kteří jsou z praktického hlediska dospělí, že totiž mají zaměstnání a byty a přátele či přítelkyně či dokonce manžele či manželky. Zpočátku těchhle dospěláků mladších než Danny bylo pět nebo šest, pak se jich zničehonic vyrojily stovky, tisíce, celá zasraná generace, a to ho děsilo: zvlášť holky s jejich černými podprsenkami a s různobarevnými kondomy v kabelkách, které věděly přesně, co se jim v posteli líbí. Děsilo ho to, protože jestli tihle

jsou dospělí, pak on musí být taky. Byl nějakým druhem dospěláka, ale jakým? Dannyho přátelé byli všichni mladí - zůstávali mladí, protože když se oženili a začali mít děti, přátelství odumřelo a nahradila je nová přátelství s lidmi, kteří podobným blbinám nepodléhali. Dannyho povaha mu diktovala, že musí být stálým nováčkem ve hře zvané život v New Yorku - potřeboval být mladý, jinak na něm nic nedávalo smysl, stal by se zkrachovancem, lůzrem, chlápkem, co nic nedokázal - vším, za co ho považoval jeho táta. Ale Danny se těmto myšlenkám vyhýbal. Byly nebezpečné.

Někdo na něho mluvil, postgraduant na levici, jeden z těch starších (už to stačilo, aby se Dannymu líbil), s trochou pepře a soli na spáncích. Steve. Měl drsný stisk ruky.

Steve: Ty patříš do týmu?

Danny: Asi - asi jo. Jsem Howardův bratranec.

Steve se zazubil. Takže se připojíš k revoluci? Konec života, jak ho známe? Danny: Myslíš… ten hotel?

Jo, hotel. Až na to, že to je pochopitelně jenom začátek. Danny: Začátek čeho?

Stevův nadšený výraz pohasl, uvědomil si, že Danny zřejmě nic neví. Rekl opatrně: Jen to, že Howard má jiné cíle než čistě zisk. Spousta z nás fandí sociálně odpovědnému podnikání, takže tady máme příležitost sledovat od samého začátku, jak se to vyvíjí.

Danny: Jak dlouho už jsi tady?

Steve chvilku přemýšlel, pak zavolal přes stůl: Kolik dní, Micku? Mick (vzápětí, aniž vzhlédl): Třicet osm.

Danny: A co tedy přesně děláte?

Steve: No, to je těžké zredukovat na jednu věc. Měli jsme… hodně porad, diskutovali jsme, udělali jsme něco práce na podnikatelském záměru -

Na tesařině! Prohodil někdo jiný a ozval se smích.

Steve: Jo, na tesařině. Prostě to a pak zas ono, souhlasíš, Micku?

Mick s plnými ústy vzhlédl. Oči měl výrazně modré. Zdálo se, že všichni postgraduant! poslouchají. Mick: Souhlasím.

Nastalá odmlka působila stísněně.

Danny: Takže vy to tu jakoby fyzicky renovujete. Další odmlka. Steve pohlédl na Micka.

Mick: Doposud to bylo poněkud roztříštěné. To, co děláme. Howard (od sporáku): 0 čem je řeč?

Mick seděl k Howardovi zády, ale neotočil se. Místo toho odpověděl hlasitě, tónem, o němž se Danny domníval, že měl být lehký a štiplavý, ale vyzněl tvrdě: Tvůj bratranec chtěl vědět, co jsme tady ty týdny dělali. Rekl jsem mu, že to bylo poněkud roztříštěné.

Howard se otočil a podíval se na Micka, jak roztříštěné?

Všichni ztichli a naslouchali. Mick zjevně pracně hledal slova. V tom smyslu, že děláme drobné věci, spoustu drobných věcí, ale nic opravdu velkého.

Porušoval zásadní pravidlo jednání se silnými osobnostmi: nedráždit je před ostatními. Danny se o tom několikrát poučil.

Howard přešel s obracečkou v ruce ke stolu. Přejel očima po ostatních. Dannymu připadalo, že znepokojeně, a pocítil záblesk čehosi - spojitosti mezi tímto Howardem a Howiem, kterého si pamatoval.

Howard: Jaké velké věci bys rád dělal, Micky?

Mick: Napadá mě jich padesát. Mohli bychom začít renovovat severní křídlo. Mohli bychom vyčerpat jezírko a pustit se do mramoru kolem. Mohli bychom vykopat kapli - už jsme to trochu vysekali kolem náhrobních kamenů, ale kaple je ještě pořád napůl v zemi. A pak je tu donjon -

Howard: Na ten nesmíme sáhnout.

Vím, že nemůžeme jít dovnitř, ale můžeme pracovat zvenčí. Mohli bychom vyčistit okolí, mohli bychom -

Na donjon nesmíme sáhnout, Micku.

Ben se mezi ně vložil pisklavým, ustaraným hláskem: Tati, vy se hádáte? Mick: Mám na mysli pracovní morálku, Howarde.

Tatínku, vy se -

Howard: Cí morálku? Tvoji? Tatínku -

Anna: Tiše. Měla utrápený výraz. Danny si připadal provinile, ?ako by tohle začal. Uvědomil si, že se potí.

Howard: Oukej, podívejte. Vyložme karty na stůl, všichni. Jaká je vaše morálka? Nastala odmlka - příliš dlouhá, pomyslel si Danny.

Konečně se ozval Steve vedle Dannyho: Dobrá.

Dobrá, řekl někdo u vedlejšího stolu, pak následovalo velmi dobrá a skvělá a vynikající a poté už to byl celý sbor šťastných hlasů, protože lidem dodávalo dobrý pocit, když tohle říkali, a chtěli to opakovat dál, zvlášť když to na Howardově tváři vyvolalo takovou úlevu.

Howard: Myslím, že je to tvůj problém, Micku. Mick: Oukej.

Nikdo se nehýbal. Howard tam stál, jako kdyby na něco čekal.

Nakonec promluvila Anna: Ale přece jenom, chci říct, není cílem, abychom byli spokojení všichni? Howard: Pouze jeden člověk tu spokojený není.

Opravdu tomu věřil? Danny to nedokázal rozpoznat. Moc je osamělá - to je všeobecné pravidlo. Proto je číslo dvě vždycky tak důležité.

Mick vstal. Vypadal jako po výprasku. Odnesl svoje nádobí k obří myčce, uložil je dovnitř a lítacími dveřmi kuchyni opustil. Spolu s ním odešlo i jisté napětí a lidé se opět začali bavit mezi sebou.

Ben: Mami, je smutný? Je strejda Mick smutný? Anna: Já nevím.

Je rozzlobený? Já nevím.

Chci ho najít.

Anna: Fajn. Tak jdi.

Kluk vyrazil ze dveří, meč si zapomněl na stole. Jeho hlásek se rozléhal chodbou Streeejdo Mickuuuuuuu a pak zaslechli něco jako odpověď.

Postgraduant se shlukovali kolem Howarda u sporáku a přidávali si vajíčka. Souhlasili s Mickém, ale Howard měl moc.

Posléze si přinesl talíř ke stolu a posadil se. Po dlouhé přípravě jídla je házel do úst, jako by nemělo žádnou chuť a jediným účelem bylo naplnit žaludek. Jednou rukou objímal talíř, jako by mu ho někdo mohl vytrhnout. Danny bratrance znepokojeně sledoval. Cítil, že má před sebou dřívější verzi Howarda, která neladí s tím, čím je teď. Anna se na lavici přisunula k Howardovi a položila mu paži kolem ramen. Dojedl a odstrčil talíř.

Lidé se zase začínali zvedat. Danny odnesl svoje nádobí k myčce, postával tam a přemítal, jestli bude neomalené, když teď z kuchyně odejde. Nechtěl zůstat s Howardem o samotě, ale neměl vlastně kam jít - dokonce si ani nebyl jistý, jak by chodbami a různými dveřmi a zákrutami našel cestu do pokoje, kde spal.

Howard: Danny, počkej.

Danny se zvolna vrátil zpátky ke stolu. Seděla tu dosud Anna, Nora a čtyři nebo pět postgraduantů. Malá holčička používala lavici jako oporu, aby se udržela ve stoje. Kolena růžového py-žamka měla ušpiněná.

Danny se posadil naproti Howardovi.

Howard: Jak se mají rodiče, Danny? Střet s Mickém ho rozhodil a jeho hlas zněl dutě a bezbarvě. Danny: Myslím, že se jim vede dobře. Moc často je nevídám.

Howard: Vždycky jsem měl rád tvýho tátu.

Danny: Jo. Ale už tak nějak nepatřím k jeho největším oblíbencům. Howard vzhlédl: Jak to?

Sakra, proč to vůbec říkal? Proč by se měl zrovna Howardovi pokoušet vysvětlit, jak svému tátovi zlomil srdce ne jednou, ale opakovaně. Začalo to tím, že odmítl jít na Michigan (tátovu alma mater) a místo toho šel na NYU, což bylo podnětné a vzrušující a všecky ty pitomosti, ale zároveň to bylo nebezpečné, protože „sebezkoumání“ může vždycky ohrozit onen uhlazený profil, s nímž se člověk na začátku ztotožňuje. Ajak se ukázalo, Danny neměl profil ani zdaleka tak výrazný jako většina lidí - v New Yorku vypadal stejně bezvýrazně jako trička s límečkem, která na Washington Square

vypakoval z kufru a nikdy je neoblékl. A když rodiče dorazili na návštěvu na kolej, jeho otec ve světlezeleném

svetru přinesl v síťovce Dannyho kopací míče a navrhl: Náš hotel je hned u Central Parku. Mohli bysme si v neděli ráno trochu začutat.

Danny: Oukej. Obouval si nové kotníkové botky. Nastala dlouhá odmlka.

Táta: Ale nemusíme. Danny: Jo. Možná ne. Táta: Opravdu?

Vlasy už měl bílé, tvář oholenou tak hladce, že připomínala pleť pětiletého kluka. Pohlédl na Dannyho s vylekaným výrazem, jako kdyby do něj někdo na ulici prudce vrazil. A ten výraz mu zůstal

- první roky v New Yorku mu Danny působil jeden šok za druhým. A když ve třetím ročníku nechal školy, otcův úžas se proměnil v hluboké, silně znechucené zklamání. Danny netušil, co by musel udělat, aby ho ještě někdy příjemně překvapil.

Howard: Vždycky mi připadalo, že jste si s tátou blízcí. Danny: Jo. To jsme byli.

Myslíval si, že by si mohli být opět blízcí, ale pak ho to přešlo. Protože všechny věci, kterých Danny v životě dosáhl - jeho alto, konexe, dveře k mocným, umění sehnat taxi v prudkém lijáku, mechanismus úplatků, aby vrchní vykouzlil stůl v obsazené restauraci, umění sehnat dobré boty mimo Manhattan

(všechny Dannyho znalosti se rovnaly doktorátu, a ještě k tomu byl známý, známý široko daleko, takže když kráčel dole po Broadwayi, běžně poznával každičkou tvář - to se stává, když obsluhujete vchody v klubech a restauracích tak dlouho jako Danny; občas ho to unavovalo, když musel kývat na pozdrav či hlasitě odpovídat, takže se rozhodl, že bude zdravit pouze ty lidi, které opravdu zná, což nebyl prakticky nikdo, ale to Danny nesvedl, ignorovat lidi, pohled na tvář, která se k němu obrací, bylo něco, co nedokázal odmítnout) - to všechno, tolik věcí!, taková spousta, zdálo se Dannymu, když měl dobrou náladu, všechno na světě, co byste kdy chtěli nebo potřebovali vědět, neznamenalo nic - naprosto nic - v očích jeho táty. Nic z toho prostě neexistovalo. Prázdná stránka. A u toho se Danny odmítal vyskytovat. Takový způsob myšlení vpouštěl dovnitř červa a červ žere lidi zaživa.

Howard: Podívej. Včera večer to pro tebe musela být nuda a já se ti omlouvám. Nechali jsme bránu odemčenou, ale problém je v tom, že tam ještě není žádné světlo, dokonce jsme tam ještě nepřivedli elektriku.

Danny: Hele, to neřeš.

Howard: Ale i přesto - přesto bych chtěl slyšet tvoje dojmy. Cos viděl, když jsi sem poprvé přišel. Danny: Jistě.

Howard se přes stůl naklonil k Dannymu a Danny musel potlačit nutkání se odsunout. Howard: Víš… kdyžs viděl hrad. Jak ti připadal?

A v tu chvíli Danny poprvé vycítil pojítko mezi tímhle novým chlapem a tím klukem, kterého si pamatoval. Způsobil to Howardův výraz. Neměl zavřené oči jako kdysi, když žádal Dannyho, aby mu vyprávěl o ledovém hradu na Plutu, kde žije banda pirátů. Ale takový ten výraz tváře, která čeká na příběh, těší se na něco zábavného - Danny ho uviděl a vzpomněl si. Naplnilo ho to úlevou.

Takže to Howardovi náležitě podal: jak čekal na autobus v tom zaprděném městečku a pak vzhlédl. A viděl, jak se proti obloze tyčí temný hrad.

Howard sál každé slovo. A potom co? Sel jsi pěšky. Cos viděl?

Vytáhl z šortek žlutý zápisník a začal si zapisovat. Danny mu to všechno naservíroval. Výšlap. Kopec. Brána. Stromy. Hradba. Výhled. Připadalo mu to snadné, stejné jako kdysi. Dělali to léta. A Dannyho napadlo, jestli celý tenhle hradní projekt není pro Howarda další hra. Možná, když má člověk tolik peněz, nemusí si věci vymýšlet; prostě jde a koupí si je.

Poslední odcházela z kuchyně Nora s miminem v náručí. Danny jejich odchod vnímal přímo fyzicky. Teď zůstal s Howardem sám.

Howard: Takže jsi prolezl střílnou - neuvěřitelné! A jaké to bylo uvnitř?

Danny: Oblouky, kapající voda. Napadlo mě, že to možná bývala žumpa. 0 tom, jak se bál, pomlčel. Howard: Proč, páchlo to tam?

Danny: Nijak zvlášť. Páchlo to jako jeskyně.

Možná ještě půl vteřiny předtím, než to vyslovil, věděl, že je to to poslední slovo, jaké by chtěl použít.

A pak už bylo venku: jeskyně.

Danny cítil, jak mu hoří tvář. Přiměl se vzhlédnout k Howardovi, ale bratranec se díval z okna. Světlo zdůrazňovalo na jeho tváři hluboké rýhy, jako by je někdo vyškrábal tužkou. A v tu chvíli Danny poprvé zahlédl povědomou fyzickou podobu svého bratrance. Oěi ho prozradily, tytéž smutné hnědé oěi. Byl to Howie.

Danny čekal. Co jiného mohl dělat? Howard: Jak sakra páchne jeskyně?

Podíval se na Dannyho, zazubil se a bylo to pryč. Jako by se to nikdy nestalo. Howard to nechal plavat a Danny pocítil prudkou úlevu připomínající dávku čistého kyslíku. Dokonce se zasmál.

Howard: Povídej dál, kamaráde. Chci slyšet, co bylo dál.

Po snídani se Danny pokusil uniknout, aby mohl zprovoznit satelitní anténu. Tlačila ho potřeba obnovit kontakty, rozptylovala ho podobně jako bolest hlavy, ukopnutý palec nebo jakákoli jiná podřadná záležitost, která po chvíli vytěsňuje všechno ostatní. Ale Howard ho chtěl provést po hradě a Danny nakonec udělal totéž co obvykle, když jednal s mocnými: podřídil se.

První úsek vypadal tak, jak by člověk od středověkého hradu očekával, pokud by si ho chvíli představoval. Brnění. Šmouhy na zdech od starých lamp. Malá místnost s oknem z leptaného skla, připomínající kostel. Nejvíc na Dannyho zapůsobila velká síň: dlouhý vyřezávaný stůl, zlacené trámy ve stropě a lustr plný žárovek ve tvaru svíček. Jako kdyby člověk vešel do jiného století, ale nic z toho nebylo skutečné - Němci všechny ty místnosti zrenovovali a nacpali je starožitnostmi. Danny by to

byl rozpoznal už jenom z pachů: nový koberec, čerstvý nátěr. Vždycky věnoval pozornost svému nosu, protože mu říkal pravdu, i když lidé lhali.

Howard: Víc toho Němci neudělali. Teď uvidíš, jak to vypadalo předtím.

Z velké síně vedl Dannyho ven na krátký můstek, odkud bylo z výšky vidět na všechny strany, a klíčem odemkl další dveře. Naznačil Dannymu, ať jde dál, a Danny vešel do studené temné prostory, kde bylo zřejmě všechno rozbité: proražené zdi, chybějící dveře, všude hromady tlejícího harampádí, jako kdyby tu došlo k nějakému násilnému vpádu. A ty pachy: rez, plíseň, hniloba. Pocitově i vzhledově se to natolik lišilo od všeho, co viděli předtím, že to Dannymu chvíli trvalo, než si uvědomil, že rozměry jsou totožné: okna, oblouky, dveře - byla to zrcadlová kopie síně, kde stáli předtím, ale v jiném čase.

Danny: Já zírám.

Howard se zubil a pohupoval se na patách. Téhle části hradu se nikdo nedotkl posledních osmaosmdesát let. Úžasný, ne?

Danny otevíral dveře, které dosud visely v pantech, a vstupoval do pokojů, kde prázdnými otvory pro okna profukoval vítr a nábytek potrhala zvěř. V jedné místnosti společně hnízdily stovky bílých

ptáků, ten zvuk připomínal těžké oddychování a ve vzduchu visel sirný puch. Všude se válely hromady trusu, poletovalo peří. Vypadali jako holubi, ale jiní, než člověk vídá v New Yorku. Tihle byli purpurově bílí a kolem nožek měli načechraná pírka.

Howard: S největší pravděpodobností jsou to potomci poštovních holubů. Co za války nosili zprávy.

Howardova úzkostná ponurá nálada se vytratila. Víc než vytratila, směřoval teď k jakési rozjařenosti. Způsobil to hrad. Každý kout a každý zvuk té stavby jako by Howarda vzrušoval a povznášel: miloval ji, nemohl se jí nabažit. Ale Dannyho ty zdevastované místnosti táhly dolů. Okamžitě to pocítil ve střevech, takové temné žuchnutí. Z dávných let tu ještě zůstávaly drobnosti: pánský klobouk na věšáku, skleněný kelímek před zašlým zrcadlem. Láhev od vína na tácu se skleničkou, na jejím dně se kroutily jakési hnědé vločky. Danny téměř slyšel červa pod povrchem, jak to všechno požírá.

Danny: Kdo tu bydlel?

Howard: Jistý rod, von Ausblinkerové. Drželi ten hrad devět set let. Zkus si to představit, devět set. Mozek to ani nedokáže pojmout.

Danny: Proč odešli?

Howard: No, zemřely jim děti, to byl bezprostřední důvod. Ale jsem si jistý, že tu velkou roli hrály peníze. Předem není snadné odhadnout, kolik provoz takového hradu stojí, ale začíná mi to hodně rychle docházet.

V porovnání se středověkými starožitnostmi v předešlé části byly předměty v těchto opuštěných pokojích vlastně moderní - ne moderní jako dnes, ale ve stejné kategorii. Danny zahlédl psací stroj a šicí stroj, staré věci fungující bez elektřiny, ale zase se na nich dalo psát a šít. Vyvolalo to v něm podivný dojem, že dávná minulost byla vlastně v perfektním stavu, ale čím víc se člověk blížil přítomnosti, tím víc se toho měnilo v trosky.

Síň byla prakticky temná, takže Danny si starého telefonu visícího ze zdi všiml, až když jej málem minul. Sluchátko byl černý kužel na háku - Danny se k němu vrhl, popadl kužel, přitiskl si ho k uchu a se zavřenýma očima naslouchal. Je to záchvěv života, nějaká jiskřička spojení jako vzdálená ozvěna? Nebo to nic není? A ta kapička, ten záchvěv, který možná ani nebyl záchvěv. Dannymu připomněl, že už mu vypršel čas. Ze potřebuje opět navázat kontakty teď hned, nebo se stane něco hrozného: hlava se mu rozskočí, místnost zaplaví voda, obrovský roztočený kotouč mu začne přeřezávat páteř. Na nějakých třicet vteřin se ho zmocnila zběsilá panika - potřeboval jediné: zbavit se Howarda a postavit anténu.

Howard: Co se děje?

Danny opatrně zavěsil sluchátko. Nic. V pohodě. A přiměl se zklidnit. Alespoň tolik ho osmnáct let v New Yorku naučilo.

Dírami ve střeše na konci síně pronikalo slunce a zahřívalo věci kolem. Pak vešli do místnosti, která střechu neměla vůbec, pouze otevřené nebe nad narůžovělou hroudou, jež kdysi bývala postelí. Teď na ní rostlo kapradí. Místnost propojovala interiér s exteriérem: zdí prorostl strom a na zetlelý koberec podnikaly hloubkový nálet veverky. Praly se mezi sebou o cosi, co vypadalo jako papírová drť a lítaly z toho kousky. Jeden dopadl Dannymu na botu, zvedl ho a podíval se. Kdysi to byl červený kus hrací desky z Člověče, nezlob se.

Danny: To je ale obří úkol, dát ten hrad dohromady.

Howard: To mi nemusíš povídat. I když možná část zachovám v tomhle stavu. Danny se otočil. Myslíš to vážně?

Naprosto. Je to velice sugestivní. Je to… historie. Chápeš? Danny nechápal. Tak kdy sem přivedeš nějaké zedníky?

Howard se zasmál. Mluvíš jako ta děcka. Vlastně ne děcka, studenti. Moji zaměstnanci. Chtějí, aby se všechno udělalo teď hned. Taky jsem býval takový, ale teď jsem spíš běžec na dlouhé tratě.

Danny: A to znamená co?

Howard: To znamená, že vyčkáváš. Cekáš na vhodnou chvíli. Roky jsem dělal tu nejhnusnější, nesmyslnou práci, jakou si dovedeš představit, staral jsem se, aby peníze dělaly peníze, a ty aby dělaly další peníze, až toho byla velehora zkurvených sraček. Netvrdím, že to nemělo své úžasné chvilky - kde jsou peníze, tam se lidi často ocitají v rauši -, ale s obligacemi dokáže obchodovat i nádeník. Dělal jsem to s jediným cílem: abych vydělal tolik prachů, že od toho můžu v pětatřiceti odejít a po zbytek života dělat, co se mi zamane.

Danny: To zní hezky.

Howard: A dokázal jsem to. Kvůli tomuhle (máchnutím ruky ukázal na mrtvé lustry visící na drátech, svitky tapet na zkroucené podlaze), kvůli tomuhle jsem si celé ty roky cpal do hlavy blbiny. A žádná banda děcek mě nedonutí, abych to tády uspěchal.

Danny: Tenhle hotel. Ano.

Danny: Je to ale víc než hotel.

Howard se usmál. Těší mě, žes to postřehl.

Nad jejich hlavami se ve větvích hašteřili ptáci a shazovali větvičky a listí na růžovou hroudu zarostlou kapradím, kde kdysi někdo uléhal, přikrýval se peřinou a zavíral oči.

Howard: Dobrá, pojďme ven. Chci ti ukázat zahradu.

Danny se nemohl dočkat, až vyjde na vzduch. Následoval Howarda zpátky temnou síní a dolů po točitém schodišti podobném tomu, kde uvízl včera v noci, až na to, že tády nic nesvítilo a páchly tu mokré saze. Howard rozsvítil baterku a pomalu sestupovali. Dole byly stěny počmárané nápisy v jazyce, který Danny nepoznával. Také plechovky od piva, kondomy, stará ohniště.

Danny: Kdo tády vyrobil ten binec?

Howard: Místní omladina si tu léta dělala mejdany. Vyrabovali i pár pokojů, ale myslím, že se báli jít dál. Měli jsme štěstí.

Úplně dole bylo konečně světlo. Schody ústily do místnosti, která se opravovala: podél stěn stálo lešení, byla už zčásti položená dřevěná podlaha. Staré dvoukřídlé skleněné dveře vedly ven.

Howard: Tady Němcům došly peníze. Otevřel dveře, na podlaze zaskřípaly úlomky skla a Danny vyšel první do onoho chladného zeleného oceánu listí, do něhož se díval celé ráno.

Howard: Když hrad ještě sloužil jako pevnost, byla tady pekárna, stáje, ubikace, kde spali rytíři. Později dlažbu vytrhali a udělali tu velkou zahradu: parkovou úpravu, sady, fontány, prostě všecko. Hodně je toho tu ještě pohřbeno, když se pořádně díváš.

Pohřbeno byl správný výraz. Danny cítil, jak se slunce snaží proniknout vrstvami stínů, ale zem byla studená a černá, protnutá stopami cestiček vytvořených z čehosi bílého. Vypadalo to jako drcené mušle. Danny po jedné z nich kráčel za Howardem kolem ztrouchnivělých stromů, rozbitých soch potažených zeleným nánosem, kolem lavičky pohlcené šedými květinami.

Howard: Tady ta část mi úplně vyrazila dech. Když jsem ji uviděl, pomyslel jsem si: Ten hrad musím koupit.

Došli k jakési stěně z cypřišů. Byla vysoká a neprostupná a svého času bývala nejspíš rovná, ovšem teď vypadala jako obrovský polštář, ze kterého leze peří. Danny následoval Howarda průchodem, zřejmě nedávno vysekaným, a když se protáhl na druhou stranu, ucítil na tváři slunce. Stál na prostranství vydlážděném zašlým mramorem. Uprostřed bylo kulaté jezírko o průměru nějakých dvanáct metrů. Černou hladinu pokrývala silná vrstva kalu. Zpočátku ji Danny necítil, ale zanedlouho k němu ten puch dolehl: čerstvé povětří rozrážel zápach vycházející snad z hlubin země, plný kovu, proteinu a krve.

Na protější straně jezírka klečel Mick a dlouhým kartáčem čistil mramor. Nevzhlédl.

Howard: Přímo tady, kde je jezírko, stávala věž. Kulatá - vidíš ty osekané kameny při okrajích? Byla v ní studna, takže když se věž zbortila, postavili v troskách jezírko. Nápadité, ne? A tady se utopili.

Danny: Kdo se utopil? Z toho zápachu mu začínalo téct z nosu.

Dvojčata Ausblinkerových. Chlapec a děvče, bylo jim deset. Nikdo neví, jak se to stalo. Pohlédl na Dannyho. Máš alergii?

Ten zápach.

Já mám mizerný čich. Někdy si myslím, že je to požehnání.

Mířili k Mickovi. Byl do pasu nahý a drhl dlažbu tak usilovně, až mu po těle stékal pot. A bylo to nějaké tělo. Ani po sto letech s osobním trenérem v posilovně by se mu Danny nedokázal přiblížit. Mick na ně zamžoural.

Howard: Ten kartáč funguje líp než rozpouštědlo.

Mick: Jo, podívej. Zvedl se a předvedl jim zářící bílou plochu. Howard: Tyjó!

Mick: Představ si to celé takhle.

Howard: Ale nesnaž se to všechno vyčistit sám. Vezmi si někoho na pomoc.

Ani náznak stopy po předchozím střetu v kuchyni. Danny přemítal, jestli při své nervozitě celou věc nezveličil. Nebo tohle předvádějí každý den?

Howard: Vyprávěl jsem Dannymu o dvojčatech.

Mick pohlédl na Dannyho - studený, prázdný pohled, který ho zneklidnil ještě víc. Jako kdyby to, co se tady stalo, byla jeho vina. Co proti němu kurva má? Pokusil se zachytit Mickův pohled a přimět ho sklopit oči, ale ten už pokračoval v práci.

Danny: 0 těch dvojčatech víš od Němců?

Howard: Trošku. Ale většinu - Howard se zhluboka nadechl a odvrátil pohled - žije tady ještě jedna členka rodu. Mohl bys říct, žejsem ji zdědil. Baronka. Bydlí v té velké věži - říká se tomu donjon. Je to nejstarší část hradu.

Danny sledoval Howardův pohled a před ním se ze stromů tyčila věž, téměř bílá v dopoledním slunci. Danny: Na tu bych si rád vylezl. Myslel na svou satelitní anténu.

Howard se uchechtl. Slyšels to, Micku? Mick přikývl.

Howard: Rád bych tě tam vzal, Danny. Paní baronka bohužel - jak bych to řekl? - není tak docela nadšená naším projektem.

Danny: Je mladá, že? Hezká?

Mick a Howard se na sebe podívali a začali se smát. Howard: Jak jsi na to přišel?

Danny neodpověděl. Jejich smích ho štval. Howard: Ona je, ehm…

Mick: Hodně hodně stará.

Howard: No tak, chlape, číslo, vybal to. Mick: Devadesát osm. Podle nás.

Howard: Ale vypadá tak nanejvýš na devadesát. Oba se po těch slovech rozřehtali. Danny pohlédl na donjon a vybavil si dívku v okně. Howard a Mick o ní zjevně nevěděli a on jim o ní tedy určitě vykládat nebude.

Howard se koneěně vzpamatoval a otřel si vlhké oči. Omlouvám se, Danny. Ale kdybys věděl, jak nám tady ta baba zatápí -

Mick: A ještě to neskončilo.

Howard: Ne, neskončilo. Smích v něm zasyčel jako uhlík zalitý vodou a Howard si prohrábl rukama vlasy.

Mick: Pořád říkám, že bysme i přesto měli začít na věži pracovat. Alespoň zvenku. Proč by mělo být pořád jenom po jejím?

Howard: Možná máš pravdu. Když o tom tak přemýšlím.

Mick začal opět drhnout kartáčem mramor. Howard se otočil na Dannyho. Už máš trochu představu? Danny: Představu…?

Jak to tu vypadá.

Já - zatím se snažím zorientovat.

Howard: Já nemyslím věci, budovy, místnosti a to všechno, ale to, jak to na tebe působí. Všechna ta… historie, která se prodírá zespoda.

Upřeně na Dannyho hleděl. A co Danny cítil, nebyl tlak historie zespoda, ale pocit, který měl vždycky, když na něj někdo mocný soustředil pozornost - jako když mu někdo švihne kolem obličeje ručníkem.

Howard: Já myslím tohle. Micku, zaraž chvilku. Teď. Poslouchej.

Mick přestal škrábat. Howard uchopil Dannyho za ramena. Stisk jeho dlaní byl téměř bolestivý, ale Dannyho udivil žár, který z nich vyzařoval. Není divu, že ten chlap nosí šortky.

Howard: Slyšíš to? Hmyz, ptáci, ale dokonce ani to ne. Ještě něco za tím? Je to - co? Něco téměř jako hučení. Ale ne docela.

Zář z Howardových dlaní prosakoval Dannyho sakem a košilí a vléval se mu do paží. Do té chvíle si neuvědomil, že je mu zima, ale ukázalo se, že cítí chlad od chvíle, kdy vešli do pobořené části paláce. Naslouchal a neslyšel nic, ale tohle nic se lišilo od toho, na něž byl zvyklý. Ticho většinou bral jako pauzu, prázdné místo v obvyklém ruchu, ale tohle bylo husté ticho, jaké člověk v New Yorku slyší pouze bezprostředně po sněhové bouři. Dokonce ještě hustší.

Howard: Nechci o to ticho přijít. Chci, aby tohle místo bylo o něm. Ne nějaké tuctové rekreační zařízení. Spustil ruce z Dannyho ramen. Na pažích a krku mu vystupovaly žíly. Danny věděl, že tohle by měl raději pochopit, nebo se alespoň tvářit, že to chápe.

Danny: Ty si představuješ, že sem lidi budou jezdit za tichem?

Jistým způsobem ano. Žádná televize - to je jasné. A víc a víc si myslím, že taky žádné telefony. Vůbec nikdy?

Když to dokážu prosadit.

Takže to bude jako nějaké… rehabilitační středisko? Kam budou lidi jezdit a cvičit jógu či co? Vlastně ne. Ne.

Mick: Můžu?

Howard: Jo, pokračuj.

Mick začal opět brousit mramor. Rád se neustále něčím zaměstnával, to bylo zjevné. Dokonalé číslo dvě.

Howard: Představ si ten středověk, Danny, dobu, kdy tenhle hrad postavili. Lidi pořád viděli nějaké duchy, měli vidění - mysleli si, že Kristus s nimi sedí u večeře, mysleli si, že kolem létají andělé a čerti. My už tyhle věci nevídáme. Proč? Dělo se to pouze tenkrát a pak to přestalo? To je nepravděpodobné. Žili ve středověku jen samí blázni? Pochybuju. Ale jejich představivost byla aktivnější. Jejich vnitřní život byl bohatý a tajuplný.

(Howard se neodmlčel, ale já tady udělám pauzu, abych vám sdělil, že Danny ho neposlouchal. Zmínka o telefonech, či žáka-zů telefonů mu připomněla, že už je mimo dosah příliš dlouho, teď už možná o hodinu déle, než je přípustné, a když už uplynulo tolik času, bylo snadné si představit, o kolik víc času by mohlo uplynout, a pak ještě víc, a Danny ze zkušenosti věděl, že když někdo z kontaktů vypadl, za pár dní už to vypadalo, že vůbec neexistuje. Všechno se posunovalo, přesunovalo a přemisťovalo, nikomu se nedrželo místo. Představa, že by takto zmizel, byla pro Dannyho horší než smrt. Když je člověk mrtvý, dobrá. Ale zůstávat naživu a být neviditelný, nedosažitelný, k nenalezení

- to by se podobalo některým z jeho děsivých snů, kdy se nemůže pohnout, kdy se mu zdá, že je mrtvý, a všichni si myslí, že je mrtvý, ale on přesto stále vnímá a slyší všechno, co se kolem děje. Uprostřed těchto myšlenek si Danny uvědomil, že Howard říká něco důležitého. Poznal to podle toho, jak se to z jeho bratrance valilo, jako kdyby to unikalo na svobodu. Takže začal naslouchat.)

Howard: Představivost! Ta mi zachránila život. Byl jsem tlusté dítě, adoptované, neměl jsem mnoho přátel. Ale dokázal jsem si věci vymýšlet. V hlavě jsem měl život, který s mým životem neměl nic společného. A co ty lidi ve středověku? Celý život viděli pouze jedno podělané městečko, děti se jim nachladily a umřely, ve třiceti už jim v hubě zbývaly tři zuby. Lidi museli něco dělat, aby se trochu otřepali, jinak z toho trápení a nudy zdechli. Takže Kristus přišel na večeři. V koutech se schovávaly čarodějnice a skřítkové. Lidi se podívali se na oblohu a viděli anděly. A moje představa - můj, můj… plán, moje -

Mick: Poslání. Nepřestával brousit.

Moje poslání je něco z toho vrátit zpátky. Dát lidem možnost, aby putovali vlastní představivostí. A prosím tě, neříkej jako Dis-neyland, protože to je pravý opak toho, o čem mluvím.

Danny: Neměl jsem v úmyslu to říct.

Howard: Lidé jsou znudění. Jsou mrtví! Jdi do nákupního centra a sleduj obličeje. Dělal jsem to roky - jezdil jsem tam o víkendech a jen jsem seděl a pozoroval lidi. Pokoušel jsem se přijít na to, co jim schází. Co potřebují? Jaký má být příští krok? A pak jsem to objevil: imaginace. Ztratili jsme schopnost žít ve

vlastní fantazii. Tuhle práci jsme přenechali zábavnímu průmyslu, a teď jen posedáváme a slintáme si na košili, zatímco oni to dělají za nás.

Howard přecházel a mával rukama. Mickovo tiché broušení vyplňovalo pozadí. Danny: A ty myslíš, že tohle je něco, za co lidi budou platit?

Vyznělo to obhrouble, ale Howardovi se to zřejmě líbilo. Skvělá otázka. Z podnikatelského hlediska dokonce jediná otázka. Odpověď je stále stejná, Danny: Záleží na tom, jak dobrou práci odvedeme.

Zahrnovalo to odvedeme také Dannyho? Nevěděl jistě. Howard a Mick působili jako bratři. Tady jste!

Anna procházela hradbou cypřišů na slunce. Převlékla se do dlouhé zelené sukně, která se zachytávala o větve, takže se musela sklánět a uvolňovat ji. Měla na sobě tričko bez rukávů, které podtrhovalo bělost jejích ramen.

Anna: Manželi drahý. Myslela jsem, že bereme Bena do města.

Howard: Propána, kolik je hodin? Ukazoval jsem Dannymu hrad a zabral jsem se do toho - Mick si navlékl košili a vstal. Jdu zpátky. Mám říct Benovi, že přijdete?

Howard: Za pár minut. Díky.

Mick sebral vak s nástroji a zamířil k cypřišům. Od prvního nepřátelského pohledu se na Dannyho ani nepodíval. Když Mick odešel, Anna zavřela oěi a protáhla se.

Anna: To slunce tak příjemně hřeje. Je těžké najít místo, kde je člověk cítí přímo na kůži. Tak Danny. Co si myslíš o našem malém království? Ci vévodství. Ci panství nebo co to je.

Howard: Baronství. Dutě se zasmál. Anna: Vlastně ano.

Danny: Je to skvělé. Ale já - mně pořád ještě není jasná ta věc s tím hotelem. Totiž, někdo si tady zarezervuje pokoj a přijede. A co se jako pak bude dít?

Nikdo z nich neměl odpověď pohotově.

Anna: Povím ti, jak si to představuju já, můžu? Howard: Prosím.

Anna: Přijede sem žena, jen tak, sama. Je nešťastná, je - ze všeho ubitá. Možná má problémy v manželství; možná je osamělá. Ať už je to jakkoli, připadá si otupělá, vnitřně mrtvá. Takže se ubytuje, odloží si věci na pokoj a pak přijde zahradou sem, k jezírku - nevím proč, ale vždycky si to představuju v noci (Anna se během řeči drobnými kroky přesunula k okraji jezírka a tmavé vlasy se jí na slunci nachově leskly) - a jezírko je celé osvětlené a voda je samozřejmě čistá a teplá, musí být teplá, protože tady je vždycky v noci zima, dokonce i v létě, a ona skočí do vody (Anna zvedla paže nad hlavu do bílého V, protáhla a narovnala tělo, zavřela oči) a ono - ono to s ní něco udělá. Skočí do jezírka a ono to s ní něco udělá: probudí ji to. A když vyjde ven, cítí se opět silná. Připravená začít znovu žít svůj život.

Anna spustila paže podél těla a rozpačitě se na Dannyho usmála. To ale od takové žumpy chcete hodně, pomyslel si, ale mlčel. Tak docela to však necítil. Když Anna mluvila, zvláštním způsobem ho zaujala.

Howard: Víš, jak tomu v duchu říkám? Jezírko imaginace. Skočíš do něj a - bác - tvoje představivost

je vypuštěna na svobodu: už zas patří tobě, žádnému Hollywoodu, žádné televizní stanici ani Lifetime TV či Vanity Fair ani nějaké videohře, na kterou sis vytvořil návyk. Ty si to vymyslíš, ty vyprávíš příběh, a dál už jsi svobodný. Můžeš dělat, co se ti zachce. Obrátil se na Dannyho. Jezírko imaginace. Co myslíš?

Danny si v tu chvíli pár věcí myslel:

Ze Howard začíná mluvit jako cvok. Spousta mocných jsou cvoci, Danny netušil proč. Ale je Anna cvok? A co třeba Mick? O těch postgraduantech ani nemluvě. Že by byli cvoci všichni?

Ze se tenhle hotel v jeho představách hodně blíží samotnému peklu. Že potřebuje zprovoznit satelitní anténu.

Danny: Já vlastně celou dobu přemítám - Howard: Povídej.

Co vlastně chceš ode mě? Chci říct, je to takový… velkolepý projekt a dělá na tom pro tebe tolik lidí. Nezdá se, že by tu něco scházelo.

Howard pohlédl na hodinky. Anno, chceš vzít Bena do města a já za vámi dojdu? Anna: Ptáš se mě, co chci, nebo mi říkáš, jak to bude?

Danny: Howarde, jdi s nimi, prosím. Můj plán… chci říct, že já žádný vlastní plán nemám. Ne, já bych raději - omlouvám se, zlato.

Anna: Oukej. Uvidíme se, až se uvidíme.

Odešla rychle, tiše, její zelená sukně zmizela v cypřiších. Ticho se v Dannyho uších usadilo jako lepidlo. Howard přejížděl nohou po vyčištěném mramoru. Když pohlédl na Dannyho, tvářil se vážně.

Howard: Vytvořil jsem nesprávný dojem. Něco tu schází. Danny: Co?

Howard: Já nevím. Pokouším se na to přijít. Pojď, projdeme se. Co kdybychom - máš chuť vylézt na hradby? Shora je úžasný výhled.

Danny měl rozhodně chuť vylézt na hradby - ovšem se satelitní anténou. Následoval Howarda dalším

průchodem v cypřiších. 0 nějakých deset metrů dál se tyčila zborcená hradba, podobně jako v místě, kde na ni v noci vylezl Danny. Howard v šortkách a lezeckých botách ji zdolal hbitě jako kamzík, zatímco on za ním funěl v sametovém saku a klouzavých botkách a snažil se nevypadat směšně.

Nezáleželo na tom - Howard si ho nevšímal. Kochal se výhledem na svůj hrad.

Hradba byla postavená sendvičovou metodou, dvě zděné stěny a mezi nimi spousta rumu, ale na rozdíl od místa, kudy vystoupal v noci Danny, tady se rum sypal ven, takže se člověk musel držet vnější zděné části, aby do skuliny nespadl a nepodvrkl si kotník. Sem se satelitní anténou nevyleze. Ovšem rozhled stál za to. Danny měl za zády útes, ze kterého se včera večer díval do údolí, uvnitř hradeb vlevo shluk staveb hradního paláce, přímo před

sebou donjon. Černě jezírko pod nimi vypadalo jako kráter, díra vyhřezlá ze země.

Howard: Hledím na tohle všechno, Danny, a jímá mě z toho úžas, ale jsem pořád venku. Existuje nějaká cesta dovnitř, ale já ji nemůžu najít. A nevím, kde bych ji měl kurva hledat.

Jak víš, že existuje?

Howard se k němu otočil: Cítím ji. Přímo tady. Udeřil se pěstí do břicha silou, po které by Danny zalapal po dechu. Je to - já nevím, co to je. Mapa. Heslo. Klíč. Možná to ani není věc. Možná to je pouze myšlenka.

Danny: A druzí… to taky cítí?

Howard: Cítí něco. Jsou neklidní. Chtějí, abych je vedl nějakým jasným směrem, ale já to nedokážu. Uvízl jsem. Hleděl při těch slovech do hradu a Danny sledoval jeho pohled k věži.

Danny: Má to něco společného s tou starou dámou uvnitř?

Mohlo by. Někdy si myslím, že je to sama ta věž. Za starých časů to bývalo jádro hradu a já na ně nesmím sáhnout. Nebo by to mohlo být něco úplně jiného. Ale potřebuju odpověď - tahle věc musí vyjít. Riskuju svoje manželství, dovlekl jsem sem všechny ty lidi. Všechno, co mám, stojí a padá s tímhle hradem. Takže to musí vyjít. Musí to vyjít.

Otočil se na Dannyho s výrazem, kterému do zoufalství mnoho nescházelo. Hladový pohled. Howard potřeboval pomoc.

Danny: Dneska ráno, když jsem se díval dalekohledem, jsem tam někoho viděl. Ve věži. Ale byla mladá.

Howard: Nikdo mladý tam není.

Viděl jsem ji. Plavovlasá, hezká - byla mladá, Howarde. Přímo v tom okně.

Ukázal na věž, ale Howard jeho ruku nesledoval. Pozoroval Dannyho. A poprvé za nějakou dobu se usmíval.

Howard: Překvapuje mě, že to začíná tak brzo. 0 čem to mluvíš?

Howard zrudl. Děje se to každému, kdo sem přijede. Cítil jsem to hned napoprvé, s Annou - ani ne po hodině jsem si uvědomil, že se moje vjemy začínají vychyloval a posunovat, téměř jako ve snu.

Danny cítil, jak chladne a tuhne. Chceš říct, že mám halucinace?

Ríkám, že baronka je stará babizna, která vypadá spíš mrtvá než živá. Ríkám, že nikdo jiný v té věži není. A říkám, že tohle - co se tobě stalo s dalekohledem je přesně to, o co v tomhle hotelu kurva jde. To je ono, bácl Viděls to na vlastní oči.

Danny: Oukej.

Červ se v něm probral a protáhl. Stačil mu osten jediné ošklivé představy - že se Howard montuje Dannymu do hlavy -, aby se probral z latentního spánku. Danny byl proti červu všeobecně odolný, ale znal fintu, jak červa zpomalit i u jiných lidí tím, že je třeba ujišťoval, že i když viděli čtyři oranžová auta v jedné hodině, ještě to neznamená, že jejich byt sledují tajní, aby udělali šťáru, nebo že když slyšeli, jak se nějaký chlap směje za oknem kavárny Starbucks zrovna ve chvíli, kdy jdou kolem, ještě to neznamená, že jim minulou noc ošukal přítelkyni. Ovšem ani Danny, ani nikdo jiný nebyl proti červu úplně imunní.

Howard: Vidím, že mi nevěříš, Danny. Nevyčítám ti to. Jenom - zkus mě pochopit. Udržuj si otevřenou mysl.

Oukej.

Howard přejížděl očima po svém majetku, po vysokých robustních hradbách s kulatými baštami po každých patnácti metrech, po divoké zeleni uvnitř, po shluku budov hradního paláce. Tolik toho bylo v troskách, zhroutilo se nebo chátralo, že člověk téměř cítil, jak se všeho zmocňuje gravitace a táhne to zpět k zemi. Celý podnik připadal Dannymu šílený, nápad odsouzený k záhubě.

Howard: Mluvil jsem před pár týdny s rodiči, Danny, a oni se zmínili, že ses v New Yorku dostal do nějakého průšvihu.

Takže teď už příbuzní probírají jeho. Dannyho to nepřekvapovalo.

A něco ve mně mi řeklo: pozvi ho sem. Čirý instinkt. Danny něco potřebuje, já něco potřebuju - možná se vzájemně doplníme. Ale povím ti tohle: Já se tak rozhoduju pokaždé. A člověk nevydělá takové peníze, jako jsem vydělal já, pokud mu instinkty takhle bohovsky nefungujou.

Danny: Já zas musím říct, že mě moje instinkty většinou

dostávají do průseru. Takže to máme tvůj instinkt, abys mě pozval sem, proti mému instinktu, který mi říkal, abych sem jel.

Howard se zasmál. Zeširoka, radostně, smíchem, který potěší toho, kdo ho vyvolal. Danny cítil, jak se červ uklidňuje.

Howard: Takže kde je nějaký spor? Když já vyhraju, vyhraješ taky.

Chci vědět, povídá Tom-Tom, když třídě přečtu, co jsem napsal, který z těch šašků jsi ty?

Šašků? Podíval jsem se na něj přimhouřenýma očima. Šašci jsou pro Tom-Toma citlivé téma. Překvapuje mě, že je vytáhl.

Oukej, povídá. Tak teda blbů.

Nepřehánějte to, vloží se do toho Holly. Ne kvůli blbům - to zní téměř zdvořile -, ale protože to říká o něčem, co jsem napsal já. A na Hollyině seznamu zásad stojí Respektujte navzájem svou práci ještě nad Zádný fyzický kontakt - další věc, ze které poznáte, že nikdy předtím ve vězení neučila.

Tom-Toma nemá nikdo rád, ale to vám o něm nic neřekne. Tom-Tom je rád, že ho nikdo nemá rád, protože to potvrzuje jeho názor, že svět je jedna obrovitánská hromada sraček. Dalo by se myslím říct, že Tom-Tom je radši, když má pravdu, než aby ho někdo měl rád.

Už jsem ho prokoukl dřív, díky gekonům. Máme tu program chovu plazů, kde vězni zahřívají vajíčka pod žárovkami a pak se starají o ještěrčí miminka, dokud nevyrostou tak, aby se mohla prodat v obchodě. Tom-Tom tady chová gekony. Jsou středně velcí a mají tu nejzářivější zelenou barvu, jakou jste kdy viděli. Bere je ven na procházku na vodítkách vyrobených z provázků a nechá je běhat v prachu. Hladí jejich lesklé hlavičky a líbá jejich ještěrčí rty.

Někdy před rokem jistý kráčející horor jménem Quince přišel k Tom-Tomovým gekonům, když si hráli na dvoře, a jednomu

z nich pracovní botou rozšlápl hlavičku, prostěji rozdrtil. To bylo v počátečních dobách, kdy jsem nedělal nic jiného, než seděl - deprese, lenost, malomyslnost, šmíruje, aby mohl práskat, vysvětlení toho, proč jenom tak sedím, záleželo na tom, koho jste se zeptali. Toho dne jsem seděl na lavičce za drátěným plotem možná dvacet metrů od Tom-Toma. Měl v tu chvíli klečet na kolenou a děkovat bohu, že se ten den Quince rozhodl rozšlápnout pouze gekona, ale sotva Quince odešel, Tom-Tomova tvář provedla cosi, co jsem nikdy předtím neviděl, zmuchlala se a zkroutila, jako by ta bota drtila jeho hlavu, a rty zatáhl dozadu tak, že z úst zůstala pouze otevřená černá díra, ale nevycházel z ní žádný zvuk. Zpočátku jsem si myslel, že dostal infarkt nebo mrtvici, ale pakjsem si uvědomil, že vidím čiré utrpení, jaké se na lidské tváři objeví, když si myslí, že ji nikdo nevidí.

Pak mě Tom-Tom zahlédl za plotem. Ve zlomku vteřiny jsem si pomyslel: Jsem mrtvej. A byl bych mrtvý, o tom není sporu, kdyby Tom-Tom byl opravdický mukl. Ale Tom-Tom není mukl, je to amfetaminová troska, která miluje plazy a nenávidí všechny ostatní.

Kdo teda říká, že některej z těch blbů jsem já? ptám se teď Tom-Toma. Nesnaž se mi nakecat, že sis to celý vycucal z prstu.

Vycucal, povídám, protože chci, aby si to Holly myslela. Po pravdě mi to všechno vyprávěl jeden chlap, ale proč by na ni měl dělat dojem ten chlap místo mě?

Takový sračky si nikdo vymyslet nedokáže, povídá Tom-Tom. Je to příliš směšný.

Směšnější než vejít do banky přestrojenej za šaška a postřílet tři lidi? ptá se Hamsam a třída se pochechtává. Hamsamovi a mně to připadá legrační: jsme kamarádi, ale skoro nikdy spolu nemluvíme. Možná proto jsme kamarádi.

Polib mi prdel, vyprcále, řekne Tom-Tom, ale zrůžoví mu uši. Píšu si vyprcále.

Moment, varuje Holly ostrým hlasem Hamsama, naše zločiny zůstávají za dveřmi, jasné? Ale dívá se na Tom-Toma a je na ní vidět, že se v duchu ptá: přestrojený za šaška?

Údajné zločiny, říká Allan Beard, hlavoun našeho ústavu.

Naše zločiny? Tom-Tom se usmívá na Holly a vypadá jako smějící se ještěrka. Opravdu jste řekla naše zločiny?

Jen, abych na vás byla hodná, odpoví Holly. Musím přiznat, že se to děvče učí rychle.

Vyzkoušel jsem už všechno, aby se na mě podívala: kladu otázky, mlčím jako zařezaný, směju se, protahuju se, lupu klouby. Každý týden přinesu něco napsaného, a když to přečtu, podívá se mým směrem, protože musí, ale její pohled se nespojí s mým - dívá se vedle mě nebo za mě nebo dokonce skrze mě. Nejspíš ji to, co jsem napsal o chlapovi, co šukal svoji učitelku, znervóznilo. A já bych jí hrozně rád řekl: Děvče, tos nebyla ty, oukej? Tamta učitelka tvůrčího psaní byla skutečná blondýna, nemluvě o tom, že jí ještě nebylo třicet, neměla vrásky kolem očí a měla křivky, jaké ty by sis nevypěstovala, ani kdybys jedla Snickers od rána do večera, a navíc nosila sukni - víš vůbec, co to je? A voněla po jahodách. Nebo mangu. Nebo lékořicí. Kruci, já nevím. Ale kriminál všechno změní. To, co bys venku brala jako všední nebo dokonce úplně neviditelné, se tady promění ve vzácnost vybavenou kouzelnými možnostmi použití, jaké by tě nikdy nenapadly. Z rozbitého plnicího pera se udělá tetovací pistole. Z plastového hřebene čůro, tedy nůž. Z pár švestek a kusu chleba do příštího týdne vyrobíme chlast. Z balíčku šumáku je barva na vlasy, z větrací šachty telefon. Dvě kancelářské spony v zásuvce plus kousek tuhy do tužky a můžeš si zapálit cigaretu. A z děvčete jako Holly, na které by se venku možná nikdo ani nepodíval - je tady princezna.

Myslím, že nejste hodná, říká jí Tom-Tom. Myslím, že jste se něčím provinila, stejně jako my všichni. Mluv za sebe, řekne Hamsam a několik chlapů souhlasně buší do lavice.

Holly se na Tom-Toma usmívá. Má světlé obočí, krví podlité oči. Má dlouhý, trochu špičatý nos. Má hezké rty, to jí musím přiznat; jsou růžové a mají zřetelný měkký obrys dokonce i bez rtěnky, kterou nikdy nepoužívá. Vůbec se nelíčí. Pozoruju ji bedlivě, což jde snadno, když se ten člověk nikdy nepodívá na vás, a když jí

Tom-Tom řekl, že se něčím provinila, přeběhne jí po tváři jakási vlnka a skrze tu vlnku zachytím něco, čeho jsem si předtím nevšiml, ale co tam bylo celou dobu, už od prvního dne. Bolest.

Povězte nám o svých zločinech, Holly T. Farrellová, vyzve ji Tom-Tom. Holly se nepřestává usmívat. Do toho je vám kulový, Tome.

To je jeden den. Splývají. Člověk pouze chce, aby týdny a měsíce a roky uplynuly a čas strávený v krimu pominul jako špatný sen a on se mohl vrátit ke svému skutečnému životu, ale čím déle je uvnitř, tím víc mu dřívější život připadá jako sen. Chci ho samozřejmě zpátky, ale problém je v tom, kdy se člověku stejný sen zdá dvakrát?

Nic se tady nemění: 425 kroků k mé údržbářské práci (vždycky chodím na pravé straně žluté čáry,

která běží středem každé chodby), 320 kroků odtud na žrádlo, 132 do žrádelny z bloku D. V jedenáct se zhasíná, rozsvěcí se v pět na první sčíták. Pak ještě čtyři další sčítání, ve čtyři odpoledne v pozoru v celách. Třikrát týdně posilovna. Čtyřikrát ročně balíček, ale pro mě je to obvykle míň, protože mám jenom vzdálené příbuzné, takže si svoje balíčky objednávám sám.

Moje cela: dva metry krát tři, dvě plechové desky přišroubované ke zdi a na nich matrace, které vypadají jako staré polštáře z nějakých zahradních křesílek pospojované lepicí páskou. Horní kavalec nikdo nechce - chlapi se kvůli dolnímu řežou -, ale mně se horní lůžko líbí, protože odtud mám nejlepší výhled z okna: dvanáct a půl centimetru široký a šedesát vysoký. Je v něm nějaké zvláštní sklo, které všechno venku rozmazává do mlhavých šedých tvarů, snad aby nám zabránili v přípravě našeho velkolepého útěku, nebo snad proto, že okno, kterým je skutečně vidět ven, by bylo příliš hezké. Ale něco vám povím: po té druhé hodině s Holly, když se mi v hlavě otevřely dveře, jsem si sedl na kavalec, podíval jsem se z okna a najednou jsem jím viděl přímo na dvůr: beton, ploty, chlapy nasávající čerstvý vzduch. Málem jsem vyjekl. Ale zarazil jsem se, protože můj „spolubydlící“ Davis nemá rád náhlé pohyby nebo nečekané zvuky.

Teď už dokážu ležet nahoře na kavalci celé hodiny a dívat se, jak se v šedi pohybují postavy. Vidím je, jak bych je nikdy neviděl, kdybych s nimi neseděl, a všímám si věcí: jak si Allan Beard vytrhává vousy z bradky, jak Hamsam chodí jako šimpanz. Jak se Cherry otáčí k plotu a brečí, když se nikdo nedívá. Jak Tom-Tom nechává gekony, aby mu seděli za ušima a lezli mu po vlasech svázaných do ohonu. Je to lepší než televize.

Na co se to sakra pořád díváš? ptá se mě Davis. Na nic.

Tak proč se díváš?

Proč ti záleží na tom, co dělám? Mně je úplně šumafuk, co děláš.

Fajn. Dívám se dál a Davis postává, což v tak velkém prostoru znamená, že udělá krok k oknu a zase krok od okna a přitom na mě zírá. Davis je koště, takže na práci nikam neodchází. Zametá, vytírá chodby, bachaři nám na oplátku nikdy nedělají šťára na cele a Davis si může hromadit pod postelí svoje krámy, i když ten prostor je z poloviny můj. Bůhví, co tam všechno štosuje - čůra, kontraband, možná i bombu, co já vím. Zastrkuje si pod matraci červenobílý kostkovaný ubrus, co visí až k podlaze a všechno tam dole zakrývá. Nikdy jsem ten ubrus nenadzvedl (Davis běsní, sotva se k němu přiblížím), ale zvědavý jsem.

Mám jistý důvody, abych se zeptal, povídá. Zeptal na co?

Na co se to díváš? A ty důvody jsou?

Odpověz mi na otázku, já ti odpovím na tvoji. Moje odpověď zní na nic. Nedívám se na nic.

Velký kulový. Nikdo se nedívá na nic. Ne, ty se nedíváš na nic. Ale já ano. No, to teda pěkně blbě využíváš čas.

Podle Davise tu já pouze mařím drahocenný čas. Celý den má organizovaný minutu od minuty - sakra, jak ho znám, vyhradil si pět minut, aby se do mě mohl navážet kvůli oknu. Když nás dali prvně dohromady, kázal mi o sebezdokonalení, o budování a úspěšnosti, jak se mám vyhrabat z bahna a podobné věci, ale po nějakém čase usoudil, že je to beznadějné. Legrační na tom všem je, že jsem se

zapsal do Hollyina kurzu, abych měl jeden večer v týdnu od Davise pokoj. A co jsem tam začal chodit, mám ze všeho úplně jiný pocit - všechno je jasnější, ostřejší a trochu zvláštní, jako když na mě leze chřipka.

Davis má vlastní projekt a dohání mě s ním k šílenství, i když se snažím mu to uspokojení neposkytnout: dělá na cele minimálně sedm set kliků denně. Nemám nic proti skvělé kondici, ale prosím vás - sedm set? Myslím tím všechno to chroptění a pocení a hekání a sténání provázené prosbami o slitování (při poslední stovce), jaké by člověk těžko strávil dokonce i v obřím prostoru tělocvičny. V téhle klícce je to horor jako v mučírně. A to ani nemluvím o pohoršeném povykování celého patra, které si představuje, bůhvíco s Davisem provádím, když takhle vyje. Mluvím jenom o tom samotném randálu.

Ale někdy v té době, kdy se sklo v našem okně projasnilo, na mě Davisovy kliky začaly působit ještě jinak. Přihodilo se to, když jsem začal poslouchat, co přitom říká. Cím byl z cvičení rozklepanější, tím víc se normální slova, která říkáme každý den, začala míchat se starými slovy, která užíval v nějaké dřívější etapě života: gorila a robertek a vlezdoprdelář a mamina - slova pozůstalá ze života, který dávno pominul. A když jsem si všiml slov, která Davis používá, začal jsem je slýchat všude, protože tenhle „ústav“ je jáma slov - slova zde uvíznou z doby, kdy se v našem dřívějším životě zastavily hodiny. Takže když teď vypukne rvačka, neodcházím jako dřív, přisunu se naopak blíž a čekám, až se začnou ozývat ta přízračná slova. Slyším buran a trhák a žůžo, slyším fízl a icik a kraut a negr a masňák a brajgl a tintítko a zrůdička a maminčin mazánek a hřebík do rakve a buzik a mecheche a zajdolap a bomba čenichovka (nezapomínejte, že tady máme doživoťáky s umělými kyčlemi a falešnými zuby, a když je rozpovídáte, začnou vám vyprávět historky o tom, jak kutáleli bezďáky jako sudy po mokré čtvrti) a já tyhle výrazy chytám, uložím si je v hlavě a schovávám si je. Protože každý

z nich má v sobě DNA celého života, života, do kterého ta slova zapadají a dávají smysl, protože e taky říkali všichni ostatní. Ukládám si je do paměti, a když

později otevřu sešit, kde si vedu deník, jak nám všem Holly poradila, jedno po druhém si je zapisuju. A to mi z nějakého důvodu dodává dobrou náladu, jako peníze uložené v bance.

Při příští hodině opět Čtu a první se ozve Mel. Překvapilo mě to, protože Mel skoro nikdy nemluví. Hamsam dnes nepřišel.

Chtěl bych reagovat, říká Mel. Vlastně mám problém, slečno Holly. Ven s tím, říká Holly.

Mel si odkašle a tak nějak obřadně prohlásí: Chtěl bych vědět, co se bude dít dál.

Holly vyčkává, domnívá se, že ještě něco přijde, a když už z Mela nic nevypadne a ona si uvědomí, že tohle je ten problém, o němž mluví, usměje se. To je dobře, Mele, řekne; to znamená, že vás ten

příběh zaujal.

Ne, namítne Mel, to není dobře. Má tichý udýchaný hlas, hlas vysokého krevního tlaku korespondující s jeho tělem, které vypadá týden od týdne tlustší. Jak to dokáže na té šlichtě, jakou nás tady krmí, to nevím. Není to dobře, říká, protože já jsem z toho nesvůj.

Nikdo nepotřebuje, aby se Mel cítil nesvůj. Je velký, blbý a nebezpečný. Povídá se, že se pokusil zabít svou ženu třemi sty rozemletými tabletami vitaminu C, kterými jí posypal oblečení a polštář, protože mu někdo nakukal, že vitamin C je jedovatý, když ho člověk vdechne.

Definujte mi nesvůj, Mele, požádá ho Holly.

Myslím tím, že se uvnitř cítím nesvůj, je to takový prázdný pocit, pocit zklamání, protože já chci vědět, co se bude dít dál, a necítím se dobře, když to nevím, jako že Ray přede mnou něco tají. A pak začnu mít pocit nasranosti - promiňte mi ten výraz, slečno Holly.

Připadá mi, že sq pokoušíte popsat očekávání, říká Holly. A to není problém, Mele. To je to, čím spisovatel žije a v co doufá.

Je to problém, namítá Mel, protože když se cítím nesvůj, nelíbí se mi to. Cím tišeji mluví, tím víc to myslí vážně. Rekni mi, co se stane, Rayi.

Mele, řekne Holly a nevěřícně se směje. Takové požadavky nemůžete klást. To není fér. Já tvrdím, že od Raye není fér, když mě nechává čekat.

Vedle mě sedí Tom-Tom. Každý týden si vybere tenhle stolek, čert ví proč. Teď se vrtí a otáčí a nakonec se obrátí na mě a povídá: Hele, Rayi. Rekni nám, co se stane. Tys tam byl, nemám pravdu?

Podívám se na něho a usměju se. Nevím, proč Tom-Toma tak rád nasírám. Možná proto, že je to tak snadné.

Vidíte, Ray nám to nechce říct, konstatuje Tom-Tom. Radši tu bude sedět s tím svým hovnožroutským šklebem na ksichtě.

Promiňte mu ten výraz, prosím, říká Cherry a začnou se s Allanem Beardem smát. Píšu si do sešitu hovnoužroutský škleb.

Mel mávnutím ztiší jejich smích. Nemáš důvod mi neříct, jak to bude dál, Rayi, povídá a jeho hlas připomíná máslo rozehříva-né na pánvi. Já to teď cítím tak, povídá, že to budu brát jako osobní urážku, když to neuděláš.

Nemám zájem urážet Mela, osobně či neosobně. Seděl tři měsíce v díře, protože bodl chlapa jménem Julian Sanchez kartáčkem na zuby, který tak dlouho brousil na dláždění, až na něm vyrobil ostří.

Naštěstí pro Sancheze do něj Mel v zápalu akce omylem vrazil konec se štětinami.

Ale když začnu mluvit, není to proto, abych obšťastnil Mela. Dělám to kvůli Holly, chci, aby se na mě podívala. Pobyt v kriminále nás mění na nemluvňata: chlapi se navzájem zabíjejí, protože se pohádají o body při volejbalu, házejí po sobě jídlo, chcanky i hovna, protože co jiného? Co jiného tu máme? A já potřebuju Hollyinu pozornost, to je všechno. Potřebuju ji.

No, povídám, Danny si teď postaví satelitní anténu, kterou přivezl, a zavolá svou bývalou, Martu Muellerovou.

Oukej, přikývne Mel. A co jí řekne?

Nemusíte tohle dělat, Rayi, řekne Holly a dívá se vlevo ode mne.

To hlavní je, povídám Melovi, že Danny se chce zase dát dohromady s Martou. Ale ona nechce. Já potřebuju slova, říká Mel. V tuhle chvíli mi akorát bubláš do ucha.

Holly vyčkává, ale není z toho šťastná.

Oukej, povídám Melovi. Tady máš slova: „Ahoj, Marto, tady Danny… Jo, dorazil jsem oukej a jsem tady v tom starým hradu, je tady můj bratranec a nějaký další hdi a myslím na tebe.“ Cítím, jak rudnu v obličeji, ale pokračuju. „Byl bych rád, kdybychom mohli… doufal jsem, že bychom mohli Teď

už koktám, sotva ze sebe vypravím slovo a chlapi se řehtají jako šílení. Holly také, nemůže si pomoct.

„Doufal jsem, že bychom mohli začít zase znova Ale doprdele, sténám, protože mám infarkt, umírám hanbou. Já to nedokážu, Mele.

On jediný se nesměje. To bylo dobrý, povídá. Až do toho doprdele. Tak zapomeň, že jsem řekl doprdele. Nenapíšu tam doprdele.

Mel mě propichuje špendlíky bezvýrazných záludných oček. Rayi, vrní, jako by mluvil s kotětem. Předtím jsi maloval obrázek. Měl jsi v tom atmosféru a všecko. Teď už to jenom předstíráš. Nedáváš do toho srdce, chlape, už nemaluješ obrázek, a já jsem z těch tvých sraček nesvůj. Promiňte mi ten výraz, slečno Holly.

Pohybujeme se v kruzích, řekne Holly. Měli bychom načít jiné téma.

Nikdo nenačne jiné téma, dokud k tomu Mel nesvolí. Dívá se na mě. Vyklop to, Rayi. Jsem hotovej, povídám. Radši řekni tady tomu šaškovi. Na Tom-Toma se ani nepodívám.

Mel cosi řekne, ale jeho hlas je jako šum motýlích křídel a já ho neslyším. Holly vykročí směrem ke stolku, kde má přívěsek s tlačítkem, který všichni zaměstnanci nosí kolem krku. Holly přívěsek pokaždé sundá, když vejde do třídy. Položí ho na stolek, nejspíš aby ukázala, že nám důvěřuje. Teď váhá. Pokud ten knoflík stiskne, hodina skončí a ona hrozně nerada končí předčasně. To se pozná. Každý člověk je pro ni cenný.

Sedněte si, Tome, říká Holly, protože Tom-Tom stojí.

Jenom si protahuju nohy, říká Tom-Tom, zazubí se svým nechutným ještěrčím úšklebkem na Holly a mě napadá, jak je v těch pytlovitých kalhotách drobná, a v tu chvíli si uvědomím, že ona se tak vlastně obléká proto, aby vypadala a připadala nám jako chlap nebo dokonce chlapec, aby tu ženu pod tím oblečením skryla a necítila se slabá. Ve chvíli, kdy se Tom-Tom stočí na mě, je pozdě. Holly má k přívěsku ještě daleko, také Mel se zvedá a na tlustého chlapa se pohybuje velice rychle.

Mohl bych to zastavit sto různými způsoby. Dokonce i teď, když už jsou všichni v pohybu. Tak to v případě násilí bývá: nastane jakýsi pomalý klid a najednou se tu otevře všemožný prostor, kam se

dají věci přesunout či přestavět, nebo je zastavit. Nebo to možná člověku tak připadá později, když všechna zbožná přání odešla někam jinam. Cítím, jak mě Mel a Tom-Tom pozorují, ještě v pohybu čekají na nějaké znamení, ale já jim žádné neposkytnu. Protože to chci. Cosi uvnitř mě pudí tímhle směrem. Cítím tu záhadu ve chvíli, kdy Mel popadne můj stolek a převrátí ho nohama vzhůru a moje hlava udeří o podlahu a já tam ležím se zavřenýma očima a kolem tmy krouží elektrické jiskřičky: něco jsem způsobil a teď se to děje a já nevím, co to je.

Holly je vyděšená, cítím to v nose. Kleká si vedle mě, pokládá mi ruku na hlavu a já cítím její kůži, její dlaň a tenké teplé prsty na svém čele a ty prsty jsou spojeny s tělem, z něhož sálá život. Holly Farrellová. S rukou na mé hlavě. Je to podivná a strašná vlastnost tohohle místa, že taková malá věc jako ruka na hlavě může tolik znamenat.

Vyčkávám tak dlouho, jak dokážu. Pak otevřu oči a podívám se na ni. Oplácí mi ten pohled: něžné, ustarané, krví podlité oči. Světlounce modré.

Přestaňte hrát divadlo, říká. Vstaňte. A jde naproti bachařům ve dveřích. Ten den končí hodina předčasně.

Howard se konečně vypravil do města. Když zmizel, Danny našel cestu zpět do pokoje, kde přespal, posbíral součástky satelitní antény a odvlekl je zahradou ke kulatému jezírku. Obcházel je a hledal místo, ze kterého by měl talíř nejlepší úhel záběru na ten pěkný modrý ovál oblohy. Teprve teď, když byl sám, si uvědomil, jak je sluneční světlo průzračné a horké, plné bzučícího hmyzu. A také, jak se býlí prodralo mezi mramorovými deskami kolem jezírka a nadzvedává je, jako kdyby plavaly na vodě. U jezírka stála mramorová lavička a proti ní na druhé straně socha hlavy s vyschlou tryskou v ústech. Danny si uvědomil, že ten rozhněvaný ksicht ověnčený hady je Medúsa.

Zápach z jezírka ho neobtěžoval, snad proto, že co nevidět už naváže spojení. Jak by satelitní telefon mohl ovlivňovat Dannyho čich? zeptá se někdo. Totiž, od svého příchodu do New Yorku žil už v mnoha bytech: hezkých (když to byl byt někoho jiného) i hnusných (když byl jeho), ale v žádném z nich se necítil doma. Dlouho to Dannyho znepokojovalo, až jednoho dne před dvěma lety přecházel Washington Square a telefonoval s přítelem Zachem, který se ocitl na Machu Picchu uprostřed sněhové bouře, a najednou ho to praštilo mezi oči - bác -, žeje doma právě v tuto chvíli. Ani na Washington Square, kde obvyklý dav turistů povykem povzbuzoval nějakého přisprostlého komika v prázdné fontáně, ani v Peru, kde v životě nebyl, ale na obou místech najednou. Být někde, ale ne úplně: to byl pro Dannyho domov a sehnalo se to zatraceně levněji než slušný byt. Stačil mu úplně mobilní

telefon nebo přístup k internetu nebo obojí či pouze plán, že odjede z místa, kde právě je, a hodně hodně brzy se přesune někam jinam. To, že je na jednom místě a uvažuje o jiném místě, v něm vyvolávalo pocit, že je doma, a právě proto ono vědomí, že za chvilku zprovozní mobil, odsunovalo zápach jezírka do pozadí jako věc, kterou už pustil z hlavy.

Vybral si místo poblíž Medúsy a pustil se do práce. Nebyl žádný technik, ale podle manuálu svedl ledacos. Rozvinul onu hlavní vymoženost, dlouhý složený deštník, který představoval vlastní anténu, plus stativ, plus klávesnici, plus samotný telefon, těžký a tlustý, jako bývaly mobilní telefony před deseti lety. Pak začal s programováním a z každé slepé uličky se vracel: nesprávný kód země,

zahraniční operátoři, nahrávky v jazycích, které neuměl. Na tom nezáleželo. Něco slyšel, měl spojení s někým a po téměř sedmdesáti dvou hodinách totální izolace Danny procházel všemi úskalími s úsměvem.

Po hodině už vymačkával heslo svého newyorského záznamníku, napůl omámený návalem oxidu uhličitého do plic, což se mu přihodilo pokaždé, když záznamník kontroloval po hodně dlouhé době.

Při začátku každého nového vzkazu se Dannymu roztáhlo srdce, jako by se snažilo něčeho

dosáhnout. A pokaždé, když si uvědomil, od koho ten vzkaz je, pocítil osten zklamání. Máma: Kde teď jsi? tím unaveným hlasem, na který si do té míry zvykl, že už se ani necítil provinile. Vymahače dluhů identifikoval po dvou slovech a vymazal. Jeho sestra Ingrid, vyzvědačka (jak jinak by jeho rodiče zjistili, že restaurace, kde pracoval jako vyhazovač, je „hotové mafiánské doupě“ během čtyřiadvacet hodin od jeji návštěvy): chci jen vědět, jak se máš. Jo, to tak akorát. Tucet přátel mu sdělovalo dojmy z barů a mejdanů a klubů, což bylo všechno prima, ale nic z toho nebylo ono. Danny netušil, co to

ono je. Věděl pouze, že každý den, každou hodinu žije více či méně v neustálém očekávání čehosi, co by všechno změnilo, obrátilo svět vzhůru nohama a zpětně učinilo z Dannyho života nesmírně úspěšný příběh, protože každá změna směru, každá zatáčka, každý zádrhel a průser by ve výsledku vedly k tomuto skvělému závěru. Neočekávané věci mu zpočátku připadaly jako to ono: dívka, které zapomněl dát telefonní číslo, mu zčistajasna zavolá, kamarád vymyslel geniální plán, jak vydělat peníze. Nejlepší byli lidé, o kterých nikdy neslyšel a kteří si chtěli popovídat. Z takových vzkazů dostával skutečně nával do hlavy, ale sotva jim zavolal zpátky a přeptal se na podrobnosti, ukázalo se, že jde pouze o další projekty, možnosti, plány, jež končily tím, že všechno zůstávalo stejné jako dřív.

Danny naprogramoval svůj newyorský záznamník, aby volající přesměroval do svého nového telefonu. Pak si vytvořil novou schránku a začal vytáčet: Zacha, Tammy, Koose, Hifi, Donalda, Noon,

Camillu, Wallyho. Většinou nechával pouze vzkazy - šlo mu o to, vyslat svoje nové číslo do co největšího počtu telefonů, a postupně tak uvolnil tlak, který v něm narůst al během všech těch hodin, kdy zůstával mimo dosah. Podařilo se mu spojit možná s pětinou lidí a hovory vypadaly asi takto:

Danny: Čau. Jak to jde? Přítel: Danníčku. Ses vrátil?

Danny: Zejtra možná, pozejtří. Co nevidět.

To byla samozřejmě lež - Danny neměl ani zpáteční letenku -, ale věděl, že nejlepší způsob, jak si udržet přední či ústřední místo v hlavách lidí, je chovat se tak, že člověk vlastně ani nikam neodjel, i když je v tu chvíli bůhví jak daleko. A zatímco doháněl dvaasedmdesát hodin drbů, které mu unikly, nasával řev New Yorku, který prosakoval kolem těch řečí a dokonale vyvažoval jezírko, stromy a tichý bzukot. Byl doma.

Chvíli vyčkával, než vytočil číslo Marty Muellerové do práce. Rád se nejdřív rozehřál na provozní teplotu.

Marta: Kancelář pana Jacobsona. Její pevná linka mu poskytla prozatím úplně nejlepší spojení, Martin chraptivý hlas zněl v Dannyho uchu tak hluboko a měkce, jako by mluvila uvnitř jeho mozku.

Řekl: Marto.

Ztišila hlas: Bejby, tys odcestoval?

Daleko, daleko.

Ti chlapi dneska ráno zase jezdili kolem mýho bytu. V černým lincolnu. Řekla jsem jim, žes odjel. Pověz mi slovo od slova, cos jim řekla.

Řekla jsem: „Odjel. A teď už mi kurva dejte pokoj.“ Neříkal bych před těma chlapama kurva.

Příliš pozdě.

A co na to oni.

„Píčo,“ myslím. To už zavírali okýnko. Danny: Bála ses? Ta představa se mu líbila.

Marta pohoršeně odfrkla. Bála bych se, kdybych byla dvaadvacetiletá blondýna.

Bylo jí pětačtyřicet, zdaleka nejstarší holka, se kterou Danny kdy spal. Potkal ji ve frontě u bankomatu a šel za ní na stanici autobusu. Nejdřív to byl její parfém, ačkoli se ukázalo, že Marta parfém nepoužívá, ale prokládá svoje kalhotky čerstvou šalvěji. Měla rezavé vlasy se spoustou šedin. Před třemi týdny Dannyho vylila, že prý spolu tvoří groteskní obrázek. Párkrát si to pak stejně ještě rozdali - v posteli byla divoká a sprostá. Když Marta řekla: Jdi ode mě, obšoumíku, bylo to vyzvání.

Danny: Marto - Přestaň.

Měla pravdu, chystal se to říct. A udělal to: Miluju tě. Prosím tě.

A ty miluješ mě. Vypadáváš z role.

Slyšel, jak si zapaluje. Byla to léty ostřílená sekretářka-hereč- ka. Když kancelář, kde patnáct let pracovala, vyhlásila zákaz kouření, zapalovala si dál, dokud ji nevyhodili, a pak využila důvodu své nezaměstnanosti, aby získala práci u Philip Morrise.

Marta (vydechujíc kouř): To není láska, to je nějaký erotický mámení. Danny: No, a právě to je láska.

Marta: Připusť si, že se nudíš, Danny. S tebou?

Při tomhle rozhovoru.

Za normálních okolností by tohle vedlo k sexu. Danny si uvědomil, že skřípe zubama, a hlavou mu problesklo, že by si ho mohl vyhonit rovnou tady, s jejím drsným hlasem v uchu. Stačil mu však jeden pohled na žluklou vodu v jezírku a nutkání ho opustilo.

Danny: Vůbec se nenudím, právě naopak. Mohl bych takhle pokračovat donekonečna.

Miloval ji. Měla takový protřelý, hrdý výraz a jemňounkou neviditelnou srst všude po celém těle. Ve srovnání s ní byly dívky, se kterými předtím spal - modelky či možná-jednou-modelky (mohly by být, rády by byly, toužily být, omylem považované za, pyšné, že nejsou, atd.), dívky s elastickými obličeji, které pojídaly spoustu popkornu a zelených paprik a uctivě pokyvovaly hlavičkami, kdykoli básnil o svých plánech, jak vydělat peníze, zatímco Marta jednou řekla: Můžeš zjistit, že je to na hovno, až na tom promrháš pořádný kus života, nebo si můžeš rovnou přiznat, že je to na hovno, a nechat to plavat -, všechny tak nějak zaměnitelné. A nějakým zázrakem se Danny tím chumlem těžko rozlišitelných slečen propracoval k Martě.

Marta: Co dělá koleno? Bolí.

Nechal sis ho vyšetřit? Kdy jsem to měl stihnout? Legračně v něm praskalo.

Na praskání se nepamatuju.

Když ti ten tlustý držel hlavu ve svěráku a ten druhý ti při tom dupal po - Oukej, oukej. Ale Marto -

Já zavěsím. Nezavěšuj!

Rovnováha se začínala vytrácet. Být doma znamenalo být ve vyváženém mixu lokací, jako houpací prkno, kdy na obou koncích sedí přesně stejně těžké dítě. Být pouze tam, kde člověk je, bylo neúplné, ale přestat vnímat, kde člověk je (protože ho rozrušuje rozhovor, který vede v mobilním telefonu), je přímo hazardování se životem. V takových situacích člověk vstoupí do vozovky rovnou před auto. A Dannymu povolovaly nervy. Začal neklidně přecházet.

Marta: Je mi pětačtyřicet. Kozy mi začínají viset - a doma opečovávám kočky, propánaboha! Navíc se ukazuje, že in vitro už u žen v mým věku nefunguje, takže pouze darovaná vajíčka, což znamená, že už nikdy nebudu mít děti, alespoň ne vlastní děti, a mužský - zvlášť mladý mužský - chtějí především šířit svoje sperma. To nemůžeš vyvracet, Danny, to je biologickej fakt.

Danny: Ale ty děti nechceš! A já děti taky nechci! Líbí se mi na tobě, že nemůžeš mít děti, protože to znamená, že já je taky nikdy mít nemusím. Z mýho pohledu je to výhoda!

Marta: To říkáš teď.

Danny: A kdy jindy to mám říkat? Mluvíme spolu teď. Všechno, co mám, je teď. Marta: Ale ty sám jsi ještě dítě.

Danny ztuhl. Těmihle slovy se nikdy nedokázal nasytit - na tahle slova vždycky čekal, v tahle slova doufal. Když je teď slyšel od Marty, jako by ho grilovali na ohni lásky. Začal znovu přecházet, ale v tu chvíli o něco zakopl a ztratil rovnováhu - doprdele, zapomněl, kde je, a teď se na něho šklebí jezírko plné tlející vody; padá do něj! Danny divoce zamával rukama na druhou stranu a nějak se mu podařilo obloukem doskoěit na mramor, přičemž vší vahou dopadl na levé rameno. Bolestí mu vyhrkly slzy.

Tenký hlásek: Co se stalo? Danny? To byla Marta, v telefonu, který dopadl pár kroků od něj. Danny po něm zašmátral druhou rukou, kterou ještě mohl pohybovat. Nad hlavou se mu bláznivě točily cypřiše a modrá obloha.

Marta: Co se děje? Jsi v pořádku? Neznělo to přímo vyděšeně, spíš znepokojeně. Bolest byla příliš silná, aby si to Danny dokázal náležitě vychutnat.

Nic mi není. Chraptivě dýchal. V podpaží a v rozkroku mu vyrážel pot. Zvedl se do sedu. Marta: Mluv na mě. To je to koleno?

Záleží jí na něm, to bylo zjevné. Danny to zjišťoval právě ve chvílích, kdy to už nečekal, kdy Martu vypustil, a když mu to pak zase došlo, přiměla ho, aby na to opět zapomněl. Teď se však dostavil jeden z těch jasných okamžiků, když všechen balast odpadne a člověk vidí pouze to, co tu opravdu je. Uviděl se vedle Marty.

Zaplavil ho vnitřní mír. Vtom telefon začal vypadávat a Dannyho pohled přitáhlo cosi, co nejprve nechápal, a pak mu to došlo - á, doprdele - do temného jezírka se potápí jeho satelitní anténa.

Danny (zařval): Ne!

Vyskočil a vrhl se po anténě. Byla už napůl ponořená ve vodě. Nějak ji tam musel shodit, když zakopl, nebo zakopl právě o ni? Potápěla se příliš daleko od okraje, aby ji mohl Danny zachytit a vylovit, takže sebou plácl na břicho, vysunul tělo po mramoru nad jezírko, kam až svedl, sevřel zadek, popadl okraj talíře dvěma prsty každé ruky a snažil se anténu vytáhnout, aniž by se ohnul dopředu a ponořil hlavu - a v tu chvíli ho dostal smrad: ne hniloba, ale něco silnějšího než hniloba, jakási plesnivá prázdnota, pach zatuchlého pylu, páchnoucího dechu, starých, léta neotevřených ledniček,

zkažených vajec a jistého druhu namoklé vlny, placenta jeho kočky Polly, když bylo Dannymu šest, jeho bolavý zub poté, co ho zubař vyvrtal, domov důchodců, kde pratetě Bertie stékala rozmixovaná játra po bradě, místo pod mostem nedaleko školy, kde se válely hromady sraček, údajně lidských, odpadkový koš pod umyvadlem v matčině koupelně, školní jídelna, když do ní člověk vešel - každý smrádek, ze kterého se kdy Dannymu alespoň trochu zvedal žaludek, se mu teď hrnul do obličeje, když se naklonil nad jezírko, pachy, které ho tu a tam přiváděly k myšlence (na niž opětovně zapomínal), že lidský život je pouhá tenoučká vrstvička, chatrný povlak přetažený přes cosi jiného, co se tomu vůbec nepodobá, cosi velkého, podivného a temného.

Danny zavřel oěi a snažil se dýchat ústy. Napjal každý sval na zádech, až se začínal chvět, proměnil svůj trup v tuhý prut, aby mohl použít dlouhé prsty jako čínské hůlky a anténu vylovit, ale jezírko se kolem ní sevřelo a odmítalo ji vydat - Danny by byl musel sáhnout rukou pod hladinu, oběma rukama, ponořit hlavu, skočit tam celý a vytáhnout tu věc ven, ale nedokázal to. Ten zápach ho varoval: iVe,

říkal, drž se stranou, protože když něco takhle smrdí, zabilo by tě to. Danny tedy nesáhl pod vodu. Hladiny se ani nedotkl. A anténa zmizela.

Vysoukal se zpátky na mramor, celý se klepal a teklo mu z nosu. Našel telefon a zvedl ho. Ríkal si, že třeba nějakou šťastnou náhodou, zázrakem či odkladem, že člověku posečkají, než ho kvůli neplacení úplně odstřihnou, tam Marta ještě bude. Nic. Telefon byl němý a nebyla to ona tunelovitá němost nezavěšené-ho telefonu - proti tomuto tupému hluchu by to byl hlas andělů zpívajících na nebesích -, jen předmět, který byl pouze to, co je, a nevede k ničemu, nikam a k nikomu.

Danny: Achmůjbože! Ne! Nemůžu - Ne! Co to je za - Ne! - Dejte mi - Ne!

Dělal všechny ty zbytečné věci, které lidé dělají, když nedokážou přijmout, co se právě stalo: sedal si na bobek, poskakoval, točil se dokolečka a bušil se pěstmi do čela; rozdupávat porost pod nohama a mrštil telefonem do cypřišů zášvihem, jaký už léta nepoužil. Každý pohybem reagoval na další novou myšlenku, jež se mu zavlnila mozkem: 1500 dolarů zálohy v čudu; bankovní kredit rozcupovaný na hadry; Marta Muellerová nedosažitelná; jeho newyorský záznamník teď přesměrovává hovory na němý drát; k e-mailům se nedostane; vězí někde v totální prdeli, odstřihnutý od komunikačního toku, který potřebuje tak, jako většina z nás potřebuje pohyb nebo vzduch - a možná si říkáte: Ale proč to tak nutně potřebuje? Ten člověk přece nešéfuje General Motors, což je pravda: kolem Dannyho se toho mnoho nedělo a na obzoru se také nerýsovaly žádné nadějné vyhlídky, ale co všechny ty vyhlídky, které se možná vznášejí pár centimetrů za obzorem? Právě na ty Danny myslel.

Posléze se uklidnil natolik, že začal telefon hledat. Čím déle šmátral v cypřiších, vytrhával si nitě ze saka a plašil rozčepýřené ptáčky, kteří s křikem vylétali k obloze, tím vzácnější se mu v hlavě jevila ta neohrabaná plastová hračka. Jako relikvie. Jen aby ji měl. A konečněji nalezl, zavěšenou ve větvích. Dannymu se chtělo vzlykat. Neodolal a ještě jednou telefon přiložil k uchu.

Nějaký hlas řekl: Vzdej to. Není tu signál.

Otvorem v cypřišové stěně přicházela k jezírku chůva Nora. Danny si nebyl jistý, jestli ji tak rád vidí, protože je to Nora, nebo »roto, že je to lidská bytost. Zasunul telefon do kapsy.

Nora: Nechtěla jsem tě vyděsit. Vypadám vyděšeně?

Vypadáš.

Přešla k okraji jezírka a sedla si na lavičku naproti hlavě Me-dúsy. Danny si k ní přisedl a Nora mu nabídla kamelku, kterou odmítl. Cítil se slabý, ale to Nora nemohla vidět. A protože to Nora nemohla vidět, za minutku nebo dvě si Danny uvědomil, že zas tak slabý není, a po další minutě či dvou mu pocit, že není tak slabý, vrátil něco sil. Ríkám minuty, ale byly to spíš vteřiny. Možná jedna vteřina. Dost krátká na to, aby Danny zjistil, že se najednou cítí o trochu líp.

Nora: Už jsi překonal únavu z dlouhýho letu? Danny: Chvilkama je to lepší.

Zhluboka nasála kouř. Patřila k lidem, kteří jako by se cigaretami sytili. Ruce sejí už přestaly třást - možná si vzala lék. Možná ji léčí cigarety. Měla na sobě vojenské kalhoty, černé šněrovací kanady a

nabíranou bílou halenku, která mu skýtala uspokojivý výhled na její středně velká ňadra. Danny: Musím říct, že jako chůva nevypadáš.

Nora: To bych prosila. Specializace: péče o děti předškolního věku. Na to je magisterský diplom?

Zasmála se: Doktorát. Psala jsem práci o Mary Poppinsové. Danny: Falické aspekty deštníku?

Netušil, kde se to v něm vzalo, prostě to z něj vypadlo. A když se mu na Nořině tváři podařilo vykouzlit úsměv, cítil se zase o kousek líp, dospěl dohodu, kde se stav jeho mysli blížil ke spodní hranici štěstí.

Nora: Feministické aspekty svobodné pečovatelky. Danny: Skoro ti věřím.

Nenech se opít rohlíkem. Proč? Lžeš mi snad?

Zahodila nedokouřenou cigaretu do jezírka. Chvíli plavala na hladině, pak se potopila. Nemám ráda fakta, řekla.

Danny: Já nemám rád podstatná jména. Nebo slovesa. A přídavná jména jsou nejhorší. Nora: Ne, nejhorší jsou příslovce. Řekl vesele. Vypadá to nadějně.

Danny: Sténala bezmocně. Nora: Běžel prkenně.

Danny: Proto seš tády? Abys unikla všem těm příslovcím v New Yorku? Kdo říká, že jsem z New Yorku?

A nejsi?

Nora naklonila hlavu na stranu. Máš problém s krátkodobou pamětí? No, jo. Fakta.

Nora: A před příslovci stejně neunikneš. Bují úplně všude. Danny: Přiznala úzkostně.

Nora: Máme je v hlavách.

Zvolala zoufale.

Nora: Doufám, že ve skuteěnosti takhle nepíšeš. Danny: Moje psaní stojí za hovno.

Nora: Já píšu skvěle. Podotkla samolibě.

Nora: Samolibě ne. Věcně.

Danny: A. Takže teď sis udělala výjimku, aby ses mohla vychloubat.

Nora si zapálila další cigaretu. Danny měl pocit, že zvítězil. Konverzace, klábosení, ať už chcete nazvat jakkoli to, co s Norou provozoval - Dannymu to připadalo jako intravenózně podaná dávka rozkoše. Cítil se s ní propojený, takže jeho problémy vypadaly jako jeji problémy, což znamenalo, že když ona nevyšiluje, protože mu satelitní anténa právě zahuěela do jezírka plného zahnívající vody, tak to třeba není nic tak světoborného. Možná se to dokonce vůbec nestalo. Danny tohle nepromýšlel, prostě se jen cítil lépe, takže když už dosáhl první úrovně štěstí, teď rovnou poskočil na třetí. A protože se ještě před chvílí cítil hrozně - přímo jako přejetý pes -, vzestup z úrovně štěstí jedna na úroveň štěstí tři připomínal jízdu v jedné z těch zdviží, co cestou nahoru vynechají spoustu pater, až člověku žaludek pleskne o plíce.

Danny: Rekni mi. Pracuješ pro Howarda ráda? Howard je génius.

Řekla… ironicky?

Howard je nade všechnu ironii. To je na něm jedna z těch úžasných věcí. Řekni mi, že si děláš legraci.

Nora: Pokud jde o Howarda, nežertuju. Vážně.

Danny na ni nevěřícně zíral. Ty mu žereš všechny ty kecy o představivosti? Jezírko imaginace? Kolik ti toho řekl?

Danny: Dost, abych pochopil, žeje to kravina. Zádné telefony? Ať jde do háje.

Nora pohlédla Dannymu zpříma do tváře, možná úplně poprvé. Tos na něj vždycky žárlil? Ztratil řeč.

Ne že bych ti to chtěla vyčítat.

Danny: Hoho. Počkej. Co kdyby… jsme se vrátili o pár let zpátky. Najednou se nedokázal vymáčknout. Já - škoda, žes ho neviděla na střední škole.

Nora: Na střední škole? Nepřipadá ti to nějak strašně dávno?

Danny měl chuť ji poslat do prdele. Místo toho se zvolna nadechl. Takže tohle je něco jako kult? Howard je jako váš guru nebo co?

Jdi do prdele.

Chtěl jsem to říct tobě, ale nechal jsem si to pro sebe. Zij nebezpečně, Danny.

Danny: Jdi do prdele. Výborně.

Je tohle hádka? Hádáme se spolu? Nora: Nemůžeme. Neznáme se.

Takže jak bys náš rozhovor definovala? Nora vstala. Potvrzuje propast mezi námi.

Danny: Žádná propast mezi námi neexistuje. Jsme jedna bytost, téměř. Teď mě začínáš děsit.

Mám pocit, že tě znám celý život.

Nora: Vím, co máš na mysli, ale je to iluze.

Zamířila k cypřišům, jako by chtěla odejít, a Danny pocítil ve střevech ostré bodnutí, jako by spolknul drátek do sešívačky. Nechtěl zůstat sám.

Danny: To je iluze, řekla plaše? Nora: Řekla upřímně.

Houby. Výhrůžně.

Jsi paranoidní. Lhostejně. Danny: Chladně?

Chladně ne.

Dobrá, ale vřele taky ne. Nora: Soustrastně. Vlastně. Opravdu?

Nora: Musím jít. A odešla.

Pět minut po Nořině odchodu odešlo i slunce. Zapadlo za stromy a jezírko a všechno kolem něj zešedlo. Změna byla obrovská, jako zatmění slunce. A nezměnilo se jen světlo, ale i nálada: vystřídala ji pochmurnost. Nejenže všechno náhle zakryly stíny, nejenže ovál modré oblohy náhle vypadal malý a vzdálený, nejenže jezírko zčernalo a ztichl bzukot hmyzu a Danny už necítil, jak ho slunce hřeje ve vlasech a na kůži - ale změnila se atmosféra toho místa, která byla… chmurná. Danny usedl na lavičku, kde ještě před chvílí seděla Nora, opřel si lokty o kolena a bradu o pěsti a vzhlédl. Nad stromy se tyčila věž zalitá oranžovým sluncem. Danny zalitoval, že nemůže být tam nahoře a dívat se dolů z místa, kde je světlo.

A v jednom z oken - opravdu? Danny se napřímil a promnul si oči, protože měl pocit, že opět zahlédl tu dívku. Ano! Stěží ji na tu vzdálenost rozeznával, ale stála tam, se sluncem na tváři, zlaté vlasy jí zářily. Pak poodstoupila.

Doléhá na něj únava z dlouhého letu, alespoň tak si to Danny vysvětloval. A nebyla to jen únava, ale skutečnost, že v poslední půlhodině přišel o:

satelitní anténu přítelkyni

spojení na kohokoli mimo hrad úroveň štěstí tři

pocit sounáležitosti s Norou

naději, že si kdy na tomhle podivném místě bude připadat jako doma bankovní kredit

slunce

V důsledku toho všeho měl Danny pocit, jako by mu odřízli nohy, a zachvátila ho skleslost tak silná, že už neměl ani sílu sedět na lavičce bez opěradla, nebo vůbec sedět, tečka. Lehl si na břicho na mramor, podložil si hlavu pažemi a hleděl na hladinu. V místech, kde ji nepokrýval šlem, se na ní temně odrážely stromy a obloha. Na vlasových nožkách po ní jezdili brouci. Danny zvolna vypínal, sunul se do stavu dřímoty, když vtom se hladina zavlnila, jako by do ní něco spadlo, a Danny zachytil na vodě odraz pohybu. Ležel dál a čekal, až se naskytne důvod, proč by se měl ukázat, aniž by se on musel pohnout, ale když se v jeho zorném poli nikdo neobjevil ani neřekl ahoj, vyškrábal se do sedu. Podíval se na protější stranu jezírka, kde u hlavy Medúsy zahlédl pohyb, ale nikdo tam nebyl. Nic.

Danny zvolna přejel očima po stěně cypřišů, jestli se v nich nebo za nimi někdo neskrývá, a právě když se díval na opačnou stranu, stalo se to znovu - nějaký rychlý pohyb na jezírku naproti místu, kde seděl. A pak se hladina vzedmula, jakoby do ní spadlo něco mohutného, nebo se to zpod hladiny zvedalo.

Co to kurva…?

Kdesi v Dannyho střevech se červ probudil a protáhl se. Kdo to s ním vyjebává? Vstal a zvolna se otáčel o tři sta šedesát stupňů, hleděl přitom na černý kruh cypřišů, ale především naslouchal, jestli neuslyší chrastot, praskot, kroky. Sílil vítr, po mramoru šustilo suché listí, padalo do jezírka, a než se potopilo, chvíli spočívalo na pěně. Zádné lidské zvuky.

A pak, když jeho zrak zaostřil na místo vedle hlavy Medúsy, ale ne přímo na ni, Danny to uviděl opět: dvě siluety, které mohly být lidmi nebo lidskými stíny, hned při okraji jezírka. Objevily se odděleně a pak splynuly do jedné. Nebo jedna z nich zmizela.

Nebyli to skuteční lidé; pohrávala si s ním hlava, možná oči, něco jako čára, kterou jeho prsty zanechávaly ve vzduchu, když mu zabíralo éčko.

Danny obešel jezírko k Meduse, zůstal stát a naslouchal, ale věděl, že s ním nikdo nevyjebává. Vyjebával sám se sebou. Dannyho vždycky překvapovalo, do jaké míry se nevyspání podobá rauši, s jediným velkým rozdílem - při únavě neměl pocit, že by si nějak užíval. Cítil se jako vyždímaný hadr, kolena se mu třásla, potil se a zároveň mu bylo chladno. A ještě něco: mravenčení. Na pažích, za krkem, po celé hlavě, takže cítil, jak mu vstávají vlasy. Na ulicích New Yorku takové mravenčení nutilo Dannyho, aby si sedl někde na schůdky, nebo se opřel o stěnu a otevřel laptop, protože v devíti případech z deseti - v devatenácti ze dvaceti, devadesáti devíti ze sta - vycítil, že má k dispozici bezdrátové internetové připojení. Takové tušení ve vzduchu, vnímaná možnost. A tohle Danny cítil i teď. Velmi opatrně, aby to neporušil nebo se neodsunul z dosahu, vytáhl z kapsy telefon. Vytáčel Martino číslo a v hlavě mu běhala slova připomínající modlitbu. Danny vnímal volání světa venku

jako fantomovou bolest amputovaného údu - píchalo v něm, svědil, bolel, chtěl se opět připojit. Ale telefon pouze hledal. Hledal a hledal a Danny čekal, myslel si (modlil se), že třeba všechno to hledání povede k nalezení něčeho, třeba mezery v této prázdnotě. Cekal, sledoval displej, až jeho naděje pohasla. Ta ztráta Dannyho opět zasáhla, ale tentokrát už neječel a nekopal, aby se uvolnil - prostě ten pocit, že něco tak strašně chcete, až nemůžete uvěřit, že síla vaší touhy nedokáže, aby se to splnilo, nesvede to vrátit zpátky.

Tohle je něco jako smrt, pomyslel si Danny: člověk chce s někým mluvit a ono to nejde.

Zasunul telefon do kapsy. Promnul si tvář a promnul si oěi a rukama si prohrábnul vlasy. Potřeboval se dostat pryč - od temného jezírka, od mravenčení, od toho všeho.

Prošel mezi cypřiši zpět do zahrady, která se nad ním zavřela jako víko. Pod příkrovem byla noc, Danny zakopl o kořen a jen taktak že neupadl. Počkal, až si oči zvyknou, a pak se vydal dál, ale pryč od paláce. Mířil k donjonu.

Když Danny došel blíž, opět zlatovlásku uviděl. Slunce už skoro zapadalo a sluneční záře na vrcholku vysoké kamenné věže růžověla. Dívka stála v jednom z těch lomených oken a vypadala nádherně jako každá blondýna, když se na ni díváte z dostatečné vzdálenosti.

To byla baronka ze vzdálenosti patnácti metrů.

Když došel ještě blíž, uvědomil si, že nejde o žádnou dívku: byla to žena, což neznamenalo v Dannyho věku (to by byla dívka) - znamenalo to, že vypadala jako matky jeho kamarádů, když byl kluk (jinými slovy, stejně stará jako dnes on). Měla na sobě modrozelené šaty bez rukávů, paže měla dlouhé a bílé

a trochu měkké směrem k ramenům a plavé vlasy jí povlávaly kolem hlavy poněkud uměle. A mávala na něho, to bylo na tom to nejlepší. Zvala ho k sobě.

To byla baronka ze vzdálenosti deseti metrů.

Nebylo jasné, kudy vede cesta dovnitř. Dole nebyly žádné dveře - pouze úzké kamenné schodiště bez zábradlí obtáčelo budovu zvenčí. Jak Danny vystoupal nad stromy, vítr sílil. Proběhlo to rychle, jako když se letadlo vznese nad příkrov mraků. Na obzoru uviděl západ slunce hýřící všemi odstíny růžové.

Schody se obtáčely kolem věže, ale posléze dorazil k vyřezávaným dveřím, které se otevíraly do malé tmavé komůrky, odkud vedly schody nahoru a dolů. Páchly prachem a stojatou vodou. Přímo před ním byly další dveře, těžké a tlusté, které jako by tu přetrvaly už celá staletí. Danny se do nich opřel a před ním se

otevřela čtvercová místnost plná těžkých drapérií, rozžatých svící a spousty zlatavé barvy - zlatá byla všude, takže to tu vypadalo jako komnata pohádkového krále. Když Danny vešel, pocítil nával vzrušení, který ho téměř nadnášel.

Byla tu čtyři okna, uprostřed každé stěny jedno. Před jedním z nich stála na židli žena. Obklopovala ji záře zapadajícího slunce, takže z ní Danny mnoho neviděl, ale poznal, že je starší, než si myslel - z toho, co považoval za její rysy, se zčásti vyklubal mejkap naaranžovaný do tvarů, jež její rysy mohly mít a možná kdysi i měly, před dávnou dobou, kdy byla v jednom z těch věků, na něž myslel venku.

To okno mě poněkud zlobí, řekla. Její hlas zněl chlapsky - připomínal muže, který příliš mnoho kouří, hodně křičí a pochází z nějaké cizí země, možná z Německa, i když Danny na rozpoznávání přízvuků nikdy příliš nebyl.

To byla baronka ze vzdálenosti pěti metrů.

S každým krokem, který Danny udělal, dáma stárla - její plavé vlasy zbělely a její pleť se tak nějak roztavila a šaty na ní plandavě visely, připomínalo to květinu vadnoucí ve zrychleném filmovém záběru. Když k ní došel, nemohl uvěřit, že baronka stojí na vlastních nohou. Navíc měla vysoké podpatky a připevňovala záclonovou tyč.

To byla baronka ze vzdálenosti půl metru.

Danny: Počkejte, buďte opatrná! Kdyby se okno otevřelo, vypadla by jako květináč.

Baronka (se uchichtla): Jsem silnější, než si myslíte. Jste velmi vysoký. Myslím, že to dokážete spravit i bez židle.

Danny jí pomohl dolů. Při doteku její ruky po něm přejel mráz: větvičky a drátky plavaly v nejměkčím váčku kůže, jakého se kdy dotkl - jako králičí ucho či králičí bříško či ještě nějaká měkčí část králičího těla. Měla zlostné černé oči a široká, u staré dámy neobvykle plná ústa. Měla vysoké čelo, dolíček na bradě a v jejích hustých šedých vlasech pořád ještě zůstávalo trochu bledě žluté.

Pohybovala se trhaně, netrpělivě, jako by se snažila setřást osobu, které má plné zuby. Jak se ukázalo, měla dlouhé rukávy - viděl pouze její dlaně.

Danny židli nepotřeboval. Podíval se na tyč a zjistil, že konzole, které ji nesou, drží ve zdi jen silou vůle, staré vruty se daly do děr zasunout a opět vysunout. Nebyl žádný kutil, ale tohle by zvládl i on.

Danny: Máte šroubovák? A kladivo?

Baronka: Ovšemže ne. Nářadí, které budete potřebovat, jste si měl přinést s sebou. Danny se na ni prudce otočil. Co to kurva žvaníte? řekl málem.

Baronka: Co je to za řemeslníka, když nemá nářadí?

Danny byl o nějakých třicet čísel vyšší než ona, možná o víc. Napřímil se a podíval se dolů. Její oči jím projížděly jako dvojice šípů.

Danny: Připadám vám jako řemeslník?

Baronka: Všichni mi připadají jako řemeslníci. A pak se zasmála, takovým chraplavým smíchem, který někdy zůstane smíchem, jindy přejde v záchvat kašle. A Danny pochopil: ona hraje sebe samu. Jako postavu. Měl tyhle typy rád, protože člověku v podstatě naznačily, jak na ně má reagovat, a ony zase měly rády Dannyho, protože se podřídil a reagoval správně.

Danny: Pokud existuje opak řemeslníka, jsem to já.

Baronka k němu natáhla křehkou, kostnatou ruku. Danny nervózně váhal, jestli se jí má opět dotknout. Nestiskl ji, ani jí nepotřásl, ale spíš ji chvíli podržel, jako kdyby to byl křehký živočich, o němž zjistil, že už sotva žije. Napadlo ho, jestli má tak měkkou kůži všude. Z toho pomyšlení se mu udělalo lehce nevolno.

Baronka: Jsem baronka von Ausblinker. Patří mi tenhle hrad, stejně jako půda kolem dokola, kam až dohlédnete. Podívala se z okna, kde k ní slunce natahovalo paprsky přes kilometry černých stromů.

Danny: Včetně města? Hrál spolu s ní.

Ovšemže včetně města. Město a hrad si navzájem sloužily po stovky let. A vaše jméno?

Danny. Danny King. Bratranec Howarda Kinga, který podlehl vyšinuté představě, že tento hrad vlastní on.

Tedy, on za něj zaplatil. A teď bydlí v mém domě. To je americký způsob. Danny: Co vy o tom víte?

Baronka přimhouřila oči. Byla jsem čtyřicet tři let vdaná za Američana: Al Chandler - zaskřehotala to jméno tak hlasitě, až se z toho málem rozkašlala, ale pak v sobě kašel zadusila - byl šampionem v golfu.

Al Chandler, Al Chandler… Danny si to jméno mumlal, jako by se je snažil zařadit, ale bylo to čiré divadlo. Dokázal pokaždé během vteřiny říct, jestli nějaké jméno někdy zaslechl. 0 Alu Chandlerovi nikdy neslyšel.

Celou tu dobu stáli u okna. Danny vlevo viděl okraj hradního paláce, okna se začínala rozsvěcovat.

Danny: Bydleli jste s Alem Chandlerem v Americe?

Ovšemže ano. S určitými přestávkami celých třiačtyřicet let, dokud manžel žil. Moje děti tam bydlí: Tucson, Gainesville a Atlanta. Jsou američtější než vy. Moji synové nosí v létě šortky. Evropana byste v šortkách nikdy neviděl - nikdy! Předvádět tímto způsobem holé mužské nohy, to je… proletářská ubohost.

Danny: Viděl jsem v Evropě spoustu mužů v šortkách. To ovšem zjevně nebyli opravdoví muži.

Co to má kčertu znamenat?

Baronka se usmála. Tady, posaďte se. Ukázala Dannymu na dvojici měkkých křesel u rohového krbu, který zabíral velkou část místnosti. Hořela v něm dvě polena. Danny se posadil a obalil ho prach a zápach nějakého stařeckého těla. Baronka se naklonila kupředu, opřela se lokty o ostře se rýsující kolenní ěéšky a očima párala Dannyho tvář.

Hraběnka: Vy jste homosexuál. Vyslovila to homosex-suál. Vážně? Máte nalíčenou tvář.

Aha. Zasmál se. To je jen věc stylu.

Nepředpokládají snad lidé, že jste homosexuál, když chodíte nalíčený? Někteří možná ano.

Jakýkoli normální muž by to nestrpěl.

Jakýmkoli normálním mužem myslíte Ala Chandlera? Z nějakého důvodu se mu líbilo vyslovovat to jméno.

Al neměl rád homosexuály, ale dokonale to skrýval. Byl to gentleman. Necekám, že byste věděl, co to znamená.

Máte pravdu, nemám tušení. V Americe neexistují.

Dokonce bych řekl, že v Americe jsou gentlemany homosexuálové.

Baronka se usmála, ta krásná ústa se roztáhla způsobem, jaký musel lidi omračovat, když byla mladá. Danny se podivně zachvěl, protože představit si to bylo jako vidět to ve skutečnosti.

Baronka: Věříte si. Takže musíte být v něčem úspěšný. Pracuju na tom.

Hmmm. Tak potom jste možná hloupý.

S mým otcem byste si dobře popovídali. 0 tom pochybuji.

Danny pohlédl na hodinky. Pronásledoval ho neodbytný pocit, že by měl odejít, ale pak si vzpomněl, že nemá kam odejít, jedině zpátky do paláce, a v tu chvíli jako by ho někdo kopl. Pocítil úlevu, že proti sobě vidí tu starou dámu. Seděla naprosto vzpřímeně, páteř jako stožár, a pozorovala ho.

Danny: Co myslíte tím, že hrad je váš?

Tím chci říct, žejsem se tu narodila. Znám tu každý příborník a každou zásuvku a každý kámen, každou síň a každé dveře. Tím chci říct, že přede mnou tu žilo osmdesát generací von Ausblin-kerů, jejichž krev nyní koluje v mých žilách, a oni postavili tenhle hrad, žili, bojovali a zemřeli v něm. Jejich těla se proměnila v prach - jsou součástí půdy a stromů a dokonce i vzduchu, který právě teď dýcháme, a ze všech těch lidí jsem vzešla i já. Mám je ve svém nitru. Oni jsou já. Jsme neoddělitelní.

Danny: Vy jste se tu narodila? Řekla jsem to snad jasně, že?

Ano, řekla, já jen… Překvapilo ho, že se o tom Howard nezmínil. Takže vy víte, jak to tu vypadalo - předtím.

Ne jako tahle ubohá troska, to vám povím. Bylo to krásné. Bylo to dokonalé. A po všech těch letech jste se vrátila.

Pochopitelně že jsem se vrátila. Co jiného jsem měla dělat poté, když Al Chandler zesnul? Vy jste - jak tomu mám rozumět - se tu jednoho dne prostě objevila?

S dělníky, ano. Hrad byl opuštěný. Utratila jsem majlant, abych si to tady zařídila. A za pár let přišli Němci, že prý si z hradu udělají hotel, a požádali mě, abych odešla. A já jsem jim řekla, že odtud nikdy neodejdu. Tento hrad jsem já. Ve mně žije každý z těch lidí, co tu bydleli po devět set let. Je to víc než vlastnictví. Tak to jednoduše je.

Ta představa Dannyho zaujala - všechny ty generace. Občas jen s obtížemi uvěřil, že jediný řetězec dnů spojuje s tímto dnem jeho první dny v New Yorku - že tolik let uplynulo v tom uzounkém proudu dnů. A ten časový úsek nebyl ničím ve srovnání s tím, o čem mluvila baronka. Staletí! To pomyšlení ho vzrušovalo.

Danny: Takže co udělali Němci?

No, samozřejmě se mě snažili přimět, abych odešla. Posílali předvolání a všechny možné nesmysly, zavolali policii. Přestala jsem je pouštět dovnitř. Bála jsem se, že mě odvlečou do lesa a podříznou mi hrdlo. Ale mluvila jsem s nimi z okna, právě z tohoto zde.

Vrávoravě se zvedla z křesla a Danny ji následoval k jinému oknu. Baronka odsunula petlici a otevřela je.

Podívejte se ven, vyzvala ho, a Danny se vyklonil. Vyhaslý západ slunce zanechával nízko na obloze

oranžovou skvrnu. Zahrada vypadala jako černý oceán převalující se kolem paty věže. Táhl z ní nasládlý pach hniloby, ale ta vůně se mísila se svěžestí, kterou odkudsi přinášel vítr. Na vnější stěně věže vedle okna bylo smyčkou k háku přivázáno lano. Táhlo se až dolů a mizelo ve stromech.

Danny se otázal přes rameno: K čemu je to lano?

Baronka: Je na něm přivázaný košík. Lidé z městečka mi přinášejí jídlo a věci, které potřebuju. Starší z nich se na náš rod ještě pamatují. Když nechám v košíku nějaký požadavek, příště mi to přinesou.

Když se Danny vsoukal zpátky do místnosti, měl pocit, že si irávč omyl tvář. Takže vy jste odtud mluvila s Němci?

Baronka: Stáli v hloučku pod těmi stromy. A já jsem jim povídala - vysunula z okna hlavu a pak celé tělo, a než se Danny nadál, krákala do tmy - Jsem pořád jěště baronka. Vám to může pňpadat bezvýznamné, ale je to skutečnost. Ten titul je skutečný. Přežívá už po celá staletí dějin.

Baronka se nedotýkala podlahy: jak namáhala hlas, kroutila nohama a z kostnatých pat jí visely střevíce. Danny se přisunul blíž, připravený ji zachytit, kdyby začala přepadávat.

Baronka (chraplavým hlasem): Řekla jsem jim: Nejednáte jen se starou dámou, jednáte se všemi těmi lidmi, ze kterých pocházím, s Karlem Velikým a Vilémem Dobyvatelem a králem Ferdinandem a Ludvíkem XIV. - otočila se na Dannyho, a ten uskočil, aby si nevšimla, jak stojí blízko - Tohle vám pochopitelně nic neříká. Nic podobného jako urozená krev v Americe neexistuje, křížíte se tam všichni navzájem. Nejstarší věcí u vás ve skříni je tenisová raketa z roku 1955, kdežto já mám ve sklepení sarkofág ze třináctého století. Evropané ovšem tyto věci chápou. Vysvětlila jsem jim, že

jsem urozenější než oni.

Danny se nedokázal ubránit úsměvu. Nejen proto, že baronka je cvok a on má cvoky rád, ale protože to, co mu vykládala, na něho zvláštně působilo, plnilo to jeho hlavu králi a rytíři a muži, co bojují v bitvách na koních. Tyhle věci připadaly Dannymu vždycky neskutečné, jako kdyby existovaly pouze v knihách nebo v dětských hrách, ale teď před ním stála dáma, která s tím vším byla propojená tenkým řetízkem let, dnů, hodin a minut. Danny to vzrušení pociťoval jako hlad. Bylo přímo fyzické.

Potřeboval se dozvědět víc, přimět ji, aby povídala dál.

Takže co udělali Němci? Jen tam tak stáli, zatímco jste na ně ječela?

Baronka se zasunula dovnitř, na krku jí pulzovaly žíly. Dáma nikdy neječí. Mluvila jsem zřetelně a klidně.

Danny: Pomohlo to?

Pchá. Začali s tou svou pitomou rekonstrukcí a doufali, že umřu, než skončí. Ale já jsem je přežila. Chraplavý smích vyklokotal z takové hloubky, že se zdálo, jako by nevycházel z baronky, ale zpod ní, ze samotné věže. Přesunula se zvolna zpátky ke krbu a usedla. Všechen ten křik ji vyčerpal. Danny se posadil do vedlejšího křesla.

Danny: Překvapuje mě, že sem prostě nepřišli a nevynesli vás.

Nevynesli mě? Barončina tvář se zkroutila šokem a rozhořčením tak, že Dannyho napadlo, jestli nedostala infarkt. Vrávoravě se opět vztyčila. Ochraptěla, jak křičela z okna, takže na něj sípala: Tato věž je nejvyšší, nejpevnější část hradu, kam se všichni uchýlili, když nepřátelé prolomili hradby. Tato

věž se nevzdala ani jednou za devět set let a vy se mě ptáte, proč mě nevynesli? Danny: Oukej. Oukej.

Kdyby byli natolik hloupí, že by se o něco podobného pokusili, byla bych jim lila na hlavu vařící olej, až by stoupali po schodech. Mám nachystanou káď s olejem právě k tomuhle účelu. A také mám suroviny na řecký oheň, který popálí a znetvoří každého, koho se dotkne. Historici se dosud handrkují, z čeho se řecký oheň dělal, ale já mám recept, který mi zanechal můj otec, a ten ho dostal od mého praprapradědečka, a tomu ho odkázal jeho prastrýc. A tak dále.

Rozumím.

Mám také zbraně. Samozřejmě: meče, luk, kuši, dokonce i kočku, tedy v laické terminologii beranidlo. A pochopitelně i revolvery. Můžete to povědět svému bratranci.

Svému bratranci? To Dannyho rozhodilo - úplně na Howarda zapomněl. Pak si začal hrát na hloupého. On vás chce odtud také vypudit?

Musí, že? Baronka se lstivě usmála. Ale váš bratranec je mazanější než ti Němci. Ví, že mohu být užitečná. Znovu se usadila do křesla.

Danny: Užitečná čím?

Pod touto věží jsou původní hradní sklepení. Je tam sál plný mučících nástrojů - představte si, že by tohle mohl ukazovat turistům. Ale on netuší, jak se tam dostat. A jsou tu tisíce podobných věcí: tunely, podzemní chodby - celé město pod hradem a kolem něho, věci, které by váš bratranec nedokázal najít, i kdyby je hledal sto let. Pokud já odejdu, o to všechno přijde - celé generace vědomostí, tajemství, všechno zmizí. Nenávratně.

Změnil se jí hlas. Snažil se proniknout k někomu jinému, dovolat se někoho jiného. Hovořila k Howardovi, ne k Dannymu. Danny měl pocit, jako by tu jeho bratranec byl s nimi, opíral se ve stínech o stěnu mezi starými obrazy a nábytkem zakrytým přehozy.

Danny: Tak mám pocit, že byste s Howardem potřebovali vyjednavače. Nepřišel jste snad proto?

Já? Ne. Já - šel jsem prostě kolem a vyjste…

Ale Danny ztrácel jistotu. Proč vlastně vešel do věže?

Baronka se naklonila kupředu, takže se tváří přiblížila k jeho na několik centimetrů. Pohupovala se na podpatcích. Děsil se pachu z jejích úst, ale její dech byl suchý a lehce nasládlý.

Baronka: Nemám o čem s vaším bratrancem vyjednávat. Všechny karty držím v ruce pouze já. Můžete mu to povědět.

Ta prastará babice, osamělá a slabá, která byla zcela mešuge, pokud se domnívala, že by sama dokázala ovládat beranidlo, se na Dannyho usmála. Ať se na to člověk díval z kterékoli strany, byla bezmocná, ale domnívala se, žeje silná, takže to určitým způsobem nabývalo reálné platnosti.

Dannyho to ohromilo. Dosud nikdy nic podobného neviděl.

Danny: Musíte něco chtít. Všichni něco chtějí.

Nic, co by mi váš bratranec mohl poskytnout. Jinak bych to požadovala, tím si můžete být jist. Co kdybychom odložili práci stranou a dali si skleničku vína?

Rozhodně. Danny se skvěle bavil. Připadalo mu, že poprvé po dlouhé době.

Nabídl se, že pomůže víno přinést, ale baronka nad jeho ochotou jen mávla rukou. Danny slyšel, jak její špičaté podpatky cvakají na kamenných schodech. Přiložil poleno do krbu a čekal. V hlavě se mu rodil nápad ohledně Howarda a baronky, ale nějakou dobu mu trvalo, než pochopil, oč v něm běží. A pak mu to došlo: Je snad jeho úkolem dostat baronku pryč, a to je ten důvod, proč ho sem Howard dopravil? Sotva si Danny tu otázku položil, věděl jistě, že odpověď zní ano.

Určitě zvonili k večeři, ale Danny nic neslyšel. Obloha venku

zčernala. Baronce to trvalo celou věčnost. Dannymu blesklo hlavou, že by se vůbec vrátit nemusela, a ani tohle by mu nepřipadalo nikterak zvláštní.

Roztěkaně vstal a začal nahlížet pod přehozy na nábytku rozestaveném kolem stěn. Staré cembalo. Mohutný šifonér se stovkou slonovinových zásuvek. Zrcadlo ve zlatém rámu. Obraz, který nebyl skoro vidět. Danny rozsvítil kapesní baterku a namířil paprsek na plátno: chlapec a dívka, bledá pleť, hnědé oči, tváře natolik totožné, že vypadali jako jedno dítě ve dvou různých oblečcích. Tmavé vlasy zakroucené kolem uší. Chlapec v kraťasech a v purpurovém sametovém kabátci se opíral o kmen stromu a po jeho boku stála dívka v šatech ušitých ze stejného purpurového sametu. Paží objímala chlapce kolem krku. Baronka se vrátila a těžce oddychujíc se zastavila vedle Dannyho.

Baronka: Nejprve jsme si mysleli, že utekli. Ale nakonec vyčerpali vodu z jezírka a oni leželi na dně. V objetí, tak se to vyprávělo.

Tohle všechno bylo Dannymu nějak povědomé, ale odkud? Pak si vzpomněl: dvojčata, která se utopila tady v jezírku. Mysleli jsme si, řekla. Otočil se k baronce a viděl, že se její ústa podobají ústům dvojčat: dlouhé plné rty, které vypadaly stejně nečekaně na jejich drobných tvářích jako na tváři stařeny. Jejich sestra, zcela určitě.

Danny: Byli starší než vy?

Baronka: 0 čtyři roky. Připadala mu unavená. Je to bojovnice, pomyslel si Danny, ale když není proti čemu bojovat, zplihne.

Zahleděl se na obrázek. Přesné postavení dětí bylo těžké určit, jako by se zvolna pohybovaly - příliš pomalu, aby to zaznamenal, ale když sklopil paprsek baterky a opět ho zvedl zpět, mezitím se posunuly.

Baronka: Pojďte. Nalila jsem víno. A opravdu, na smaltovaném stolku před krbem stála láhev vína, která vypadala, jako by ji vyryla z hrobu. Z vinného sklepa mého papá, pravila baronka. Sklep je dosud netknutý, přesně tak, jak kdysi byl, a jen já vím, jak ho najít.

Sdělím to dál.

Dobrá, přikývla a zasmála se.

Danny se zasmál také, když přečetl vinětu. Burgundské z roku 1898! Nebyl žádný znalec vín, ale hostů už obsluhoval dost, aby věděl, že burgundské z roku 1898 je jako stejk, který od roku 1960 zůstal někde ležet. Zahnívající už jen v dávných vzpomínkách. S větší pravděpodobností neexistující.

Ale tekutina v jeho skleničce přece jen vypadala jako víno. Danny přičichl: plíseň, mokré dřevo. Sklenice byla tenká a ručně foukaná, kolem podstavce barevné bublinky. Danny upil. Ta chuť byla přímo přízračná: zápach hniloby se mísil s čímsi sladkým, svěžím, čeho se hniloba nedotkla. Pil rychle, snažil do sebe dostat tu svěžest, než ji hniloba vymaže. Za minutu si naléval další skleničku, baronce také. Opět pil, očekával, že se ta dobrá chuť vytratí, ale zůstávala dál. Danny se musel ovládnout, aby to víno do sebe nelil jako vodu.

Danny: A zaútočil někdy někdo na tuhle věž, myslím se zbraněmi?

Baronka: To rozhodně a mnohokrát. Nejpůsobivější byli Tataři - historici tvrdí, že nikdy nepřekročili Vislu, ale to je fantazie. Horda Tatarů na bílých koních obklopila hrad, jejich sapéři pobořili náložemi východní hradbu, a jak se Tataři hrnuli dovnitř, zabarikádovali jsme se tady v té věži s dostatečnými zásobami na osm měsíců. Můj předek, Batiste von Hagedorn, vyvedl rytíře tajným podzemním tunelem ven z hradeb, odřízl Tatarům zásobovací trasy a uvěznil je uvnitř. Za ětyřiadvacet dní byli vyřízení.

Pohlédla na Dannyho jiskrnýma očima. Láhev byla prázdná - vypili všechno víno. Baronka se zády položila do měkkého křesla, její zlatobílé vlasy se rozprostřely na sametovém čalounění. Proto se ve své věži cítím v naprostém bezpečí. Rozumíte?

Rozuměl. Uvědomoval si, že baronka ohýbá jeho myšlenky, jak se jí zachce, stejně jako magnetické pole.

Teprve když Danny vstal, zasáhlo ho víno plnou silou. Cítil se divně. A tady mám problém, jak vidíte, protože pořád opakuju: Danny se cítil divně. A Danny se cítil divně. Cím se tohle divně liší od všech ostatních divně, které cítil? Tedy, zde je vysvětlení: v předchozích případech byly ty pocity opakem klidu a pohody, ale tentokrát se cítil klidný a spokojený. Danny se cítil klidný a spokojený, ale také jako by spal. Tedy, přinejmenším nebyl bdělý. Mozek se oddělil od těla, které vstalo z křesla a následovalo baronku ke dveřím.

Danny: Kam jdeme? Slyšel svůj hlas, ale nevěděl, že ta slova řekl.

Baronka: Vyjádřil jste přání, že byste chtěl vidět ochoz věže, neníliž pravda?

Danny se chtěl dostat na ochoz od chvíle, kdy ji v noci spatřil z hradeb. Ale řekl to baronce? Následoval její záda ven těžkými dveřmi. Vydala se po úzkých schodech, které uviděl, když poprvé vstoupil do donjonu, a Danny ji následoval. Míjeli další a další dveře, až mu připadalo, že už jsou výš než samotná věž. Cím výš stoupali, tím se schody zužovaly, až se Danny dotýkal rameny stěn po obou stranách. Nakonec se musel natočit bokem, aby prošel. Jako by se snažil protáhnout mezi kůží a svalem. Baronka se zastavovala, aby popadla dech, a Danny slyšel, jak jí vlhkými průduchy chrastí vzduch v hrudi.

Posléze prolezli padacími dveřmi na ochoz: na kamennou plošinu stejných rozměrů jako místnost, v níž předtím seděli. Okraje lemovaly ty čtverhranné zuby, kterých si všiml už nahoře na hradbách.

Všude kolem dokola je jinak obklopovala obloha, obří obloha zaplněná větším počtem hvězd, než jich kdy viděl - rozpadaná změť, jáma na odpadky. Bylo to téměř obscénní.

Danny zíral na oblohu. Nahmatal něco v kapse a vytáhl to. Jeho telefon. Zapomněl na něj. Zíral na tu věc a žasl, že někdy mačkal ta tlačítka a hovořil s lidmi v zemích vzdálených tisíce kilometrů.

Připadalo mu to jako zázrak, jako zavolat na jednu z těch bilionů hvězd a slyšet, jak mu nějaký hlas odpovídá.

Svíral telefon v ruce a uvědomoval si, že tohle všechno skončilo. Je už někde jinde.

Mrštil telefonem takovou silou, až mu luplo v rameni a v lokti. Mobil letěl přímou čarou do tmy. Neslyšel ho dopadnout.

Baronka: Přál jste si něco?

Stála na protější straně ochozu a pozorovala ho. Pořád ještě hovořila chraplavým mužským hlasem, ale když se Danny otočil

a podíval se na ni, odhodila třicet let, možná víc. Pod šaty se vzdouvala pevná ňadra, opět uviděl ty bledé paže. Danny si uvědomil, že celou dobu čekal, až ji opět takhle uvidí. Věděl, že to přijde.

Mládla s každým jeho krokem, až jí po šíji opět splývaly husté zlaté vlasy. Danny ji uchopil za ruce a ucítil ty ostré kosti pod nekonečně měkkou kůží. Přitiskl se k ní a zlehka ji položil na záda na kameny, které byly hladké a ploché, jak po nich lidé chodili celá staletí. Když se políbili, její ústa chutnala po víně. Přiměla ho divoce sát, aby dostihl ten poslední sladký nádech.

Zdá se mi, že jsem uvízl v hořící věži. Když otevřu oči, svítí mi do nich baterka tak zblízka, že z její žárovečky cítím teplo. Uplně mě oslepuje, takže nevidím, kdo je za ní, ale když slyším známý hlas, vybavím si, kde jsem. Je to Davis.

Už tě mám přečtenýho, kamaráde. Jo jo, teď už jo.

Tohle už říkal dřív: Mám tě přečtenýho. Dokonce jsem si to zapsal. Máš mě přečtenýho od prvního dne, povídám mu.

Davis trochu odtáhne baterku, ale pořád mi ještě svítí do očí. Zírá na mě, jako kdybych měl něco schovaného pod kůží a on to chtěl najít.

Ne, neprokouk jsem tě první den, povídá. Ještě včera jsem do tebe neviděl. Ale dneska už ta kamufláž, to předstírání, že máš úplně vylízanej mozek, oficiálně přestává platit.

Nemám tušení, o čem to Davis mluví, ale na to jsem si zvykl. Ptám se: Co se od včerejška přihodilo?

Skloní se a konečně na mě přestane svítit. Před očima mi zůstala velká zelená skvrna. Podívám se přes okraj kavalce a vidím, jak sehnutý Davis štrachá pod ubrusem, který zakrývá skrýš pod jeho postelí. Když se vztyčí, drží v ruce chomáč strojopisných stránek. Padají na zem, kloužou po podlaze a já se zvednu na lokti a hrábnu pod matraci, abych se přesvědčil, že můj rukopis tam pořád ještě zůstal. Chyba. Davis pustí baterku a sevře mě paží kolem krku.

Ty jsou moje? zachrčím.

Je na nich napsaný tvoje jméno, povídá. Už povoluje. Zámek je u Davise nepodmíněný reflex, není to nic osobního. Sotva se můžu pohnout, strčím ruku pod matraci hned pod hlavou. Nic. Začne mě hryzat v žaludku, ale nedám to znát.

Přečetls to celý? ptám se.

Nedělej překvapenýho. Čtu v noci celou knížku, zatímco ty chrápeš. Já svůj čas využívám. Ale překvapilo mě - jsem fakt v šoku, bratře, jako že je Bůh nade mnou -, že ty ho využíváš taky.

Bratře?

Pustí mě a já lapám po dechu. Davisovy zpocené dlaně mi zamokřily vlasy.

Ty sračky nejsou moje, povídám. Ze dvou důvodů: za prvé nechci, aby věděl, že mi na těch stránkách záleží, za druhé chci, aby ten pohled, kterým se do mě zavrtává, přesunul někam jinam.

Nesnaž se z toho teď vycouvat, povídá Davis. Přijmi za svoje činy zodpovědnost! Ovšem Davis nedokáže vyslovit zodpovědnost normálním hlasem: musí to vykřiknout.

Držte kurva huby! ječí Louis od vedle.

Říkám ti, že jsem si to nevymyslel, povídám mu tiše. Davis si odfrkne. To je zjevný, že sis to nevymyslel.

Moje stránky se válejí všude po podlaze a můj čas u počítače až do příštího týdne vypršel. Pokud z té nové části, co jsem napsal, něco chybí, nemůžu to Holly zítra dát. Tohle začalo týden po rvačce: Allan Beard si nahamounil celou hodinu, protože četl dlouhou věc o proměnách klimatu, a když kurz skončil a Holly odcházela, zastavila se u mého stolku a řekla: Rayi. Nedívala se na mě - od té rvačky se na mě ještě ani nepodívala, ale teď je to jiné. Teď jako bychom se domluvili, že se na sebe nebudeme dívat, protože nám setkání našich očí připadá příliš důvěrné. Chci, aby k tomu došlo pouze, když budeme sami v místnosti, což je tady v podstatě nemožné. 0 přestávce, když se ostatní hemží kolem Holly a každý chce tu svou malou trošku, odcházím na chodbu.

Holly se podívala na moje stránky a řekla: Dejte mi to.

Podal jsem jí je. Šoupla je do tašky a příští týden mi je vrátila (opět se na mě nepodívala) s takovými krásnými zelenými poznámkami při okrajích každé stránky: Pěkné! a Vyškrtnout? a Rozvést? a Pečlivé a Těžkopádné a Divné a Pěkně napínavé a Víc? a Víc? a Tohoto ještě víc? a Ano a Úžasné! a Ano a Velmi pěkné! a blíž to k výkřikům při milování tády ani být nemůže, takže se můžete vsadit, že jsem si to užíval. Nedívám se na to, co jsem napsal, na to, co těmi návrhy myslí - komu na tom sejde? Chci pouze víc těch zelených písmenek a jediný způsob, jak od ní dostat víc, je psát dál, a každý týden si dávám víc a víc záležet, abych si vysloužil všechna ta ano a pěkné a úžasné. Ne abych jen něco naplkal na papír, ale skutečně se snažím něco z toho vykutat.

To, co chci - a skutečně se mi o tom zdá je držet ji za ruku. Vybavuju si, jak jsem je hned po té rvačce cítil na čele, ty suché chladné prsty, a když se opravdu snažím, pořád je tam ještě dokážu cítit, jako kdyby zanechaly nějakou stopu. Když mi Holly vrací moje stránky, pokouším seje od ní vzít tak, aby se moje prsty přiblížily k jejím, nebo po nich dokonce na vteřinu sklouzly a abych cítil jeji tělo tak, jako když se dotkla mojí hlavy. Mám smůlu. Myslím, že držet ji tády za ruku by se rovnalo šukání venku.

Pomalu slézám z kavalce, snažím se vyhnout dalšímu Daviso-vu zámku. Sednu si na bobek a začnu z podlahy sbírat svoje stránky. Náš protékající záchod jednu z nich namočil a rozmazal Hollyin zelený inkoust. Vysuším ho toaletním papírem. Celou tu dobu dřepím vedle Davisovy postele, kterou obvykle střeží jako pes kvůli bůhvíčemu, co schovává pod ní. Ale teď mě sleduje jako kouzelníka, který si připravuje jednu ze svých fint.

Já teda zírám, povídá. A celý ty měsíce tády předstíráš, že ti vůbec na ničem nezáleží.

Když posbírám všechny stránky, co dokážu najít, uspořádám je a spočítám. Buší mi srdce, protože, jestli počet nebude správný, vím, že to budu muset spravit, budu to muset vyřešit, nebo nic jiného dělat nemůžu.

Chybí mi čtyřicet pět, povídám mu.

Davis dělá, že mě neslyší, tak mu to opakuju přímo do ksichtu. Čtyřicet pět, Davisi. Strana čtyřicet pět. Potřebuju ji.

Já teda zírám, povídá. Vypadá to, že se zamiloval. Jeho divoká tvář má něžný štěněcí výraz, zaklání hlavu a vrhá na mě zářivé ^ohledy.

Přestaň na mě koukat, povídám, protože zamilovaný Davis není nic, co by chtěl člověk vidět. Uklidni se, povídá. Dáme ten tvůj duchařskej příběh zase dohromady.

Duchařskej příběh? ptám se. O čem to kurva mluvíš?

Nedělej blbýho, povídá. Slyším to, ale chybějící stránka mě příliš rozhodila, než aby mi na tom záleželo.

Nechám všechny stránky, co mám, na kavalci, dřepnu si a začnu hledat stránku čtyřicet pět. Není mnoho míst, kam by se v takhle malé místnosti mohl zatoulat kus papíru, ale šmátrám za záchodem, pod umývadlem a pod oknem. V tom příběhu žádný duchové nejsou, povídám Davisovi.

Jo? Tak mi ukaž, kde jsou ty lidi. Vzhlédnu k němu. Jaký lidi?

Davis na mě zamává stránkami, které jsem odložil na kavalec, až listy pleskají ve vzduchu. Tyhle lidi, povídá. Vidím je, slyším je, znám je, ale v týhle místnosti nejsou. Nejsou ani na tomhle bloku, nejsou ani v tomhle vězení, ani v tomhle městě, nebo v týhle zemi, dokonce ani ve stejným světě jako ty a já. Jsou někde jinde.

Pomyslím si: Jestli Davisovi z toho vypadne další stránka, zmáčknu mu dlaněmi hlavu, až pukne. Ale říkám pouze: Ale neblbni, chlape. Jsou to jenom slova.

Davis si podrží baterku pod bradou: úhly, pot, oči, ten pohled na něj mnou projede jako záchvěv od řiti až ke krku. Jsou to duchové, bratře, povídá. Nejsou živí, nejsou mrtví. Vegetujou někde mezi.

Nemůžu se na něj dívat, když klečím na všech čtyřech. Vztyčím se. To bys mohl říct o každým příběhu, co existuje, povídám.

Teď zpíváš moji písničku, bratře.

Co to máš s tím bratrem? Odkdy jsme ty a já bratři? Víc než bratři, odpoví Davis. Jsme jedné mysli.

Je to největší pocta, jakou mi může udělit. Ukážu ti něco supertajnýho, když jsi můj bratr. Schovávám to tady.

Skloní se a nadzvedne červenobílý kostkovaný ubrus zakrývající prostor pod jeho pryčnou. Posvítí tam baterkou a mně se

poprvé naskytne skvělý pohled na celou hromadu harampádí. Hrnečky. Plastové vidličky. Sprchová růžice. Sáčky hořčice. Noviny, drátěný kartáč, zátky od lahví, gumové pásky, igelitové tašky, otrhaný telefonní seznam, plechovky kokakoly. Vypadá to jako kotec, co si dělají křečci, až na to, že Davis měří 185, v posilovně zvedne 150 kilo, byl v téhle cele víc než rok a ten kotec by muselo nahamounit tak tisíc křečků. Přímo nahoře leží list bílého papíru. Hrábnu po něm: čtyřicet pět.

Hlava se mi zklidní. Vztyčím se a vložím stranu čtyřicet pět zpátky, kam patří, natřepávám tu hromádku na matraci, až se okraje hezky srovnají, a zasunuji pod matraci na místo, kde mám obvykle hlavu.

Davis se přehrabuje v kotci. Vyndá dvě kolečka od skateboardu a několik papírových kloboučků na dětské oslavy a štos vězeňských formulářů: pracovní příkazy, povolenky - samý kontraband. Vidím chuchvalce vaty a nějaký atlas ptáků. Nakonec vyloví žlutě pomalovanou kartonovou krabici, velkou jako krabice od bot - a ona to skutečně je krabice od bot, pod barvou prosvítá logo Adidas. Zvedne víko, podívám se dovnitř a vidím smetí. Cupaninu, vlasy, chlupy. Smetí všech barev a podob. Spousta chuchvalců smetí nahňahňaných do jednoho velkého chumáče. Davis mi tu krabici přidrží pod nosem.

Poslouchej, zašeptá.

Možná čekám, že mi Davis něco poví, ale on zavře oči, jako když taky naslouchá. V tu chvíli je nejhlubší ticho, jaké může na hradě panovat. Slyším to ticho, ale čím usilovněji naslouchám, tím víc se ticho rozpouští a já slyším tiché zvuky 412 mužů oddychujících na kovových kavalcích. A je tu i šum v pozadí, zvonivý zvuk, skoro neslyšitelný, možná zbylé vibrace od tolika bran a zámků, s rachotem zavíraných během dne.

Není to obyčejný rádio, říká mi Davis tiše. Pohlédnu na něj. Rádio?

Hele, tak vypadá revoluce, šeptá Davis.

Po jedné straně krabice jsou točítka. Davis zřejmě posbíral rozbité knoflíky z jiných přístrojů a

zapíchl je do kartonu. Ted začne jakoby soustředěně, s přimhouřenýma očima, knoflíky otáčet. Teď, zašeptá. Počkej - tohle! Slyšíš tohle? Oukej, já to ještě vyladím… teď už je dobře slyšet. Poslouchej tohle - čistý jako sklo. Slyšíš to? A Davis je tak zatraceně věrohodný, že se musím podívat na ty okousané knoflíky, kterými otáčí, abych si uvědomil, že před sebou máme pouze krabici od bot plnou smetí.

A co z toho tvýho rádia jako slyšíme? ptám se.

Davis na mě pohlédne. Ty to dobře víš, bratře. Nezačni teď přede mnou něco předstírat. Oukej, vím. Ale stejně to řekni.

Hlasy mrtvých, povídá Davis. Vypadá krotce, jako by ho ta představa nějak zraňovala. Povídá: Všechna ta láska, všechna ta bolest, všechny ty věci, co lidi cítí - nejenom já a ty, bratře, ale všichni, všichni, co kdy chodili po týhle krásný zelený planetě - jak se to může všecko ztratit, když někdo umře? Nemůže se to ztratit, je to příliš velký. Příliš silný, taky… trvalý. Takže se to přesune na jinou frekvenci, kde to lidský ucho nedokáže zachytit. A za všechny ty tisíce let žádnej člověk nenašel techniku, jak naladit tu frekvenci, jenom tu a tam - víš, omylem. Sem tam nějaký to pípnutí či písknutí, ale nic setrvalýho, nic pravidelnýho.

Až ty.

Až teď, řekne a zvedne svou krabici plnou smetí. Na tomhle já jsem tady pracoval celou dobu, bratře: vyvíjel jsem tenhle přístroj! Kreslil jsem plány, pídil se po potřebnejch součástkách. Sestavoval jsem to, testoval a předělával a znovu testoval, až jsem nakonec vyrobil prototyp, kterej, světe div se! skutečně funguje!

Oči mu svítí jako malému klukovi. Myslel jsem si o Davisovi, že je blázen už od prvního dne, ale celou tu dobu mi unikal fakt, že blázen skutečně je. Cvok. Nefalšovaný magor. Magor, který si myslí, že postavil mašinu, která rozmlouvá s duchy.

Vidím ten pohled, povídá Davis. Myslíš si: Na co si to ten starej Davis hraje? Pokouší se vydávat za nějakýho čaroděje? Ale přemýšlej o tom, bratře: nová technika vždycky vypadala jako magie. Když Tom Edison tenkrát v roce 1877 pustil ten plechovej fonograf, myslíš, že lidi věřili, že je opravdovej? To víš, že ne. Břichomluvectví, tvrdili. Vúdú. Mysleli si, že tohle žádnej mechanismus nedokáže. Nebo Marconi s rádiem: hlasy se přenášejí z jednoho

místa na druhý - myslíš, že lidi těm blbinám věřili? No, a tohle je úplně stejný. Vypadá to záhadně, když nechápeš techniku. Ale když jsi technik, dokážeš tu věc postavit od nuly, žádná záhada v tom není.

Podává mi krabici, já odklopím víko a znovu se podívám dovnitř. Nevím, co po všech těch jeho řečech čekám - nejspíš něco jiného. Ale je to tam úplně stejné jako předtím, až na to, že teď mezi tím smetím rozlišuju věci. Vypálená sirka. Kus obalu z brčka. Mrtvý pavouk. Půlka modrého knoflíku. Kus čehosi, co možná bylo míchané vajíčko. Úlomek dlaždičky, špendlík. Rozcupovaný cigaretový filtr. Tuna chlupů a vlasů: z hlavy, z hrudi, z rozkroku, většinou jsou tmavé, ale některé i světlé. Některé šedivé. A mezi tím vším prach: drobounké kamínky, písek, prášek, suť, něco z toho se třpytí jako písek nebo sklo, něco je v kouskách jako sádra, nějaká vlákna tenčí než niti. Kdosi mi jednou řekl, že devadesát procent prachu jsou mrtvé buňky kůže. Z toho, co má Davis v té krabici, by se možná sestavil celý člověk.

Se všema těma lidma, co umřeli, říkám - pořád ještě hraju jeho hru, protože proč ne, co můžu ztratit?

-, jak poznáš, koho z nich slyšíš?

Poslyš, to je výborná otázka, říká Davis a skutečně mě poplácá po zádech. Fakt je ten, pokračuje, že v tuhle chvíli nad tím žádnou kontrolu nemám. Je to jako staré síbíčko, chytá všechno, co se v danou

dobu slyšet dá. Musí se to ještě léta vylepšovat, jako každej vynález - koukej, když Alexander Graham Bell zaváděl první telefony, byly všechny linky paralelní. Soukromý hovory prostě neexistovaly! To,

co tu máme, je začátek, ale je to velkej začátek. Postupně se do toho zapojí další investoři, provedou vlastní vylepšení a modifikace. A ode dneška za sto let, banda dětí na nějakým školním výletě? Budou se v muzeu koukat za sklem na tenhle starej prototyp a budou se smát, jak to bylo primitivní.

Netušil jsem, že jsi technik, říkám Davisovi. Myslím to ironicky, ale vyznělo to absolutně vážně.

Davis se uchechtne. Navzájem jsme se dobře vodili za nos! Mysleli jsme si, že nemáme nic společnýho než to, že jsme se náhodou ocitli tady, a celou tu dobu jsme dělali jednu a tu samou

věc: lovili jsme duchy. Máme našlápnuto úplně stejně. Jsme jako dvojčata. Nenech se unést.

A to teprve začínáme. Nebudeš věřit, co všechno můžem na týhle mašině chytit. Uslyšíš takovej nářez, až ti polezou oči z důlků.

Usměje se na mě a to mě podržte, jestli nemá ty nejbělejší zuby, jaké jsem kdy v lidské hubě viděl. My. My: je to nabídka, jakési vyzvání, abych v jeho nesmysl věřil. Dívám se, jak Davis přikládá ucho ke svému „rádiu“ a se zavřenýma očima pokyvuje hlavou, a najednou mě napadne: Jak můžu vědět, že nemá pravdu? Oukej, je to krabice od bot plná smetí, z boku jsou do ní zaražená točítka, ale co když to funguje? Co když ta věc doopravdy dokáže, co Davis tvrdí? A v tom zlomku vteřiny přejdu od předstírání k víře - je to, jako by všecko to předstírání mě přimělo věřit, až na to, že to nedává smysl, protože předstírání a víra se vylučují. Nevím, co se stane. Možná je to tímhle místem. Možná když z nahnilého ovoce může do týdne vykvasit víno a kartáček na zuby může někomu podříznout hrdlo a držet holku za ruku je totéž jako s ní šukat, třeba i krabice plná chlupů může fungovat jako rádio. V tomhle „ústavu“ je to možná pravda.

Anebo se to třeba všecko vrací k tomu, co říkala Holly. Možná když člověk uvěří, že slovo - dveře - je věc, kterou se dá projít, a pak jí projdete, jako jsem to udělal já, neexistuje už pak nic, co byste nespolkli.

Naučíš mě, jak si takový rádio udělat, Davisi?

No, to ne, Rayi, omlouvá se. Cekám na patent, a dokud ten neprojde, konstrukční plán je státní tajemství. Ale ty nepotřebuješ vlastní, bratře! Můžeš používat moje, kdykoli budeš chtít.

Díky, říkám.

Hlavní věc je, musíme se pustit do práce! Musíme náš čas náležitě využít!

Práce! Cas! Využít! Všechna ta slova křičí. Chlapi na bloku začínají bušit a ječet. Myslím, že Davis je ani neslyší.

Jakou práci máš na mysli? ptám se ho.

Davis na mě chvíli zírá. Stejným pohledem si mě prohlíží už

celou noc, jako kdybych tělem zakrýval něco, co chce vidět. Začínám si na to zvykat. Kolik si musíš ještě odsedět, Rayi? zeptá se mě.

Tohle je jenom začátek, povídám. Tady je to sranda. Až skončím tady, začnou mě soudit někde jinde.

Až já odsud vyjdu, klepe Davis na svoje rádio, budeš takový potřebovat, aby ses se mnou mohl spojit. Ale já nemůžu čekat, Rayi. Nemůžu čekat.

Svírá krabici plnou smetí. Jeho potrhlá sešlá tvář je plná života. Jdu do toho, povídám. A přitom ani nevím, co to znamená.

Už v tom seš, povídá Davis. Od samýho začátku. To je celej důvod, proč jsme tenhle rozhovor vedli.

Když se Danny probudil, neměl potuchy, kde je. Pokoj vypadal opuštěný, kolem hromady starých rozbitých věcí, pavučiny, připadalo mu to jako podkroví, kam už padesát let nikdo nevkročil. Ležel v posteli mezi prostěradly, nejměkčími, jaká kdy na sobě cítil, protože byla stará, a to opravdu stará, až tak, že se mu kolem nohou rozpadala. Byl nahý. A svoje šaty nikde neviděl.

Cítil se děsně. Cítil se děsně na tolik různých způsobů, že napsat bolela ho hlava nebo bolel ho žaludek by bylo nedostatečné, protože by to vytvářelo představu, že jeho pocity vycházely pouze z hlavy či ze žaludku, zatímco ve skutečnosti se na nich podílely všechny části jeho těla: hlava, žaludek, hrudník, ruce, krk, obličej, kolena, oěi, chodidla. Kocovina je slabé slovo. Každá část těla ho

bolela nebo se cítila tak zhůvěřile, jak jen svedla, do takové míry, že nedokázal udělat to, co běžně do deseti vteřin udělal, kdykoli se nahý probudil v neznámé posteli v neznámém pokoji (a že už se to Dannymu nejednou přihodilo): totiž vstát. Na to se cítil příliš děsně.

Pokoj byl šerý, ale za okénky venku zářilo slunce. Ptáci štěbetali i vřeštěli, což všechno v Dannym vyvolávalo pocit, že něco prošvihl, že přijde pozdě - má někde být, má nějakým lidem zavolat, akce, kde ho čekají a na kterou zapomněl. Za normálních okolností by tenhle pocit Dannyho přinutil vyskočit z postele a dostat věci pod kontrolu, ale ten stav totální rozloženosti ho paralyzoval. Pak si vzpomněl na satelitní anténu: žádní lidé, žádná akce. A nic podobného na obzoru.

A to byla ta lepší část. Nebo mu alespoň připadala docela dobrá ve srovnání s tou horší částí, což byly scénky, které Dannymu probleskovaly hlavou: dotek barončiných rukou, její chraplavý smích, její ústa, dvojčata hledící z obrázku. Nic z toho nebylo tak hrozné, nebo to vůbec nebylo hrozné, ale působilo to hrozně s ohledem na to, kam to vedlo. Když Danny pomyslel na tu část - k níž to vedlo -, bylo to jako myslet na jídlo, kterým se otrávil. Opravdu s baronkou šukal? Na základě scének v jeho hlavě se zdálo, že odpověď zní ano. V té chvíli si myslel, že se mu to zdá - od všeho, co se odehrávalo, dělila Dannyho během večera jakási mlžná stěna. Teď se ovšem mlha rozplynula a scény v jeho hlavě byly brutálně skutečné, až se mu z nich dělalo nevolno. A vystupoval v nich on. Vybavoval si věci, jež vůbec neprožil!

Danny zavřel oči. Znehybněl a naslouchal oběma ušima, celou hlavou, snažil se zjistit, jestli jev

místnosti a zejména v posteli sám. Když neslyšel zvuky nikoho jiného, ani necítil žádné vibrace, pootevřel na škvírku oči a… pomalu, pomalinku… se otáčel na druhou stranu, připravený, pokud by uviděl nebo ucítil nějakou osobu, přestat, aby se s ní nesetkal tváří v tvář.

Byl v posteli sám. Když si to uvědomil, zaplavila ho úleva. Nikdo tady díkybohu není! Podařilo se mu nadzvednout se na lokti. Ale někdo tu předtím ležel. Na starém zažloutlém polštáři byla prohlubeň a prostěradla byla na té straně potrhaná, rozcupovaná jako starodávné tkaniny, co člověk vidí v muzeu. Po okrajích byly vyšité květiny s dlouhými zelenými stonky, které se rozpadaly, když se jich Danny dotkl. Na vrchu ležela přikrývka ze zeleného sametu a cosi Dannyho přimělo, aby přikrývku i prostěradlo pod ní odhrnul a místo vedle sebe si prohlédl. Na spodním prostěradle našel cosi jako reziduum: asi dvanáct centimetrů dlouhý proužek hrubého šedého prášku, něco jako popel nebo rozdrcená tělíčka můr.

To Dannyho přimělo vyskočit z postele - bum -, přestože se cítil děsně. Vlastně proto, že se cítil děsně. Zvedla ho potřeba zvracet a použil k tomu zahrocené okno nejblíž k posteli. Mnoho toho v sobě neměl; naposledy jedl tuhou stravu včera v poledne. Když se zasunul zpátky do místnosti, celý se třásl.

Nutně se potřeboval vymočit, ale logistika toho, že by se pokoušel čůrat z okénka, které mělo parapet ve výši prsou, když se mu křečovitě chvějí všechny údy, přiměla Dannyho hezky rychle

uvažovat o jiných volbách. Po pravici měl úzké dveře a za nimi byla do kamenné desky vysekaná díra, z níž se linul jednoznačný zápach. Našel tu i hrubé kamenné umývadlo, dokonce s tekoucí vodou.

Danny se vymočil a umyl si ruce a obličej ve vodě, která byla o jeden či dva stupně teplejší než led. V tu chvíli se cítil nejlíp za celé ráno, myšleno s ohledem na horní spektrum velmi velmi velmi zle, takže si nacákal vodu na celé nahé tělo, až se kromě třasu také náležitě klepal zimou.

Když se vrátil do pokoje, nadlehčuje poraněné koleno, zahlédl svoje kalhoty přehozené přes starý čínský paraván. Vypadaly, jako byje tam někdo hodil, což Dannyho přimělo říct nahlas: Nepřemýšlej o tom, čímž měl na mysli konkrétní scénu či chvíli, kdy jeho gatě letěly metr a půl či dva metry vzduchem. Nepřemýšlej o tom. Prostě si ty kalhoty obleč. Danny je přetáhl přes mokré nohy. Na různých místech přibližně téže oblasti našel svou košili, sako, spodky a ponožky - jak se zdálo,

všechny předtím létaly vzduchem. Nepřemýšlej o tom. Prostě to na sebe navleč (kromě spodků, které si strčil do kapsy od saka). Danny si vypracoval značnou dovednost, když potřeboval na něco nemyslet: dokázal si představit, jak věci vymazává, odpojuje je od mozku, takže mizely stejně jako digitální soubory - neuložené v paměti. Ale občas je ještě vnímal, ty zmizelé věci, visely kolem něho jako stíny.

Danny se v minutě oblékl, ale nemohl najít boty. Hledal kolem postele, pak se přesunul dál, nahlížel pod nábytek, napadalo ho, že boty odkopl, odkutálel nebo odhodil (nemysli na to), ale nenašel nic kromě chuchvalců prachu velkých jako grapefruity. Čím víc hledal, tím víc se mu svíralo srdce. Tyhle kotníkové botky mu nosily štěstí, jediné vysoké boty, které vlastnil, třebaže za ty roky zaplatil dost za opravy a nové podrážky, aby si za ty peníze snadno pořídil patery nebo šesterý nové. Koupil si je, hned když přijel do New Yorku, sotva pochopil, kdo není (Danny King, ta-kovýhodnýchlapec), a hořel nedočkavostí, aby zjistil, kdo tedy je. Objevil je na dolním konci Broadwaye, ale nedokáže si už vzpomenout, ve kterém obchodě, nejspíš už dávno zmizel. Byly daleko za hranicemi jeho finančních možností, ale tenkrát se mohl ještě spoléhat, že díry v rozpočtu zatáhne táta. V obchodě se z reproduktorů valil mohutný gumový taneční dusot, dusot, který pak Danny poslouchal celých osmnáct let až donedávna, v obchodech, v klubech, v restauracích - dnes už ho sotva vnímá. Ale ten den v obchodě měl Danny pocit, že zaslechl, čím utajeně pulzuje svět. Natáhl ty botky na nožky, stál před vysokým zrcadlem, sledoval, jak si podupává do rytmu, a náhle v jakémsi záblesku nahlédl, jak by mohl vypadat jeho život - jeho nový život. Divoký a tajuplný. Danny vzrušením zatínal zuby.

Pomyslel si: Jsem chlap, co nosí takovéhle botky. To byla první věc, kterou o sobě zjistil.

Část jeho vědomí chtěla pryč: pryč od věže a od baronky a od všech těch věcí, na které nechtěl myslet, s botami, co mu nosí štěstí, nebo bez nich. Ale věděl, že až vyběhne ven bos, je to jen otázka času, kdy se mu po botách začne stýskat a bude je chtít zpátky, zejména když si jako jedinou obuv na přezutí přivezl na hrad sandály. A to by znamenalo vracet se sem - ještě horší nápad než zůstat tady a hledat boty. Danny tedy zůstal a hledal, nejprve namátkově, zvedal látkové přehozy a nacházel pod nimi křesla obrácená vzhůru nohama, psací stůl na tenkých nožkách, na němž se válely hromady papírů, šanony a balíčky dopisů převázané popraskanými žlutými stužkami. Posléze pokračoval systematicky a prohledával jednu sekci harampádí po druhé. Pociťoval přitom úzkostnou nevolnost, protože každou chvíli jím projel osten připomínající baronku: dva prsteny s kameny na stříbrném stojánku. Slonovinový hřeben plný žlutobílých vlasů. Zuby ve skleničce s vodou. Danny pokaždé cítil vlnu nevolnosti a nutkání uprchnout, a když neuprchl, tlačily ho v hlavě stále silněji všechny ty věci, na které nemyslel.

Nález zubů ho přiměl vyjít z pokoje. Začínala ho z prachu bolet hlava. Hned před dveřmi bylo úzké točité schodiště, přímo v ohybu okno, Danny je otevřel a vystrčil hlavu. Byl vysoko ve věži; stromy se zdály hluboko pod ním. Tato strana věže byla odvrácená od hradu, takže viděl pouze vnější hradby a zelený svah, 30 němž zřejmě onu první noc vystoupal s kufrem. Na úpatí kopce rozeznával část městečka, kde čekal na autobus. Dannyho překvapilo, jak hezky vypadá - červené střechy, štíhlá kostelní věž -, protože město, kde čekal na spoj, bylo ošklivé a tmavé. Možná tu proměnu způsobilo denní světlo.

Danny slyšel z města zvuky, křik, možná dětský, klokotavý šum lidské činnosti, který člověk v New Yorku slyší tak setrvale, že mu připadá jako ticho. Působil na něj jako sací zařízení, táhl ho ke světu, k tomu kousku, kterého mohl dosáhnout. Určitě tam dole bude internetová kavárna, nebo alespoň obchod s mobilními telefony a to pomyšlení zapůsobilo na Dannyho mozek jako příval kofeinu - musí odejít, musí se dostat tam dolů, musí najít svoje ztracené botky, aby mohl uniknout z tohohle podivného zoufalství, které kolem sebe cítil - ne na sobě, ne úplně. Ale příliš blízko.

Když se otočil, aby se vrátil do ložnice, uviděl svoje boty hezky srovnané venku vedle dveří. Musel si je zout včera večer, když sešli z ochozu (nemysli na to). Dannymu se oči zalily slzami, tak byl přetažený. Na chvíli si boty skutečně přitiskl na tvář. Pak si je obul a zamířil dolů.

0 patro níž bylo další okno. Městečko už neviděl, ale hlasy - ty, které slyšel - byly zřetelnější. Takže nepřicházely z městečka, ale venku pod věží se vyskytovali lidé. Což znamenalo, že Danny nemůže odejít, protože za žádnou cenu nebude riskovat, že ho někdo uvidí. To by se raději opět setkal s baronkou, než aby Howard zjistil, že s ní Danny šukal.

Sešel po schodech do dalšího poschodí, ale nezastavil se, protože na tom místě vešel dovnitř, což znamenalo, že baronka je nejspíš v místnosti za dveřmi, kde spolu večer popíjeli víno (nemysli na to). 0 poschodí níž bylo poslední okno a dál už se schody stáčely do tmy. Danny rozsvítil baterku a namířil ji dolů, ale temnota paprsek pohlcovala. Měl nutkání pokračovat do té tmy, tah zevnitř byl stejně hluboký a silný jako touha dojít do městečka, ale jiný. Opačný.

Ve schodech byly zářezy velikosti bot. Danny zasadil nohy do drážek a vydal se dolů. Vzduch voněl jako hlína a Dannymu připadala jeho hruď těžká a chladná, jako by měl tu hlínu v sobě a tlačila ho hlouběji do věže. Došel právě k ohybu schodiště, když opět uslyšel hlasy, teď už zřetelněji, přicházející oknem nad ním. Narušily jeho soustředění a Danny se vrátil zpět, aby se podíval, kdo to je.

Okno bylo možná pět metrů nad vrcholky stromů, dost blízko, aby Danny mezi větvemi viděl dolů. Pod ním stál Mick a dva studenti s respirátory zavěšenými kolem krku. K Dannymu doléhaly útržky hovoru.

Mick: …bychom mohli začít tády… Studentka: …zakrývá ten…

Student: …ale stejně moc není…

Všichni se zasmáli. Mick pohlížel na věž, nikoli nahoru, kde vykukoval Danny, ale kousek pod ním, pod stromy. Musí tam být někdo další. Howard? Danny prudce zasunul hlavu. Ale když ta osoba přešla do světla, uviděl Annu. Holčičku měla zavěšenou v jakémsi vaku na prsou.

Opět se všichni smáli.

Anna: A co kdybyste sem namontovali markýzu?

Měla hlásek, který je zřetelně slyšet, vysoký a jasný a trochu ostrý, jako mají děti. Danny se opět vyklonil z okna.

Mick: …najme ostřelovače.

Další smích. Mick hrál jakousi komickou figurku. Dokonce i v teplém počasí měl dlouhé rukávy. Tmavé vlasy měl vzadu stažené do ohonu a na tváři mu stál pot. Na zemi ležela hromada fošen. Zdálo se, že studenti odcházejí.

Studentka: …do oběda? Anna: Tři čtvrtě hodiny. Student: Tak my…

Mick: Nezapomeňte…

Další smích. Teď už Danny věděl, kolik je hodin: 12:15. Není divu, že mu slunce vrtá díru do hlavy. Nemohl se dočkat, až sakra vypadnou, aby i on mohl sakra vypadnout a stihnout oběd. Hlava se mu motala ze spousty důvodů, ale prázdný žaludek rozhodně na seznamu byl.

Mick: Počkej.

To Danny slyšel úplně jasně. Mick mluvil k Anně, která už

odcházela za postgraduanty. Miminko spalo, hlavička mu visela na jednu stranu. Anna se otočila. Tváře měla buď rozpálené, nebo sežehnuté sluncem. Anniny tmavé vlasy musí ten žár přímo sát.

Anna: Copak?

Mick: …s tebou mluvit…

Zůstali stát. Zádný z nich zřejmě nepromluvil.

Mick: …nikdy nemám šanci…

Anna se zasmála. Čije to chyba? Vždyť mizíš, sotva se objevím.

Mick řekl něco, co Danny neslyšel. Jeho úsměv zmizel. Anna se také tvářila vážně. Anna: Připadáš mi tak nešťastný.

Mick: …pořád mám…

Anna: Jo, myslím, že to jsem pochopila. Mick: …si pořád říkám… dohání mě to…

Anna ustoupila kousek dozadu. Tohle musíš ovládnout, Micku. Je ti to jasné, že?

Teď teprve Danny zbystřil. Poslouchal jen napůl, ěekal, až Mick s Annou odejdou, ěekal, že každou minutou za sebou na schodišti uslyší barončiny vrávoravé kroky. Ale teď si uvědomil: Počkat, co to slyším? Nebyla to ani tak slova jako výjev před jeho očima: Jak stojí těsně u sebe. Jak Anna neodchází. Utrpení v Mickově tváři.

Anna: Myslím to vážně. Musíš to překonat. Nebo máme průšvih. Mick: …na to pořád myslíš?

Anna: Ne! Zakazuju si na to myslet! Mick: (nesrozumitelné).

Anna: Oukej, ale nebylo to včera. Sest let je tady ve skutečném světě dlouhá doba. Tenkrát jsem ještě neměla děti!

Mick: …doslova …každičkou… Anna: Já tohle nechci poslouchat.

Mick zastrčil ruce do kapes a sklopil hlavu. Danny čekal, že teď Anna odejde, ale zůstávala. Objala hlavičku dítěte dlaní a zavřela oěi. Danny tušil, co sejí odehrává v hlavě, jako by zachycoval její myšlenky: touží se vytratit, ale nemůže, protože musí dát

tuhle věc do pořádku, musí ji dostat pod kontrolu, protože když to neudělá, dojde k explozi. A pak se to dozví Howard - tedy, zřejmě se dozví, že Mick a Anna spolu před šesti lety šukali. Alespoň to tak začínalo vypadat.

Anna se přisunula k Mickovi. Pohlédla mu přes hlavu spícího nemluvněte do tváře a řekla: Tak mu to povíme.

Mickovi pár vteřin trvalo, než zareagoval. Pak řekl: 0 čem to mluvíš? První úplná věta, kterou Danny od něho slyšel. Mickovi zbělely rty.

Anna: Je silný, on to zvládne. Chvíli to bude drsné, ale nakonec to myslím dopadne dobře.

Mick: Ne. Ne. Ne. Ne. Ne. Slyšíš mě? Oukej.

Mick přecházel z místa na místo, úplně běsný: …Podřízne mi krk… Myslíš, že si dělám legraci…? Anna: Dobrá, dobrá, uklidni se. Byl to jen nápad.

Mick: Nikdy… to poslední… nedokážu uvěřit, že bys… Víš co, Micku? Jdi do prdele.

Mick zmlkl a zíral na ni.

Anna: Zrovna ty mi říkej, co mám dělat. Co chceš, abych udělala? Jestli budeš hrát to divadýlko, co hraješ, a dělat scény, jemu to dojde. A pak to bude horší, to ti slibuju.

Mick: Neříkej mu to.

Myslíš, že mu to chci říct? A no tak! To je to poslední, co chci udělat. Podívej, na prsou mi spí dítě a já s tebou vedu tenhle rozhovor. Kristepane!

Mick: …tak nahlas.

Anna se rozplakala. Danny to všechno sledoval úplně v šoku. Nedokázal věřit tomu, co vidí a slyší - nevěřil, že to vůbec vidí a slyší. Nastartovalo to v něm změť reakcí, které od sebe nedokázal oddělit:

Bylo mu líto Howarda, který nemá tušení, že mu nejlepší kamarád za zády šukal s jeho ženou. Byl rád, že Howardův dokonalý život není tak dokonalý, jak si myslel.

Tím víc mu bylo líto Howarda, protože není nic snadnějšího než někoho litovat, když jeho život není dokonalý.

Vzrušovalo ho, že zrovna on tohle všechno vidí, slyší a ví.

A tenhle poslední pocit - vzrušení z toho, že se tohle všechno dozvídá - probudil v Dannym k životu cosi, co zůstávalo u ledu ode dne, kdy dorazil na hrad: uvažování, aktivní součást jeho bytosti, která tráví čas tím, že analyzuje, co se děje kolem, aby věděl, kde je jeho místo. Ta součást, která Dannyho celé ty roky udržovala při životě. Svět kolem něj se pohnul a přeskupil a Danny byl opět sám sebou, což znamenalo, že nejen něco ví, ale ví víc věcí než jiní lidé, vidí všechny nitky, zatímco ostatní vidí jenom některé. Informace. A tohle Dannymu skutečně pomáhalo, a jak! Léta a léta mu to pomáhalo. Ne protože hy informace používal - to by bylo nebezpečné a s největší pravděpodobností by se to mohlo obrátit proti tomu, kdo se o to pokusí, než proti komukoli jinému. Už jen informace vlastnit skýtalo určitou moc, vědět, kde kdo stojí. A Danny znai slovo, které to všechno dokáže vyjádřit.

Jediné slovo: alto.

Mick vzal Annu za ruku. A je to tády, pomyslel si Danny. Mick: (nesrozumitelné).

Anna (mezi vzlyky): Já jenom… Tak dlouho jsem se těšila, až sem přijedu a teď to je… Já skoro nespím.

Stála tam a plakala, Mick ji držel za ruku, pak Anna přestala plakat a otřela si tvář. Políbila nemluvněti hlavičku a podívala se na hodinky.

Mick: …snadnější, kdybych…

Anna: To jistě, ale ty odejít nemůžeš, takže nemá smysl o tom mluvit. No teda, pomyslel si Danny. Ty odejít nemůžeš?

Mick: (nesrozumitelné).

Anna: Souhlasím. Vzhledem ktomu, co se teď děje, to byl hrozný nápad. Ale jednou seš tády a nedá se to vzít zpátky.

Dannymu šrotovalo v hlavě. Proč nemůže Mick odejít? Jaký by to mohlo mít důvod? Mick: (nesrozumitelné).

Anna: Na omluvy zapomeň. Jsem velká holka, dostala jsem se do toho sama. Já jenom - prostě nedokážu najít cestu ven.

Pustila Mickovu ruku.

Slunce se posunulo a Danny jim už neviděl do tváří. Mick se snažil Anně něco vysvětlit, ale ztišil hlas do nezřetelného mumlání. Danny nerozuměl jedinému slovu. Anna mlčela a poslouchala. Danny se vysunul ještě kousek z okna, načež zaslechl uvnitř a čas přemýšlet a vzorce, ale nedávalo to smysl.

Zůstával o jeden krok za významem. Přestal se nohama dotýkat podlahy a balancoval na břiše, ruce a nohy udržovaly rovnováhu ve vodorovné poloze. Vysunul se ještě o několik centimetrů. A to bylo

příliš daleko.

Danny to okamžitě pochopil: zapomněl na vládkyni fyzického světa, přitažlivost zemskou, a vysunul větší část své váhy z okna. Teď ho přitažlivost táhla dolů, takže pouze tření kalhot o kamenný rám okna ho drželo na místě. Danny málem vyjekl, ale podařilo se mu výkřik zadusit. Hrabal a šmátral rukama kolem okna, aby se někde zachytil prsty, kroutil a vrtěl zadkem, aby zasunul zpět za kamenný rám alespoň díl své váhy a získal přitažlivost opět na svou stranu. Vteřinu ěi dvě se zdálo, že to zabere, začínal se sunout zpátky, ale zpětné tření mu rozhodilo rovnováhu - kámen kladl odpor kalhotám a pak mu začal po nohou stékat pot a prosakovat do látky, a ta začala klouzat. Anebo možná začal on klouzat v kalhotách. Danny se každopádně převážil - bum, už to nedokázal ovlivnit, klouzal, padal, řval, protože kdo by neřval, když padá po hlavě z okna?

Zachytil se nohama. Napjal je tak pevně, že se prsty na nohou zahákl o okenní rám a zarazil pád - a zůstal tam viset, alespoň na chvíli. Mick a Anna křičeli.

Mick: Kdo to kčertu je?

Anna: Já nevím. Počkej - není to ten Howardův bratranec? Danny, jsi to ty?

Danny se pokusil odpovědět, ale napnout svaly na břiše, aby vyslovil jedinou slabiku, by z jeho nohou odčerpalo spásnou energii.

Mick: Šmarjá, je to on - no teda! Oukej, běžím nahoru. Drž se, Danny, budu tam za… Hlas zanikl na opačné straně věže.

Anna: Drž se, Danny! Bude tam za chvilinku. Jen se nepouštěj.

Danny naléval do nohou veškerou svou energii. Celé tělo se mu chvělo úsilím a dokázal by to nepochybně udržet, napínat chodidla touto intenzitou třeba hodinu. Zradily ho však botky, které zjevně nedokázaly pevně svírat jeho nohy v sobě. V děsivých drobných trhnutích se Dannyho chodidla vysouvala ven, což znamenalo, že boty jsou jim příliš velké. Možná se za ta léta, co je nosil, roztáhly, nebo se Danny možná scvrkl, nebo měl příliš tenké ponožky, nebo mu možná ty boty byly velké vždycky a nikdy si toho nevšiml, až teď. Ale Danny si to nemyslel. Když si je kupoval, seděly mu dokonale. To byl jeden z důvodů, proč si je koupil, protože mu připadaly jako osud: vyjde vstříc své budoucnosti v botách, které mu padnou, jako by je ušili přímo pro něj. Teď ovšem byla Dannyho hlava mrtvou přítěží, jež táhla zbytek jeho těla k zemi a nohy mu ujížděly, zpočátku v upocených záškubech a posléze v jediném strašlivém sešupu, jenž od něj botky oddělil nadobro.

Druhá část

Nora: Takže. Trpíš touhou po smrti, nebo máš veliké, ale opravdu veliké sklony k nehodovosti?

Seděla poblíž Dannyho, který otevřel oči a zjistil, že leží na zádech v místnosti, kterou vůbec nepoznával. Začínal se z toho stávat zvyk.

Danny: Kde to sakra jsem? Nora: Ve svém pokoji.

To ho dostalo. Ve svém pokoji? Dannyho zkalený zrak mu příliš neumožňoval se rozhlížet, ale po několika vteřinách rozpoznal dřevěná nebesa na starožitné posteli, ve které spal první noc, když dorazil na hrad. A vysoké kamenné stěny a krb, rozmazaná oranžová skvrna za jeho nohama. A okno

- temné, takže musí být noc. Pokud mu vůbec fungují oči.

Ale nebyly to oči, byl to mozek. Rozteklý vodnatý vzhled věcí připomínal Dannymu analgetika, která za ta léta polykal. Ale proč by na nich měl být teď? A sotva tu otázku položil, všiml si něčeho, co tu bylo od chvíle, kdy otevřel oči, ale v tlumené podobě, takže to chvíli trvalo, než to proniklo do jeho myšlenek: bolest. Ne bolest hlavy - ve srovnání s tímhle byla bolest hlavy úplné ořezávátko. Tohle bolelo jako poranění hlavy. A když se Danny dotkl místa, odkud bolest vycházela, narazil na změť obvazů.

A pak se to všechno vrátilo, sesuv vzpomínek, který značně připomínal pocit, kdy vyjížděl ze svých

bot. Kurva, nějak se podezřele vznáší. Danny: Cím mě to naládovali?

Nora pokrčila rameny. Nějaký injekce.

Každé slovíčko, které řekla, muselo putovat dlouhou křivolakou trubicí, než dospělo do Dannyho mozku. A jeho odpověď pak musela putovat další dlouhou trubicí z jeho mozku ven, než dospěla do jeho úst. Když slovo injekce koneěně doputovalo do cíle, Danny sebou trhl. Rekl (po dlouhé odmlce): Jaký injekce?

Nora: Nevím jistě. Doktor mluví tím bizarním jazykem, co tady používají všichni. Danny: Howard mu rozumí?

Ne. Nikdo mu nerozumí.

Dannymu se záhadným způsobem podařilo nadzvednout na loktech. Ty mi tvrdíš, že do mě nějakej maník, kterýmu nikdo nerozumí, píchá injekce?

Uklidni se. Ta stará paní, co bydlí ve věži, baronka. Tlumočí. Tady? V tomhle pokoji? Při té představě začínal vyšilovat.

Ne, ne, odmítá opustit věž - dokonce ani neotevře dveře. Takže Howard a doktor stojí venku, doktor něco huláká do okna a baronka to zase přeložené ječí dolů Howardovi.

Danny klesl na postel a zavřel oči. Bylo toho na něj příliš mnoho najednou. Nora začala pobíhat kolem něj a tahat za přikrývku.

Nora: Ne, neusínej! Neusínej! Ty usínáš? Neusínej zase! Danny otevřel oči. Co tě sakra bere?

Nora se podívala na hodinky. Už se jí zase třásly ruce. Odepnula něco od opasku a Danny uslyšel rádiový šum.

Nora (do přístroje): Je vzhůru. Přepínám. Praskavý hlas: Jak dlouho? Přepínám.

Nora: Deset minut. Přepínám. Praskavý hlas: …tam jsem.

Nora se usmála. Na tenhle úsměv Danny čekal, úsměv, který prorazil jejím postojem a dredy a uhýbavými pohledy a nenávistí k faktům a proměnil ji v hezké děvče z vilové čtvrti, jímž kdysi byla. Ale Danny její úsměv neviděl. Oči měl - chci říct přilepené, ale to bylo silnější: oči měl přivařené k vysílačce v Nořině ruce. Jak mám vysvětlit Dannyho pocity, když ji uviděl? Pocity chlapa, co drží

hladovku a kolem něho vezou na servírovacím vozíku

hovězí pečeni. Pocity odsouzence na doživotí, který vidí holku jak vystřiženou z Playboye, jak se vrtí nahá kolem tyče. Ale ty příklady nestačí, raději vám povím, co probíhalo uvnitř: Dannymu se sbíhaly sliny, v břiše mu kručelo, v krku mu uvízl knedlík, nos ho svrběl, oči se zalily slzami - a zhluboka zasténal.

Nora: Co je? Co je? Dredy se jí třepaly, jak se nad ním prudce sklonila. Je to… co to je? V hlavě mu začalo bušit.

To je walkie-talkie. Chceš - myslím, že Howard už sem…

Dannymu začal nějaký maniak v hlavě mlátit kyjem do dveří, příliš křehkých, aby ho zadržely.

Danny: Jak jsi to sehnala? Vybavovala se mu nějaká vzpomínka, nebo možná sen: drží ten přístroj, mluví do něj, nějaký hlas mu odpovídá. Při tom pomyšlení mu zrosolovatěla střeva.

A pak se síla té touhy roztříštila o fakt, že žádný takový přístroj nemá.

Nora: Máme je všichni. Je to jediná možnost, jak se můžeme najít v tomhle… Maniak bušil tak silně, že v tom její hlas zanikal.

Nora: Překvapuje mě, že ti Howard nedal -

Buch, buch, buch. Dveře se rozlétly a Danny ztratil vědomí. Slyšíš mě? Danny? Danny?

Danny otevřel oči. Nejprve uviděl strop: velmi vysoko, běžely přes něj ěerné trámy. Pak uviděl u postele Howarda.

Howard: Skvělé, fantastické, jsi vzhůru. Podíval se na hodinky. Oukej, devět čtyřicet osm. A jak dlouho trval ten poslední? Ukázalo se, že mluví na Noru. Stála za ním.

Nora: Třináct minut.

Vnímáš mě ještě, kamaráde? Danny: Jsem tady.

Howard vypadal jinak, ale ať už byl ten rozdíl v čemkoli, připadal Dannymu povědomější, víc jako kdysi. Nebo si možná Danny koneěně přivykal na tu novou tvář.

Howard (k Noře): Snažila ses ho udržet při vědomí? Nora: Ano. Totiž, mluvili jsme spolu.

Howard: AIe nestresovala jsi ho.

Nora: Myslím, že ne. Odpovídala naprosto věcně - žádná ironie, žádný sarkasmus, žádný dvojsmysl. Bylo to jako pozorovat, jak se barevný obrázek mění na ěernobílý.

Danny: Co se kurva děje?

Howard: Dobrá otázka. Vynikající otázka, Danny. Vzpomínáš si, že jsi vypadl z okna? Danny přikývl.

Howard: Vidíš, a tvůj pád zbrzdil strom. Díkybohu, kamaráde. Nemá smysl to rozpitvávat, ale prokristapána chápeš, co tím myslím? Ovšem na ten strom jsi narazil docela tvrdě a máš na hlavě pár tržných ran, které se musely zašít. Pokud jde o vnitřní zranění, myslím uvnitř hlavy, doktor si je celkem jistý, že to byl pouze silný otřes mozku.

Danny: To je ten doktor, co nemluví anglicky?

Howard se ušklíbl. Jo. Je údajně nejlepší, vystudoval v Paříži a tak dále, ale ta jazyková bariéra je děsná. Každopádně se nám ji daří překonat. Dal ti pár injekcí, aby ti neotékal mozek, což je myslím důležité prvních čtyřiadvacet hodin. A mezitím jsme tě každých třicet minut budili, abys nám neupadl do něčeho, čemu se říká „svíravý spánek“ nebo „poutavý spánek“ - tady to je otázka překladu, ale jsem si na devadesát procent jistý, že doktor nemluví o kómatu, jen o nějakém hlubokém spánku, ze kterého se člověk těžko probouzí.

Nora: Nezapomeň na sny.

Howard: Ano. Děkuju. Doktor chtěl, abych se tě zeptal, jestli se ti zdálo hodně snů. Danny: Myslím, že ne.

Howard: No tak to je opravdu dobře. Protože při tom „sví-ravém spánku“ či „poutavém spánku“ má člověk spoustu podivných snů, velmi živých snů, kdy nedokáže rozlišit, jestli spí, nebo bdí. Takže já jsem - neuvěřitelně šťastný, že se ti nic nezdálo.

Opět se nad něj naklonil a jeho oči zkoumaly Dannyho tvář. Dech mu silně voněl mátou, jako by si právě vyčistil zuby. Danny si všiml, že mu na hranici vlasů stojí kapičky potu, a uvědomil si, že to nové, co vidí v bratrancově tváři, je strach. Howard byl vyděšený.

Howard: Poslouchej - až vydržíš vzhůru dvě hodiny v kuse, můžeme tě přestat každou půlhodinu kontrolovat. A pokud tam dospěješ do patnácti hodin od zranění, což se stalo - podíval se na hodinky

- asi před devíti hodinami, nemusíme to už dál řešit. Danny: Jak řešit?

Howard: No, dalším krokem by bylo přepravit tě letecky do nemocnice na snímek mozku.

Prohodil to nevzrušeným tónem, jako by se v podstatě o nic nejednalo, a to ho prozradilo. Howard se hrozně bojí, že se Danny rozflákal tak, že může umřít. Když Danny viděl na Howardově tváři strach, sám žádný nepociťoval. Téměř naopak. Jako kdyby ho Howardův strach chránil - jako kdyby veškerou nutnost bát se o něj převzal někdo jiný. Nebo se možná na té injekci vznáší až příliš.

Howard: Ale já to nepředpokládám a doktor taky ne. Podívej, už jsi vzhůru - další pohled na hodinky -

skoro deset minut. A vypadá to, že už docela vnímáš. Danny: Připadám si celkem při vědomí.

Howard: Dobře, dobře.

Nastala odmlka. Danny cítil, jak ho únava zaplavuje jako příliv. Snažil se udržet oči otevřené.

Howard: Takže, ehm - podívej. Na něco se tě chci zeptat, Danny. Je to tak trochu choulostivá záležitost. Pohlédl na Noru a ta se přesunula na vzdálený konec pokoje k oknu. Howard se naklonil blíž, opřel se lokty o matraci a mátovým dechem plnil Dannyho nosní dírky, až v nich uvnitř štípal.

Howard: Já - já bych s tím ani nezačínal, ale doktor říká, že tě máme udržovat v bdělém stavu, ale nemáme tě stresovat. Takže se musíš ozvat, kdyby ses začal cítit vystresovaný. Uděláš to, Danny?

Jistě.

Teď si nepřipadáš ve stresu?

Danny o tom přemýšlel. Měl pocit, jako by mu někdo otevřel lebku sekerou, ale nebylo to tak docela totéž jako stres. Ne.

Howard: Chci se zeptat na tohle. Pokud jde o tvůj pád, bylo to… Předpokládám, že to byla nehoda?

Trubici do Dannyho mozku tohle trvalo nějak mimořádně dlouho. Díval se na Noru, jak se vyklání z okna, a přemítal, jestli kouří. Všiml si, že má docela pěkný zadek. Když Howardův dotaz konečně dorazil, Danny se zasmál.

Danny: Kdybych to chtěl skoncovat, nemyslíš, že bych vyšel o několik pater výš? Anebo ještě spíš bych snad skočil ze střechy v New Yorku a odpustil si ten dlouhej let, ne?

Dobře. Dobře. To rád slyším. 1 když… to není přesně to, co mám na mysli. Danny zavrtěl hlavou.

Totiž, myslím, že jsi mi v podstatě odpověděl. Ale nebyl jsi - nepomohl ti z toho okna někdo? Aspoň kousek?

Chceš říct, jestli mě nepostrčil? Nebo spíš, víš, nepošťouchl.

Danny: Baronka?

Zní to jako přitažené za vlasy, já vím, ale - setkal ses s ní, že?

Ta otázka Dannyho zaskočila. Pohlédl na svoje kolena pod přehozem z nachového sametu. Podobal se barončinu zelenému přehozu, ovšem byl novější. Jako by mu do tváře vlétlo něco horkého. Howard to zřejmě přijal jako přitakání.

Takže to víš. Dokáže řádit jako zběsilá. Nemám tušení, kam až může zajít.

Danny se začal smát, rozechvělým smíchem, který se mu třepotal v hrudi, jako by neměl nikdy přestat. A náhle ztuhl. To když se sám sebe zeptal, jestli do něho baronka opravdu nestrčila. Byla by to mohla udělat tak jemně, že by skoro nic necítil - že by mu těma pavoučíma rukama jen tak lehce nadzvedla nohy, aby obrátila přitažlivost zemskou proti němu? A neucítil tam třeba zespoda nohou takový lehounký, lehounký tlak?

Je to ujeté. Analgetika mu zatemňují mozek.

Danny: Udělala by to… protože se ji snažíte dostat z věže?

Howard: Snažíme se, ano. Odmítá ji opustit, třeba jen na pět minut. Tvrdí, že se bojí, že zamknu dveře, nepustím ji dovnitř a podříznu jí krk - to mi říká do očí. Ale nemám z ní pocit, že by se opravdu bála. .Ie to všechno součást strategie: čeká na můj tah, aby mohla udělat protitah. Ale nevím, co má za lubem.

Danny: Má tam zbraně.

Howard předtím hleděl do ohně. Teď se prudce otočil na Dannyho. Zbraně?

Danny: Luk, kuši. Beranidlo. Olej, aby ho mohla lít lidem na hlavu. Původně si to chtěl nechat pro sebe, ušetřit si to na dobu, kdy to bude moct nějak využít, ale překvapenému výrazu na Howardově tváři se dalo jen těžko odolat. A uvědomil si, že pokud Howardovi dosud nedošlo, co se odehrálo mezi baronkou a Dannym, už mu to zřejmě nedojde; nikdy by ho to nenapadlo. Vědomí, že je třicet čísel od někoho, kdo si nedokáže představit, že by Danny s baronkou šukal, budilo v Dannym pocit, že se to vlastně ani nestalo.

Howard: Viděl jsi ty zbraně?

Danny: Ne. Ale pil jsem nějaký roztodivný víno z jejího sklepa.

Howard se napřímil v křesle a zahleděl se na Dannyho nezvyklým způsobem, který, jak se Dannymu zdálo, pocházel z Howardova profesionálního života. Já žasnu, Danny. Vážně, nejsi tady ani osmačtyřicet hodin a říkáš mi věci, které jsem nevěděl. To je… impozantní. Noro, jak jsme na tom s časem.

Nora dosud stála u okna. Pohlédla na hodinky. Skoro pětačtyřicet minut?

Howard vyrazil z křesla: To je fantastický! To je obrovský, Danny, to nejlepší, co jsi zatím dokázal. Pokusíme se to ještě protáhnout, oukej? Prodloužíme to, jak jen to půjde.

Tak moment, měl by někdo v této chvíli říct. 0 tři stránky zpět byl Danny vzhůru skoro deset minut a teď nám tvrdíš, že je to pětačtyřicet? Děláš si z nás legraci? Dokázal bych zopakovat všechno, co řekli na těch třech stránkách, nanejvýš v pěti minutách, což znamená, že Danny by měl být vzhůru maximálně sedmnáct minut. Ale počkat, kámo, zapomínáš na dvě věci: (1) Všechno, co kdo řekl, muselo putovat dlouhou trubicí do Dannyho mozku a stejně tak jeho odpovědi, než dospěly do jeho úst a (2) se v místnosti děly další věci, které jsem nezapsal, protože bych byl potřeboval stránky a stránky, které nemám, nemluvě o tom, že by to byla děsná nuda. Jako například: Howard vstal a prohrábl oheň. Nora zavřela okno. Howard se poškrábal na hlavě a vysmrkal se do bílého kapesníku. Nora vyšla na chodbu promluvit si s někým a zase se vrátila. Howarda rušil šum jeho walkie-talkie, takže si s ním musel pohrát, aby je vypnul. Každá z těch věcí vyžaduje čas, takže pokud jsem řekl pětačtyřicet minut, dokonce i to by bylo reálné.

Howard: Danny? Posloucháš mě?

Danny zavřel oči. Oblévala ho únava, teplá, sladká a mátožná, jako něco, o čem víte, že vám to škodí, a proto po tom toužíte ještě víc.

Příval máty - skláněl se nad ním Howard. Nedělej to. Nezavírej oči, Danny. Už kvůli sobě - Noro, mohla bys přiložit do krbu další poleno? Danny, podívej se na mě.

Danny slyšel šum Howardova walkie-talkie. Chtěl je držet v ruce. Pokusil se otevřít oči. Můžeš mi půjčit…

Howard: Danny? Kurva! Už zase odpadl. Danny: Můžeš mi…

Když se Danny probral příště, oči se odmítaly otevřít. Ale slyšel hlasy a další zvuky, jako když někdo omylem vytočí vaše číslo a vy slyšíte, jak mu pod botama chroupe písek, a slyšíte blekotavé hlasy, které byste i dokázali poznat, a párkrát zakřičíte jeho jméno, než vás to přestane bavit a zavěsíte. Ale Danny zavěsit nemohl. Tak tam ležel a poslouchal slova jako herbalů a šadink a skremší, a pak ucítil píchnutí do krku, hned pod uchem. Rozloupl víčka. Všechno bylo rozmazané, ale Danny zahlédl, jak se od něho vzdaluje šedovousý chlápek s injekční stříkačkou.

Nastalo ticho. Danny se domníval, že je sám, ale když otočil hlavu, v křesle, kde předtím seděl Howard, uviděl Howardova syna Bena. Kluk měl na sobě pyžamo s dlouhými rukávy, potištěné červenými rybičkami. Tmavé vlasy měl rozcuchané, jako kdyby se právě probudil.

Ben: Bolelo to?

Danny se na něj zahleděl a čekal, až se mu zaostří oči. Chlapcovo pyžamo ho mátlo - žerou na něm velké červené ryby malé rybičky, nebo jsou všechny stejně velké?

Danny: Co jestli bolelo? Ten pád z okna? Ben: Ne. Ta injekce.

Ale néé. Ta byla fajn.

Ben se zamračil, jako kdyby nedokázal rozpoznat, jestli si Danny dělá legraci. Nakonec řekl: Teda, já na okna lízt nesmím, protože je to nebezpečný.

Budu si to pamatovat.

Ben: Tobě to maminka nikdy neříkala? Možná říkala.

Musíš teď jet domů?

Proč bych jel domů? Zrovna jsem dorazil. Ben: A ty jsi doma v bytě?

Jo. Chci říct, že normálně ano, ale v tuhle chvíli žádný byt nemám. Starý jsem pustil a nový jsem ještě nenašel.

Proč mu to krucinál vysvětluju? Danny se zkroutil na posteli a hledal někoho, kdo by ho před tím dítětem zachránil. Ale pokud dokázal zjistit, zůstali v místnosti sami. Oknem profukoval vítr a povlával gobelíny na kamenných zdech.

Ben: Máš manželku? Ne.

Moje maminka je tátova manželka. Jo, to mi došlo.

Máš psa? Ne.

Máš kočku?

Nemám žádný zvíře, oukej? Ani morče nemáš?

Ježíši Kriste! Vyšlo to z něj nečekaně hlasitě a Ben vypadal vyděšeně. Danny doufal, že mu to zavře pusu.

Ben: Máš nějaký děti?

Danny zaskřípal zuby a upřel zrak na trámy ve stropě. Ne, nemám děti. Díky bohů.

Kluk se nadlouho odmlčel. Posléze se zeptal: Co teda máš? Danny otevřel ústa, aby mu odpověděl. Co vlastně má?

Ben: Ptal jsem se, co - Jo, jo, slyšel jsem. Co teda máš?

Nemám nic, oukej? Nic. A teď bych rád zavřel oči.

Ben se naklonil blíž. V jeho tváři Danny viděl soucit smíšený s jakousi chladnou zvědavostí, kterou člověk u dospělých nevidí. Naučili se ji skrývat.

Ben: Jsi smutný, že nic nemáš? Ne, nejsem smutný.

Ale byl. Smutek na Dannyho dopadl náhle a zavalil ho. Uviděl sám sebe: leží na zádech uprostřed ničeho, s rozmlácenou hlavou. Chlap, co nic nemá.

Ben: Ty brečíš?

Danny: Děláš si psinu? Vidím slzy.

To jenom… jak mě bolí hlava. Bolí mě z tebe. Dospělí někdy brečí. Viděl jsem maminku brečet. Potřebuju spát.

Ben na něj zíral přimhouřenýma očima. Slyšel, jak mu kluk dýchá málem do ucha. Ben: Seš dospělej?

Buch. Buch. Buch.

Danny. Danny. Danny. Danny. Danny.

Teď opět Howard. Danny otevřel oči. Kluk zůstal, seděl Howardovi na klíně.

Howard: Oukej. Už zase fungujem. Byl jsi - no, byl jsi pryč docela dost dlouho, Danny. Ben: Byl vzhůru.

Howard: Ben tvrdí, že ses probudil, když jsem venku mluvil s doktorem. Ale Nora byla tady a říká, že ne.

Danny se podíval na Noru, ta si soustředěně prohlížela jeden z gobelínů. Takže ona odešla z místnosti, když neměla, a nechtěla, aby se to Howard dozvěděl. Za normálních okolností by Danny našel způsob, jak jí naznačit, že to na ni nejenom prasklo, ale že Dannymu dluží za to, že jí kryje záda. V téhle situaci ho ovšem nenapadalo, jak by ten způsob našel.

Danny: Myslel jsem, že doktor nemluví anglicky.

Howard zvedl oči ke stropu. Máme tlumočníka - hádej koho? Musíme při tom na sebe dost hulákat. Ale doktor řekl jednu důležitou věc a tentokrát to opravdu zdůraznil: je důležité, abys zůstal vzhůru. Danny zaznamenal v Howardově úsměvu napětí.

Kluk ho upřeně pozoroval a Dannyho opět zcela pohltil smutek. Jak se přihodilo, že nakonec nemá nic? To nikdy nic neměl? Opravdu nic nemá, nebo pouze zranění hlavy způsobuje, že si to myslí?

Na Howardově opasku zachraptělo walkie-talkie.

Danny: Půjčíš mi to, Howarde? To… ehm… Ukazoval prstem.

Howard: Myslíš tohle? No jistě. Vypadal překvapeně, zvědavě. Vložil walkie-talkie Dannymu do ruky. Měl pocit, že drží mobil, BlackBerry nebo podobnou z těch věcí: byla kompaktní, s gumovitou klávesnicí, těžká vzhledem k velikosti, a právě na tom člověk cítil ten dosah.

Danny stiskl knoflík. Sum. Takový překrásný zvuk! Jeho smutek to v několika vteřinách srazilo na minimum, vysušilo ho to tak rychle, že vlastně nikdy nebyl opravdový - nic opravdového by nemohlo tak rychle zmizet, to Danny věděl. Zpočátku cítil pouze úlevu, že se smutku zbavil, ale během jedné či dvou minut se ta úleva vystupňovala v radost: ne že nic nemá, má všechno. Pouze se opět potřebuje napojit na to všechno, co má.

Howard: Co slyšíš?

Danny se usmál. Jenom šum.

Howard: Věřím víc tvému mozku než tomuhle aparátu.

Danny na něj pohlédl. Dítě na Howardově klíně začínalo usínat, hlavu si položilo na čalouněnou područku.

Howard: Málem by to mohl být tvůj mozek, víš? Tyhle věcičky jsou dneska tak malé a ovládají se tak snadno - jsme někde půl kroku od telepatie.

Danny: Až na to, že mluvíme s lidma, co jsou tam. Můžeš je slyšet.

Howard se zasmál. Nejsou tam, Danny. Kde je tam? Nemáš tušení, kde ty lidi jsou. Danny se k němu otočil. Co tím chceš říct?

Chci tím říct, abychom se na všechny ty stroje a přístroje vykašlali. Zahodili je. Začali věřit svému mozku.

Můj mozek nedokáže telefonovat.

Určitě dokáže. Můžeš mluvit, s kým se ti zachce.

Myslí to ten chlap vážně? To nemůže. Danny se zvedl do sedu, úplně ho to probralo. Tvrdíš mi, že mám mluvit s lidma, co tu nejsou? Jako nějakej ulítlej magor na ulici?

Howard se naklonil až k němu. Mluvil tiše, jako by Dannyho zasvěcoval do tajemství. Nikdo tam nikdy není, Danny. Seš sám. To je realita.

Naopak, já vůbec nejsem sám. Znám lidi po celým zasraným světě.

Ben sebou Howardovi na klíně trhl. Rekl sprosté slovo, tati.

Ale Howard upíral oči na Dannyho. Zdálo se, že se také úplně probral. Co ti ty mašinky poskytují, Danny? Stíny, hlasy bez těla. Na internetu slova z písmenek a obrázky. To je všechno, Danny. Pokud si myslíš, že jsi obklopený lidmi, je to pouze tvoje představa.

To jsou absolutní hovadiny.

Já ti říkám, že pánem jsi ty! Věř trochu síle svého myšlení. Odvádí víc práce, než si uvědomuješ. A dokáže toho ještě mnohem víc!

Danny pochopil, co poslouchá: Motivační projev. Než táta na Dannyho úplně rezignoval, Danny takové projevy poslouchal několikrát za rok. Hlavní myšlenka takového motivačního projevu byla vždy stejná: Tvůj život je k smíchu, totální průser, ale pořád ještě existuje způsob, jak dát věcem správný směr - pokud uděláš, co říkám.

Danny se naklonil k bratranci. Mluvil mu přímo do obličeje. Howarde, poslyš. Mám rád mašinky. Miluju je. Nedokážu bez nich žít a nechci to ani zkoušet. Abych byl upřímný, radši bych si nechal uříznout koule než bydlet jednu jedinou posranou minutu v takovým hotelu, jako má být ten tvůj.

Howard: Fantastické! Tak je to dokonce lepší! Proč?

Protože to bude znamenat mnohem víc, až ti ty výhody dojdou! Howarde, jdi do prdele.

Tati -

Danny: Fakticky mě děsně sereš. Máš pro to nějakej důvod?

Howard: Snažím se tě udržet v bdělém stavu. Takhle dlouho jsi zatím ještě nevydržel.

Danny pocítil nával vzteku. Sbíral se někde hluboko, kolem třísel, skutečně pod přikrývkou cítil, jak se probouzí k životu. Hlas se mu vydral vysoko z hrdla: Nezajímá mě ani můj mozek, ani moje představivost. Mám rád skutečné věci, oukej? Věci, které se opravdu dějí.

Co je skutečné, Danny? Je reality show v televizi realita? Ty důvěrné zpovědi, co čteš na internetu, jsou skutečné? Slova skutečná jsou, někdo je napsal, ale dál už ta otázka nedává smysl. S kým si povídáš v telefonu? Nakonec nemáš ani tušení, kurva. Žijeme v nadpřirozeném světě, Danny.

Obklopují nás duchové. Mluv za sebe.

Mluvím za nás oba. Staromódní „realita“ je věcí minulostí. Je pryč, finito - všechna ta technika, kterou tak miluješ, ji vymazala. A já říkám dobře, že jsme se jí zbavili.

V Dannym vzkypěl vztek. Ať jde ten chlap do prdele. Odřízl Dannyho od všeho, co má, ale to mu nestačí - teď ještě musí Dannyho přesvědčovat, že to vůbec neexistovalo, že si to jen představoval! A to všechno navíc vykládá s úsměvem, jako kdyby ho to těšilo. Ať jde do prdele!

Danny zlostí nedokázal ležet, musel vstát. Spustil nohu z postele a už stál zpola na nohou, když si Howard uvědomil, co se děje. Položil Dannymu ruku na hruď a zarazil ho. Mluvil velmi tiše. Počkej, počkej, ne, kamaráde. Nechal jsi se unést. Kluka měl pořád ještě na klíně.

Danny se snažil odstrčit Howardovu ruku, ale sotva se trochu zvedl, začala se mu točit hlava. Přijal téměř s úlevou, když mu Howard sevřel dlaněmi ramena a jemně ho uložil zpátky.

Howard: Nemůžeš vstávat, kamaráde, ne, ne. Na to ještě nejsi připravený. A já - zašel jsem moc daleko. Omlouvám se, Danny. Snažil jsem se tě zaujmout, ale zašel jsem příliš daleko.

Dannymu se udělalo nevolno na zvracení. Dlouze, přerývaně nadechoval. V místnosti zavládlo mrtvé ticho.

Howard: Jsi v pořádku? Neopouštíš nás? Přitiskl dva prsty Dannymu na zápěstí, jako kdyby mu kontroloval pulz.

Howarde? Bene?

Ve dveřích stála Anna v modrém županu a vypadala zmateně. Mluvila rozespale. Podívala jsem se k Benovi do pokoje a nebyl tam - nějak mě to vyděsilo.

Howard vstal a šel k ní s Benem v náručí. Dítě se přimklo k matce jako opička ke kmeni stromu. Danny pocítil úlevu, že se ho zbaví.

Howard: Dělal mi společnost. Ze jo, chlapisko? Anna: AIe teď, tady - uprostřed noci?

Jo, snažíme se udržet Dannyho v bdělém stavu. A řekl něco Anně potichu, aby to Danny neslyšel.

Anna zbystřila. Vrátila dítě Howardovi a přešla k Dannymu. Když vstala uprostřed noci z postele, vypadala stejně, jako když za jasného slunečného dne Dannymu líčila, jak koupel v jezírku imaginace může nějaké životem zkrušené dámě změnit pohled na svět.

Anna: Ahoj, Danny. Jak se ti daří?

Danny: Snažím se neupadnout do kómatu. Zatím dobrý.

Howard: Kómatu ne, to ani nevyslovuj. Do svíravého či poutavého spánku.

Danny a Anna se na sebe podívali. Byla také vyděšená, ale z jiného důvodu než Howard. Anna se nebála, že Danny umře - bála se, že bude mluvit.

A pak se mu to všechno vrátilo: hlavní důvod, proc z toho okna vůbec vypadl. Danny to tak úplně nezapomněl, ale myslel pozpátku, oklikami, možná pod vlivem léků. Celou tu dobu měl v hlavě uložený fakt, který by mohl přímo středem Howardova života prorazit díru. A tenhle fakt vrátil Dannyho do hry.

Vztek na Howarda ho vmžiku opustil, stejně jako smutek. Vznášel se ve stavu podivné úlevy. Howard: Noro, kolik je hodin?

Nora: Jedna padesát čtyři.

Howard: Počkej - cože? Otočil se na ni. Nora: Víc než dvě hodiny. Téměř dvě a půl.

Howard vykřikl: Ano, ano! Danny, dokázals to! Dokázals to, kamaráde!

Napůl na Dannyho padl a objal ho - nejhřejivější objetí, jaké si Danny za celý život vybavoval.

Howardovo tělo úplně zakrývalo jeho a žár z něho Dannymu pronikal mezi žebry a ovíjel se kolem jeho srdce. Celý zmatený zdvihl ruce a bratrance objal.

Když Howard vstal, měl vlhké oěi. Otřel si je paží. Kurva, já měl o tebe strach. Teď už to můžu říct, Danny. Měl jsem o tebe děsnej strach.

Ben: Tys řekl kurva! Kurva! Anna: Bene! Howarde!

Ale smála se. Všichni se smáli, dokonce i několik postgraduant^ kteří sem zřejmě nahlédli z chodby. Ozývalo se halekání, potlesk, všechno možné. Pouze Anna se dosud bála. Danny jí to viděl na očích: mhouřila je, jako by jí do nich svítilo slunce.

Danny byl unavený, strašlivě unavený. Stará známá únava se nahrnula na místo, kde byl předtím vztek. Cítil, jak mu obaluje oční bulvy. Víčka se mu zavřela a Danny ztratil vědomí.

1 o

Kopeme s partou příkop pro kanalizaci nějakých šest metrů uvnitř obvodového plotu, když zahlédnu, jak po silnici přijíždí malé béžové Subaru. Silnice spojuje vězení s dálnicí. Vede podél vnějšího plotu, ale ve větší vzdálenosti, a přes ty dvě vrstvy pletiva a všechen ten ostnatý drát těžko rozpoznáme, kdo sedí za volantem. Dokonce ani nevím, proě se dívám. Ale to kecám. Díváme se vždycky.

Ve čtvrtek nejsou návštěvy, takže na parkovišti stojí pouze auta zaměstnanců. Subaru zajede dovnitř a zaparkuje. Nemám důvod myslet na Holly - čtvrtek není její den. Nemyslím na ni, ale když se dvířka otevřou, z nějakého důvodu čekám, že vystoupí. A neuvěřitelné se stane skutkem.

V ruce má zapálenou cigaretu, to je pro mě první šok. Obvykle ze ženské cítím, že kouří, z jejích rukou, vlasů a z jejího dechu, ale u Holly jsem to nezachytil ani náznakem. Je to odporný zlozvyk, zvlášť u ženy - ať si je to třeba ode mě sexistické. Ale když sleduju Holly, jak vedle auta dlouze nasaje kouř a stíní si oči rukou, nezhnusí mě to. Spíš to na mě udělá dojem. Ze celou dobu kouřila a já to ani nepoznal.

Druhý šok jsou pro mě šaty. Místo volného oblečení, jaké obvykle nosí, má na sobě dlouhou tmavou sukni s nějakým vzorem a světlounce zelenou halenku, jaké se nosí do kanceláře. Lodičky na nízkém podpatku ji zlehka naklánějí dopředu. A vlasy má rozpuštěné, povlávají jí v horkém vánku kolem hlavy.

Teď už mě bolí oči ze všech těch lesklých drátů, přes které se

na ni musím dívat, nemluvě o bílé kamenné drti, kterou vysypávají hluchý prostor mezi vnitřním a vnější plotem. Je bílá, aby na ní vynikl každý cizí objekt, který by se tam ocitl, například kdyby se někomu z nás podařilo přelézt první plot, deset metrů vysoký, a přitom si neprořízl tepnu na ostnatém drátu s profilem žiletky, který ve spirále zakončuje horní okraj. Pod vnějším plotem je zeď,

zapuštěná šest metrů do země. Nic jí neprochází, jenom roury. Někdo, koho znáte, Rayi, ptá se bachař.

Někdo, koho by rád poznal, říká Angel.

Je to moje sestřenice, říkám, minutu na mě koukají, jako že je to možná pravda, a pak se všichni rozesmějí, až na bachaře.

Hněte sebou, nebo začnu psát tresty, povídá a myslí to vážně. Jenkins dává víc trestů než všichni ostatní bachaři tady, to je čirá pravda. Říkáme mu Meter Maid, jako těm policistkám, co kon-trolujou placené parkování.

Máme vykopat shnilou kanalizační rouru a odkrýváme pro-rezlý, proděravělý systém, který páchne jako mrtvola. Během týdne ho nahradíme novým. Po očku sleduju vstupní budovu, protože vím, že když nejsou návštěvy, Holly jí rychle projde. Pak vyjde na druhé straně a přejde možná deset metrů k budově věznice. V tu chvíli ji uvidím znovu a mezi námi už žádné ploty nebudou.

A ona skutečně po dvou minutách vychází. Chodník od vstupní budovy k vězeňské hale má po jedné straně záhonky vypěstované při výuce zahradnictví, a kytky tam kvetou jako pominuté. Možná proto Holly zpomalí, aby se podívala na květiny. Ale to nemůže být pravda - venku musí být kytky všude. Spíš zpomalí, protože nechce nasát ten smrad, který člověku vyrazí dech, když poprvé vejde do vězeňského bloku. Kdybych věděl, jak vám ten puch popsat slovy, nepotřeboval bych spisovatelský kurz. Dokážu pojmenovat jen některé věci, co obsahuje - cigarety, dezinfekci, pot, žrádlo, chcanky -, ale ta směs je o tolik horší, než by mohla být kombinace všech těchto pachů, že zpočátku byste raději přestali dýchat než to do sebe nasávat. Po hodině už to ani nevnímáte, což je myslím ještě horší.

Takže Holly pomalinku kráčí kolem

těch záhonků a minutu nebo dvě nestačím žasnout, jaké mě potkalo štěstí, že jsem zrovna na tomhle místě ve chvíli, kdy ona vejde dovnitř v den, kdy neučí. Pravděpodobnost skoro nulová. Připadám si zkouřený, zdá se mi, že jsem někde jinde, žasnu, že to, co ve mně začalo před tolika týdny v Hollyině kurzu, mě dovedlo až sem: je mi dopřáno ji sledovat, jak kráčí za slunečného dne po tom chodníku. Nevím, jak to mám říct.

Chlapi si mumlají pěkná a milá a mít ksicht v jejím klíně, ale tak tiše, že to spíš zní jako šelest než slova. Dokonce ani Jenkins to neslyší. Red a Pablo, co sedí za znásilnění, neříkají nic, jen ji sledujou očima. Holly pohlédne naším směrem, v tu chvíli zrychlí a bác - mizí v hale. A když se to snažím přehrát v hlavě, znovu ji vidět, jak kráčí mezi těmi květinami, vidím jenom nás: sedm muklů v zelených cintrech a erárních pracovních kanadách kope smradlavou díru. Chlapi bez tváří, možná kromě Reda, který je o hlavu vyšší než všichni ostatní. A ten skvělý pocit ze mě vyprchá tak rychle, že se mi zamotá hlava, jako kdybych si prořízl tepnu. Dosednu na okraj jámy, kterou jsme právě vykopali.

Vztyk, velí Meter Maid. Co to s váma kurva je? Vstávám.

Popadněte tu lopatu a začněte makat. To je přímý rozkaz. Ríká to takovým tónem, že když se nepohnu, napíše mi trest. Tu radost mu rozhodně nedopřeju.

Lopata zajíždí do hlíny a vyjíždí ven. Potřebuju myslet. Pokud budu myslet, dokážu ten pocit zarazit. Ale myslet nedokážu.

Je vám špatně? ptá se Jenkins a já mu ětu myšlenky. Vzpomíná si na Corvise. Minulý měsíc se Corvis složil na laminátor, když mu bachař nepovolil přestávku. Na místě zemřel, infarkt.

Ano, pane, říkám, je mi špatně. Mně taky, říká Red.

Všem je nám špatně, pane, říká Angel. Tak špatně, že nemůžem kopat. Ale kopeme dál.

Jste banda chcípáků, abyste věděli, říká Jenkins a směje se tomu jako pominutý.

Na příští hodině Holly vypadá stejně jako vždycky: volné oblečení, vlasy stažené do ohonu. O přestávce se chlapi jako vždycky shluknou kolem ní a snaží se upoutat její pozornost. Obvykle odcházím rovnou na chodbu, ale dneska tu postávám také. Cekám.

Posléze čekáme s Hamsamem už jenom my dva, a když si Hamsam všimne, že stojím za ním, vzdá se místa a vyjde ven. V předchozím životě jsme s Hamsamem byli bratři.

Holly se na mě usměje. Poprvé jsme se jeden na druhého podívali od chvíle, kdy mě před týdny Mel srazil na zem. Zvláštní pocit - jako bychom byli nazí.

Co máte na srdci, Rayi? zeptá se.

Teď, když jsem tady s ní a ona se dívá přímo na mě, nevím, co mám ksakru říct. Nakonec jí to povím: Viděl jsem vás. Ve čtvrtek. Šla jste dovnitř.

Taky jsem vás viděla, říká. Lžete, povídám jí.

Něco jste kopal.

To žasnu, málem se zkácím. A i když stojím přímo před Holly, dost blízko, že kdybych natáhl ruku, můžu sejí dotknout, pořád ještě z ní necítím pach cigaret. Ani stopy po něm.

Jak jste věděla, že jsem to já? ptám se.

Váš obličej, říká, a oba se začneme smát, a čím víc se smějeme, tím je to legračnější.

Na chodbě je hluk, někdo tam zvýšil hlas, a o to se zdá třída, kde jsme jen my dva, tišší. Každá minuta, kdy se ty dveře nerozbitnou, je jeden další zázrak.

Chci s vámi mluvit, říkám.

Nemluvíme snad?

Chci říct, že vás chci poznat. Chci slyšet váš příběh.

Na vteřinu vyplave ta bolest, kterou jsem už jednou zahlédl, Holly přímo do tváře. Ne, nechcete, říká. Proč myslíte?

Přemýšlí. Protože je komplikovaný, ale přesto nezajímavý. Rád bych ho ještě víc zkomplikoval.

Mám ten pocit, říká. Chcete, aby mě vyhodili. Máte ještě jinou práci. A do té se hezky oblékáte. Bez komentáře, říká, ale už se opět usmívá.

Jste vdaná? ptám se, ale když hned neodpovídá, řeknu: Rozvedená. Nebo žijete odloučeně. A

„komplikovaný“ znamená děti - alespoň dvě, ale hádal bych tři. Cosi se jí sloupne z tváře a chvíli vypadá drsně, téměř vyděšeně.

Vy jste podvodník, že? řekne. Za to jste tady, že jste vodil lidi za nos? Podvodníci nekončí tady, říkám. Ty posílají na fajnovější místa.

A vy?

Já jsem tu za vraždu. Lháři.

Mluvím vážně.

Holly zmlkne. Když mi konečně odpoví, úsměv se už vytratil. Jestli jste si myslel, že to na mě udělá dojem, tak jste ale hodně mimo.

Jen jsem odpovídal na otázku, říkám. Ale sevře se mi hruď. Myslel jsem si, že to na ni udělá dojem? Ani sám nevím.

Otevře desky a dívá se do nich. Holly, říkám, ale ona nezvedne hlavu. A pak se dveře s třeskem rozletí, jako to mohly udělat všechny ty vteřiny, co jsme spolu mluvili. Přestávka skončila.

Jdu ke svému stolku a sedám si. Svírá mě na hrudi.

Tom-Tom přinesl něco, co chce přečíst, úplně poprvé. Napsal to v ruce a vypadá to tak na osmdesát stránek. Holly mu rovnou řekne, že to rozhodně nemůže číst celé, a Tom-Tom vypadá, jako by mu to vzalo vítr z plachet. Pak začne nosovým kňouravým hlasem číst, takže to zní, jako by se nekonečně dlouho na něco vymlouval. Ten hlas zní blbě, Tom-Tom čte nervózně, má trému a mnohokrát se zadrhává, protože nedokáže přečíst vlastní písmo, které je tak obrovské, že vždycky po několika

větách musí otočit stránku. Nedokážu ho ani poslouchat. Nikdo z nás. Ale posléze tím hlasem začne něco pronikat. Léto na hlubokém Jihu. Chudá rodina. Příliš mnoho dětí. Matka upustí hrnec s vařící vodou na tříletého syna a přestane mu růst ruka. Protože je mi špatně z rozhovoru s Holly, z toho, jak se zvrtl, ztrácím pojem o tom, kde jsem. Kluk vyroste a začne fetovat krystalický met.

Příběh končí hned po jeho prvním loupežném přepadení, kdy nějakému starci zkroutí ruku a natřikrát mu ji zlomí.

Tom-Tom zmlkne. Nakonec to stihl přečíst celé. Nikdo neřekne ani slovo a Tom-Tom se posléze nervózně zasměje a povídá: Chlapi, vy jste se tak nudili, že jste mě ani nechtěli přerušit, co?

Holly se podívá na hodiny, pak na hodinky. Má zvláštní oči, jako kdyby se právě probudila. Oukej, říká. Promluvme si o tom.

Allan Beard rovnou začne se stejným komentářem jako vždycky: chybí mu širší kontext. Beard je posedlý kontextem, nikdy ho nemá dost. Nebo možná chce Holly sdělit, že ví, co to slovo znamená.

Je to smutný, Tom-Tome, říká Cherry. Hodně, hodně mě to rozesmutnilo.

Měl bys do toho dostat trochu humoru, Tom-Tome, říká Mel. Je to naléhavý, člověče, možná jednu nebo dvě srandičky, ale musí tam být něco legračního.

A tak to pokračuje a Holly je pobízí otázkami jako: Kontext k čemu? a Je to opravdu špatné, když „z toho máte depku“? a Tohle skutečně odpovídá na otázku, proč čteme. A jak ji pozoruju, vím, že Tom-Tomovi se podařilo něco, co jsem měl v úmyslu udělat já, měl jsem to udělat, potřeboval jsem to udělat při té krásně dlouhé šanci, která mi s Holly byla dopřána: proniknout až k ní.

Já to vzdávám, řekne posléze Holly a všichni zvednou hlavy. Popojde až k první řadě stolků.

Pokud jsem vás nenaučila dost, abyste pochopili, že to, co jsme právě slyšeli, je dobré - silné, poctivé, dojemné, má to všechny ty věci, které doufáme, že do psaní dostaneme, když si k němu sedáme - pak musím být nejhorší učitelka pod sluncem. Vážně nevím, co tady vlastně děláme, pokud tohle necítíte.

Stojí tam a čeká. Všichni mlčí. Mohli byste se domnívat, že alespoň jeden člověk by měl mít radost, když to všechno slyší, tím myslím Tom-Toma, ale v tom případě byste mu nerozuměli. Když Holly domluví, Tom-Tom se otočí a podívá se na mě. Proč jsi takovej tichej, Rayi?

Nevím, povídám. Potřebuju nějakej důvod?

Zrovna jsem si na ty papíry vylil svoje zkurvený srdce a duši. Člověk by čekal, že od tebe uslyším aspoň jednu zkurvenou poznámku.

Cítím, jak se na mě Holly dívá. A vím, že když řeknu, co zřejmě nikomu jinému nedochází, že Tom-Tom je fakticky génius a že napsal něco úžasného - úžasného -, pak to špatné, co se odehrálo mezi mnou a Holly, zmizí. Mám ta slova, přesně tahle slova, přímo v hrdle. Ale jsou příliš hluboko dole.

Tom-Tom mě taky pozoruje. Je mu hádám kolem třiceti, ale jako všem závislákům na metu mu schází polovina zubů, takže se mu propadají tváře. Přesto v tuhle chvíli vypadá jako osmiletý kluk, oči mu nervózně poletují, plné naděje. Ať řeknu jakoukoli drobnost, určitě roztaje, já nevím proč. Nechápu, proč mám nad Tom-Tomem tu moc. Dokonce ji ani nechci. Ale nemůžu se jí vzdát.

Vteřiny míjejí. Já vím, co se děje, protože je to stejné jako vždycky: dejte mi něco hezkého, něco, co miluju nebo chci nebo potřebuju, a já najdu způsob, jak to rozdrtit na prach.

Tom-Tomovi pohasnou oči. Polib mi prdel, Rayi, říká a otočí se. Vidím skrz košili jeho pokroucenou páteř. Holly sklopí hlavu.

A já jsem to posral. Vím to.

Večer ležím na kavalci a pokouším se psát. Holly odešla ze třídy, aniž si vzala moje stránky, ale doufám, že příští týden se k tomu vrátí. A možná to tímhle způsobem můžu napravit. Třeba k ní proniknu jako Tom-Tom.

Povětšinou ale jenom ležím.

Davis se na kavalci pode mnou vrtí a pochichtává, jako kdyby se díval na televizi. Žádná televize tu ovšem není, jenom jeho „rádio“.

Cas od času vystrčí hlavu a ptá se: Co je s tebou? Nic se mnou není, říkám.

Tak proč tam ležíš, jako kdyby tě vyplivla sopka? Jenom tak.

Musíš mít nějakej důvod. Vždycky existuje důvod.

Slova, která jsem Tom-Tomovi neřekl, ve mně pořád zůstávají,

zaseknutá v krku jako háček. Mám pocit, že umřu, když je nedostanu ven.

Davis vstane a kouká se mi do tváře. Seš nemocnej? Není ti dobře? ptá se a já mám pocit, že se snaží být vlídný. Ale Davise ve skutečnosti nasírá jakýkoli projev slabosti.

V tom to je, říkám. Jsem nemocnej.

No tak dobře. Doufám, že se rychle uzdravíš.

Příští ráno v šest jdeme na snídani. Normálně se Davis jídelně obloukem vyhýbá - přežívá na japonských instantních nudlích, které si kupuje v kantýně. Ale dokonce i Davis se dovalí na žrádlo, když jsou lívance. No řekněte, kdo nemá rád lívance?

Jídelna vypadá jako velká tovární hala s dlouhými okny nahoře, za nimi na obloze rudne východ slunce. Panuje tady jiný specifický zápach: pára z myček smíšená s vařenou zeleninou a čpavkem z podlahy a dneska se k tomu přidává nasládlost falešného javorového sirupu.

U každého stolu jsou čtyři místa, zřejmě se domnívají, že u menší skupinky je nižší pravděpodobnost, že se začne prát. Sedíme s Davisem sami. Hala je plná chlapů, ale povětšinou je slyšet jenom ozvěnou znásobené cinkání lžic, mlaskání a žvýkání. Jíme s Davisem mlčky. Za necelých pět minut jsme hotoví.

Stojím ve frontě, abych vrátil tác, když vidím Tom-Toma, jak čeká na lívance. Na každém rameni má gekona a další mu leze mezi knoflíky košile. Při pohledu na ty jasně zelené hlavičky v kontrastu s

Tom-Tomovou vysušenou bezzubou hlavou mi zabolí v hrudi. Napadá mě, jestli bych neměl jít k němu a říct mu to teď, povědět mu, že mi líbilo, co napsal. I když už je pozdě. I když už se to Holly nikdy nedozví.

Než něco udělám, Tom-Tom zamíří ke mně. Jde rychle, ale já jsem příliš nesoustředěný, abych to zaznamenal. Stojím tam, držím tác, a teprve když se lidi začnou rozestupovat, pochopím, co se chystá. Pak se čas zpomalí, rozevře a já hledím do Tom-Tomových prázdných očí a ptám se: Jak mi to mohlo uniknout? To mě zblbli ti gekoní? Přehodí se nějaká výhybka a já mám pocit, jako bych už to znal, jako kdyby se to už stalo. Jako kdybych to čekal.

Tom-Tom mě sevře paží kolem krku a vrazí mi čůro do břicha tak rychle, že ani nepustím tác. O vteřinu později na něj Davis, chlap, co dělá sedm set kliků denně, vlítne jako divoch. Zvedne Tom-Toma do vzduchu a odhodí ho na stůl tři metry daleko. Ale Tom-Tom má zálohy: tři chlapi zjeho sekce buší Davisovi do hlavy a paží pěstmi, dokud je bachaři neodtrhnou. Sleduju to všechno s rozžhaveným drátem v břiše. Čůro mám pořád ještě v sobě, a když se je pokouším vytáhnout, klade odpor, takže toho nechám. Cítím, jak ze mě přerývaně stříká krev, a tisknu si dlaně na ránu, abych ji zastavil. Pak mě přemůže únava, lehnu si na podlahu. Začínají se ve mně ozývat slova a já je chci slyšet, chčije zachytit. Zavřu oči: buran a násoska a usoplenec a sralbotka a pišišvor, slova kolem mě plavou, jako když listí padá ze stromu, jako kdybych byl kluk, ležel jsem v trávě na zádech a díval se, jak padají: střevo a střevlík a jeptiška a ježíšek a jmelí a veselé Vánoce a Kdo je letos na řadě, aby zavěsil na stromek hvězdu? Letos je to Paulie. Ne, Paulie šel domů, přišli jeho rodiče a odvedli ho

domů, ten parchant má ale štěstí, až na to, že nešlo o štěstí, polepšil se, dokázal, co dokázat měl, a já nevím, proč je to pro tebe tak těžké, Rayi, proč ty to prostě nikdy nesvedeš, možná jsi prostě jenom zkažený. Jo, možná jsem nebo možná jenom nechci jít domů, možná že domaje to ještě horší než tady… Hlasy, poslouchám tyhle staré hlasy a přemítám, odkud přicházejí, protože odtud to být nemůže, tady být nemohou. A pak vidím Davise, jak drží svoje rádio u okna, otáčí knoflíky, ladí

příjem a myslím si: Je to pravda! Nevymýšlel si! Ta technika funguje. Davis na mě zamrká a já zamrkám na něj, protože já je fakticky slyším, ano slyším, kurva, je to už děsně dávno, ale já bych ty hlasy poznal kdekoli.

Danny se probudil uprostřed noci. Byl v pokoji sám a na hradě vládlo ticho. Neměl tušení, kolik je hodin, ani jak dlouho spal.

Vylezl z postele a šel k oknu. Po obloze se sunuly obrovské mraky, ale vždycky po několika minutách odhalily měsíc, jasný a kulatý jako reflektor. Dole se černala zahrada.

Chvíli postával u okna a najednou si uvědomil, že bolest hlavy zmizela. Jako by ji sundal a zanechal s propocenými prostěradly na posteli. Dotkl se hlavy v naději, že obvazy zmizely také, ale ty zůstaly, zavlhlé, omotané kolem horní poloviny hlavy. Danny se přesto cítil dobře. Víc než dobře - cítil se silný a zdravý a poprvé od příchodu na hrad také zcela při smyslech. Co to, že se cítí tak skvěle? Ze by byl konečně tím spánkem vymazal únavu z dlouhého letu?

V tak báječném rozpoložení nemůže zůstat v pokoji. Potřeboval vyjít ven, do měsíčné noci.

Nějakou chvíli hledal boty, než si vzpomněl, že je ztratil. Zůstaly u věže, nejspíš pod oknem, ze kterého vypadl. Obul si místo nich sandály. Vzduch na holých prstech mu dokonce dodával příjemný pocit.

Rozhlížel se kolem postele po walkie-talkie, ale zmizelo. Howard si je určitě odnesl.

Na chodbě dosud zářily elektrické svíčky. Danny neměl tušení, kdo spí za kterými dveřmi, ani kudy vede cesta ven, ale zamířil vlevo a v ohybu chodby našel točité schodiště, které se hodně podobalo tomu, po němž první den scházel s Howardem. Nahoře

byla zářivka, ale cestou dolů se světlo vytrácelo. Danny měl naštěstí baterku.

Ukázalo se, že to nejsou tytéž schody. Ty, po nichž šli s Howardem, už dole stačili částečně zrenovovat, ale tyhle vedly přímo do vrstvy odpadků: rozpadlé spacáky, zbytky ohnišť, pomačkané plechovky, špačky od cigaret. Dannymu to připomínalo cracková doupata, ze kterých musel několikrát vyvléct svého přítele Angu-se. Našlapoval opatrně mezi smetím ke dveřím, o nichž nepochyboval, že vedou ven. Cítil, jak mu něco leze po holé noze, a ve světle baterky zachytil olejnatý odlesk hmyzích krovek. Doprdele! Danny kopl a do vzduchu vzlétli velcí brouci, zatímco on si razil cestu ke dveřím do zahrady.

Obklopil ho chlad. Z plných plic nasával dlouhými doušky vzduch, který voněl květinami. Vítr sílil předzvěstí deště a přes probleskující měsíc se rychle hnaly mraky. Danny si uvědomil, že už ve věži byl: zaklonil hlavu a proti obloze uviděl její zaoblený vrchol s těmi hranatými zářezy.

Když pohlédl dolů, jeho nohy připomínaly dva bílé duchy. Potřebuje boty, o tom není sporu. A potřebuje je ted.

Nad příkrovem větviček a listí se proti nebi rýsovala věž jako dlouhý černý obdélník. V okně blízko vrcholu poblikávalo oranžové světlo, zřejmě oheň v krbu. Danny je použil jako maják, ale stále se mu něco pletlo do cesty: keře, větve, kameny, šlahouny. V sandálech kulhal ještě hůř a ty věci, které se dotýkaly jeho nohou, ho skoro doháněly k šílenství. Jak mohl dřív nosit sandály? To je jako chodit venku nahý.

Ale cítil se dobře. Skoro až příliš dobře. Ne proto, že by se mu to nelíbilo - komu se nelíbí cítit se dobře? Ale proto, že nějaký malý kousek v něm nemohl uvěřit, že by se mohl tak dobře cítit. A kvůli tomu měl v žaludku takový rozechvělý pocit, jaký v člověku vyvolává obavy (i když se cítí dobře!), že se něco ošklivého přihodí.

Když Danny konečně došel k věži, položil ruce na kámen a opíraje se o stěnu přesunul se na stranu odvrácenou od hradu, kde předtím stál Mick s Annou. A málem zaklel nahlas, když přímo uprostřed holého prostranství uviděl svou botu, jako by tam

na něj čekala! Příliš snadné! Danny ji zvedl, strčil nos dovnitř a nasál sladkou vůni kůže. Když si je tenkrát před lety koupil, nechával si je hned vedle postele, takže poslední, co cítil, když usínal, a první, co cítil, když se probudil, byla vůně jejich kůže. Počítal, že časem vyvane, ale mýlil se.

Dokonce i po osmnácti letech voněly stále silně, což Dannyho udivovalo do té míry, že se sám sebe ptal, jestli si to nepředstavuje.

Zul levý sandál a obul si botu na bosou nohu. To znamenalo, že jeho zraněná pravá noha bude teď o nějaké čtyři centimetry kratší než jeho levá noha v botě a bude muset při hledání druhé boty kulhat. Danny prohledal každou píď prostranství mezi základy věže a stromem, pod nímž předtím stál Mick s Annou. Dokonce šmátral kolem rohů věže, svítil baterkou i do míst, kam bota za žádných okolností spadnout nemohla. Nic. Pokukoval nahoru po okně, ze kterého vypadl, a zkoušel odhadnout, kde

jinde mohla přistát, a když popáté či pošesté vzhlédl, strnul: z okraje okna trčel temný předmět připomínající hák.

Neuvěřitelné. Jeho pravá bota tam dosud visí.

Danny hodil po botě kamenem, ale o velký kus minul. Zkusil to znovu, pak popadl větší kámen a tentokrát se ozval dutý zvuk, jako kdyby skutečně zasáhl cíl, ale bota si visela dál. Popadl velký klacek a mrskl jím nahoru. Klacek udeřil do skla a Danny ztuhl, čekal, že uslyší, jak padají střepy a baronka na něj rozzlobeně vřeští. Ale nestalo se nic. Zřejmě okno zavřela a naschvál tam nechala jeho botu viset. Nebo je příliš drobná a vůbec ji neviděla. Kámen dost velký na to, aby botu srazil, by každopádně snadno rozbil sklo, a to by upoutalo barončinu pozornost. Ne, díky. Bude sem muset přijít za denního světla s žebříkem a dlouhou tyčí.

Danny nechal levou botu na noze a sandál nesl v ruce. Kulhat, a ještě navíc s velkým rozdílem v délce nohou nebyla žádná velká psina, ale když rezignoval na normální chůzi a prostě jen tak pajdal, dalo se to nějak zvládnout. Před lidmi by to nikdy nesvedl.

Zamířil zpátky do přebujelé zahrady. Měsíc zahalily mraky a těžký vzduch nesl náznak bouřky. Půda byla měkká. Když si Danny posvítil baterkou, větve se kolem paprsku tunelovitě ohý-

bály. Cítil kolem sebe tíhu a houšť zahrady - tolik natěsnané hmoty, živé, ale zároveň prázdné, mrtvé.

Po několika minutách kulhání Danny zpomalil. Opravdu míří zpátky ke hradu? Připadalo mu, že už tu je celé měsíce. Do věže? To tedy ne, když tam hnízdí baronka. Obvodové hradby? Ty mu však připadaly vzdálené, nepřístupné, a jak má kruci na ně vylézt, když má rozesrané koleno, na jedné noze botu a na druhé sandál?

Danny se zastavil. Nenapadalo ho místo, kam by se chtěl vydat. A když si to uvědomil, dobrý pocit z něho vyprchával.

V nastalém náhlém tichu Danny uslyšel z nedaleké houštiny prasknutí. Ztuhl a naslouchal: ve větru skřípaly větve a ozývaly se drobné zvuky, možná ptáci nebo myši. Ale za tím vším, kolem toho, ještě něco jiného. Když se Danny opět pohnul, slyšel, že se to pohnulo také. Něco v zahradě.

Pocítil na hrudi chlad, jako by ji něco stlačovalo. Strach.

Dannyho srdce se s trhnutím probralo a adrenalin mu propláchl nosní dutiny. Zamířil pryč, belhal se, jak nejrychleji dokázal. Přemítal, jestli by neměl zout levou botu a nasadit si sandál. Ale nechtěl se zastavovat. Nechtěl se rozloučit se svou šťastnou botou.

Napadlo ho jezírko. Kolem je otevřený prostor a tady může vidět, co se k němu blíží, kdo se k němu blíží. Mohl by se mu nebo jim postavit čelem. A ještě další věc Dannyho k jezírku přitahovala: někde uvnitř, hluboko dole, leží jeho satelitní anténa. Chtěl jí být nablízku.

To, že si stanovil cíl, Dannymu pomohlo, aby se nerozsypal. Kulhal tedy směrem, kde podle odhadu tušil jezírko. Snažil se tropit co největší hluk, aby překryl zvuky toho druhého, ale pořád ještě je slyšel, cítil, jak se něco zahradou za ním pohybuje. Dannymu vytanul děsivý obrázek, jak shora sleduje sám sebe: pajdajícího člověka s ovázanou hlavou, s pravou nohou plnou velkých bílých prstů, za které by ho kdokoli mohl chytit, jak klopýtá tlející zahradou na hradě plném cizích lidí v zemi, jejíž jméno ani nezná. Danny viděl člověka úplně v koncích, kterému už nezbývá žádná volba. Člověka, který nic nemá, protože proč by jinak byl tady?

Další tenký studený pramínek. Dej se dohromady, přikazoval si Danny. Dej - se - dohromady.

Takhle totiž červ proniká dovnitř. Člověk se takovému způsobu myšlení otevře, červ se do něj vplíží a začne žrát, až uvnitř nezůstane vůbec nic. Člověk se vidí jako slabý a bezmocný a je to jen otázka času, než tak na něho začnou shodně pohlížet všichni ostatní. Tohle už Danny párkrát viděl. Červ požíral lidi stejně, jako věk požíral tenhle hrad: bortil stropy, rozhryzával zdi, prohrabával se pod podlahami, dokud tisíce brouků nelezly pouhých pár pater pod dokonale renovovanou chodbou s elektrickými svíčkami na stěnách a s lakovanými dveřmi.

Jezírko ucítil ještě dřív, než k němu došel. Vítr zachytil jeho odporný puch a nesl jej stěnou cypřišů, lechtal jím Dannyho po tváři, čechral mu jím vlasy, takže Danny ztuhl. Automatická reakce. Zůstal stát a cítil ten nečistý vítr na tváři a zároveň slyšel, jak se v cypřiších něco hýbe, škrábavý kožený zvuk, při němž se Dannymu stáhla kůže na hlavě, až ho to tahalo pod obvazy, kde měl znecitlivělou pokožku. Srdce mu bušilo do žeber jako beran. Stál bez hnutí, kůže na hlavě se mu napínala a mravenčila. Pohyboval pouze očima. Nehodlal utíkat. Tohle všechno mám pouze v hlavě. To se mi dovnitř snaží dostat červ.

Danny sáhl do kapsy pro telefon. Nutkání navázat kontakt bylo tak silné, že proniklo i fakty (jako například, že telefon nemá). Ta potřeba vyvěrala odněkud z jeho mozku, cosi vjeho lebce se snažilo někam uniknout, ale nemělo kam, nemělo nic, k čemu by se mohlo přisát. Vrazil ruce tak hluboko do kapes, že prsty protrhl látku. Ale telefon žádný. A tak se ta potřeba k něčemu se přisát otočila a zavrtala se zpátky do Dannyho. A probudila bolest v hlavě.

Danny našel průchod v cypřiších a prodral se jím. Před ním leželo jezírko: kulaté, tiché, černé. Jezero imaginace. Ve tmě se nedalo určit, jestli ta čerň vychází zevnitř. Listí v silném větru vířilo na mramorové dlažbě. Bílý mramor vyzařoval světlo přicházející odjinud, možná z oblohy, takže jezírko obklopovala záře, jakou člověk vidí na čerstvém sněhu. Danny se v otevřeném prostoru opatrně otáčel na všechny strany. Nikdo jiný tu nebyl. Cítil, jak se jeho srdce uklidňuje.

Sotva se Dannymu zpomalil krevní oběh, zatočila se mu hlava úlevou, že už se nebojí, a ještě víc tím, že se vlastně bál zbytečně. Ne že by už byl v bezpečí - červ se do něho snaží zavrtat, to bylo jasné.

Příznaky znal dobře. Pokud byl člověk vůči červu zranitelný, musel se chovat obezřetně, ukládat si několik klíčových faktů na pevné místo, kde se k nim červ nemohl dostat, i kdyby pronikl dovnitř. Danny se dřív domníval, že tím nedobytným místem je srdce, ale teď měl pro ně lepší slovo: donjon. Svůj vlastní donjon, v nitru, kde budou jeho poklady chráněné v případě, že by nepřítel pronikl až do hradu. Co by Danny v donjonu ukryl? Procházela mu hlavou spousta věcí, celý vír věcí z osmnácti let různých přátelství, přítelkyň, triumfálních okamžiků, mocných lidí, jimž stál po hoku jako číslo dvě, ale když dospěl k tomu, bez koho by nedokázal žít, zůstával pouze jediný člověk: Marta Muellerová. Protože ho miluje. Danny si představil, že ten fakt drží v rukou, jako by byl živý, ukládá ho v hrudním koši do krabice a pečetí ji. A pak ho strach opustil. Cítil se v bezpečí. Slabý, vyždímaný, ale v

bezpečí. Dokud je Marta v donjonu, červ nemůže zvítězit.

Danny si potřeboval sednout. Teď už to nebyla únava z dlouhého letu, bylo to - co? Možná to poranění hlavy. Bolavá noha. Přešel k jezírku a téměř se zhroutil na lavičku, na níž seděl už včera.

Zahleděl se na vodu. Cistě části hladiny odrážely stříbrné světlo z oblohy či z mramoru, znečištěné plochy také, ale ty povrchem připomínaly mastný koberec. Danny hleděl na vodu a dlouze a zhluboka dýchal. Obloha zapulzovala světlem a zdálky se ozvalo hřmění. A pak se voda pohnula.

Zavlnila se, ne v drobných vlnkách, jako kdyby do ní někdo hodil kámen nebo vyjela na hladinu ryba - ty vlny zvedalo něco velkého.

Pod vrstvou kalu se převalila vlna a opřela se do bílého mramorového okraje jezírka s lehkým šplouchnutím, které vyslalo do vzduchu smrdutý závan. Dannymu se zježila kůže na hlavě a tahala za stehy či spony či co tam má. Cítil, jak mu vstávají vlasy.

Všechno kolem ztichlo. Žádný hmyz, žádný vítr, žádný šustot listí. Ticho jako pomlka mezi ději. Jako když někdo zatají dech.

Pak Danny uviděl postavy. Možná tam stály celou tu dobu, ale

voda ho příliš rozptylovala, aby si jich všiml. Dvě postavy. Bylo těžké určit, jestli jsou světlé, nebo tmavé; trochu od obojího, jako kdyby se díval na negativ. Stály nejprve každá zvlášť a pak se k sobě na okraji jezírka přiblížily a splynuly, takže se nedaly oddělit. A pak vodu zčeřila dlouhá smradlavá vlna.

Danny chtěl vstát. Dokonce to řekl nahlas: Vstaň, kurva. Ale nedokázal se pohnout. Srdce mu bušilo tak, že se obával, aby nezačal zvracet.

Vidí snad ta dvojčata? Přihlíží jejich smrti? Připadalo mu to násilnické, ať už to bylo cokoli, připadalo mu, že jeden z nich strká druhého do vody. Nebo se je tam někdo snaží shodit oba.

Teď se rozdělili. Teď jsou u sebe. Náraz. Dlouhé zavlnění pod hladinou a pak šplouchnutí po mramoru. Každé šplouchnutí o něco silnější než předchozí.

Běž! zavelel hlas v Dannym. Vypadni odsud!

Danny: Neběžím. Nikdy neběhám. Nebojím se. Ale srdce se lopotilo a v hrudi měl led.

Voda v jezírku se začala tetelit. Chvěla se, vibrovala v drobných vlnkách, jako když se cosi obrovitého zvedá z hlubin.

Danny vstal. To nemůže být skutečné. To není skutečné. Nevěřím, že se tohle děje. Před jeho očima se voda otevírala, v hladině se rozvírala jáma jako ústa nebo tunel či hrob, jakási temná proláklina, která způsobila, že Dannymu vyskočila tenká nit zvratků až do úst. To není skutečné, já mám halucinace. Všechno se to odehrává jen v mojí hlavě, takže není čeho se bát, A dole pod tím další hlas, syrový a vyděšený: Nechci to vidět. Běž, běž!

Díra ve vodě se rozšiřovala, rozrůstala se dál a dál, až už pohlcovala celé jezírko, kulatá černá jáma, která snad vedla až přímo do středu země, do jejího tekutého jádra. Z jámy vycházel zvuk - Danny ho zpočátku sotva slyšel, protože připomínal hučení v uších, ale sílil každou vteřinou, až to byl řev, vytí, jek - nějaký příšerný zvuk, který plnil Dannyho uši a posléze je vyzkra-toval, takže nakonec už slyšel pouze bzukot. V tu chvíli mu v hlavě naskočila slova svíravý spánek a poutavý spánek, a on zčistajasna pochopil, až sebou jeho tělo tím nárazem trhlo. Neprobudil jsem se! Tohle všechno se mi zdá; celou tu dobu pouze sním. Ten svíravý spánek se mě zmocnil a předvádí rni všechny možné pitominy, které vypadají skutečné, ale je to všechno pouze sen, všechno se odehrává v mojí hlavě.

Jo, ale co je skutečné? ozval se důvěrně známý hlas blízko Dannyho ucha, ale tak nějak mimo něj, mimo jezírko, mimo to všechno. Prožíváš něco, viď? řekl hlas. Procházíš něčím, nemám pravdu?

Danny ucítil mátu. Plnila vzduch kolem jezírka, štiplavě se valila Dannymu do očí. A pak si uvědomil, že ten nový hlas patří Howardovi. Howard je tady! Někde poblíž, pár centimetrů od něj, což znamenalo, že Danny tu není - leží v posteli a Howard sedí v křesle vedle postele, dokonce ani

neodešel. To všechno se mu prostě zdá.

Zavřel oči, aby vytěsnil řvoucí jezírko, které nebylo skutečné. Upnul svoje myšlenky k Howardovu hlasu a mátovému dechu mimo kůži svíravého spánku. Měl pocit, že se rozpláče.

Danny: Howarde, pomoz mi. Mám to nějaký pomotaný. Vedeš si skvěle, kamaráde. Jen vydrž.

Danny: Jsem vyděšenej.

Za to se nemusíš stydět. Všichni jsme někdy vyděšení. Prosím tě, vzbuď mě. Prosím.

Nemůžu, Danny.

Danny uslyšel něco, co znělo jako smích, či alespoň hlasy jiných lidí. Studenti? To jsou všichni pohromadě v místnosti?

Danny: Prosím, Howarde. Musí existovat způsob. Nařež mi páskem, kopej do mě, hoň mě po celým to zkurveným pokoji. Je mi to jedno, jen mě probuď.

Další hluk. Rozhodně to byl smích. Howard se smál taky. To jsem přeslechl, Danny. Můžeš to zopakovat?

Danny zatínal zuby. Prosím. Vzbuď mě. Nemůžu, kamaráde. Tohle je příliš velká psina. Cože?

Já si to vychutnávám. Pověz mi, jaké to je, Danny. Pověz mi všechno. Jaký je to pocit, když je člověk k smrti vyděšený a nikdo mu nepomůže?

Chlad pronikl do Dannyho jako šok, výtrysk strachu stejný,

jaký pocítil v zahradě - cosi zlého kolem něj, poblíž něho. A Danny pochopil, co to je: Howard. Všechno to byl Howard.

Prosím, zašeptal Danny s pevně stisknutýma oěima. Pomoc.

Ty chceš pomoc? Další smích. Ale no tak, kamaráde. Jsem hodný, ale tak hodný zase nejsem. Prosím.

Máta mu vanula přímo do obličeje - Howard se určitě sklání přímo nad ním. Danny cítil teplo bratrancovy kůže. Kapky něčího potu mu padaly na tváře a víčka. Howardův hlas jako by vycházel zvnitřku jeho ucha.

Jsi vyděšený? Chceš mou pomoc? To žádáš hodně, ty necitelný zmrde. Ty škodolibý parchante.

Danny vyjekl a otevřel oči. Stál vedle jezírka. Opět už vypadalo jako jezírko a do jeho hladiny bubnovaly tisíce dešťových kapek. Déšť stékal Dannymu z vlasů a po tvářích. A tím, že se okolí vrátilo k normálu, vrátila se i racionální stránka jeho osoby, načas odložená k ledu, potlačená strachem: Byl to všechno sen, i Howard byl součástí snu. Tohle je skutečné. Tenhle déšť, tohle jezírko. Nic než tohle.

Pak zarachotil hrom, oblohu proťal blesk a na Dannyho se opět přisála hrůza. Rozběhl se, slepě vrazil do cypřišů a vrhl se do podrostu, klopýtal mezi větvičkami, které ho šlehaly, škrábaly do obličeje a rozdíraly mu kůži. Zakopl o kořen a dopadl na tvář, v ústech cítil mosaznou pachuť hlíny. Spustil se lijavec, bušil do Dannyho, nasáklé obvazy mu tížily hlavu, déšť se mu lil do oěi a do nosu, až lapal po dechu. Ale Danny běžel, třebaže běh nedával smysl. Na tom se všechny jeho části shodovaly - že běžet nemá smysl -, ale byl příliš vystrašený, aby se zastavil. V hlavě měl galimatyáš, vyděšené a racionální poloviny si to v něm vyřizovaly způsobem, jaký zná většina z nás, až na to, že se to nedělo tak, jak já to popíšu, řádek po řádku jako rozhovor. V Dannyho hlavě byl shluk, zmatek, chaos:

Dopravil mě sem, aby mě mučil. Aby mě potrestal. Nevěř tomu, to žvaní červ.

Celý život mě nenávidí.

Pouštíš červa dovnitř. Nedělej to. Chce, abych tady zhebnul.

Nepouštěj ho dovnitř - když ho odeženeš, nedostane se do tebe.

Chce, abych přišel o rozum. Celá tahle věc je narafičená, abych přišel o rozum. Blbost. Blbost. Přicházíš o něj sám, do toho všeho ses zamotal sám.

Od samého začátku to byl on. Možná i ten pád z okna - možná i za tím je on. Nemožné kraviny, to přece víš.

Teď mám poškozený mozek, s mým mozkem se něco děje. Je to ten svíravý spánek, poutavý spánek. Je to červ.

Ti postgraduanti v tom jedou taky. Je to červ.

A Mick a Anna - ti všichni mi chtějí zatnout tipec.

Vtahuješ červa do sebe. Nasáváš ho. Je to otázka volby. Děláš si to sám. Potřebuju se odsud dostat. Pryč z toho hradu.

To ovšem vůbec nic nevyřeší.

Uteču. Nasednu na letadlo zpátky do New Yorku. Teď už jde jen o to, abych se dostal ven živý. Nemáš kam jít. Hlodá v tobě červ, Danny. Je uvnitř.

Pomoc!

Pomoz sám sobě.

Pomoc! Pomoc! hulákal Danny, ječel ta slova do tmy a klopýtal deštěm k hradu. 1 2

Danny se dostal ven přes zborcenou hradbu - na stejném místě, kam první večer vylezl zvenku, aby se podíval dovnitř. Z hradu zjevně existovaly lepší cesty, ale aby některou z nich našel, musel by se někoho zeptat a Danny nehodlal za žádných okolností Howarda upozornit, že odchází.

Zanechal tu většinu věcí. Kdyby se začal balit, trvalo by to dlouho, nemluvě o tom, že by to bylo nápadné. Když vyšel následující ráno ze dveří svého pokoje, jeho oblečení zůstalo ve velkém středověkém prádelníku a Samsonite stál prázdný ve skříni. Danny si vzal pouze brašnu přes rameno, do níž nacpal troje spodky, dvě košile, deodorant, kartáček na zuby, pastu, gel na vlasy (trochu optimistické, protože měl hlavu dosud zavázanou) a ponožky. V kapse saka měl pas, tři sta dolarů a jednu funkční kreditní kartu, na níž zbývalo asi pět set. Tahle kombinace ho nějakým způsobem měla dostat do New Yorku.

Tedy, měl bych se vrátit kousek zpátky, protože uplynulo docela dost hodin od chvíle, kdy Danny mokl v zahradě a někdo se třeba ptá: (1) Byl vůbec někdy venku, nebo to byl všechno jenom sen? (2) Viděl se ještě s Howardem od chvíle, kdy se vrátil (nebo se mu zdálo, že se vrátil) zpátky do hradu?

(3) Která část v Dannym v hádce zvítězila; ta, která všechno sváděla na Howarda, nebo ta, která obviňovala červa? Škoda, že nedovedu odpovědi roztrousit v textu, aby se k vám ty informace dostaly nepozorovaně. Takže je tam prostě vsunu, až mi pro to bude připadat vhodná chvíle.

Danny zamířil ven chodbou mezi řadami elektrických svíček. Dával si záležet, aby nekulhal [Odpověď číslo 1: Nebyl to všechno sen, protože Dannymu z obuvi zůstala pouze jedna levá bota a jeden pravý sandál (ten druhý sandál zjevně upustil, když běžel), což znamená, že nezůstal jen v posteli, ale byl i venku. Což rovněž znamená, že Howard ve skutečnosti neseděl u Dannyho postele a nešeptal mu do ucha ošklivé poznámky. Ovšem toto zjištění pro Dannyho mnoho neznamenalo. Podobalo se to situaci, kdy se vám zdá, že s někým šoustáte, a druhý den se na dotyčnou či dotyčného nemůžete podívat: Danny teď na Howarda nahlížel jinak. Přimělo ho to pochopit, co mu mělo dojít hned na začátku: že Howardova vlídnost, jeho důvody, proč sem Dannyho pozval, jsou příliš hezké, aby to byla pravda - jsou to kecy. Zástěrka pro něco jiného.] pro případ, že by ho někdo viděl, ačkoli se blížilo poledne a zakrátko se všichni pohrnou do velké síně, aby snědli něco rajčatového se spoustou česneku, co Howard vaří už celé dopoledne. Vonělo to neuvěřitelně lákavě.

Danny minul velké zrcadlo ve zlatém rámu, ale odvrátil se, aby se do něj nepodíval. Na noze v sandálu měl ponožku, aby se mu nic nedotýkalo holé nohy, ale nenáviděl pohled na ponožky v

sandálu a choval jisté silné přesvědčení týkající se lůzrů, co ponožky do sandálů nosí, takže nijak zvlášť nedychtil spatřit sám sebe jako tento typ lůzra. 0 tom, jak asi vypadá od krku nahoru, ani nemluvě. Danny věděl, že blbě, už z výrazu na Howardově tváři. [Odpověď číslo 2: Howard přišel ráno kolem šesté do jeho pokoje s tím vousatým chlapem, který předtím píchl Dannymu injekci. Howard se od dveří usmál na Dannyho (který ležel zcela probuzený na posteli), pak mu úsměv zmrzl na tváři a vyrazil k němu.

Howard: Co se tady krucinál dělo? Danny: Nic se nedělo.

Howard: Máš obličej celý poškrábaný.

Kdyby Danny nevěděl, co ví - že ho totiž Howard sem povolal, aby se mu montoval do hlavy -, byl by tuhle scénku zbaštil se vším všudy, protože byla fantastická. Howard sehrál znepokojení >římo virtuózně. (Odpověď číslo 3, omlouvám se, že ji cpu sem

přímo doprostřed odpovědi číslo 2, ale právě sem patří: Hlasy v Dannyho mozku se střídavě přely, kdo je jeho skutečný nepřítel, zda Howard či červ. Debata vypadala následovně:

Howard. Červ.

Howard. Červ.

až Danny dospěl do jakési zběsilosti a všechno mu to začalo splývat: Howard Červ Howard Červ Howard Červ a posléze: Ho-wardČervHowardCervHowardCerv. A tento chrchel slov vyplivl tu správnou odpověď. Smyčka se zhroutila: nebylo to Howard, nebo červ, protože červ je Howard. Nejsou to protiklady, jsou jedno, jediné děsivé zlo, které čekalo celá ta léta, aby ho dostihlo. A Danny cítil, že tam je. Celou dobu cítil, jak číhá - dokonce je i pojmenoval aniž kdy pochopil, kdo to je.)

Danny: Nemohl jsem spát, šel jsem ven na čerstvý vzduch.

Howard: Tys šel ven? Zbláznil ses, Danny? Nevysvětlil jsem ti snad, co všechno -

Zarazil se. Zhluboka se nadechl a projel si rukama vlasy. Jeho hlas zněl tiše a rozzlobeně: Věděl jsem, že mám spát tady. Věděl jsem to. Pane doktore, podívejte se na to. Vyšel v noci ven a podívejte se, co se mu stalo.

Danny: Uklidni se, Howarde. Je to jen pár škrábanců.

Howard na něho pohlédl s divokým výrazem v očích. Ty to nechápeš, Danny. Určitě jsem ti to pořádně nevysvětlil. Máš - ále, doprčic. Usedl těžce na židli vedle Dannyho postele.

Lékař přistoupil a drobnými chladnými dlaněmi sevřel Dannyho hlavu. Howard: Přišel ti vyměnit obvazy. Mimochodem, vypadají děsně.

Danny: V dešti namokly.

Howard zavrtěl zkormouceně hlavou. Lékař se pustil do práce, uvolňoval nůžkami Dannymu z hlavy obvazy, odhazoval je stranou, kolem cákala voda a hnis. Howard stál těsně nad ním a sledoval každý pohyb. Zjeho výrazu soudě neviděl nic pěkného.

Howard: Bude… oukej?

Lékař řekl cosi, čemu Danny nerozuměl. Howard ukázal na Dannyho hlavu a zvýšil hlas. Bude oukej, doktore? Mělo by - mělo by to vypadat takhle?

Lékař: Ja, ja. Je oukej.

Lékař vymačkal Dannymu nad hlavou z tuby nějaké mazání a roztíral je holými prsty. Danny cítil tlak doktorových rukou na lebce, ale ne na kůži. Nebyl v ní žádný cit. Lékař omotal Dannymu vršek hlavy čistým bílým obvazem. Z nějakého důvodu už to pak bolelo méně.]

Jeden z postgraduantů měl Dannymu přinést oběd, což mu poskytovalo hodinu, možná víc, než si někdo všimne, že zmizel, a nejméně další hodinu, než někdo zjistí, že opustil hrad. Měl tedy víc než dostatek času, ale šel co možná nejrychleji, aniž by klopýtal. Má jedinou výhodu v tom, že Howard netuší, že prokoukl jeho hru, a Danny ten náskok musí udržet. Sestoupil do zahrady a šel podél vnitřní stěny hradeb až ke zřícenému místu, kde už prolezl dříve, vydrápal se na druhou stranu, pak sledoval vnější stěnu hradeb až k průčelí hradu a odtud se vydal po cestičce, o níž se domníval, že vede do města. Tento únik nabil Dannyho novou energií. Myslelo mu to skvěle a strach měl pod kontrolou. Červ do něj nepochybně pronikl, ale Marta byla v donjonu v bezpečí. Když na ni Danny pomyslel, pocítil v blízkosti srdce zvláštní teplo.

Sestup byl delší a sráznější, než si vybavoval. Kráčel v jakémsi transu a posléze ucítil pod nohama dlažební kostky. Když se ohlédl, viděl hrad nějaké tři nebo čtyři kilometry za sebou. Neměl tušení, že ušel takovou vzdálenost.

Vybavoval si městečko jako bezbarvé, ale když zamířil k hlavnímu náměstí, jasné barvy všeho kolem ho až bodaly do očí: červené střechy, olistěné stromy, děti pobíhaly kolem v proužkovaných oblečcích, psi vyhlíželi, jako by zrovna vylezli ze šamponové lázně. Modrá obloha, ostře řezané kopce. Na nejvyšším z nich ve slunci zlatavě zářil hrad.

Danny měl jeden hlavní cíl: lístek do Prahy na horský vlak, kterým sem přijel. A druhý, případný cíl (pokud někde uvidí cestovní kancelář): letenku zpátky do New Yorku. Snažil se nemyslet na to, jak byl šílený, když si od Howarda nechal poslat letenku pouze na cestu sem. Už to ho mělo varovat.

Kolem náměstí stály červené lavičky a na jedné z nich seděl postarší pán s opicí na rameni. Danny se posadil vedle něho. Opička byla malá, pokrývala ji měkká světlá srst. Její růžovohnědá tvář připomínala současně stařečka i novorozeně. Majitel opičky nabídl Dannymu lískový oříšek. Danny se usmál a zavrtěl hlavou, ale ten člověk se na něho nepřestával usmívat a pořád mu nabízel oříšek, až Danny pochopil, že se po něm chce, aby krmil opičku. Rozpačitě vzal oříšek a podal jí ho. Opice ho vzala do dlouhých suchých prstů a zvolna jím otáčela. Posléze naklonila hlavu na stranu, zvolna ukusovala a upírala kulaté tmavé oči na Dannyho. V opičí tváři bylo víc emocí než v lidské:

zvědavost, lítost, vyčerpání, jako by už viděla příliš mnoho. Danny se musel odvrátit.

Osm nebo devět chlapců kopalo na náměstí do mičudy. Hráli výborně, dokonce i ten nejmladší. Danny už příliš nemyslel na doby, kdy hrával fotbal, ale čas od času si něco z té doby vybavil: vůni

rozdupané trávy nebo jak vypadala obloha, když šel z tréninku domů, pruh rzi nad domy, posléze začala modř neonů okusovat tma. Když se vracel domů skoro za tmy, připadal si dospělý - příchuť dospěláckého života. Když se tak ohlížel zpátky, připadalo mu, že tohle si jako kluk užíval nejvíc.

Danny cítil, jak na něj padá podivná tíha. Rozloučil se s chovatelem opičky a těžce se zvedl. Vydal se jednou z úzkých uliček, které stoupaly do kopce. Každý obchod měl ve výloze něco hezkého: ryby, chléb, víno. Vypadalo to všechno čisté a až abnormálně naleštěné, jako by dnes byl nějaký svátek.

Danny se zeptal nějaké paní, co prodávala květiny, kde je nádraží, ale ona se jen usmála a zavrtěla hlavou. Nerozuměla mu. Ukázala výš na obchod, před nímž na háku visely hodiny. Inglé, inglé řekla a stále se usmívala.

Danny se také usmál. Dobře. Perfektní. Děkuju.

Obchod byl studený a zaprášený a páchl jako hodiny. Rozléhal se jím tichý tikot, ne jeden, ale tisíc různých tikotů se tu překrývalo navzájem. Od stolu pokrytého hodinovými součástkami se na Dannyho usmál pán se světlými napomádovanými vlasy ulízanými dozadu. Danny se také usmál.

Začínaly ho od všech těch úsměvů pálit tváře. Danny: Mluvíte anglicky?

Hodinář: Trochu.

Fantastické. Snažím se najít vlakové nádraží.

Tady žádný vlak. Město vedle. A vyslovil dlouhatánské jméno, které znělo jako Skrí-čou-hamp.

Danny: No né, počkejte. Já jsem sem, do tohohle města, přijel před pár dny vlakem. Tak tu musí být nádraží.

Muž se usmál: Tady žádný vlak. Vlak ve Skrí-čou-hamp.

Danny zůstal na toho člověka zírat. Je snad tohle jiné město než to, do kterého přijel? Jsou poblíž hradu dvě města?

Danny: Dá se do Skrí-čou-hamp dojít pěšky?

Muž přejel Dannyho očima. Pěšky? Je to příliš daleko, myslím.

Oukej, přikývl Danny. Takže je v jiném městě. Což dává smysl, protože tady se nic nepodobalo městečku, kde předtím čekal na autobus. Skončil v tom hezkém městečku místo v tom hnusném, ale problém je, že vlak staví pouze v tom hnusném.

Danny: Bus? Můžu dojet do Skrí-čou-hamp busem? Nebo do Prahy? To by bylo nejlepší.

Do Prahy ne. Bus do Skrí-čou-hamp samozřejmě. Muž přešel k jedněm z možná padesáti hodin zavěšených na stěně a posunul ručičky na 8:00.

Danny: Dneska večer? Ne. Muž zatočil prstem.

Zítra? Jeden bus, za celý den? Jenom jeden bus.

V osm ráno. Ano. V osm.

Ne v osm večer… Ne.

To je naprosto směšné! Co to s váma lidi kurva je? Jeho hlas se rozlehl po stěnách maličké dílny a Danny zmlkl. Mluví jako šílenec. Ale hodinář nereagoval, ani úsměv mu nezmizel z tváře. V nastalém tichu Danny slyšel ten bláznivý tikot a zmocnilo se ho zoufalství, jako by každou chvíli měla vybuchnout nějaká bomba.

Hodinář: Lidi v Skrí-čou-hamp, my je nemáme rádi. A oni nemají… ukázal posunkem na vlastní hruď. Danny: Oni nemají rádi vás. Lidé v těch dvou městech se nemají navzájem rádi?

Ano! Ha ha! Nemají - ano!

Oukej. Danny zavřel oěi. Dobrá. A co takhle… není tady cestovní kancelář? Víte, cestovní kancelář? Cestovní… kancelář! Už zase mluví nahlas, nemůže si pomoct. Hodinář se stále usmíval, ale Danny pod tím úsměvem vycítil vibrace úzkosti. Ten člověk je z něho vyděšený. Vyděšený z Dannyho! Ach jo, doprdele.

Náhle muž přikývl, jako že rozumí. Vstal, vzal Dannyho za loket, dovedl ho ke dveřím a ukázal

nahoru po ulici. Danny tím směrem zamířil, ale neviděl nic, co by se cestovní kanceláři podobalo. Ten hodinář se ho určitě snažil zbavit. Ulice zatáčela, Danny prošel spěšně zatáčku a zjistil, že míří

zpátky k náměstí. Odbočil do další ulice a kráčel po ní směrem od náměstí, ale za pár minut - bum - byl opět zpátky.

Na háku nad jedním obchodem uviděl zavěšený dřevěný globus a spěchal k němu. Trefa, pomyslel si, cestovní kancelář. Ale byly to starožitnosti. Nenamáhal se ani vejít, pouze hleděl do výlohy na jakousi obrovskou věc, ze které se zřejmě kdysi střílely šípy. A zatímco se díval, světlo zalilo výlohu v jiném úhlu a z lesklého skla na něho vyskočil jeho obraz: hlava omotaná obvazem, každá noha jinak obutá, tvář, která vypadala, jako by do ní někdo udeřil baseballovou pálkou a pak po ní jezdil vidličkou. Byl to strašidelný zjev, dělalo se mu z něj nevolno, ale Danny nedokázal odtrhnout oči. Kdo ten chlap je? Vypadal jako mentálně narušený, jako člověk, který by neměl volně chodit po světě, chlap, kterému by se Danny na ulici vyhnul. Obrázek zmizel, teprve když zaostřil zrak na předměty za sklem (velké starožitné lovecké nože se slonovinovou rukojetí).

Začínala nějaká odpolední siesta a ulice se vylidňovaly. Danny se vrátil zpátky na náměstí. Muž s opičkou už odešel. Danny si sedl na prázdnou lavičku a pohlédl vzhůru na hrad, který vrhal

černý stín na svah pod sebou. Cítil se zmatený, naštvaný: doufal, že touto dobou bude odjíždět z města, nebo alespoň čekat na vlak s jízdenkou v ruce. Místo toho hleděl na Howardův zkurvený hrad a neměl ani páru, co si počne dál. Vybavilo se mu, co řekla baronka: Město a hrad si navzájem sloužily po stovky let. Dokud Danny zůstává ve městě, má ho Howard pod palcem. Je to zvláštní, ale

Danny se zpod něj nějak nemůže dostat.

Cosi se mu pohnulo ve střevech: červ, hlodá. Jak silný je ten dalekohled v okně hradní kuchyně? Je možné, že Howard právě teď sleduje, jak se Danny moří a tápe? Při tom pomyšlení mu začalo být úzko u srdce. Rozhlédl se po náměstí lemovaném dokonalými obchůdky, po výlohách ověšených klobásami, zahleděl se na kavárnu ozdobenou modrými slunečníky a přemítal, jestli je tohle všechno skutečné. Mohl to všechno Howard jen tak na-kašírovat, aby ho zmátl, aby zkomplikoval hru, při níž sleduje, jak Danny kličkuje sem tam a nemá kudy uniknout?

A sotva to Dannyho napadlo, vyumělkovanost městečka mu začala připadat tak zjevná, že to hraničilo s pitomostí. Výrazně barevné láhve s limonádou na vozíku prodavače. Květiny v truhlíkách. Úsměvy na všech stranách. Danny vstal. Opět ho studenými kleštěmi sevřel strach. Ovšem na rozdíl od včerejšího večera jeho mozek zůstával klidný, vymýšlel plán. Protože on je bojovník. To si nikdo nikdy (zvlášť jeho táta) zřejmě neuvědomoval. Bez boje se nevzdá.

Danny se vrátil zpět do ulice, kterou před chvílí sešel na náměstí. Když už věděl, že město je nakašírované, poprvé mu začalo připadat živé. Konečně všechny ty dokonalé detaily dávají smysl.

Když došel k obchodu se starožitnostmi označenému zeměkoulí nad vchodem, nějaká paní právě stahovala roletu.

Danny: Zavíráte? Chtěl jsem si něco koupit.

Paní se usmála a otevřela dveře. Měla předkus, červenou rtěnku a lesklé čemé vlasy. Danny se na ni usmál také. Takže mluví anglicky, nebo alespoň rozumí. Možná mluví anglicky všichni. Kruci, třeba jsou to všechno Američani a kamuflují to nějakým přízvukem.

V obchodě Danny obešel kuši, kterou předtím viděl sklem

výlohy, a ukázal na zarámovanou mapu zavěšenou mimo dosah vysoko na zdi. Trefa: paní odešla do jiné místnosti a nechala Dannyho o samotě. Přesunul se rychle k výloze a klofl jeden z těch loveckých nožů, které uviděl za svým strašným odleskem. Stačila mu vteřina. Spustil nůž do vnitřní kapsy saka.

Byl těžký. Cítil, jak nůž tahá za látku na levém rameni, a to ho uklidňovalo podobně, jako ho někdy uklidňovalo, když naslouchal tlukotu vlastního srdce. Hrot mu visel přímo nad srdcem.

Paní se vrátila se štaflemi a vystoupala na ně. Když se natahovala pro mapu, hubené nohy v lodičkách se jí na příčce viklaly. A i když Danny věděl, že dáma pracuje pro Howarda a hraje divadlo, štafle jí přidržel.

Paní sundala zarámovanou mapu ze stěny a podala mu ji dolů. Byla příliš široká, aby ji mohl zasunout pod paži. Musel roztáhnout ruce, aby ji uchopil. Sotva ji uviděl zblízka, poznal na ní donjon - byla to mapa Howardova hradu a okolních kopců. Na mapě byla dvě města, z nichž jedno bylo zřejmě toto; alespoň kostel vypadal stejně. To druhé bude určitě Skrí-čou-hamp.

Danny za mapu zaplatil sto dolarů v hotovosti. Letenka už teď zřejmě nepřipadá v úvahu. Ovšem, nepřipadala v úvahu ani předtím - je tu v pasti. Je Howardovým vězněm. Měl skoro dobrý pocit, když si to přiznal.

Danny vyšel z obchodu do ztichlého městečka. Vracel se zvolna na náměstí, mapu držel před sebou jako štít. Na náměstí zůstal už pouze jeden ze starších chlapců, fotbalista, co si trénoval práci nohou.

Pohlédl na Dannyho a pak sklonil hlavu - první člověk v městečku, který se na něho podíval a neusmál se.

To jsou prostě děti. Nedovedou předstírat.

Danny zavřel oěi a poslouchal, jak si kluk hraje s míčem. Podle zvuků, jaké míč vydával, si skutečně dokázal představit chlapcovy pohyby. Jaký býval Danny kdysi dávno skvělý hráč.

Než opět otevřel oči, uplynulo několik hodin. Poznal to podle úhlu, jakým se světlo sklánělo nad kopci, sytě oranžové, jako natřené barvou. Na náměstí se teď hemžilo víc lidí, než když poprvé přišel. Na křesílkách před kavárnou posedávala spousta starých dam s drobnými psíky na klíně. Viděl dívky v pestrých šatech, muže, který prodával balonky upevněné na tyčkách. Všechno vypadalo stejně barevně jako obrázky v dětských knížkách, na které maminka dítěti ukazuje a ptá se: Kde je pejsek? Kde je strážník? Kde jsou jablíčka?

Vedle Dannyho na lavičce někdo seděl. Danny se otočil a napřímil se. Byl to Mick. Mick (s úsměvem): Dobré ráno.

Danny: Šmarjá.

Mick: Howard mě požádal, abych sešel dolů a podíval se po tobě.

Dannyho překvapilo, že to Mick přizná. Má obavu, že bych nenašel cestu zpátky? Vyznělo to jízlivě, posměšně.

Mick: Myslím, že neví, co má od tebe čekat. Musíš sám přiznat, že se z tebe vyklubalo docela pěkné číslo. Pak se zasmál. Howardovi to prospěje. Udržuje ho to ve střehu.

Danny: No, asi ano. On mě taky.

Nastalo ticho. Danny nehodlal odhalovat karty. Mick je jeho nepřítel číslo dvě, to znamená, že je ještě nebezpečnější než Howard. Danny by to měl znát.

Mick: Tak co říkáš tomuhle městečku? Danny: Velice pěkné.

Pokaždé sem rád zajdu. Vyčistím si tu hlavu.

Danny minutu počkal a pak se zeptal: Jak dlouho znáš mého bratrance? Od čtrnácti. Z polepšovny.

Tohle dávalo natolik smysl, že Danny získal pocit, jako by to už věděl a zapomněl. Danny: Za co jste tam byli?

Mick na něho pohlédl. Zlobili jsme. Kvůli čemu jinému tě pošlou do polepšovny? Ale polepšili jste se.

Mick se zašklebil. Howard se polepšil. Já jenom zestárl. Vypadal uvolněnější, když tu seděl vedle Dannyho v nakašírovaném městě, než kdykoli předtím. Danny přemítal proč asi.

Mick: Jsem tvému bratranci zavázaný za hodně věcí, v tom je to. On ti určitě taky hodně dluží.

Mick: Snažím se ten účet vyrovnávat, ale zadlužuju se čím dál víc.

Pohlédl na Dannyho a už to bylo všechno na stole: všechno, co Danny vyslechl mezi Mickém a Annou. Z nějakého důvodu mu to Mick neměl za zlé. Právě naopak.

Mick: Takže. Chce se ti vracet zpátky nahoru? Ani ne.

Mick se zhluboka nadechl. Mně taky ne.

Seděli a pozorovali cvrkot na náměstí. Nějaký stařík hrál na foukací harmoniku. Chlapci proháněli holuby. Danny cítil, že se mezi ním a Mickém něco otevírá, dokonce i beze slov. Byli si podobní: dvě čísla dvě.

Danny: Chci se vrátit do New Yorku. Vypadlo to z něj, aniž se doopravdy rozhodl to říct. Mick: Howard nemá rád, když lidi odjíždějí.

Jo, taky mám ten pocit.

Připadá mu, že neodvedl dost dobrou práci. Jako že byl špatný hostitel. Zvlášť teď, když máš potlučenou hlavu. Bude chtít, aby ses nejdřív uzdravil.

Danny: Cítím se dobře.

Mick se k němu otočil. Podíval ses poslední dobou do zrcadla?

Danny: Když nemusím, tak ne. Začali se smát, pak se Mick podíval na Dannyho a začal se smát znovu. Cos to se sebou prováděl?

Kromě toho, že jsem vypadl po hlavě z okna?

Znovu se rozesmáli. Danny měl pocit, že snad nedokáže přestat. Mick: Většině lidí by to úplně stačilo.

Mně ne. Nerad odcházím od rozdělaný práce. Danny potlačil smích. Připadal mu tak nějak nezdravý. Mick: Heleď, nechceš to použít, než půjdem zpátky nahoru?

Držel v ruce něco, co Danny poznával, ale zpráva o tom, co to je, k němu putovala pěknou chvíli.

Zíral na kus vzácného kovu v Mickově ruce. Mobilní telefon. Danny: Kde - kdes k tomu přišel?

Mick se zasmál. Sem tam ho někdo má. Není to tak, že je nesmíme mít, pouze je to Howardův… nejnovější nápad. Věci ho napadají a pak na ně zase zapomíná. Klidně si někomu zavolej. Je to americký mobil, takže nepotřebuješ mezinárodní předvolbu. Stačí navolit číslo.

Podal telefon Dannymu a přešel přes náměstí k vozíku s limonádou. Danny se nepohnul ani ve chvíli, kdy se na něho Mick znovu otočil. Zíral stále na telefon. Připadal mu cizí, jak z jiné planety. Mick zvedl do výšky jasně zelenou láhev a zamával na něho.

Danny rozevřel mobil. Celé mu to připadalo jako ve snu. Třesoucím se prstem namačkal Martino číslo v práci. 0 vteřinu později uslyšel v uchu její hlas.

Kancelář pana Jacobsona.

Dannyho to zaskočilo, nedokázal reagovat. Jak se mohl s Martou spojit tak rychle? Připadalo mu to nemožné.

Marta: Haló?… Haló? Je tam ně-Danny: Marto.

Uplně se jí změnil hlas. Klesl a jako by se přiblížil. Danny, jsi to ty? Jsi… ach můj bože, já jsem starostí úplně bez sebe!

Marto?

Ach, zlatíčko. Jsi - co se to tam u tebe kurva děje? Já ti tak úplně nevím.

Máš divnej hlas.

Danny nedokázal uvěřit, že je to Marta. Připadalo mu to tak náhlé, zdálo se mu, že to až popírá fyzickou vzdálenost mezi nimi.

Marto?

Danny, to jsem já, Marta. Proč se pořád ptáš? Řekni mi něco, abych věděl určitě, že jsi to ty.

Chvíli mlčela. To je nějakej vtip? Zavolal jsi mi do práce a já jsem zvedla telefon - kdo by to kčertu mohl být?

Danny jí chtěl věřit, ale připadalo mu to příliš snadné, jako nesplnitelné přání. Člověk na někoho myslí a on je najednou tady, mluví mu přímo do ucha? Požádal ji: Pověz mi něco, co mi potvrdí, že jsi to ty.

Nastalo dlouhé ticho. Nakonec se Marta ozvala: Danny? Jo.

Mluvíš jako někdo jiný. Připadám si jako někdo jiný.

Mám takovej pocit… jako kdybys to nebyl ty.

Danny: Potřebuju pouze nějakou identifikující informaci.

Marta: Informaci! Kdo to je, tohle? Jakou informaci se snažíte získat? Nebyla to Marta, teď už si byl Danny jistý. Mluví s někým jiným.

Danny: Cokoli, co bys mi ráda řekla.

Kde je Danny? Jak jste získal tohle číslo? Já jsem Danny. 0 čem to kurva mluvíš? Marta: Nevěřím ti, že jsi Danny.

Danny: A já nevěřím, že ty seš Marta.

Osoba v telefonu zněla vyděšeně. Další důkaz - Marta se nikdy nevyděsila. Ztišila hlas až téměř k šepotu. Vy jste mu něco provedli, že jo?

Danny jen poslouchal. Hlas byl důvěrně známý, o tom nemohlo být sporu. Ale nebyla to Marta. Marta byla daleko, až v New Yorku.

Marta: Jsi tam ještě, ty debile? To jde pořád o tu zkurvenou restauraci? Ach bože, odjel on vůbec z New Yorku?

Danny zíral na telefon ve své ruce. Jak může vůbec poznat, odkud ten hlas přichází? Vzhlédl vzhůru k hradu. Slunce se posunulo za něj, a teď už nebyl zlatý, byl téměř černý. Jeho stín zakrýval celý kopec a plížil se k náměstí. Dannyho napadlo, že ten hlas možná přichází odtud.

Ať už to byl v tom telefonu kdokoli, začal plakat, nebo předstíral, že pláče. Tak dobře, ty vošouste, já zavěsím. Ale jestli ti v tom tvým ubohým těle zbyla jediná buňka slušnosti, vyřiď Dannymu, že ho miluju. Marta ho miluje, rozuměls? Pověz mu to, ty parchante. A teď si polib prdel.

Spojení se přerušilo. Danny se celý třásl. Pohlédl přes náměstí, ale skoro neviděl. Mick se vracel. Mick: Všechno v pořádku?

Danny: Jo, bezva. Když Mickovi vracel mobil, téměř ho upustil.

Mick stál před Dannym a vyhlížel znepokojeně. Slo to dobře? Dovolal ses?

Danny: Jo. Měl pocit, že musí ještě něco říct, takže dodal: Potíže se ženskejma. Aha. Oukej. No, o tom bych mohl napsat knihu.

Mick podal Dannymu láhev zelené limonády a Danny se zhluboka napil. Obsah byl příliš sladký, ale příjemný a chladný. Danny by jich byl vypil čtyřicet. Pocítil náhlý chlad. Stín hradu dosáhl náměstí a zvolna je pokrýval.

Danny: Vracíme se?

Mick: Jo, myslím, že je čas. Nezapomeň si tady… tu věc. Ukazoval na zarámovanou mapu opřenou o lavičku. Danny už na ni zapomněl.

Danny: Ta mi může být ukradená. Nechám ji prostě tady. Ale z Mickova výrazu viděl, že by to bylo divné, takže mapu s námahou zvedl. Opravdu to byl neuvěřitelně neohrabaný krám.

Mick: Počkej, co je to? Vzal od Dannyho mapu a prohlížel si ji. Tý jo, to se bude Howardovi líbit. Danny: Vaše spokojenost - náš cíl.

Mick vypadal překvapeně, pak se zasmál. Dobře, já to ponesu. Ruce měl dost dlouhé, aby si rám s mapou zasunul pod rameno. Danny nesl svou brašnu.

Vydali se po svahu vzhůru. Danny kulhal ještě hůř než jindy, možná z toho dlouhého sedění. Mick: Mimochodem, dostal jsem tvou druhou botu z toho parapetu na věži. Máš ji v pokoji.

Danny nejprve nechápal, co mu Mick vykládá. Musel přemýšlet: Bota. Parapet. Věž. A pak ho zalila taková radost, že ze sebe nedokázal vypravit slovo. Chvíli mu trvalo, než řekl: Děkuju.

V pohodě.

Dlouho stoupali mlčky. Takové nenucené ticho. Postupně se kolem nich shlukovaly stromy a vytlačovaly světlo. Vzduch se ochlazoval. Danny si vzpomněl na nůž v kapse. Tahal mu za sako při každém kroku.

Danny: Tys býval feťák, viď?

Mick se k němu v chůzi otočil. Tvářil se překvapeně a Dannyho napadlo, jestli neměl mlčet. Mick: Jsem.

Ještě pořád?

To je na celý život. Jako láska. A pak se zasmál. Stejská se ti po tom?

Každou zkurvenou minutu. Po čem nejvíc?

Mick: To je dobrá otázka. Chvíli přemýšlel. Stejská se mi po těch… rovnicích, možná by se tomu dalo tak říkat. Za tolik a tolik dolarů si koupíš tohle a to ti poskytne tolik a tolik hodin, než budeš potřebovat další dávku, a ta tě bude stát tolik a tolik. To počítání, víš? Rád počítám.

Danny: Počítat bys mohl jiný věci.

Mick: Počítám všechno. Počítám naše slova. Počítám stoje kroky. Počítám stromy. Co se všemi těmi čísly děláš?

Mick se zasmál. Dělám? Nic. Zapomínám je. Je to všechno způsob, jak se nezbláznit.

Danny cítil hrad, ještě než k němu došli - nízké vibrující hučení pod nohama. Pak už se nad nimi tyčila brána, stejná, kterou se snažil dostat dovnitř tu první noc. Mick šel k jedné straně vrat a otevřel dveře, jež Danny tehdy přehlédl. Takže tady to je, konečně. Cesta dovnitř.

Než Danny prošel, zastavil se. Micku? Mick se otočil.

Danny: Proč ty nemůžeš odejít? Proč já nemůžu…?

Odejít. Z hradu. Aha. Tys to slyšel. Jasně a zřetelně. Mě to ale štve.

Jistě, ale proč nemůžeš?

Mick se vrátil od dveří k Dannymu. Větve jim visely nízko nad hlavami a Danny cítil vůni borovic.

Mick: Propustili mě na čestný slovo. Seděl jsem pět let za kšefty s drogama a před čtyřmi měsíci mě propustili pod Howardův dohled, abych sem mohl přijet a pracovat. Nemůžu jet nikam, pokud Howard nejede se mnou. Vidíš, další, za co mu dlužím.

Nevím. Mně připadá, že on dluží tobě.

Ne. Ne, tak to není. Je mi to proti srsti, tak to zlehčuju, ale Howard mi prokazuje laskavost. Je to obrovská zodpovědnost. Kdybych porušil podmínky, musel by mě nějak dopravit zpátky a informovat soud. Z mýho hlediska je to tak, že jako člověk v trestu nemůžu dostat práci. Nemůžu, tečka. Howard je - dělá toho pro mě mnohem víc, než si zasloužím.

Danny: Oukej.

Prošel za Mickém dveřmi do stinného průchodu vydlážděného kameny. Uvnitř hradeb už byla skoro tma. Danny cítil, že se začíná bát, ten led v hrudi. Dotkl se přes látku kabátu nože.

Na konci průchodu vedly další dveře do vlastního paláce. Mick odložil mapu a zajel rukou do kapsy pro klíč. Potil se. Danny pohlédl najeho vyžilou tvář a zabolelo ho v hrudi. Tolik snažení a všechno na nic. A teď měl Howard Micka pod palcem. Ty ubohej sráči, pomyslel si Danny.

Mick našel klíč a odemkl dveře. Nastala zvláštní chvilka, kdy tam s Dannym jen tak stáli a čekali, který z nich vejde první.

Mick: Oukej. Sladká vůně domova.

1 3

Vím jen tolik, že mám do břicha zavedenou hadičku. Když se ptám proč, dozvím se: Komplikace po druhé operaci.

Druhé operaci? A co ta první?

Při první jenom vyndali nůž. Udělali to hned ten den, co vás přivezli z pohotovosti.

To mi vysvětluje moje oblíbená sestra Hana. Existují určitá pravidla, která sestrám zakazují mluvit s odsouzenými, ale Hana sepsala vlastní pravidla a těmi se řídí. Když ji člověk poslouchá, získává pocit, že Hana má doktory i sestry pod přímým velením. Pokud je nezná, je to proto, že k ní služebně ještě nedorostli.

Miluju vás, Hano, říkám jí. Ríkám to často, ale nejsem si tak docela jistý, jak často. Mám z těch léků paměť na hadry.

Zvedá oči k nebi, ale poznám, že sejí to líbí. Ríká mi mumíku, jako můj milovníku. Vy nemilujete mě, ale morfium, tvrdí mi.

Má pravdu. Ale morfia mi nikdy nedávají dost a Hany je spousta. Dámy se člověk nemůže ptát, kolik váží, ale odhadoval bych ji na sto čtyřicet. A všechen ten tuk na ní vypadá fantasticky, jako nějaká skvostná těžká róba, kterou si může obléknout jenom královna.

Hano, říkám. Proč museli operovat, jenom aby vytáhli nůž?

A rovnou v tu chvíli mám pocit, který mám teď často, někde uvnitř mozku se něco klube, a mě napadá, že už jsme tenhle rozhovor s Hanou vedli předtím. Možná už párkrát, nebo víc než párkrát. Ale ona mi to nikdy nepřipomene.

Bylo to takový to pěkně hnusný čůro, říká a já vím, že myslí vánoční stromeček. Vánoční stromečky mají po stranách bodliny, takže když ho vytrhnete, vezmete s ním i slušnou porci střev. Ale Tom-Tom nedostal šanci, aby ho vytrhl - Davis ho stačil srazit na zem. Což znamená, že mi cvok Davis zachránil život.

Takže co, oni ho vyřízli? ptám se Hany.

To chirurgové dělají - řežou. Není to žádná kosmická věda. Není to ani složitý jako ta práce, co děláme my tady. Ale musí se to udělat dobře.

Celou tu dobu pracuje. Vyměňuje sáčky, seřizuje obrazovky, reaguje na spoustu pípání a houkání. Pokoj je eklhaft. Stěny mají barvu kůže. V koutech se válejí chuchvalce prachu. Ale Hana to všechno o pár čísel zvedne už jen tím, že je tady.

Co dělali při druhý operaci?

Měli vylepšit, co udělal první tým. Vyrovnat ty potrhaný okraje, který tam zůstaly, protože situace byla naléhavá.

Tak k čemu ta hadička?

Ztuhne jí úsměv. Hanu hadička rozčiluje. Přidělává jí spoustu práce: čistí ji, sleduje ji, s tím, co z ní vytéká, provádí, co je třeba s tím provést. Nevím přesně, co to je. Vychází toho ze mě tolik, že už jsem ztratil přehled.

Podle mě by ten konkrétní chirurg měl za tu hadičku dostat za uši, říká Hana.

0 pět minut později, když ten konkrétní chirurg vstoupí do pokoje, Hana ztichne. Je to mladý chlap s předčasně prošedivělými vlasy, které mu trochu stojí na hlavě, jako by se pohyboval příliš rychle. A máte z něj pocit, že by raději zůstával v pohybu, než aby tu stál a koukal na takové jako já.

Vezme hadičku do prstů a pohybuje s ní sem tam. Člověk pozná, že se mu taky moc nezamlouvá. Na začátku jsem kladl spoustu otázek, ale polovinu doby jsem nerozuměl doktorským odpovědím, a i když jsem jim rozuměl, nechápal jsem, co znamenají. A pak jsem to stejně všechno zapomněl.

Lékař mluví s Hanou a ona odpovídá Ano, pane doktore a Ne, pane doktore hlasem, který se téměř podobá šepotu. Když se to stalo poprvé, bylo mi tak trapně, že jsem se na ni nemohl ani podívat, ale když jsem to posléze udělal, její výraz to opět napravil: dívala se na chirurga, jako by ho zkoušela, čekala a pozorovala, aniž by se vměšovala, poskytovala mu příležitost předvést se, nebo se odrovnat, ať už to dopadne tak, či onak.

Když doktor odešel, ptám se: Dáte mu padáka, Hano?

To záleží na tom, jestli se svoji práci naučí dělat líp, než ji dělá teď, odpoví. Podle mýho přesvědčení mají lidi dostat šanci, aby se napravili. .

A v tu chvíli se mi začne vytrácet. To se stává často: přivalí se něco jako šedá mlha a já cítím, jak se mi oči obracejí v sloup. Vánoční stromeček znamená, že mě Tom-Tom chtěl opravdu zabít. A já to ani nepostřehl.

Něco tady píšu, ale stejně se nemůžu vrátit včas, abych stihl kurz. Z toho psaní už se nejspíš stal zvyk. Jednu chvíli nevím, co se kurva děje, a další minutu si začnu všímat věcí a pořádat si je v hlavě jako seznam. A cítím, co musí cítit Hana, když pozoruje toho doktora: vím, jak na to. Tady to řídím já.

Hana se už tři dny neobjevila a já začínám vyšilovat. Sestra, kterou jsem dostal místo ní, se jmenuje Anděla, ale žádný anděl to není. Poznáte na ní, že vězně nenávidí a dělá tu práci jenom kvůli rizikovým příplatkům. Sestry jsou tady bud vyděšené, nebo naštvané, nebo obojí. Tahle je jenom naštvaná.

Kde je Hana? ptám se třetí den. Ne že bych se neptal první i druhý den. Má volno.

Proč tolik dnů za sebou? To není moje starost.

Chcete tím říct, že vás to nezajímá, nebo že to nevíte? Anděla neodpoví.

Je nemocná? Stalo se něco? Odjela na dovolenou? Můžu vaše otázky předat dozorčím.

Ve chvíli, kdy to říká, se podívám na břicho a trhnu sebou: hadička je pryč. Kde je hadička? zeptám se.

Doktor Arthur ji odstranil dnes ráno, když jste spal. Znamená to, že se to lepší?

To znamená, že půjdete zpátky na sál. Kdy?

Někdy během dne.

Je nějaká šance, že se Hana dneska vrátí? Je to praštěné, ale i když vím, že Hana je jen obyčejná sestra a nemá žádnou moc a všechno ostatní je čirá fantazie, nechci jít na operaci bez ní. Těžko říct, co všechno by se mohlo zvrtnout.

Řeknu doktorovi, že byste s ním rád mluvil, až bude mít chvilku.

Skvělý, říkám. A možná se zastaví i pan prezident. Nemůžete mi prostě vyklopit, co se děje? Ta operace znamená, žeje to se mnou horší, nebo lepší? Chci říct, jestli je to za odměnu, nebo za trest.

Otočí se na mě a přísahám, že jí oěi napůl lezou z důlků. Uvědomujete si, povídá, že každá otázka, kterou kladete, stojí daňového poplatníka peníze? Ti dva strážní přede dveřmi, jaký myslíte, že berou plat? Dole odmítáme lidi, protože nemají pojištění, a vy lupiči a násilníci a vrahové se tady válíte a obskakujou vás jako nějakého krále. To nechápu.

Zkusím to znovu. Ale ta operace -

Měli by vám dát vedle postele měřák, povídá Anděla. Abyste viděl, jaká jste přítěž. Pak byste mi možná dopřál minutu klidu, abych mohla dělat svoji práci.

Je to stejná operace jako posled—

To je patnáct dolarů. Nebo je to něco jiného -

Dalších patnáct. To už jste na třiceti.

Zírám na ni. Začíná se mi opět zamlžovat mozek. Ptám se: Vy mě opravdu vážně žádáte o peníze?

Anděla si náhle uvědomí, že tohle nevyznělo příliš dobře, a ohlédne se za sebe. Neslyším vás, řekne a začne si broukat. Brouká si a brouká. Pokouším se na ni mluvit, ale ona si jen brouká.

Padá na mě šeď, příjemná a vítaná morfiová šeď.

Už mě nikdy neopouštějte, říkám Haně, když se konečně vrátí.

Moc mě to mrzí, mumíku. Musela jsem zařídit nějaký osobní věci. A oni toho využili a operovali vás znovu za mými zády.

Jak to vypadá? ptám se jí.

Zvedne přikrývku a podívá se mi na břicho. Já už jsem je hodně dlouho neviděl. Není to špatný, řekne. Žádnej čurbes, žádnej maglajz.

Žádná hadička.

Přesně to, co chci říct, mumíku. Ta hadička věštila trable, teď už vám to můžu říct, když je venku. Když lidi dolé udělají svou práci dobře, už byste ji neměl potřebovat.

Mám hlavu jako škopek. Přidali morfium. Proč? říkám si. Ne že bych si stěžoval. Jak dlouho už jsem tády, Hano? Celkem.

Podívá se na můj záznam. Třiadvacet dní.

Takže kurz už skoro skončil. Když mě bodnul, zbývaly už jenom čtyři lekce. Je nějaká šance, že by mě příští týden mohli pustit?

To teda není, mumíčku.

A mám to. Holly už neuvidím. Ale stejně píšu, jak se dá.

Poslyšte, Hano, řeknu. Proč jste taková hodná i na kriminálníky?

To nemá se mnou co dělat, mumíku, odpoví. To je mezi váma a Bohem.

Zdají se mi sny, a jaké. Zdrogované sny, kde se všude roztéká minulost jako sračky z ucpané kanalizace. Občas se ocitám v polepšovně. Ostatní kluci člověku kradli jídlo, když je sám neukradl jim. Howie to nedokázal. Když tam byl první den, povídá: Já jejich jídlo nechci. Nemůžu toho tolik sníst. Chci jenom svoje. A já mu říkám: Ber je, člověče, nebo ti tvoje seberou a budeš hladovět. Už

jsem to tády viděl. Přijde sem tlustej kluk jako ty, a než se naděješ, je z něj kostra. Odvážej je v rakvích a pohřbívaj v neoznaěenejch hrobech. A pak se zaěnu smát. Je tak novej, taková milá vyděšená tvářička. Na začátku jsou všichni takoví. Ale když tu zůstanete dost dlouho, dokážete se už smát čemukoli.

Tam, kde by měla být moje matka, je prázdné místo, díra, jako když někoho vystřihnete z obrázku. Tátu si pamatuju, ne ani tak jeho tvář, ale jeho nohy. Byl vysoký. Silná lýtka a stehna, drobná kolena, jako u koně. Jak jsem vždycky musel povyskočit, když

jsem se ho chtěl chytit za ruku. A pak moje ruce na televizní obrazovce, když on se dívá. Musím být opravdu malý, stojím tam s rukama na obrazovce, abych neztratil rovnováhu. A pak si jich tam najednou všimnu: dvě ruce obklopené světlem. Tlusté dětské ruce. A to jsem já.

Otevřu oči a vedle postele sedí Holly. Nebo spíš takhle: sedí tam osoba ve žluté papírové kombinéze a v roušce, co kolem mě teď nosí všichni, a má Hollyinu tvář. Určitě si se mnou hraje morfium. Zavřu oči a zkusím to znovu.

Ahoj, říká.

To nemůžete být vy.

Tak to jsem tedy v průšvihu, říká Holly.

Zasmál bych se, ale k tomu člověk potřebuje svaly a o ty jsem myslím při jedné z těch operací přišel. Jak jste se sem dostala?

Znám cestičky. Usmívá se, poznám jí to na očích, i když jí rouška zakrývá ústa. A pod tím úsměvem je k smrti vyděšená.

Musela ji sem pustit Hana. Ale Hana už mě neošetřuje ode dne, co mě přestěhovali sem dolů na jipku. A stejně, jak by protáhla Holly kolem strážných? A pak si říkám: Hana by to dokázala. Hana dokáže všechno.

Jsem rád, říkám. Jsem rád, že jste přišla. Chyběl jste nám ve třídě.

Ale no tak.

Opravdu. Připadala mi… taková malá. Jo. Tom-Tom nejspíš chyběl taky.

Slyšela jsem, že ho přesunuli na déčko, s nejvyšší ostrahou.

Z tváře se jí dere nějaké rozrušení, nebo zoufalství, něco. Vidím to, i když mám před sebou pouze její oči. Mučivá úzkost. Není to výraz, který používám, ale vystihuje to.

Rayi, říká, mně je špatně. Z toho, co se vám stalo. Neberte si to tak, to se děje pořád. Zvyknete si.

Kecy.

Dívá se na mě, ne na mou tvář, ale na to, co ze mě zbylo. Už mi zase zavedli hadičku, proto mě přestěhovali sem dolů. Bolí to? dá se Holly.

Určitě, jinak bych nebyl tak nadopovaný.

Připadá mi, že v pokoji je větší ticho než obvykle. Dokonce i budíky se ztišily. Nevymýšlím si to? napadá mě. Je to jako tenkrát ve třídě, když jsem s ní zůstal o přestávce sám a nikdo tak dlouho nevešel dovnitř. Jako když to rozhodl Bůh.

Dívám se na Holly. I v tomhle podivném místě, i přes naše podivné kostýmy, všechny ty věci, co stojí mezi námi, náhle vymizí. Holly T. Farrellová, říkám, kdo jste?

Nejsem nic moc, odpovídá a já vidím, že ona tomu věří. Měl jsem pravdu? Tři děti?

Jen dvě.

Kdo odešel, on nebo vy?

Chvíle ticha, která mi prozradí, že ať Holly řekne cokoli, nebude to nejspíš pravda. Odešla jsem já.

Správná holka.

Je oblečená v tom, co nosí do té druhé práce. Něco vzorovaného, vidím to nad žlutým papírovým límcem. Řetízek kolem krku. Nevidím vlasy schované pod čepcem.

Sluší vám to, říkám.

Snažila jsem se, přikývne a pak se zasměje. Ne, vážně. Pracuju na vysoké, na studijním oddělení. Nechali mě, abych si udělala bakaláře, a teď si dělám magistra z tvůrčího psaní. Jde mi to pomalu.

Děti?

Dvě holčičky. Deset a třináct.

Každý ten fakt připomíná sladký zlatý valounek kutálející se k mému srdci. Už mi ani nevadí to vedro. Mám horečku, kterou nedokážou srazit.

Rayi, nakloní se ke mně. Já - pořád mi nejde z hlavy, jak se to stalo. Myslíte s Tom-Tomem?

Ne. Předtím. Proč jste šel do vězení. Aha. Tamto.

Chtěla bych to pochopit. Ani já to nechápu.

Tak jen fakta, jestli o tom můžete mluvit. Mně - mně by to pomohlo, myslím.

Chvíli vyěkávám, než odpovím. Nakonec říkám: Fakta jsou taková, že jsem střelil chlapa do hlavy. Holly polkne. Znal jste ho?

Byli jsme přátelé.

Podívá se dolů na svoje ruce. Upírám na ni oči, ne proto, že chci vidět její reakci, to nechci, ale ještě víc mi záleží na tom, aby mi neunikla ani vteřina z toho času, kdy sedí tady u mě. Chci si ji zapsat do paměti.

Předpokládám, že jste k tomu měl důvod, říká.

Měl jsem spoustu důvodů. Příliš mnoho důvodů. Mohl bych si vymyslet spoustu blbostí, aby to znělo líp, ale na to je mi příliš špatně. Je to prostě něco, co jsem udělal.

Holly to hodnou chvíli převaluje v hlavě. Nerada přijímám představu, že takhle se věci dějí. To by mi svět připadal příliš nebezpečný.

Milujte ty děti, říkám jí.

Vzhlédne. Zaskočil jsem ji. Její tvář přestane cokoli skrývat a zčistajasna mi připadá, že ta papírová rouška je průhledná. Dívám se přímo skrze ni a hlavou mi bleskne obrázek života, který jsme spolu mohli mít - grilování, psi, děti, co po nás skáčou v posteli -, proběhne to mnou rychle, ale silně a jasně, jako vůně vaření, která k vám zavane oknem tak ostře, že můžete vyjmenovat ingredience. A pak je to pryč. Zmizí to a Holly mě drží za ruku. Konečně, po tom dlouhém čekání, je její ruka zpátky na mojí. Suché chladné prsty, štíhlé. Prstýnky prokluzují. Zavírám oči. Ruku mám tak rozpálenou, že cítím pulz v každém prstu. Bojím se, že mě pustí, ale neudělá to. Svírá dlaní mou ruku a je mi, jako by mě ve své chladivé milosti držela celého a zaháněla ode mě horečku.

Když otevřu oči, Holly pláče. Papírová rouška je celá mokrá. Přihodilo se vám něco zlého, říkám. Že ano?

Přikývne. Slzy se řinou dál.

Na to, abych zvedl hlavu, potřebuju tolik energie jako Davis na těch svých sedm set kliků, ale přinutím se k tomu. Chci vidět naše ruce. A jsou tady, leží na mé hrudi propletené jako dva lidé v objetí. Za nimi je hadička: hnědý plast. Chvěje se mi krk.

Nechám hlavu klesnout zpátky. Vrací se šedá mlha - všechno to zvedání hlavy mě skoro vyřídilo. Slyším, jak Holly vzlyká, a sevřu její ruku pevněji, bojím se, že ji odtáhne. Ale ona si setře slzy druhou rukou. A já pochopím, proč ji sem pustili.

1 4

Howard: Vzdávám to, Danny. Co před námi tajíš?

Danny: Tajím? Nůž měl dosud ve vnitřní kapse. Potlačil nutkání se ho dotknout. 0 čem to mluvíš?

Howard se skláněl nad dlouhým stolem ve velké síni a ve světle svícnu studoval zarámovanou mapu, kterou Danny koupil v městečku. Právě dojedli večeři, Dannyho první jídlo za dvacet Čtyři hodin.

Howard uvařil kuřecí guláš s olivami a bobkovým listem. Danny věděl určitě, že tak chutný kuřecí guláš v životě nejedl.

Howard: Ty tak nějak… nevykládej si to špatně, ale ty se tady tak nějak potácíš, vypadáš, že jsi sotva při vědomí, o tom, že bys něco dělal, ani nemluvím, a pak přijdeš s něčím, jako je tohle.

Danny: Líbí se ti to.

Howard vzhlédl. Líbí není to správné slovo. Je to neuvěřitelné, Danny. To je - to je ta věc, co jsme hledali každičký den, co jsme tady. Kolik jich bylo?

Čtyřicet. Mickův hlas. Jediné světlo v místnosti vrhaly svíčky, takže na něho Danny neviděl.

Howard: Je to obrovské, Danny - tohle je ono. Chybějící článek. A tys o něj zakopl s hlavou v obvazu, krucinálfagot!

Danny se usmál co možná nejpřirozeněji, ale zas tak příliš přirozené to nebylo. Začínal z Howarda ztrácet nervy. Danny si byl téměř jistý, že si z něho bratranec dělá legraci, a maže to hodně natlusto, aby Dannyho vydusil. Nebo to je červ, který se zavrtává hlouběji do Dannyho. Ale ten červ je přece Howard. Motá se v kruzích. Stojí to všechno na tom, jestli Howard ví o noži. Jestli

ano, Dannyho výhoda se vytrácí a tohle je otevřená válka. Třebaže si Danny opakoval, že neexistuje způsob, jak by se Howard o noži mohl dozvědět, a nebyl tu ani žádný konkrétní důvod si myslet, že o něm ví, Danny měl pocit, že opak je pravdou.

Howard: Díval ses na tu mapu, Danny? Moc dlouho ne.

Howard: Tak co tě přimělo ji koupit? Já vlastně ani nevím.

Danny cítil tíhu nože v kapse a stísněný pocit z Howardova upřeného pohledu byl najednou přímo fyzický. Danny se nedokázal podívat bratranci do očí.

Howard: Snaž se to vybavit. Mě by to opravdu zajímalo. Proč kupovat něco, na co ses skoro nepodíval?

Jen mě to tak najednou napadlo.

Howard se vztyčil a přešel k Dannymu. A koupil jsi to kde? V malém starožitnictví u náměstí.

A na co ti padl zrak? Proč jsi vůbec vešel dovnitř?

Jídlo se Dannymu převalovalo v břiše. Přemítal, jestli na něm kvůli noži sako divně nevisí. Musel se veškerou vůlí přemáhat, aby se nedotkl kapsy.

Howard teď stál za Dannyho židlí. Doufám, že ti nevadí, Danny, že ti kladu všechny tyhle otázky, ale začínám si myslet, že máš - no, lidé tomu říkají různě - myslím, že máš čuch. Všímáš si věcí, které ostatní lidé nevidí.

Danny: Díky. Howard se opíral o jeden sloupek v opěradle Dannyho židle. Dannyho napadalo, jestli se ho bratranec nechystá převrátit dozadu.

Howard: Teď už je to jedno, pojďte se na ni podívat. Pojďte se všichni podívat na mapu, kterou našel Danny, zavolal do temného sálu, kde se pořád ještě vyskytovalo několik postgraduantů. Nikdo neprojevoval obzvláštní zájem.

Howard přesunul několik svícnů k mapě. Studenti se začali jeden po druhém shlukovat. Přišel i malý Ben.

Ben (k Dannymu): Ahoj. Danny: Ahoj.

Co dělá hlava?

Docela dobrý. A co dělá tvoje?

Moje hlava je samozřejmě v pořádku! Zasmál se na Dannyho a čekal, ale Danny se neusmál. Jsi pořád ještě smutný?

Nikdy jsem nebyl smutný. Ano, byl, já jsem viděl - Danny zamířil pryč.

Howard: Danny, vrať se. Pojď se podívat na tu mapu.

Posléze se kolem stolu shromáždila skupinka. Světlo svíček se třepotalo nad mapou. Podívejte, řekl Howard tiše, a nastala dlouhá odmlka, kdy se všichni dívali.

Anna: Neuvěřitelné.

Ze ano? Micku, vidíš to taky? Jo, vidím.

Mick stál vzadu. Danny se nesetkal s jeho pohledem od chvíle, kdy vešli do hradu, ale teď to bylo jiné. Teď mezi nimi existovala dohoda a součástí té dohody bylo, že ji utají.

Howard: Tu chodbu? Pod donjonem?

Anna: A ta pak navazuje na ostatní podzemní chodby…

Měla pravdu. Když se Danny díval na mapu ve městě, předpokládal, že ty tmavé klikaté čáry jsou cestičky po kopcích. Ale byly to chodby pod kopci. Začínaly pod donjonem a vějířovitě se rozbíhaly na všechny strany, přesně jak to tvrdila baronka.

Mezi postgraduanty to vzrušeně zašumělo.

Howard: To je něco, že? Samozřejmě že celá ta věc může být jenom fantazie - Danny: Myslím, že ne. I baronka mi říkala něco o podzemních chodbách.

Howard se otočil na Dannyho. Všichni ostatní také.

Howard (ke shromážděným): Podívejte se na toho chlapa! Danny, tohle je to, o čem mluvím! Co dalšího máš ještě v rukávu? Neschovávej to před námi!

To už byl otevřený výsměch: Howard ví. Určitě to ví. Dannyho pálily tváře. Danny: Už jsem ti všechno řekl, Howarde. Nic dalšího není.

Nastala odmlka. Howard s Dannym hleděli jeden na druhého. Howard: Problém je v tom, že už ti nevěřím.

Takže je to tady: válka. Danny se poprvé odvážil dotknout před Howardem nože pod sakem. Prohlédl si ho pečlivě, sotva jak se vrátil do hradu, dopřál si dlouhou koupel a doktor mu vyměnil obvazy.

Vypadal jako obřadní nůž, s vyřezávanou slonovinovou rukojetí, kde nějací chlapi loví jelena. Čepel byla dlouhá, zahnutá a ostrá. Má Howard zbraň? V tričku a v šortkách se to zdálo nepravděpodobné. Kde by ji ukrýval?

Ben: Kdy můžeme jít do těch chodeb, tati?

Howard: Dobrá otázka. Chytrá odpověď by pravděpodobně zněla později, až bychom vyřídili všechny možné obstrukce. Ale já bych se tam vydal hned teď.

Anna: Potmě?

Na tom nezáleží, když jsi pod zemí. Ale samozřejmě bez dětí.

Ano, s dětmi, maminko! Ano, s dětmi. Ben by mohl jít, že?

Můžu jít! Já rozhodně můžu jít!

Anna (tiše): Howarde, uvažuj. Nemáme potuchy, co tam doleje, jestli ty chodby jsou vůbec stabilní. Podívej, jak je ta mapa stará.

Ale Howard už nedokázal uvažovat. Málem ani neslyšel, vznášel se ve vlastním rauši. Chtěl jít hned, hned teď. V jeho chtění je něco zoufalého, pomyslel si Danny, jako kdyby se bál, že když počká příliš dlouho, může to všechno zmizet, nebo mu to něco znemožní.

Howard ukázal na mapu. Rekl tiše: Vidíš, co tohle je, Anno. Vidíš to? Anna: Vidím, ale já -

To je to, na co jsme čekali. Cítíš to taky? Možná, ale -

S něčím takovým tam chci skočit rovnýma nohama. Nemůžu čekat. Fajn. Skoč. Ale toho čtyřletého z toho vynech.

Ben: Čtyři a čtvrt!

Howard: Půjdeme pomalu. Jenom aby viděl, jaké to tam je. A když to bude jenom trošičku nebezpečné, vezmeš ho hned zpátky.

Prosím mami prosím mami prosímprosímprosímprosún! Ben se vrhl na podlahu a zůstal nehybně ležet. Všichni se zasmáli, dokonce i Mick. Danny dovedl zachytit jeho smích, odděleně od ostatních.

Cítil, jak Anna bojuje sama se sebou: do jaké míry chce potěšit Howarda, aby odčinila tu záležitost s Mickém a aby si tohle hradní dobrodružství dál užívali, ale také ví, že je to nehorázně blbý nápad do těch chodeb lézt, nechce jít a nechce tam pustit dítě. Ale pokud bude stát v cestě, Howard ji obejde a to dobrodružství si užije i bez ní. A ona bude ten, kdo zůstal doma.

Anna: Oukej.

Blížila se půlnoc, když vyšli z paláce. Většina postgraduantů nesla baterky a nějakých dvacet světelných kuželů teď prozařovalo tmu v zahradě. Převisy větví se proměnily ve strop a z příšeří pod nimi začaly vyskakovat věci, které Danny předtím neviděl: kamenné žáby, králíci a trpaslíci. Kůň na kolečkách. Stolek prostřený pro dva, pohlcený popínavými rostlinami.

Howard nemohl připustit, aby v paláci někdo zůstal. Pročesával chodby, walkie-talkie v ruce, odchytával zatoulané studenty. Ovládalo ho teď maniakální vzrušení, takže všechno předešlé jako by se odehrávalo v polospánku. Dannyho to naplňovalo děsem. Dokonce i nemluvně vzali na výlet s sebou, aby Nora, promovaná pečovatelka o děti předškolního věku, o nic nepřišla. Anna nesla dítě ve vaku na prsou. Tentokrát ustoupila hned - překročila jakousi hranici a teď se zdála napůl omámená nadcházejícím dobrodružstvím. Vlastně všichni se pohihňávali a špitali si jako banda dětí na školním výletě, zatímco baterkami osvětlovali cestu k donjonu.

Kromě Dannyho. Vědomí toho, co vlastně podniká - sestupuje s bratrancem do podzemí -, ho s každým krokem tížilo víc a víc. Po každých deseti metrech zápasil s nutkáním vytratit se ze skupiny, rozběhnout se, přelézt hradby a utéct! Ale útěk už vyzkoušel, zkusil všechno. Nebylo úniku. A část jeho bytosti toužila po chladu v podzemí. Síť tajemných chodeb: chce tam vlastně také.

Nůž narážel Dannymu při chůzi do hrudi. Věděl, že Mick kráčí za ním, uzavírá průvod a pod paží nese mapu a Danny měl pocit, že kdyby se něco začalo hroutit, může se na Micka spolehnout. Díky

Mickovi má na obou nohou boty a poprvé po čtyřiadvaceti hodinách má nohy stejně dlouhé. Poprvé za celé týdny už nekulhá.

U základů donjonu se zastavili. Ve všech oknech byla tma.

Howard (tiše): Oukej, pár věcí, než půjdeme dovnitř. Za prvé: držte se pohromadě. Nevím, co tam dole najdeme, ale najdeme to jako skupina. Zádné sólové expedice, dohodnuto? A za druhé: nevstupujeme na cizí půdu, aleje tu osoba, která si myslí, že ano. Nejspíš spí, takže chvíli nebudeme mluvit, pokud to nebude nezbytně nutné.

Danny pohlédl vzhůru na věž. Baronka že spí? To nebral. Snáz by uvěřil, že je mrtvá.

Skupinka začala zvolna stoupat po vnějším schodišti, které se vinulo kolem věže. Howard šel první, držel Bena za ruku, pak Anna s nemluvnětem, pak všichni ostatní. Danny zůstával uprostřed. Jeden po druhém vystupovali nad stromy do hvězdnaté noci.

Když Danny došel ke dveřím, byly otevřené dokořán a slyšel šoupání nohou na schodech. Nikdo nemluvil. Další přicházeli za ním, a tak se Danny vydal za zvuky kroků. Jak šlapal po vytesaných schodech dolů, dolů, cítil, jak se jeho mozek uklidňuje, vzdává se námahy samostatně myslet.

Všechny ty nohy vytvářely zvuk připomínající šepot, jako by sama věž šeptala Dannymu do ucha. Nebo jako by sama byla obří anténou zachycující šepot odněkud jinud.

Minuli okno, z něhož vypadl, a pokračovali dolů do části věže bez oken, kam chtěl onehdy sestoupit, ale zarazil se. Cím hlouběji šel, tím byl šepot hlasitější, připomínal slova v nesrozumitelném jazyce.

Thanova… šisela… hortenfašing

Himufer… súbitane… laningšouvingvišam…

Schody se stáčely do horizontálních dveří, otevřený železný poklop visel na prastarém háku ve zdi. Danny zaváhal, uvědomil si, že tady zřejmě vstupují do podzemí, ale byl článkem v řetězu, jehož zadní část se pohybovala vpřed a tlačila ho do těch dveří, takže Danny pokračoval. Bylo to snadné.

Další patro točitých schodů. Vzduch se měnil; houstl, chladl a páchl po hlíně. Danny vycítil, že se před ním něco děje, buď zpomalili, nebo se rozcházeli. A opravdu, po další otočce schody končily v síni a Danny následoval lidský řetěz obloukem prolomeným ve stěně. Za ním byla prostora plná prachu. Jemného, jaký pokrývá čelní sklo auta na polní cestě. Dannyho škrábal v plicích jako drápky. Z prachu se zvedaly řady dřevěných polic a na nich se vršily stovky lahví vína.

Skupina se rozptýlila, lidé pokašlávali, sípali a svítili si na láhve baterkou. Danny přešel k polici a z jedné láhve odfoukl prach. Viněta byla popsaná ručně nějakým ozdobným písmem. Zvedl další. Byly kulatější než dnešní láhve. Některé byly uvnitř vyschlé, zátky se rozpadaly nebo chyběly. V jiných byla dosud tekutina a zátky jistil barevný vosk.

Mezi popotahováním a kýcháním Danny slyšel, jak si studenti mumlají: Myslíš, že jsou skutečné?… nemůžou být skutečné… vypadá úplně jako doopravdy… nevěřím, že je to opravdické…

Howard: Haló. Haló, poslouchejte mě všichni.

Stoupl si na cosi, aby ho přes police všichni viděli. Podržel si baterku pod bradou, takže měl kolem očí žlábky a světlo ve vlasech. Vypadal jako duch vystupující z prachu. Dannymu se sevřelo srdce.

Dotkl se nože v kapse.

Howard: Chci vám, lidi, něco připomenout. Celé poslání tohoto hotelu, který dáváme dohromady, je pomoci lidem setřást bipolárnost skutečný/neskutečný, která dnes v důsledku telekomunikačního blábolu ztratila smysl. Takže tohle je naše příležitost vnímat jinak. Neanalyzujme. Pouze vnímejme zážitky a uvidíme, kam nás dovedou.

Anna stála těsně pod Howardem, držela Bena za ruku a druhým rukávem zakrývala miminku nos a ústa před prachem. Howard zachytil její pohled a zmlkl. Dost řečí. Postoupíme dál. A teď už můžete mluvit. Myslím, že jsme dost hluboko.

Vedl je ven z vinného sklepa zpátky do úzké chodby se zaobleným stropem vytvořeným z tenkých žlutých cihel. Zářily ve světle baterek a Danny zahlédl slova v nějakém jiném jazyce vyrytá do omítnutých stěn, dokonce i obrázky: Ruka. Kůň. Ryba. Anna a studenti zůstávali pozadu, blíž k Dannymu. Všichni převážně mlčeli.

Byli pořád ještě v chodbě, když uslyšeli bouchnutí - a také je ucítili - jako silnou vibraci pod nohama. Všichni se zastavili a v úzkém prostoru do sebe naráželi.

Ticho prořízl Benův dětský hlásek: Tati, co to bylo? Howard: Nejsem si jistý.

Stáli a naslouchali. Nic dalšího se neozývalo. Dannymu se opět do uší tlačil šepot - šorahasa… višaforšing… lašatišing - a zněl tak blízko, že málem cítil i dech, který s těmi slovy přicházel.

Howard: Micku, seš tam vzadu? Mick: Jo.

Howard: Nikdo se nám nezatoulal? Mick: Nikdo. Počítám je.

Howard: Hm. Oukej, tak pokračujeme.

Sli dál chodbou. Danny postřehl, že začíná klímat, možná těmi hlasy v hlavě nebo nevyspáním. Ať už to bylo čímkoli, musel si připomínat válku s Howardem a nůž a všechno, protože se mu to vytrácelo z paměti, bledlo to stejně, jako se vytratila bolest hlavy, ani nevěděl kdy. Pouze v jistém okamžiku postřehl, že zmizela.

Přední část řetězu odbočila vpravo. Vzrušené bručení a mumlání vypudilo Dannymu šepot z uší. Blížil se k něčemu velkému.

Před nimi zely tlusté otevřené dveře. Prostor za nimi byl ve srovnání s vinným sklepem obrovský. Pohlcoval světlo baterek, takže Danny váhal, co vlastně vidí: automobilové karoserie? tělocvičné nářadí? Ale když byli všichni konečně uvnitř a zalili prostor světlem, uvědomil si, že má před sebou mučicí nástroje. Poznal skřipec a jedno z těch prken s kovovými náramky, do kterých se mučenému zamykaly zápěstí a kotníky. A pak ještě lidskou figuru opatřenou kovovými pásy s bodci. A další předměty, které nedokázal identifikovat, ale při pouhém pohledu na ně ho pálila kůže.

Howard: Bene, kde jsi, synku? Jeho hlas zkreslovala ozvěna. Chlapec se pevně držel matčiny ruky.

Howard: Bene, pojď sem. Podívej se na tohle. Tohle je jako - kam se na to hrabe král Artuš! Tomuhle nikdo neuvěří!

Chlapec chtěl otci udělat radost, to bylo znát. Pustil se Anniny ruky a protlačil se davem. Howard si ho zvedl na ramena a kráčel s ním dál do síně. Kužely baterek probouzely prostor před nimi. Objevila se stěna na opačné straně se třemi oblouky uzavřenými svislými železnými tyčemi.

Howard: Copak to tady máme?

Všichni se přesunuli k obloukům a Dannyho strhli s sebou. Proudy světla dopadaly mezi mřížemi do čehosi, co vypadalo jako jáma. Na vteřinu tma pohlcovala všechno světlo. Pak Ben zaječel.

Ale jak. Benův jek prořízl celý prostor a vibroval Dannymu v ušních bubíncích. Anna sebou trhla, až probudila nemluvně, které začalo naříkat také. Ale větší dítě je překřičelo. Ben vřeštěl Howardovi na ramenou s hlavou přitisknutou na mříže. Možná to viděl první, protože byl nejvýš.

Ale teď už to viděli všichni: kostry, spoustu koster - na podlaze, kolem stěn, některé s cáry čehosi, co mohlo být kdysi oděvem. Nebožtíci leželi v pozicích, ve kterých zemřeli, s prosebně nataženýma rukama, žluté lebky otočené k mřížím, jako by doufali, že se někdo objeví a pustí je ven. Měli obrovské oční jamky, jako muší oči, a jejich rozšklebené čelisti cenily zuby. Danny věděl, jak vypadá kostra, ale ta příprava nestačila. Mozek mu vypínal, odmítal uvěřit. To musí být nakašírované. Chtěl, aby to bylo nakašírované. Šepot v jeho uších dosáhl jakéhosi crescenda - slyšel ho dokonce i přes nářek obou dětí.

Anna se protlačila podél mříží k Howardovi. Musím vyvést Bena ven, řekla bezbarvým hlasem.

Howard byl zřejmě příliš zaskočený, aby se zmohl na slovo. Sundal Bena z ramen, vzlykající chlapec se hned přitiskl matce k nohám. Celou skupinou proběhla panika jako elektrický výboj, ale něco ji potlačovalo - možná obava, aby se před vrstevníky neztrapnili.

Howard pohlédl dolů do jámy a polkl. Jo. Jdi. Víš kam? Řekni Mickovi, ať jde s tebou. Anna: Ne, ne. Budeme v pohodě, Mick může zůstat. Nechtěla se s ním ocitnout o samotě. Danny: Půjdu taky. Nemohl se dočkat, až bude venku.

Howard: Víš kudy?

Mick k němu tiše přistoupil. Danny se k němu otočil. Je to rovnou za nosem tou chodbou, že jo? Mick: Jo. Hleděl upřeně na Dannyho, snažil se mu něco sdělit.

Danny: Měl bych si vzít baterku. Anna taky.

Několik studentů jim podalo svoje baterky. Mick držel pod paží mapu, ale pořád ještě na Dannyho hleděl tím zkoumavým pohledem.

Danny (tiše): Budou v pořádku, Micku. Slibuju.

Mick přikývl. Anna vzala Bena za ruku a spolu s Dannym se proplétali zpět mezi mučícími nástroji. Chlapec šel se svěšenou hlavou. Naříkal, tiše a kňouravé, nezdálo se, že hodlá přestat. Holčička byla dosud vzhůru, rozhlížela se kolem vykulenýma očima, jako by čekala, že uvidí něco, co zná.

Vyšli z mučírny zpátky do chodby. Už to byla úleva, třebaže chodba jim připadala o hodně tmavší, když ji osvětlovaly pouze dvě baterky. Ocitli se pod povrchem zemským, odnikud nepřicházelo žádné světlo. Danny přemítal, odkud se vlastně v těch chodbách bere vzduch - jsou tu snad někde nějaké průduchy? Nebo by člověk musel sejít ještě hlouběji, aby pocítil nedostatek kyslíku?

Danny: Za chvilku budeme venku. Anna: Neměli jsme sem nikdy chodit. Danny: Ne.

Anna: Měla jsem snad zatmění mozku.

Danny: Šla jsi za Howardem. Všichni jsme šli. Anna: Ztratila jsem soudnost.

Chlapec dál kňoural, ale šoupal nohama. Po chvíli minuli lomený oblouk po levé straně a v proudu světla z Dannyho baterky se objevily řady láhví. Jdou správným směrem.

Když došli ke schodům, srdce mu poskočilo. Bože, zoufale se nemohl dočkat, až budou zase na povrchu. Na vteřinu pocítil opožděný úžas, že ho Howard nechal odejít tak snadno.

Sotva začali stoupat, chlapci se podlomily nohy. Plácl sebou na kámen a zůstal ležet. Anna: Bene, musíš jít. Prosím tě, zlato, nemůžu tě nést, když mám na prsou Sáru.

Chlapec zůstával ležet. Dannyho přepadl nával čirého vzteku - kdyby to bylo na útesu, byl by Bena skopl přes okraj. Místo toho se sklonil a pokusil se kluka zvednout. V životě nedržel v náruěí dítě, dokonce ani mimino. Rekl Anně: Mám ho. Ale vlastně ho neměl - chlapci těžce visela hlava, ruce i nohy. Danny ho nedokázal pořádně uchopit a bál se, že ho upustí. Kurva! Ale když posléze vsunul paže pod hubený zadeček a položil si chlapcovu hlavu na rameno, už to bylo lepší. Ben se Dannyho chytil jako klíště, rukama ho objal kolem krku a kolena mu přitiskl k pasu.

Vydali se znovu po schodech, nejprve Danny s Benem přisátým k hrudi, pak Anna s miminem. Když teď kluk přestal kňourat, Danny si uvědomil, že opět slyší šepot. Vracel se, jako když voda naplňuje jámu - heršašaša… vassafrassa - téměř slova, ale ne docela. Prošli jednu otočku po schodech, pak druhou.

Danny: Už jsme myslím blízko. Anna: Doufejme.

Po několika vteřinách něco udeřilo Dannyho do hlavy. Kluk sebou v jeho náručí trhl a Danny upustil baterku. Skutálela se dolů po schodech a Anna vyděšeně vykřikla.

Co se stalo? Je Ben v pořádku?

Danny zůstal zmateně stát. V ústech měl pachuť krve - kousl se do jazyka. Nejprve si myslel, že ho někdo praštil do hlavy těžkým předmětem, ale když natáhl ruku, zjistil, že schody přehradil tvrdý povrch.

Danny: Nic mu není. Ale je tu - můžeš sem posvítit?

Anna otočila baterku vzhůru. Padací dveře, jimiž schody procházely, byly zavřené. Danny do nich zatlačil oběma rukama, ale ani se nepohnuly. Někdo je zajistil.

Baronka.

Polkl. Minutu necítil vůbec nic, ale pak se v něm zvedla přívalová vlna paniky, paniky, jakou v životě nepocítil, ani když tenkrát sám běžel těmi lesy. Tohle nemělo nic společného s jeho myslí ani s červem - bylo to hlubší. Kostry vzpínající se v kleci. Danny cítil fyzickou potřebu ječet a mlátit rukama, ale dítě v náručí ho nutilo ke klidu. A nehybnost z nějakého důvodu paniku zadržovala.

Danny pohlédl na Annu. Panovalo mezi nimi absolutní alto. Anna: Musíme se vrátit.

Podala mu baterku a Danny si ji zavěsil na prsty jedné ruky. Anna zamířila dolů, ale Danny váhal. Posléze se zastavila také.

Danny (šeptem): Počkej.

Mlčeli a v tom tichu Danny uslyšel nějaký zvuk. Na druhé straně dveří. Řekl: Liesl?

Až do té chvíle neměl tušení, že ví, jak se baronka jmenuje. Musela mu to povědět tu noc.

Nad dveřmi něco zašustilo. Stojí tam a poslouchá. Dannymu po celém těle naskočila husí kůže. Liesl. Pusť nás ven. Znělo to roztřeseně, zoufale.

Něco se pohnulo, po železných dveřích přejel špičatý podpatek. Nic takového neudělám. Železo jí tlumilo hlas, potlačovalo jeho řezavost.

Danny: Máme tu dole malé děti. A spoustu mladých lidí. Prosím, otevři ty dveře.

Baronka se zasmála. Byl to strašný zvuk, vlhký a chraplavý. Myslíš, že mi záleží na tom, co se s tebou stane? S vámi se všemi?

Ale no tak, Liesl. Otevři nám.

Ty mi nevěříš. Nedokážeš uvěřit, že neudělám, co po mně chceš. Vyjste děti, vy Američani, jeden jako druhý. A svět je velmi, velmi starý.

Danny: Máš pravdu, nevěřím tomu. Myslím, že jsi hodný člověk a takové věci neděláš. Kristapána, co to mluví? Hodný člověk? Danny pochyboval, že ta paní je vůbec člověkem.

Baronka přímo vyla smíchy. V životě se tak nebavila. Když Danny slyšel ten smích, začal se potit. Danny: Tak nam pověz, co chceš: Cokoli. Máš to mít. Chceš peníze? Howard se v nich válí.

Mám přesně to, co chci. Nastražila jsem past a vy jste do ní vlezli jako blbečkové, protože nic jiného nejste. Z těch chodeb žádná jiná cesta nevede, ven se můžete dostat pouze touto věží. Zemřete tam všichni, i ty děti. A jak váš nářek bude slábnout a vytrácet se, já a osmdesát generací, které mě stvořily, dvacet osm Liesl von Ausblinkerových, které žily a zemřely, než jsem se narodila, my všichni se budeme radovat. Budeme se smát. Tuto věž nedokázali dobýt Tataři a nedokážou to ani

Američani, ať mají sebevětší moc a sebevíc peněz.

Šplouchá jí na maják. Je choromyslná - jak to, že to Danny předtím nepostřehl?

Otočil se a sestupoval dolů po schodech. Dítě se mu škubalo v náručí, ale Danny nechtěl, aby toho slyšelo ještě víc. Když už byl téměř v ohybu, ozval se barončin smích.

Tak brzy odcházíš? To je škoda! Posledně jsme si to tak užili, Danny… obzvlášť ty, myslím!

Dannymu se křečovitě zachvívaly nohy, až se začal obávat, že se při pokusu sejít schody zhroutí. Byla mu zima a oblečení měl nasáklé potem. Když opět sestoupili do chodby, Anna se zastavila. Odhrnula si vlasy z obličeje a vzala hlavičku nemluvněte do dlaní. Danny viděl, žeje hrůzou bez sebe. Políbila dítěti hebké vlásky na hlavičce.

Ben kňoural. Danny věděl, že chlapci uvízla v uších barončina slova. Potřeboval je z nich vymazat, zabránit, aby Benovi pronikla do mozku. Jak kráčeli nekonečnou chodbou, šeptal mu do vlasů: To bude v pořádku, uvidíš, vyrosteš a ani si na tyhle věci nevzpomeneš, bude to všechno už tak dávno, jenom taková legrace, o které budeš vyprávět kamarádům, a oni budou říkat: Cože? Není možná! A ty řekneš: Je to pravda, fakticky, to se všechno stalo, ale já jsem byl statečný kluk a dostal jsem se z toho, zachoval jsem klid, protože takový já jsem…

Kde se v něm ty kecy berou? Danny neměl tušení. Šeptal ta slova chlapci a mezitím mu ty šeptající hlasy dál vysílaly svůj jodivný jazyk do uší, až ho napadalo, jestli náhodou netlumočí, jestli mu ty hlasy nenapovídají, co má říkat. A fungovalo to. Ben alespoň přestal fňukat. Minuli vinný sklep a po chvíli Danny uviděl skvrnu světla a slyšel Howardův hlas a hlasy studentů, bezdechou výměnu zvuků, která Dannym otřásla. Oni jsou šťastní. Nemají tušení, co se blíží. Panika v něm opět stoupala jako žluč.

Vešel za Annou do mučírny. Howard stál na jednom ze strojů. Když uviděl Annu a Dannyho, seskočil. Co je? Co se stalo?

Anna k němu spěchala. Danny ji následoval.

Anna: Tamtudy vyjít nemůžeme. Cesta je uzavřená.

Neječela ani neplakala, nic z toho, co by Danny očekával. Mluvila tiše. Howard: Uzavřená?

Anna: Ty dveře? Na schodech? Někdo je zavřel. Takže budeme muset najít jinou cestu, jak se odtud dostaneme.

Vzala Howarda za ruku. Bylo to neuvěřitelné - jako kdyby mu odpouštěla, že je do téhle šlamastyky dostal, když ještě ani nejsou venku. A možná se nikdy ven nedostanou. Danny pořád ještě držel chlapce v náruěí. Ben za posledních několik minut znaěně ztěžkl a Danny si myslel, že možná usnul.

Howard: Já - já tomu nerozumím. Opakuj to.

Anna: Dveře. Tamtudy jít nemůžeme. Musíme jinudy. Kdo říká, že to jinudy jde?

Danny sledoval, jak se panika, kterou v sobě cítí, valí s řevem na Howarda a celého jej pohlcuje. Neměl jedinou šanci.

Howard: Ty dveře - ne! Ty se musí -

Bude to v pořádku, zlato. Jen musíme najít jinou cestu. Ne! Tam je - ne! Panebože!

Uklidni se, můj milý. Anna položila ruku Howardovi na hlavu, ale on se jí vytrhl. Ne. Ne! Musíme - panebože, prosím!

Jeho hlas rozdíral stěny. Všichni na něho zírali. Howard zavřel oči a zlomil se v pase, až se hlavou téměř dotýkal země. Anna se nad ním skláněla a snažila se ho napřímit, aniž by jí mimino vypadlo z vaku. Urěitě předvídala, že tohle přijde, věděla, jak bude Howard reagovat. Ale nedokázala ho napřímit. Howard začal ječet a každý výkřik Dannym projížděl, až mu připadalo, že s sebou bere část jeho krve. Bál se, že každou chvíli omdlí. Panika se opět lavinovitě šířila mezi studenty: ozývaly se výkřiky a tmou se divoce křížily kužele světla z baterek. Hlouěek lidí běžel zpátky chodbou a mířil ke schodům. Danny přímo viděl baronku, jak tam na ně číhá.

Howard zcela opustil tělo - byl někde jinde. Ne, ne, prosím! Prosím! Panebože, nemůžu dýchat. Pomoc!

Dannymu se začínala točit hlava. Připadalo mu, že už došel všechen kyslík. Cím usilovněji dýchal, tím víc se mu motala hlava. Chlapec se mu zavrtěl v náručí a Danny si uvědomil, že nemůže omdlít, dokud drží to dítě.

Anna: Howarde, přestaň. Musíš přestat. Přestaň! Máme tady děti a spoustu dalších lidí, kteří se potřebují dostat ven.

Ale Howard nedokázal přestat. Najednou strnul, oěi měl vyvalené a slepé. Hrabal rukama do vzduchu a strašlivým hrdelním hlasem vřeštěl Dannyho jméno, a protahoval je tak, že se v prostoru mučírny rozléhalo jako táhlé vytí.

Howard: Danny! Danny! Danny, pomoz mi, pusť mě ven. Danny, prosím, udělám cokoli - prosím, pusť mě ven. Dám ti, co budeš chtít. Počkej, Danny, neodcházej! Nenechávej mě tady!

Howard se na Dannyho nedíval, ale všichni ostatní ano. Mick a Anna a postgraduanti, kteří dosud zůstali v místnosti, na něho nechápavě zírali. Pokaždé, když Howard zaječel jeho jméno, měl Danny pocit, že mu v příštím okamžiku pukne hlava. Navzdory tomu všemu kluk v jeho náručí dosud spal.

Danny si uvědomil, že k sobě Bena tiskne, visí na něm, jako by to dítě drželo v náručí jeho.

Howard: Danny! Nedělej mi to, prosím. Prosím, vrať se! Danny! Pro-oos-íííí-mmm - Jeho kvílení přerývaly mohutné vzlyky. Howard plakal jako malé dítě, tváře měl usoplené a zalité slzami. Tohle neměl nikdo vidět.

Postgraduanti, kteří předtím vyběhli nahoru po schodech, se vraceli celí zděšení. Jsou zamčené, ty dveře jsou zamčené, jsme tu v pasti, my tu umřeme. Teď místnost poprvé zachvátila skutečná hysterie. Na počátku to byl bezcílný, těkavý děs, ale když Howard opět vykřikl Dannyho jméno, skupina se toho jména v zoufalství začala chytat. Kolem Dannyho se v panice shlukla masa lidí a kvílela jako pomatená: Danny, pomoz!

Jestli omdlím, upustím to dítě.

Danny, Danny, prosím, pusť nás ven, prosím, pomoz nám, prosím… Danny: Oukej. Oukej!

Ale nikdo ho neslyšel. Neslyšel ani sám sebe. Jejich křik se odrážel od kamenných stěn: Danny, prosím. Prosím, pomoz nám, prosím pomoz nám, prosím…

Danny. Oukej. Buďte zticha.

Rekl to hlasitě a lidé nejblíž k němu ztichli. Záhy utichli i ostatní. Všichni tam stáli a čekali, až Danny něco udělá. Co by měl dělat? Neměl tušení. Howard se zhroutil na zem a vzlykal s hlavou mezi koleny. Anna klečela vedle něho, pažemi ho objímala kolem ramen, spící nemluvně jí stále ještě viselo na prsou.

Danny: Oukej. Já - ehm… Noro, kde jsi? Hrál o čas. Nora přistoupila s vlhkýma, vylekanýma oěima.

Danny: Vezmi si toho kluka. Když se nehýbala, řekl: Alespoň jednou dělej svou práci, kurva, a vezmi si toho kluka.

Nora sebou trhla, jako by jí vlepil facku. Polib mi prdel. Nápodobně.

Jemně Bena zvedla Dannymu z náruče a pak Dannyho odstrčila loktem.

Danny: Micku, kde jsi? Micku? Kupoval si čas, snažil se v sobě potlačit pocit, že by se nejraděj někam ztratil. Danny nebyl vůdce, ale nohsled. Dalo by se dokonce říct, že jako nohsled byl vůdce. Ale svým vlastním způsobem.

Mick se k němu propletl. Pořád ještě držel mapu. Danny se pro ni natáhl a o další minutu či dvě tím odsouval chvíli, kdy všichni zjistí, že žádný plán nemá, nezná žádné možné řešení.

Danny: Podíváme se na tu mapu.

Mick zvedl mapu a Danny na ni namířil baterku, ale sklo mu odráželo světlo rovnou do očí. Mick

zlomil rám přes koleno a sklo se vysypalo. Držel v ruce pergamen. Danny zíral na mapu, nedokázal ani zaostřit. Pouze předstíral - kradl jednu vteřinu, pak další, pak ještě jednu, než se opět zvedne nářek.

Mick: Vypadá to jako…

Danny: Když bychom šli tudy… Mick: Nebo možná tudy?

V pozadí vzlykal Howard: nejsmutnější, nejbeznadějnější zvuk, jaký kdy Danny slyšel. Nikdy takhle neplakal, nikdy v životě.

Danny: Dobrá, prostě půjdem. Uvidíme, kam nás to povede.

Počkal, až Anna pomůže Howardovi vstát. Třásl se po celém těle a mokrou tvář měl umazanou od prachu.

Danny: Micku, můžeš jít vzadu a dohlídnout, že nikoho neztratíme? Mick: Jasná věc. Zřejmě ho potěšilo, že se může vzdálit.

Danny je vedl ven z mučírny do tmy osvětlované kuželem jeho baterky. Připadalo mu, že jde po mořském dně. Neměl žádné impulzy, žádné nápady, co by měl podniknout. Měl jeden cíl: ochránit tyhle lidi před faktem, že jim nedokáže pomoct, předstírat, že je vede, takže oni uvěří, že někam směřují, a nebudou plakat a volat jeho jméno. To už by Danny nedokázal skousnout. Měl pocit, že by ho to zabilo.

Takže kráčel jako první ničím a nikam, vděčný za to ticho, za zvuky kroků. Vedl je dolů svahem, hlouběji do země. Pak doleva, pak trochu vzhůru, pak zase dolů. Postupoval rychle - skutečnost, že předstírá, že neví, kam je vede, čekala na příležitost, aby se na něj mohla vrhnout, pokud by zaváhal. A jak všichni kráčeli, vstoupil do toho jakýsi rytmus. Postupovali, a jak postupovali nějakou dobu, nabyli dojmu, že postupují někam. Danny to cítil také. Jako když ělověk něco předstírá tak dlouho, až se to stane pravdou.

Nikdo nepromluvil od chvíle, co opustili muěírnu. Dokonce i Howard posléze ztichl a ozvěna jejich kroků v chodbách opět přinášela k Dannymu šepotavé hlasy. Napadalo ho, jestli mu ty hlasy nenapovídají, kam má jít. Chvílemi se přistihl, že si mumlá: Doprava, nebo doleva, já nevím. Dolů, myslím. Tamhle to vypadá líp, než když půjdeme rovně. Neé, tohle se mi nelíbí - musíme se vrátit. Chodby byly nekonečné, tvořily vlastní svět. Vzduch se měnil z prašného na zatuchlý. Posléze zaslechli kapající vodu. Danny netušil, kolik uplynulo času.

Přišli ke schodišti. Cestou jich minuli několik, ale všechna vedla dolů. Tohle směřovalo přímo vzhůru a schody byly uzounké, tak úzké, že se na ně sotva vešla polovina Dannyho boty. Úzké a mokré - po těch se přece nedá vylézt! Ale je to něco, co se musí zkusit, aby lidi trochu rozptýlil. Chodba pokračovala dál kolem schodů, ale Danny se zastavil.

Hlas - jeho vlastní hlas - zněl podivně po tak dlouhé chůzi v tichu.

Danny: Oukej, podívejte. Vylezu po těch schodech a zjistím, kam vedou. Nechoďte za mnou, protože když uklouznu a spadnu, všechny srazím. Posviťte mi nahoru, abych viděl.

Cítil, jak v nich poskočila naděje, ale i panika se probrala, stěží ji ovládali. Danny však zůstával klidný. Podivně klidný, jako kdyby se to odehrávalo ve snu.

Zvolna, opatrně začal stoupat. Podél schodiště byly ve stěně vždy asi po metru železné kruhy, které umožňovaly výstup. Danny držel baterku v ústech, napůl se jí dusil, přidržoval se jednou rukou železného kruhu a druhou se opíral o kluzké schody. Bylo to nejdelší schodiště, po jakém kdy stoupal. V jednom místě změnilo směr a Danny se ocitl mimo dosah světla z baterek. Začínal cítit vůni země, nikoli jejích střev, kde byli předtím, ale té části, která se snoubí se vzduchem: stromy, tráva, všechny ty vůně života. A ty vůně v Dannym něco probudily - touhu, chuť žít. Začal se drápat nahoru jako pavouk, každou chvíli zakláněl hlavu, aby baterku namířil vzhůru a viděl, co je nad ním. Další schody. Další schody. A konečně uviděl něco plochého: spodní stranu dveří. Dannymu se třásly ruce i nohy, když k nim dolezl. Opřel se do nich rukou: zazděné, samozřejmě. Seděl tam skrčený s baterkou v ústech, lapal po dechu a potil se, bál se, že začne zvracet.

Přes baterku v puse zavolal dolů: Jsou tu dveře, oukej? Pokusím seje otevřít, takže budu dělat hluk. Držte se stranou, kdybych spadl.

Zdola se ozval nejasný zvuk.

Po obou stranách dveří byl železný kruh. Danny se chytil rukama kruhů a přetočil nohy nad hlavu, až se opíraly o spodek dveří. Visel tam vzhůru nohama, zkroucený do pneumatiky, krev se mu valila do hlavy. Poklepal na dveře podpatkem: odhadoval to na kámen.

Pak začal kopat. Vykopával a tlačil jako šílený, jako kdyby to bylo to jediné, co má na zemi vykonat. Kopal, až už v něm nezbývala žádná síla, až lapal po dechu, dusil se, žíly mu naskakovaly na spáncích a na krku. Ale dveře se ani nepohnuly.

Micku! zavolal a baterka mu vypadla z pusy a poskakovala po schodech dolů. Bacha, zařval Danny. Ustupte, něco padá. Ani neslyšel tu věc dopadnout. Pak zavolal: Micku, můžeš vylézt nahoru? Byl naprosto vyždímaný. Držel se kruhů, visel a oddychoval v naprosté tmě.

Zanedlouho uviděl světlo. Než se Mick s baterkou mezi zuby přiblížil skoro k němu, Danny už se trochu vzpamatoval. Mick dole svlékl košili a pot se mu lil po těle a po šlachovitých pažích pokrytých změtí starých jizev po jehlách.

Danny: Musíme ty dveře vykopnout. Mick: Jdeme na to.

Zkroutili se bok po boku, jako předtím Danny, každý držel jeden železný kruh a volnou rukou se přidržoval druhého kolem krku. Začali kopat. Tropili o hodně větší hluk, ale to bylo všechno.

Mick: Počkej, počkej. Musíme počítat. Jedna, dva… tři. Tlačili a hekali.

Mick: Znovu. Jedna, dva… tři!

Zatlačili společně. Znovu. Znovu. Znovu. Danny měl pocit, že už dveře trochu povolily. Znovu. Ne, nic. Znovu. Znovu. A pak Danny ucítil pod nohama trhnutí. Dveře začaly povolovat. Hýbou se, zamumlali oba. Znovu. Znovu. A dokonce i poté, co Danny visel tak dlouho hlavou dolů, žíly mu

vyvstávaly, z očí mu teklo, rty mu visely, upocená ruka klouzala na kruhu, najednou ucítil, jak jej zhoupl náraz síly od hlavy až k botám. Jeho šťastné boty.

Mick dýchal už tak těžce, že skoro nemohl mluvit: Ještě jednou. Teď už to bude, jedna, dva, tři! S heknutím zatlačili a dveře se pohnuly - o kousíček se posunuly. Jedna, dva, tři! Danny se do kamene zapřel botama, drtil, tlačil a bušil, Mick totéž, až se dveře zvedly jako náhrobní deska.

Prolezli otvorem a zhroutili se na zem. Teprve po chvíli Danny vzhlédl a uviděl hvězdy. Stromy. Uvědomil si, kde je: u jezírka. Cítil je. A měl z toho zápachu takovou radost, že mu připadal jako sladká vůně.

Podařilo se jim zvednout jednu z mramorových desek u jezírka. Dokonalý ětverec. Kdo ví, kdy se s tou věcí naposled hýbalo.

Když už mohl Danny opět dýchat, naklonil se nad otvor a zakřičel dolů: Oukej, jsme venku. Vrátím se dolů. Chvíli to potrvá, ale podařilo se. Všechno je v pohodě.

Chvíli bylo ticho. Pak se zdola ozval jásot.

1 5

Danny pomohl Anně s holčičkou na prsou vystoupat po dlouhém schodišti. Zahákla jednu ruku Dannymu kolem krku, takže kdyby uklouzla (což se jí dvakrát podařilo), Danny ji podrží a dítěti se nic nestane.

Bena vynesl na jedné ruce, šplhal po schodech o dvou nohách a jedné ruce. Danny měl dojem, že to kluk celé prospal.

Společně s Mickém vytáhli nahoru Howarda, každý si dal jednu jeho ruku kolem krku. Když se blížili k otvoru, Howard se začal probírat. Ke konci už trochu lezl sám.

Každý z těch výstupů trval alespoň patnáct minut, takže dostat všechny nahoru zabralo hodiny. Když skončili, všichni byli venku, studenti leželi na mramoru kolem jezírka a lapali po dechu. Vycházelo slunce.

To byla Fáze 1.

Ve Fázi 2 nastalo velké objímání. Všichni objímali Dannyho, někdy i víc lidí najednou, většinou se smáli, nebo plakali, někteří se smáli a plakali zároveň. Danny si dokázal vybavit jedinou podobnou událost - slavnostní předávání vysvědčení na střední škole. Už na ně skoro zapomněl, ale teď se ten pocit vrátil: Prošli jsme něčím obrovským a náš život se bude odvíjet dál, ale my tohle nechceme zapomenout, nemůžeme, bylo to příliš veliké.

Anna objala Dannyho tak pevně, až dítě na jejích prsou zakví-lelo. Danny si uvědomil, jak je Anna fyzicky silná, a pochopil, co k ní Mick určitě cítí - že když člověka taková síla obemkne třeba en

jednou, připadá si bez toho oloupený úplně o všechno.

Nora Dannyho zlehka objala a políbila ho na tvář. A protože Nora nebyla líbací typ, a navíc měla neuvěřitelně měkké rty, bylo to přímo smyslné. Poprvé ucítil, jak voní, a ta vůně ho překvapila: nepřipomínala cigarety nebo paěul i nebo pižmo, což by člověk čekal od holky se spoustou piercingu a s dredy na hlavě. Voní jako - co? ptal se Danny sám sebe, zatímco se Nora vzdalovala. A pak se na něj otočila a Danny poprvé zahlédl její úsměv a uviděl tu hezkou holku, k níž se Nora už nikdy nechtěla vrátit. A uvědomil si, jak voní - takovou svěží, křehkou, složitou vůní: jako trávník.

Nora: Díky. Danny: Řekla…

Noře to nejprve nedošlo. Pak se zasmála: Tentokrát byla ta věta bez příslovce. Danny: Jenom tak, díky?

Nora: Tak. Děkuju. Nebo možná: Děkuju, Danny. Zklamalo tě to? Danny: Vůbec ne. Bylo mi potěšením.

Podívali se na sebe a rozesmáli se.

Ben objal Dannymu nohy. A tohle objetí Dannyho rozhodilo, protože chlapec měl tak drobné paže a byl tak malý, že ho Danny ani nemohl obejmout, jenom mu položil ruku na hlavu a cítil tu teplou kulatou lebku pod hustými vlasy. Howardův syn.

Postgraduant Dannyho objímali třesoucíma se rukama a vlhkými tvářemi, někdy i několik najednou, takže z toho bylo hromadné objetí s Dannym uprostřed jako s nějakým hrdinou. Několikrát ho téměř srazili na zem a všichni hulákali Ouha - ou - ou - ou, zatímco znovu hledali stabilitu. A Danny možná mohl tahle objetí považovat za nádherná, protože mu připomínala chvíle, kdy se mu v posledních vteřinách hry podařilo dát gól a kdy se všichni vrhli na hřiště. Ale ve skutečnosti se při nich cítil rozklepaný a provinilý. Jako že mu připisují zásluhy za něco, co neudělal.

Ve Fázi 3 všechno utichlo. Děti dostaly hlad a Anna s Norou je odvedly do paláce. Zamávaly a protáhly se mezi cypřiši. Všichni ostatní zůstávali, zdržovali se kolem jezírka, jako by na něco čekali. Danny to cítil také, touhu zůstat s tím zážitkem a s lidmi,

s nimiž ho prožil. Protože čím blíž byl té době, kdy si myslel, že umře, tím až nemožně sladší bylo pohybovat se tády venku, dýchat vzduch, cítit na tváři slunce, všechny ty věci, na které člověk nikdy doopravdy nemyslí.

Howard seděl na zemi a opíral se o hlavu Medúsy. Na tomto místě Danny viděl ty pohybující se postavy v době, kdy vyšilovat. Howard se lokty opíral o kolena, hlavu měl opřenou o pěsti. Cosi se z něho vytratilo. Možná se z něho vytratil Howard.

Vedle něho stál Mick. Danny nedokázal zachytit jeho pohled.

Fáze 4 nastala, když si Danny uvědomil, že moc teď drží v rukou on. Howard je vyřízený, Mick je ze hry venku, což staví Dannyho do postavení, na které ěekal šestnáct let, doufal v ně, pleticháři! kvůli němu, plazil se kvůli němu, chňapal po něm, a dokonce (když už byl opravdu zoufalý) se za ně modlil.

Síla zjištění, že po takové době té odměny dosáhl, ho zpočátku úplně přemohla: ěirá rozjařenost. Trvala možná třicet vteřin, pak opadla a Danny si uvědomil cosi, co nedokázal pojmenovat. Nešlo o to, že nechce Howardovu moc - spíš že mu celá ta záležitost s mocí připadá jako přetvářka, úplně mimo, nebo prostě jen přestárlá, jako kdyby už Dannymu nemohla pomoct vidět svět, na který se dívá.

Začaly odtikávat neviditelné hodiny. Danny o nich nevěděl, ale tušil, že uplynula jakási klíčová minuta a lidé se zvolna vytráceli, jako by někdo přeřízl šňůru, která je držela všechny na jednom místě. Někteří se courali k paláci, jiní mizeli mezi stromy, někteří se vydali na zborcenou hradbu, kam předtím vylezl Howard s Dannym a pár z nich (ač se to zdálo neuvěřitelné) sestupovalo zpátky po schodech do podzemí. Ajak odcházeli po svém sami, ve dvojicích nebo ve skupinkách, z oblohy se lilo bílé ranní světlo a pustilo se do vymazávání toho, co se v podzemí odehrálo, takže už v tuto chvíli

připadalo Dannymu neskutečné, že někteří z těch postgraduantů kdy podlehli panice nebo volali jeho jméno, nebo že Howard tam dolé vzlykal: legrace, fantazie příliš zveličelá, než aby to byla pravda.

To byla Fáze 5.

Danny usedl vedle Howarda. Neviděl vlastně bratrancovu tvář od chvíle, kdy vyšli ven. Micka viděl, vypadal zničeně. Euforie, úleva, kterou cítili Anna a Nora a studenti - i Danny to všechno Micka minulo.

Hodiny odtikávaly, ale Danny je neslyšel.

Howard posléze zvedl hlavu. Tvář měl šedivou, starou. Hlas bezbarvý. Počínal sis dobře, Danny. Tam dole.

Legrační odpovědi, blbé odpovědi, odpovědi, které na nic neodpovídají - ty všechny prošly Dannymu hlavou: Hele, potřeboval jsem trochu protáhnout kosti nebo Ten pád z okna už se dal těžko překonat, ale dělal jsem, co jsem uměl nebo To muselo být těma injekcema, co do mě doktor napíchal nebo Díkybohu za tu pěšinku z nasypaných drobečků nebo A povíš to mýmu tátovi, ano?

Ale nakonec řekl tohle: Opustil jsem tě, nechal jsem tě tam umřít.

Howard vzhlédl, zamžoural proti slunci na Dannyho. Ale já neumřel. Dostal jsem se ven. Danny: Našli tě.

Ještě předtím. V hlavě jsem unikl. Dostal jsem se odtamtud, protože jinak bych to byl nepřežil. Jak?

Já nevím. Odešel jsem. Hrál jsem sám se sebou hru. V prostorách ve vlastní hlavě. Všichni to dokážeme, víš - jenom jsme vyšli ze cviku.

Vést tenhle rozhovor bylo podivně snadné, jako by o tom všem už mluvili předtím. Jako kdyby to bylo něco, na čem se shodli.

Danny: Co tu kurva dělám, Howarde? Já nevím, kamaráde. Pověz mi to ty.

Danny otočil tvář ke slunci. Bylo to chabé ranní slunce, a přece tak zářilo. Já nevím. Myslel jsem si, že vím, ale byla tam další vrstva, řekl.

Howard: Přesně tak. Chtěl jsem - já nevím co. Udělat na tebe dojem, možná. No, to se ti podařilo.

Howard: Cítil jsem nějaké pouto. Nedokážu to vysvětlit. Danny: Nechtěl jsi mi to třeba oplatit?

Howard na něho překvapeně pohlédl. Jak?

Včera či předevčírem jsem měl takovej pocit. Možná to bylo únavou z letadla. Začal jsem si myslet, že po mně jdeš.

Howard: Ale no tak, na to už je pozdě. Co bylo, bylo, mám pravdu? Teď jsem zase zauzlený já tobě. Prosím tě. To neříkej.

Štěbetání ptáků ve větvích náhle zesílilo. Slunce, ptáci, obloha - jako když nastoupí kapela. Howard: Víš, co jsem říkal předtím, Danny. Myslel jsem to vážně.

Co?

0 té tvé pomoci. Jak dokážeš zvládat věci. Abych byl upřímný, moc jsem nečekal. Předcházela mě moje pověst.

Jo, trošku.

Danny se zasmál. Ale nakonec jsi měl šťastnou ruku.

Howard: Ale mám pocit - že bychom mohli společně na něčem pracovat. Danny: To by se mi líbilo.

Přišlo to automaticky. Pracovat s Howardem? Cím déle mu ta představa seděla v hlavě, tím víc mu připadalo, že na takovou práci čekal. Cekal na práci. Ty myslíš… abych pracoval pro tebe?

Ne, ne. Parťáci. Skuteční partneři. Howard se napřímil. Vypadal už líp, téměř jako dřív. Du. tváří se mu vracel život. Už léta v sobě nosím představu takové restaurace.

Danny: Vaříš neuvěřitelně dobře.

Howard: Říkám restaurace, aleje to celá - mám určitou teorii ohledně jídla. 0 složení stravy. To je na delší rozhovor.

Danny: Pracoval jsem v restauracích celá léta.

Howard: Nekecáš?

To je právě to, co dělám. Dělám v restauracích už… Kristepane, připadá mi to jako celá věčnost. Já o vedení restaurace vím prd.

No, nikdy totiž moc nevydělávají.

Howard se zazubil. Ale no tak, Danny, o peníze tu nejde. Znáš mě přece už dost dobře, ne? Danny: Jo, myslím, že jo.

To byla Fáze 6.

Cosi Dannyho přimělo, aby vzhlédl k Mickovi. Uplně na něj zapomněl, povídali si s Howardem, jako kdyby u jezírka seděli jen sami dva. A Howard to bral stejně. Ale Mick nikam neodešel - vlastně se ani nepohnul. Vypadal jako přimražený, stál kousek od Howarda a naslouchal. Když Danny vzhlédl, jejich pohledy se střetly (Fáze 7) a Dannyho zasáhl absolutní chlad v Mickově tváři - prázdnota, připomínal pouhý stroj. A v tu chvíli zaplavilo Dannyho mysl alto, jako by stál na vrcholu donjonu a

díval se dolů na každý detail pod sebou: Mick neměl nic než Howarda. Mick byl Howardovo číslo dvě. A číslo dvě udělá cokoli.

Mick vykročil k Dannymu. Jediný krok, ale Danny pocítil nával adrenalinu. A všechen ten strach, hryzající červ, pocit, že je v pasti a že po něm jdou - to všechno se v Dannym prudce probralo, jako by to nikdy neodešlo. 0 vteřinu později stál na nohou s nožem v ruce. Jeho dlouhá zahnutá čepel se zaleskla ve slunci.

Mick: Pusť to, Danny. Howard: Co to kur-?

Howard se mátožně vztyčil, zaskočený a zmatený, jako by byl spal nebo ještě spal. Stáli v místě, kde se předtím pohybovaly ty postavy, proto to všechno Dannymu možná připadalo tak důvěrně známé. Jako by se to už bylo stalo. Nebo to možná bylo alto. Protože Danny už teď viděl všechno a věděl, kde je v tom jeho místo.

Mick: Howarde, bacha!

Odněkud od kotníku vytáhl pistoli. Byl neuvěřitelně rychlý.

Danny se pokusil vyjet nožem, ale nestihl to. Nestačil se málem ani pohnout, když jsem ho střelil do čela. Díval se na mě ve chvíli, kdy se střela do něj zavrtala, a já viděl, jak se mu z očí vytrácí světlo.

Proč? Pochopitelná otázka. Střelíte někoho do hlavy, měli byste k tomu mít důvod. A já bych vám teď rád sestavil seznam, shromáždil ty důkazy kousek po kousku (věci jako: Skutečně jsem si na vteřinu myslel, že jde po Howardovi s nožem a Věděl jsem, že dřív nebo později poví Howardovi o mně a Anně a Myslel jsem si, že by mu nemělo příliš snadno projít, že Howardovi tak zkurvil život, když byli malí), takže na konci seznamu řeknete: No pochopitelně, že toho šaška zastřelil, a dobře udělal - podívejte se na všechny ty důvody! Ale já žádný seznam nemám. Měl jsem Dannyho rád. Připomínal mi, jaký jsem býval.

Ale on mě vymazával ze scény. Když tu bude Danny, všechno to skončí, ten malý kousek, co jsem měl: Howarda a Bena a Annu. Jako kdybych mu byl všechny ty roky držel místo.

A pochopitelně poté, co jsem ho zastřelil, stejně všechno skončilo.

Danny padl nazad (Fáze 8) s rozpřaženýma rukama, jako by se snažil zachytit něco velkého padajícího z oblohy. Skácel se do černého jezírka a voda se nad ním zavřela. Howard skočil za ním a šmátral po Dannym v husté vodě. Ale mrtvé věci jsou těžší než živé a Danny se potápěl. Chvíli šli dolů spolu, Howard svíral Dannyho oběma rukama, snažil se ho nadnášet, ale nakonec mu nezbylo než ho pustit, nebo utonout s ním.

Danny měl dosud otevřené oči. Zpočátku neviděl. Bylo to temné a husté, padal a tonul, ale pak ucítil něco pod nohama a uvědomil si, že u vnitřního okraje jezírka začínají schody a vedou dolů. Došlápl na ně a začal sestupovat, a voda se možná pročistila, nebo se jeho oči přizpůsobily, jak klesal hlouběji, protože začínal vidět věci, které si pamatoval: modrou hadici, se kterou tátovi pomáhal zalévat keře podél vjezdu, koutek u okna obývacího pokoje, kde si četl komiksy, svoje výkresy nalepené na zdi v kuchyni, růžový záchod a mýdlo ve tvaru růže v mističce za ním, závěs se čmeláky ve sprchovacím koutě, trenéra fotbalu, který smrkal bez kapesníku, krabí salát s jablky, který dělávala jeho teta Corkie, podnájem na Elizabeth Street plný perských koberců a chlupů z perského kocoura, dívku na inlajnech, za kterou se honil po Lower East Side, chlapíka, který v kině stáčel falešné máslo do kbelíku popkornu, New York celý huňatý sněhem, holuba, který si postavil hnízdo na jeho klimatizaci, viděl sám sebe, jak se nechává stříhat u holiče, hvízdá na taxi, pozoruje západ slunce mezi budovami - dál a dál, tunelem vzpomínek, věcí, informací, a Danny byl s tím vším spojený, proplouval tím, dotýkal se toho. Pořád ještě to tu všechno bylo. Nic nemizí. A Danny viděl i sám sebe, jak se člověk vidí, pouze když je mrtvý, nebo tak zkouřený, že se na svoje tělo dívá jakoby shora: viděl dospělého muže, který se propadá černou vodou.

Schody pokračovaly dál a dál. Voda se tlačila Dannymu do uší, do očí, do plic. Ale posléze, nedaleko tekutého jádra země, schody skončily. Když Danny pohlédl vzhůru, hladina jezírka byla velká jako deseticent, kolečko modré oblohy. A pak uviděl dveře (Fáze 9) a otevřel je. Ocitl se v bílé chodbě.

Voda zmizela. Stěny byly hladké, žádná okna, žádné dveře či ozdoby. Danny viděl pouze modrošedý závěr, který vypadal jako další dveře, a vydal se tou chodbou k nim. Sel dlouho, ale když dorazil až na konec, uvědomil si, že je to okno. Danny za ním nic neviděl - sklo bylo zamlžené nebo zaprášené nebo možná jen deformované. Ale když na ně položil ruku, sklo se náhle projasnilo (Fáze l0). Uviděl jsem ho tam stát. A on uviděl mě.

Odkud jsi kurva přišel? zeptal jsem se.

Danny se usmál. Rekl: Snad sis doopravdy nemyslel, že tě nechám na pokoji?

Rekl: Ještě ti nedošlo, že to, co chceš ze všeho nejvíc zapomenout, tě nikdy neopustí? Rekl: Strašení může začít. A pak se zasmál.

Rekl: Jsme dvojčata. Nic nás nemůže rozdělit. Rekl: Doufám, že rád píšeš.

A pak mi začal do ucha šeptat příběh.

Davis ležel pode mnou na své pryčně s oranžovým rádiem přitisknutým k hlavě. Oči měl zavřené.

Otáčel knoflíky a naslouchal.

Třetí část

1 6

Rayův rukopis mi došel ve velké hnědé obálce s razítkem místní pošty a bez zpáteční adresy. Uvnitř nacházím příběh z hradu, z něhož jsem část už četla, a pak asi čtyřicet stránek rukou psaného deníku, který jsem nikdy předtím neviděla. Čtu celou noc. V dálce slyším hukot aut. Tady je slyšet všude, ještě hlasitěji v noci, protože tehdy tudy projíždějí těžké kamiony. To hučení se ozvěnou odráží jako moře, nebo si alespoň ráda představuju, že tak by hučelo moře, kdyby bylo poblíž, a lituju, že není.

Kdybych mohla plakat, při té četbě bych plakala, ale já nemůžu. Bývaly doby, kdy jsem nedělala nic jiného, ale v posledních letech už jen zřídka. Vyschla jsem.

Když dočtu, obloha se už prosvětluje. Dům je tichý. Děvčata ještě spí, a Seth se toulá bůhvíkde.

Pak dostanu nápad. Jdu do kuchyně a vezmu velký zelený pytel na odpadky a kovovou naběračku. Vyklouznu z domu a na našich dvou betonových schůdcích štos stránek tiše srovnám. Vložím je na dno pytle, pytel zatočím, obalím je, zatočím a obalím znovu, až už z pytle nic nezbývá. Pak počítám kroky od domu, jako by to udělal Ray: třicet pět doleva. Začnu hrabat naběračkou. Navrchu je hlína udusaná, ale o něco hlouběji už je prach. Pracuju rychle, protože vím, že děvčata se každou chvíli vzbudí. Vyhrabu díru, uložím do ní balíček a pak ji opět zakryju. Všechna hlína se tam nevejde.

Udusám ji nohama. Ruce mám, jako kdybych kopala hrob. A pak je hotovo a nad kopcem vychází slunce a mně se, ach, tak ulevilo, že vím, že je to v bezpečí, celý ten příběh a já v něm, ta učitelka, co opustila manžela, ta hezká princezna - pohřbená tam dole jako poklad.

Také jsem tím pohřbila důkaz. Vím, že je nezákonné přechovávat něco, co vám poslal čerstvě uprchlý trestanec.

Vypustím z ohrádky psy. Běhají rovnou po zakopaných stránkách. Házím jim červený míček a oni běhají ještě rychleji.

Vrátím se k domu a sednu si na schody, abych si zakouřila a potěšila se z východu slunce. Všimnu si, že se po silnici něco pohybuje. Moje oči to vidí dřív než mozek a pak si uvědomím, že je to Seth, a sevře se mi žaludek, protože co to provedl s dodávkou?

Seth dojde ke dveřím a já vím, že pořád ještě jede na metu, ale už začíná zpomalovat. Byl pryč dva dny, což se obvykle stává, když dodělá nějakou práci. Na stavebního dělníka je vyzáblý a bez umělého chrupu nemá v ústech jediný zub. A tohle bývala rocková hvězda, ne pouze místní, ale i v

jiných státech. Na pódiu si svlíknul tričko a holky na něj cákaly pivo, aby viděly, jak mu stéká po hrudi.

Dívá se na mě prázdnýma oěima.

„Kde máš auto?“ ptám se.

„Píchnul jsem na pětaosmdesátce.“ Vypadá, že se každou chvíli složí, což se hodně podobá tomu, že by mohl každou chvíli umřít.

„Holky ještě spí, jdi dovnitř,“ říkám, a on jde, protože jedna věc, kterou máme se Sethem společnou, jediná věc, je to, že oba ty holky milujeme. Není to takové, jako kdybychom milovali jeden druhého, ale je to víc než nic.

Ten den odpoledne mě ve škole navštíví dva policisté. Jeden z nich je Pete Konig. Znám ho od čtvrté třídy, ale od doby, kdy jsme se na plese střední školy zkoušeli líbat po francouzsku, ztloustl a v těžké uniformě se potí. Ten druhý, seržant Rufus, vypadá, že by potřeboval něco na pálení žáhy. Když jim vyjdu naproti, všichni v kanceláři zírají.

„Pete,“ říkám, „za dvacet minut mám přestávku na oběd, můžete počkat?“

„Prý jestli můžeme počkat,“ vyrazí ze sebe ten druhý, jako kdybych ho požádala, aby za mě vypral prádlo. Ale Pete souhlasí, oukej, budou v jídelně.

Najdu je venku u svého oblíbeného piknikového stolu. Je hezký jarní den, všechno je sytě a světle zelené. Na pozadí je slyšet hukot aut. Kdo umí dobře házet, dohodil by možná míček až na dálnici.

„Nechceš si sem vzít oběd?“ ptá se mě Pete.

„Nerada jím ve společnosti sama.“

Sednu si a zapálím si cigaretu. Pete říká: „Pokud víme, znala jsi jednoho z vězňů, kteří uprchli. Raymond Michael Dobbs.“

„Chodil do mého kurzu.“

„To taky víme. Někdo jiný z toho kurzu ho bodnul.“

„Ano. Thomas Harrington. Myslím, že ho přeložili na maximální ostrahu.“ Zavládne ticho, ale se vší tou dopravou je pořád čemu naslouchat.

„Nevíš o něm od útěku něco, Holly?“ ptá se Pete. „Myslím o Dobbsovi?“

„Ne,“ říkám. „Nevím.“ A ve chvíli, kdy to vyslovím, si uvědomím, že porušuju zákon, a cítím, jak mi z pórů vyráží pot.

„Mohl se nějak dozvědět, kde bydlíš?“

„Doufám, že ne.“

Pete mě viděl v mých nejlepších dobách: jako holku, která vyhrála školní soutěž o nejlepší esej a v osmičce napsala hru, kterou hrála celá třída. A viděl mě i v té nejhorší době: celý obličej posetý boláky, čekala jsem v nemocnici, zatímco můj chlapeček Corey bojoval o život. V jeho očích je tolik soucitu, že musím odvrátit pohled.

Teď se do toho vloží ten druhý, seržant Rufus. „Pokud víme, měli jste s odsouzeným Dobbsem osobní vztah,“ říká.

„Jak to myslíte?“

„Navštívila jste ho v nemocnici.“

„To je pravda,“ přikývnu. „Říkali, že umře.“

„A jaká byla povaha té návštěvy?“

„Povětšinou jsem tam jenom seděla. Skoro mě nevnímal.“

„Nebo to možná jenom opravdu dobře hrál.“

„Nevím, jak byste hrál těžkou střevní infekci,“ řeknu a Pete na mě vrhne varovný pohled.

„Navštívila jste Dobbse znovu,“ pokračuje Rufus, „poté, co se vrátil do vězení.“

„Ano.“

„Přijela jste tam jako kterákoli jiná návštěva.“

„Ano, přijela.“

„A co bylo důvodem té návštěvy?“

„Chtěla jsem se ujistit, že už je mu dobře.“

„Prosím?“

„Já prostě - nedokázala jsem tomu uvěřit. Nedokázala jsem uvěřit, že se uzdravil.“

Ta odpověď nikoho nepotěšila. Pete si poposedne na lavičce. „Při té druhé návštěvě, co se mezi vámi a odsouzeným odehrálo?“ ptá se Rufus.

„Jen tak jsme si povídali.“

„Povídali o cem?“

„Nevzpomínám si. Nezdržela jsem se moc dlouho.“

„Paní Farrellová, zdržela jste se hodinu a patnáct minut.“

Je to špatné, to vím. Vypadá to velmi podezřele. Nevím, co jiného bych měla říct.

„Zmínil se o nějakých plánech na útěk nebo nepožádal vás o pomoc?“

„To rozhodně ne,“ odpovím a myslím, že můj zdvižený hlas je oba zaskočil. „Nic. Nic podobného. Byla bych to okamžitě nahlásila.“

To Rufusovi zavře ústa - konečně mluvím jeho jazykem. Ale na Pěta to možná zapůsobilo zcela opačně. „Ten útěk byl pro tebe úplným překvapením, Holly?“ ptá se a naklání hlavu na stranu, aby se na mě podíval.

„Naprosto.“

„Od té doby se ti Dobbs neozval? Neposlal vzkaz?“

Ty milé oči hledí do mých. Pete má čtyři děti, jeho nejstarší dcera je narozená jen o rok dřív než Megan. Neodvracím pohled. „Neozval.“

„Dobrá, Holly,“ řekne. „Protože - no, vždyť to znáš. Pomáhat uprchlému vězni je federální zločin.“

„Vím to.“

„A to by - to by za to nestálo.“

„Ani náhodou.“

„Ne po tom všem, čím sis prošla. Teď když jsi zpátky na správné cestě a daří se ti tak dobře.“

Ray utekl se svým spoluvězněm Davisem. Ray odvedl vodu z hlavního přívodu, s Davisem se prokopali k rouře, rozřízli ji autogenem, vlezli dovnitř, podlezli oba obvodové ploty, otevřeli další díru a prokopali se ven.

Zní to jako procházka, ale bylo to téměř nemožné. Nejdřív museli Ray s Davisem vykopat první jámu pod věží s ostřelovačem, a co je ještě neuvěřitelnější, nikdo se po nich nesháněl do čtyř hodin odpoledne. To lidi šokovalo. Nikdo je nepostrádal až do odpoledního sčítání. Jak to? Odpověď otiskly noviny: falešné pracovní příkazy, povolenky, propustky, to všechno vyrobil Davis, který byl nejen vrah, ale také falzifikátor. Léta se choval klidně, považovali ho za blázna, přestali ho sledovat. Ve věznici teď začaly padat hlavy.

Poslední útěk se odehrál před sedmnácti lety, když jsem chodila posledním rokem na střední školu. Lidi o něm dodnes mluví: tři chlapi použili podomácku vyrobené chůdy a překonali oba ploty, pak se skryli v domě rodiny, která nebyla doma. Zašili si tržné rány obyčejnými jehlami a modrými nitěmi. Navždycky si budu pamatovat, že ty nitě byly modré. Než je chytili, stačili vzít dva rukojmí, zastřelit koně a vypálit do základů stodolu.

Ten večer, co jsem se dozvěděla o Rayově útěku, jsem se přestěhovala do pokoje k holkám. Přitáhla jsem tam skládací lůžko a rozložila jsem je mezi jejich postele. Megan hrála někde fotbal, ale moje holčička Gabriela se stala mým spojencem. Pyžamový mejdan s mámou! Zrovna jsme vyráběly popkorn, když Megan dorazila domů. Když se dozvěděla, co se chystá, zula kopačky a mrskla jimi ven ze dveří, takže zmizely někde ve tmě. Megan je příliš čistotná, než aby zablátila podlahu, dokonce i když zuří.

„Já v tomhle baráku nemám nikdy žádný soukromí. Nikdy. Nikdy. Nikdy. Nikdy. Nikdy,“ ječela. Její

třináct.

„Já to chápu,“ řekla jsem jí, což je jedna z věcí, kterou mi poradila doktorka Riordanová, psycholožka v internetové poradně, s níž se o Megan radím.

„Nic nechápeš,“ řvala, „jinak by sis to lůžko nenastěhovala vedle mý postele!“

„Megan, utekli dva vězni

„Jo, dobře. To jako že ty nás budeš chránit?“ Stála tam s rukou na hubené kyčli a byla to moje vlastní tvář, která se na mě dívala, moje mladá tvář, zelenooká a hezká. Ta jízlivost a nenávist, co jsem v ní viděla, byla děsivá, ale nereagovala jsem. Doktorka Riordanová tvrdí, že mám nechat Megan vyjádřit vztek a ukázat jí, že ho dokážu přijmout.

Když jsem slyšela, jak Gábi vzlyká, obořila jsem se na Megan: „Vyděsila jsi svoji sestřičku, ty mrcho mrňavá,“ a udělalo se mi špatně z vlastního hlasu.

Naklonila jsem se nad Gábi a vtiskla jsem tvář do jejích dlouhých těžkých vlasů, černých jako uhel a vonících po jablkách. V Gábi je dosud líbeznost, kterou Megan už před léty ztratila. Každý den cítím, jak nad tou líbezností roztahuju křídla a snažím se ji chránit.

„Myslela jsem, že to bude legrace,“ vzlykala.

„Bude to legrace,“ ujistila jsem ji.

Megan vztekle odkráčela do holčičího pokoje. Přes stěny jsem slyšela, jak se zavrtává do svého soukromého koutku, vytvořeného ze skládacího paravánu, který si koupila a obstavila jím jedno okno. Zvenčí je čistě bílý, ale zevnitř je na něm koláž celého jejího života: fotky jejích kamarádů, copánek upletený z obalů na brčka, nachové peříčko, trpasličí troll se zelenými vlasy, maska pokrytá třpytkami, pár uschlých sedmikrásek. Gábi má přísně zakázáno do Meganina koutku chodit, ale Megan chce odtamtud vytěsnit především mě; skrývá přede mnou svůj život, protože se obává, že když se ho dotknu, zvadne a uhyne stejně jako můj.

Megan stále ještě zůstávala ve svém koutku s lokty opřenými o parapet, když jsme si šly s Gábi lehnout. Gábi spí se Spalničkou, medvídkem, kterého jí kdysi dávno koupil Seth, když měla spalničky. Zapomněli jsme ji dát očkovat.

Dlouho jsem nemohla usnout. Posléze se vrátil domů Seth. Dělal dvojité směny, to znamenalo, žeje momentálně čistý. Slyšela jsem, jak otevírá pivo a pouští televizi. Megan se vyplížila z temné ložnice a šla za ním. Slyšela jsem, jak si povídají, a zvedl se ve mně vztek. Proč on? Co kdy pro ni udělal? A pak jsem si vzpomněla na doktorku Riordanovou, jejíž maily jsem četla tolikrát, že je umím nazpaměť: Megan může být rozzlobená z mnoha důvodů. Možná vám připadá nespravedlivé, že má důvěrnější vztah s otcem, ale zrada, kterou cítila jako důsledek vaší závislosti na drogách, byla pravděpodobně mnohem silnější. A to byla pravda. Ležela jsem a opakovala jsem si: Co cítím, je bezvýznamné. Mým úkolem, mým jediným úkolem je zajistit holčičkám bezpečí a zdraví, aby jejich

život měl nějaký smysl. Tento způsob uvažování mi pomáhal. Představovala jsem si, že se rozpouštím, až ze mě nic nezbývá, vlastně ne nic, ale nějaká tekutá míza, která moje holčičky naplní a dá jim

šanci a taky soustředění a sebedůvěru tu šanci na rozdíl ode mě přijmout. Pokud to dokážu, opravdu dokážu, říkala jsem si, můžu umřít bez výčitek svědomí. Je mi třiatřicet.

Náš nejmladší, Corey, byl červený a velmi malý, velký asi jako ruka. Vypadal jako opařený. Viděli jste

na něm, že do tohoto světa nepatří. Nemůžeme ho vrátit zpátky? Tuhle otázku jsem několikrát položila. Neexistuje způsob, jak ho tam vrátit zpátky? Nikdo mi neodpověděl.

Měl napjatou tvářičku, svraštělou tvářičku jako mumie, kterou někde po staletích vykopali. Byla v ní bolest tisíců let.

Seděla jsem tam a pozorovala ho přes sklo. Pohyboval se jako vařená dlaň, chabě se rozvíral a zase zavíral. „Potřebujeme ho otočit,“ říkaly sestry a já se odsunula.

Dala jsem si šluka, jenom když jsem se bez dávky nemohla pohnout nebo se starat o ty druhé dvě. Slibovala jsem si: Jenom trošku, jenom abych je dopravila do školy. Dala jsem si šluka a cítila jsem, jak se miminko ve mně kroutí.

Když Corey zemřel, skončila jsem na celé měsíce v psychiatrické léčebně. Nechci už žít, opakovala jsem, a oni mi říkali: Máte dvě holčičky, které vás potřebují. A jste čistá, návyku jste se zbavila a máte pořád ještě celý život před sebou.

Povídala jsem své matce: „Doktoři říkají, že si mám odpustit, nebo nemůžu žít dál. Tak se o to snažím.“ A moje matka opáčila: „Odpustit sám sobě je jedna věc. Ale přesvědčit Boha, aby ti odpustil, je něco jiného.“

Nabídku, abych učila ve věznici, jsem dostala na škole. Byla to obrovská příležitost, protože jsem právě začala magisterská studia a nebyla jsem ještě kvalifikovaná učitelka, ale oni to nějak zaonačili, aby mi tu šanci mohli dát, protože někoho potřebovali. Peníze byly skvělé - říkali tomu rizikový příplatek. A já jsem si myslela, že když dokážu naučit psát někoho jiného, možná to bude znamenat, že to pak dokážu sama.

Dostala jsem seznam studentů a ukázala jsem ho bratranci Calgarymu, který ve věznici už léta dělá dozorce. Začal mi je popisovat. Melvin Williams: „Velký hloupý chlap,“ řekl. „Objevil náboženství a podobné věci.“ Thomas Harrington: „Mazaný. Pracuje s plazy. Závislák na metamfetaminu jako ty.“ Hamad Samid: „Na toho si dávej pozor. Je to muslim.“ Samuel Lawd: „Udělali z něho gaye. Velký černý chlapi si ho posílají dokolečka.“ Allan Beard: „No, jo, pan profesor. Objevili u něj letecký hangár plný trávy.“ Ale v tu chvíli jsem ho zarazila. Nechtěla jsem vědět o jejich zločinech. To bych byla proti nim předem zaujatá.

Když Cal došel k Raymondu Michaelu Dobbsovi, povídal: „To je nula. Odpad.“

„Jak to myslíš, odpad?“

„Je to prostě - odpad. Nic víc není.“

To mě naštvalo, ani nevím proč. „Odpad je něco, co se válí v kontejneru na odpadky,“ namítla jsem.

„A právě tam budeš učit, milánku, na skládce odpadu.“ A přitom si myslel, nebo jsem si to myslela jenom já: Tak to mezi ně hladce zapadnu.

Přišla jsem první večer do třídy a seděli tam přede mnou: odpad. Za stolky vypadali mohutní. Většinou působili rozpačitě, zvědavě, ale Ray Dobbs ne. Štíhlý, s hustými tmavými vlasy. Hezký. Ale modré oči měl mrtvé.

Dala jsem mu úkol: Napište povídku na tři stránky. A on přišel následující týden s nejodpornější

sračkou popisující, jak ošukal svoji učitelku. Všichni ostatní řvali smíchy a já byla opravdu vyděšená, protože jsem věděla, že jestli tu třídu nezvládnu, už se nebudu moct vrátit. A to ve mně vyvolalo takovou vlnu adrenalinu, že jsem si připadala trošičku zkouřená.

Tak jsem začala mluvit. Ajak mi Ray Dobbs naslouchal, viděla jsem, že se za těma očima cosi otevřelo, jako závěrka za objektivem, když zmáčknete spoušť fotoaparátu. Až mi naskočila husí kůže, protože tohle jsem dokázala já; a dokázala jsem to pouze slovy. Připadalo mi to intimní, jako kdybychom se tělesně sblížili.

Od té chvíle jsem cítila, že mě Ray pozoruje. Nabuzovalo mě to, jako kdyby mi někdo po celém těle roztíral mátu. Vešla jsem do té odpudivě páchnoucí věznice a příští tři hodiny z trosek mého života vystupovala moudrá a krásná žena a její slova a myšlenky a sebemenší pohyby byly vzácné.

Snažila jsem se na něj nedívat. Bála jsem se, že pozná, že nejsem ani učitelka, ani spisovatelka; neměla jsem žádné oprávnění před nimi stát. A nechtěla jsem, aby to věděl. Bylo by to všechno zničilo.

Kupovala jsem si nové oblečení. Lidi v práci si začali všímat. Než jsem nastoupila jako učitelka ve věznici, Calgary mi řekl jasně: „Jedna rada: nechoď tam oblečená, abys udělala dojem. Nejde ani tak o vězně, těm to vadit nebude, ale když se nastrojíš, začnou tě nenávidět zaměstnanci.“ Do kurzu jsem tedy chodila v neforemných hadrech. Ale kupovala jsem si hezké věci kvůli němu.

Jednou jsem si vymyslela důvod, abych mohla Calgaryho vyzvednout na konci směny a jet s ním do nákupního centra, kde mi měl pomoct vybrat nějaké poličky. Bylo to pošetilé - dokonce jsem si vzala v práci půl dne volno, abych to mohla podniknout, i když jsem věděla, že mám zanedbatelnou šanci Raye vidět, a i kdyby se mi ho podařilo zahlédnout, nemohli bychom spolu mluvit.

A když ten den nastal, Ray pracoval přímo u vchodu. Ani měsíce plánování to nemohly zařídit líp. A třebaže jsem se přímo na něj nepodívala, pouze jsem prošla sluncem do věznice, abych vyzvedla Calgaryho, po tom setkání na dálku jsem si připadala, jako bychom tam venku šli spolu do kina, při večeři se drželi za ruce, přišli domů, milovali se, probudili se spolu a všechno si to zase zopakovali. Už jsem zapomněla, jaká může být láska. A v tu chvíli jsem pochopila, kam až ta věc s Rayem zašla a že už není návratu.

Jíme s Gábi večeři a ona mi vypráví o těhotném morčeti v přírodopisné posluchárně, když vyhlédnu oknem a vidím, jak po silnici přijíždí policejní auto. Gábi je zaslechne, vyskočí, běží k síťovým dveřím a zvadne. „Mami,“ vyhrkne.

Pete je u dveří první. „Nechtěli jsme tě znovu obtěžovat v práci,“ řekne. Vystupuje úředním tónem, který mi prozrazuje, že se bude dít něco, co se mi nebude líbit. Gábi stojí tak těsně u mě, že ji slyším, jak dýchá. Megan je díkybohu na tréninku.

Vejdou dovnitř ve svých vrzajících uniformách či botách či co to na policajtech vždycky vrže.

„Seržant Rufus má nějaké informace, které bychom si s tebou chtěli ověřit,“ oznámí mi Pete.

„Oukej.“ Za mými zády brumlá a prská kávovar. Cítím, jak mi Gábi tiskne tvář na paži, a rozbuší se mi srdce, ale čeho se vlastně děsím? Ani sama nevím.

Rufus stojí uprostřed místnosti. „Podle návštěvní knihy jste vykonala návštěvu ve věznici v den, kdy jste neučila, dokonce v den, kdy návštěvy ani nejsou povoleny.“

„Nebyla to návštěva. Přijela jsem vyzvednout svého bratrance Calgaryho. Pracuje tam jako dozorce.“

„Má snad vlastní vozidlo, ne?“ ptá se Rufus.

„Takže?“

„Takže proč byste ho vyzvedávala?“

„Protože jsme si to spolu domluvili, oukej? Je to snad porušení zákona?“

Petovi škube růžová kůže kolem očí. Gábi mi tiskne paži. „Viděla jste někdy během své návštěvy odsouzeného Dobbse?“ Zaváhám. A sotva to udělám, uvědomím si, že teď musím odpovědět ano.

„Když jsem šla dovnitř, pracoval venku s nějakými dalšími vězni.“

Myslím, že Rufus je zklamaný, protože jsem odpověděla poctivě, a to mě uklidňuje. Drž se. Oni nic nevědí - není nic, co by vědět mohli! Každou chvíli mám chuť se podívat z okna, kde jsem zahrabala Rayův rukopis, ale zakazuju si to. Tohle nehledají, ale odnesli by to.

„Zdravila jste se s odsouzeným?“ ptá se Rufus.

„Ne.“

„Připustila jste někdy později, že jste ho viděla?“

„Ano. Řekla jsem mu, že jsem ho viděla.“

„Rekl vám, jakou práci tam dělal?“ “Ne.“

„Nuže, já vám to teď povím: pracoval právě na té rouře, kudy s Davisem později uprchli,“ říká Rufus.

„Právě to dělal.“ Dopije kávu, kterou jsem mu nalila, a postaví šálek.

„To jsem nevěděla.“

„Ze všech dnů, kdy byste mohla přijít do věznice mimo den, kdy učíte,“ říká Rufus, „si čistě náhodou vyberete den, kdy si Dobbs připravuje únikovou cestu. A navíc přijdete do vězení z důvodu, který mi příliš jako důvod nepřipadá.“

„Řekla jsem vám proc.“ Mám sucho v ústech. Podívám se na Pěta. „Prosím, řekněte mi, co chcete.“

„Rádi bychom se porozhlédli po domě,“ říká Pete. „S tvým dovolením. Nemáme povolení k prohlídce

„Ale můžeme je získat,“ skočí mu do řeči Rufus. „Máme oprávněné podezření.“

„Možná bychom je dostali. A víš, Holly, tyhle prohlídky osobní majetek příliš nerespektují.“

Ano, já vím. Má na mysli vylamování zásuvek, rozbíjení věcí, rozřezávání polštářů a matrací. Chce tím říct, že můj domov už nikdy nebude jako dřív.

„Oukej,“ říkám. „Ale v holčičím pokoji dávejte prosím pozor.“

Rufus už si to hasí přes halu k zavřeným dveřím do naší ložnice. V tu chvíli si uvědomím, že oni si myslí, že Ray je opravdu v domě. Na vteřinu mi to dokonce připadá možné a už jen pouhá představa mě naplní touhou. Přitisknu Gábi k sobě.

Když dojdou do holčiěího pokoje, vyrazím za nimi. „Dávejte prosím pozor kolem té zástěny u okna, ano?“ žádám je. Podívám se na hodinky. Megan se vrátí za tři čtvrtě hodiny.

Gábi klečí v předním pokoji na gauči a dívá se z okna. Sednu si vedle ní a říkám: „Haló.“ Neodpoví. Bezvýraznost jeji tváře mi připomíná Megan.

Rufus vystrčí hlavu z holčičího pokoje. „Co dělá to lůžko mezi postelemi?“

„Tam spím já,“ odpovím. Málem dodám: Od jejich útěku, ale díkybohu se zarazím včas.

Policisté se vrátí a začnou hledat v pokoji, kde s Gábi sedíme. Přesuneme se ke stoličkám u kuchyňského pultu, kde jsme jedly. Talíře od večeře tu pořád ještě leží, jídlo nedojedené. Napadá mě, jestli bych to všechno zastavila, kdybych jim dala rukopis, který jsem zahrabala, ale rozmyslím si to. Myslím si, že by to všechno jenom zhoršilo.

Gábi se nakloní dopředu a položí si hlavu na pult mezi dva talíře. Hladím ji po zádech. Rufus se prohrabává Sethovou bednou s nářadím, kterou sundal z poličky nad televizí. Něco z ní vyndá a řekne: „Pete.“ Už pouhý tón hlasu mě přiměje, abych se otočila a podívala. A dokonce i když vidím, co Rufus našel - sáček krystalu -, dokonce i když se mi sevře žaludek z té hrůzy, která teď nastane, protože Seth porušil naše železné pravidlo: nikdy v domě, nos si to u sebe, ale nikdy v domě, nebo jsme zodpovědní všichni (ale co pro feťáky znamenají pravidla?), dokonce i když mi tohle všechno běží hlavou, nepřestávám Gábi hladit po zádech, protože je klidná, a čím déle ten klid trvá, tím lépe pro ni. I když pro ni získám třeba jen další minutu.

Podívám se na Pěta, který mi jako barometr ukáže, jak se věci vyvíjejí. Vypadá, že se mu chce zvracet. Rufus se sáčkem v ruce přijde ke mně. „Víte, co je tohle?“ zahřmí a Gábi se vyděšeně vztyčí.

„Vypadá to jako sáček krystalu,“ odpovím.

„Vypadá? Tvrdíte, že tohle není vaše?“

„Myslím, že je to mého manžela. Pořád ještě v tom jede.“ „Budeme vás muset odvézt.“

„Počkej, počkej,“ říká Pete. „Nemáme žádný důvod odvézt ji.“ Rufus se na Pěta nevěřícně podívá.

„Právě jsme našli v domě sáček krystalického metamfetaminu a ty nehodláš nikoho zatknout?“

„Není to jeji,“ odpoví Pete. „Je to Sethovo. Já tyhle lidi znám.“ „Jo, já vím, že je znáš. Od první chvíle změkčuješ pravidla, abys tuhle dámu chránil. Ale my jsme ochránci zákona, Pete. Když najdeš sáček krystalu, nemůžeš předstírat, že ho nevidíš jenom proto, že kamarádíš s dámou, která tady bydlí, pokud si ovšem nehodláš vyrobit průšvih. A to já tedy nemám v úmyslu.“ „Prosím,“ řeknu. „Prosím.“

Pete vypadá, že chce na místě zemřít. A pak pochopím, co se bude dít, protože Pete má ětyři děti a žádný průšvih si nemůže dovolit.

Gábi na mě visí a žadoní: „Nejezdi s nimi, maminko, prosím tě, nejezdi s nimi,“ ale ve mně cosi ztuhlo. „To bude v pořádku, zlatíěko,“ řeknu a odtáhnu její ruce. „Musím zavolat babičce.“ Zvednu

telefon, vytočím matčino číslo a modlím se, aby byla doma. Už jsem jí dlouho v takové situaci nevolala.

Telefon vyzvání. Gábi se rozpláče. Pete se podívá na Rufuse a řekne: „Tohle ti připadá zábavný?“ Rufus hledí na svoje boty. Vůbec nevypadá, že se baví.

V telefonu se ohlásí moje matka.

Jak projíždíme zatáčkami příjezdové cesty, blíží se proti nám Megan, kterou přivezl autobus fotbalového týmu. V červené uniformě vypadá hubená jako nit. Zalije ji světlo reflektorů, ona si zastíní oči, ustoupí ke kraji a já sleduju, jak sejí to všechno odráží v obličeji: zvědavost, jaké auto odjíždí od našeho domu, úzkost, když zjistí, že je policejní. Pete spustí okénko.

„Ahoj, Meggie,“ řekne.

„Ahoj, pane Konigu.“

„Jak se vám dneska večer s Amy dařilo?“

„Já nejsem v týmu s Amy. Ona hraje za školu.“

„Poslyš, tvoje máma jede s námi, aby nám s něčím pomohla. Nemělo by to trvat dýl než hodinku nebo dvé.“

„A co Gábi?“

„Hele, promluv si s mámou.“ Spustí mi okénko a Megan se nakloní dovnitř. Schovám pouta mezi nohama.

„Zlato, o nic nejde,“ řeknu. „Musím tam jet a promluvit si s nimi.“ Připadá mi divné, že se k ní nemůžu natáhnout, ale nechci, aby viděla náramky.

„Oukej.“ Když Megan nemluví sarkasticky, zní její hlas velice mladě.

„Je u nás babička. Můžeš jít nahoru a přivítat se s ní?“

„Oukej.“ Otočí se a šlape dál do kopce.

Pete a Rufus mě odvezou do okresního vězení a předají mě dozorkyni. Od té chvíle se už mojí osobou oficiálně nemusejí zabývat. Je večer, žádný soudce neslouží, takže budu muset strávit noc ve vězení a k soudu půjdu až ráno. Přijdu pozdě do práce, pokud vůbec.

Už jsem v tomhle vězení byla, ale to jsem byla vždycky zkouřená, takže mi to připadá jako poprvé. Dozorkyně mě odvede do malé místnosti a nechá otevřené dveře. Přikáže mi, abych se svlékla a nechala oblečení na lavici. Nahá se musím předklonit a roztáhnout si hýždě. V tu chvíli tak nějak opouštím tělo, jako jsem to dokázala v kuchyni s Gábi; říkám si, že tohle nejsem já. Ta prdel není moje a všechny části mého těla rozevřené před touhle paní nejsou moje. Zaslechnu cosi, co sem nepatří, a když skloním hlavu a podívám se mezi nohama, vidím dva bachaře, kteří stojí za tou paní a kochají se výhledem. Tohle nejsem já, opakuju si. Všichni se jeden na druhého díváme oknem.

„Ted si sedněte na bobek a skákejte,“ povídá dozorkyně.

„Cože?“

„Slyšela jste. Požádala jsem vás, abyste si sedla na bobek a poskakovala.“

„Proč?“

„Odmítáte?“

„Ptám se proc.“

„Nejsem tady od toho, abych odpovídala na vaše otázky.“

Sotva začnu poskakovat, pochopím proč: jakýkoli kontraband, který bych měla ukrytý v těle, vypadne. Prsa se mi hází a cítím, jak mi z podpaží kape pot na podlahu. Děsím se, že ze mě vypadne něco odporného, nějaká hrozná věc, o které ani nevím, že tam je. Chci přestat, aby to nevypadlo, ale ta paní mi opakuje, abych skákala, možná proto, že vycítila moje obavy, možná proto, aby mě potrestala za tu otázku, možná proto, aby chlapům za sebou poskytla zábavu. A tak poskakuju dál.

Jako malá holka jsem si vymýšlela příběhy; vybublávaly ve mně jako něco, co se nedá zastavit. V hlavě mi zněl hlas a neustále mi něco šeptal. Měli jsme spolu tajemství, ten hlas a já: patřila jsem k těm výjimečným, kteří vyrazí do světa a dokážou věci, nad nimiž budou všichni doma žasnout.

Nevyskytovalo se tu mnoho takových, ale několik ano - krasobruslař, komik -, a když přijeli domů na návštěvu, všichni si povídali o tom, v jaké hospodě či na jakém večírku náboženské obce se údajně objevili. Moje učitelky mě považovaly za výjimečné dítě. I moje máma. Říkala mi moje zelenoočko.

Spěchala jsem, to byla první chyba. Brala jsem, co se bezprostředně namanulo: vdala jsem se za Setha, rockovou hvězdu, porodila jsem dceru - vždycky jsem byla výjimečná a myslela jsem si, že zůstanu výjimečná, ať se děje, co se děje, i když třeba ty další věci pominou.

Když jsem konečně pochopila, jak se všechno hatí - Seth se hádá s kapelou, mizí na celé dny, zatímco já se sotva stačím starat o dvě děti -, když jsem si konečně uvědomila, do jaké pasti jsem se chytila, bylo už příliš pozdě. Měla jsem dvě malé holčičky, manžela, který kouřil met, a jeden rok vyšší praktické školy. Pořád ještě jsem bydlela dvacet minut od domu, kde jsem vyrůstala.

Svou první dýmku jsem vykouřila se Sethem. Věděla jsem, že je to svinstvo, ale už mě unavovalo dělat policajta, prosit ho a vztekat se, házet mu do ksichtu pampersky, sotva vešel do dveří.

Chtěla jsem být znovu na jedné straně s ním. Takže jedno odpoledne, když holčičky spaly, jsem pokouřila se Sethem a, panebože, můžu na to myslet jenom minutu, jinak se úplně celá proměním v jedna ústa, která chtějí víc: ten sex v tom, poprvé po měsících jsem se Sethem šukala jako zběsilá, pokračovali jsme, i když holčičky už kňouraly a bouchaly na dveře. Pakjsem se podívala z okna a koukám, jak se svět probral k životu: husté stromy, obloha. A já se zas zpátky cítila skvěle. Seth a já to zvládneme. Hlas v hlavě se opět ozval, vyprávěl mi příběhy, příliš mnoho příběhů, abych je stačila zapsat či jen odlišit jeden od druhého.

Po všech následujících hrůzách, prohlídkách a zatčeních, když jsem přišla o Coreyho a strávila jsem ty temné prázdné měsíce na psychiatrii, po tom všem jsem byla ráda, že jsem naživu, jsem čistá a

mám zpátky svoje děti, ty dvě, co mi zbyly. Pohybovala jsem se obezřetně, jako by svět byl ze skla. Dostala jsem práci ve škole, dokončila jsem bakaláře a začala jsem pracovat na magisterském diplomu z tvůrčího psaní. Ale při tom všem, za což jsem byla vděčná a věděla jsem velmi dobře, že si to nezasloužím, nemůžu říct, že jsem byla úplně šťastná. Ulevilo se mi, to ano. Měla jsem štěstí, díkybohu, to ano. Ale domnívala jsem se už, že štěstí se dostaví pouze s drogou, a k tomu jsem se nehodlala uchýlit, nikdy, ani kdyby to mělo znamenat, že v životě už neprožiju jediný šťastný den.

A pak to Ray všechno vrátil zpátky. To vzrušení, které člověku proběhne tělem, když jste děti, jako chtíč, když jste dospělí: pouhé čiré vzrušení - jako Vánoce, jako hroznový šumák, jako hra v domečku na stromě - cítila jsem to celý týden, jak se blížil večer, kdy jsem měla zase učit. Začala jsem opět číst, každých několik dnů jsem přečetla román. 0 polední přestávce jsem sedávala venku u svého piknikového stolku a naslouchala jsem hukotu dopravy, těm mohutným zvukovým smyčkám, a za tím vším jsem slyšela něco jiného, slaboučkého, tak matného, žejsem se snažila, abych to přílišnou pozorností nevyplašila, ale věděla jsem, že hlas je zpátky.

Následující den ráno mě přivedou před soudce spolu s mým soudně určeným obhájcem. Je tu Pete. Vysvětlí státnímu zástupci, že metamfetamin není můj, že ho našli v Sethově krabici s nářadím a že je to pouze osmina unce. Soudce zruší případ a já se jedu domů osprchovat a převléknout do práce.

Ten večer složím lůžko a odtáhnu je z dětského pokoje. Už je to měsíc, co Ray utekl, a já vím, že zmizel. Kdyby se tu někde vyskytoval, byli by ho chytili.

Deprese na mě dolehne náhle, jako deka, zpod které se nemůžu vyhrabat. Je léto a já stěží vypravím děvčata na tábor. Když mě v práci nikdo nevidí, položím si hlavu na stůl. Slyším klapat klávesnice, pokřikovat studenty z letních kurzů, zvonit vzdálené telefony. Ležím nehybně a pozoruju barvy za svými víčky. Když se poblíž ozvou kroky, narovnám se a položím ruce na klávesnici.

0 víkendech nedokážu vylézt z postele. Mám odulou tvář a děvčata se na mě bojí podívat. Ležím v pokoji, o který se dělím se Sethem. Gábi někdy za mnou přijde a lehne si vedle mě. Vím, že jí ubližuju, když se tu jen tak válím, a vím, že je ze mě nešťastná. Ale nedokážu se pohnout.

„Chtěla bych, aby ti bylo líp,“ říká Gábi.

Obejmu ji. Z toho úsilí těžce dýchám. Chci říct, že je mi to líto, ale vím, že je to čiré sobectví - žádat ji, aby mi odpustila.

„Mám tě tolik ráda, holčičko moje,“ říkám. „Víš to?“ Přikyvuje.

„Opravdu to víš?“

„Jo, vím.“

Což je samo o sobě něco, myslím. Megan za mnou nechodí a já se jí nedivím.

Posléze se objeví moje matka - děvčata jí určitě zavolala. Děsím se, co mi řekne, ale ona mi položí ruku na čelo a nechá ji tam. Její prsty báječně chladí, zavřu oči. „Potřebuješ někam odjet,“ řekne.

„Odjet?“

Sundá mi ruku z čela, aby si upravila jeden ze slonovinových hřebenů, které ve svých rozevlátých šedivých vlasech pořád nosí.

„Na pár dnů, abys nabrala nové síly,“ řekne. „Velice ráda se postarám o děvčata, když vymyslíš, kam bys chtěla jet.“

„Nemůžu je opustit,“ namítnu. „Toho už zažily až příliš mnoho.“

Jeden den v práci obědvám u stolu (nemám energii vyjít ven do toho vedra) a zadám na Googlu hotel a hrad a Evropa a začnu si prohlížet drobné obrázky, které se vynořují na obrazovce. Jedna stránka vede k dalším a dalším stránkám, jako když člověk padá z propadliště do propadliště. Kde se tam vzalo tolik hradů a zámků? přemítám. Pořád říkají, jak je Evropa malá, takže v mé představě by se jich tam ani tolik nemohlo vejít.

Někde mezitím si všimnu hotelu s názvem Donjon. Na obrázku je hrad obklopený kulatými baštami. Kliknu na stránku a na obrazovce se začnou střídat záběry: hrad zalitý zlatým sluncem, vysoká hranatá věž, pak starodávně vyhlížející mapa s bludištěm podzemních chodeb. Velké kulaté jezírko.

Odstrčím židli od stolu a sevřu si hlavu mezi koleny. Mám strach, že jsem se nevědomky zhulila. Probírám pozpátku den, abych se ujistila, že jsem žádnou dýmku nezapalovala.

Když se opět narovnám, obrázky se pořád ještě střídají: hrad, věž, mapa, jezírko. Je to Howardův hrad - Rayův hrad. Stejné místo. A pak se začnu smát. Je to chabý smích, plný úlevy. Protože celou dobu, co jsem týden po týdnu četla Rayův příběh, mě nikdy nenapadlo, že ten hrad opravdu existuje.

Mapa, jezírko, hrad, věž.

Našla jsem ho. Nebo on našel mě.

Netušila jsem, že nějaký hotel může být tak drahý - abych zaplatila za dvě noci plus letenku, musela jsem vybrat část svého penzijního připojištění. Zařizuju cestu, ale nevěřím, že skutečně odjedu. V práci mi zbývají dny dovolené, moje matka dodržela slib a vezme si holky k sobě. Když je všechno naplánováno a já mám za týden odjet, uvědomím si, do čeho se vlastně řítím. Celá ta záležitost je ukvapená, sebestředná, nepřípustná. Letenka je nevratná, ale pořád ještě můžu dostat zpátky zálohu za hotel. Když matce zavolám, ani mě neposlouchá. „Letíš,“ řekne. „A hotovo. Žádné řeči.“ Zřejmě si kdysi představovala, jak budu v zámoří cestovat po cizích zemích.

Když vysazuju děvčata u domu své matky, Gábi mě obejme a políbí, ale Megan vystoupí z auta bez jediného slova. Pak, když odjíždím, vyběhne z domu. Zastavím, ale Megan už zpomaluje a chvíli jí trvá, než dojde k vozu. „Zapomnělas něco?“ ptám se.

Neodpoví. Kolem krku má zavěšený drobounký zlatý medailonek, ale můžu jen hádat, kdo jí ho dal. Léto vrcholí, ve stromech štěbetají cikády. Nakonec Megan špitne: „Vrátíš se, že jo?“

„Megan!“ řeknu a ona se rozpláče. Už jsem jí dlouho neviděla plakat. V tom ohledu je jako já: vyschlá.

Přitáhnu si ji okénkem a políbím ji.

Letím vnitrostátní linkou do New Yorku, kde přestoupím na noční let do Paříže. Na Kennedyho letišti mě přepadne pocit nereálná. Už léta jsem neseděla v letadle. Musela jsem si koupit kufr; doma jsme měli pouze staré plátěné tašky, do kterých jsme dřív, když Seth jezdil s kapelou na šňůry, naházeli všechno.

Mám sedadlo u okna. Když vzlétáme, světla města žhnou jako uhlíky. Zmocní se mě něco jako šok; kdybych si byla tenkrát uvědomila, že se tohle všechno může dít - že letadla vzlétají a přistávají a města žhnou jako uhlíky -, nebyla bych se propadla tak hluboko do vlastního života.

Hotel mi poslal balíček materiálů, který jsem v tom shonu před odjezdem neměla čas otevřít. Nebo jsem si to možná šetřila. Obal je ve skutečnosti plochá mělká krabička vyrobená z hebkého papíru. Když rozlomím pečeť, cítím vanilku, koření. V krabičce leží několik kartiček potištěných hnědým inkoustem na tomtéž hebkém papíru. Na první z nich stojí:

Očekávání: Už jste téměř na místě. Což znamená, že jste na pokraji zážitku, po němž odjedete domů jako poněkud jiná žena, než jste právě teď.

Směju se nahlas, ale moje zvědavost se probouzí. Co tím kčertu chtějí říct? Další kartička:

Hotel Donjon zajišťuje prostředí prosté veškeré elektroniky a telekomunikací. Zavřete oči a zhluboka dýchejte: dokážete to. Máme bezpečný trezor, kam můžete po příjezdu uložit všechna svá elektronická zařízení. Tento rituál renunciace je důležitý. Pokud cítíte nutkání se mu vzepřít, věnujte tomu pozornost. Možná ještě nejste připravená.

A další:

S výjimkou živé středověké hudby doprovázející večeři ve Velké síni neposkytujeme v hotelu Donjon žádnou oficiální zábavu. To je Váš úkol. Důvěřujeme Vám. Začněte důvěřovat sama sobě.

Zjišťuju, že mám chuť obrátit se k muži vedle sebe, který se už zabalil do modré přikrývky letecké společnosti a oči si zakryl maskou. Musí tu být někdo, s kým se o tenhle fór podělím! Projíždím pohledem letadlo, řadu za řadou a čekám, že uvidím dvojici očí, která ví, která se na mě upírá s pochopením. Protože nejsem sama. Vím to. Cítila jsem to od chvíle, kdy jsem Donjon uviděla na obrazovce počítaěe.

Přistáváme v 5:30 ráno do mírně zamlženého rozbřesku. Nepodařilo se mi usnout. Z Paříže vidím převážně manipulanty, kteří přepravují kufry z našeho letadla a brebentí tím svým nádherným jazykem.

Další letadlo do Prahy, pak vlak. Projíždíme chudou částí města, děti nám mávají do oken. Konečně usínám.

Probudím se v jiném světě. Hory, stromy. Chaloupky postavené z dřevěných trámů. Kde to jsem? Kde jsou moje holčičky? Ztuhnu na sedadle s pocitem, že jsem spáchala něco strašlivého, opustila jsem je, riskuju jejich život. Trvá mi několik minut, než se uklidním. A pak mě napadne zvláštní myšlenka: že nic z toho není skutečné, že jsem pořád ještě doma se svými děvčaty. Všechno je přesně tak jako vždycky, ale v jiném rozměru a ze mě se odlomila část a sní si tenhle sen.

Průvodčí mi klepe na rameno. Opět jsem si zdřímla. Vlak sténá a vzdychá, vjíždí do stanice.

Vystoupím a překvapí mě, jak je tu vzduch chladný. Přišel mi naproti štíhlý blonďák jménem Jasper a přebírá můj kufr. Vycházíme z nádraží do údolí obklopeného úzkými špičatými kopci. Z jednoho přímo před námi shlíží hrad, ve slunci hnědozlatý a majestátný, a snad je to přesně tak, jak jsem si ho představovala, nebo možná vymazal všechno, co jsem měla v paměti, než jsem ho uviděla. Ale jak se na něj dívám, pomyslím si: ano!

V údolí nasedneme do gondoly. Kloužeme vzhůru po silných lanech. Ohlédnu se dolů a vidím, že spousta stromů je už holých. Když se otočím zpátky, připadá mi, že se řítíme do hory, jako bychom do ní měli narazit. Zavřu oči.

„Nahání to strach, že?“ řekne Jasper.

„To ano,“ souhlasím.

Velká železná vrata, dvě věže. Po straně dveře vedoucí dovnitř. Všechno je tak důvěrné známé, jako bych se sem vracela podruhé. Odvedl Ray tak dokonalé dílo, když to popisoval? Nejsem si opravdu jistá. Milovala jsem, co psal, protože to psal on, protože se dotýkal stránek, protože nám to poskytovalo možnost spolu hovořit. Snažila jsem se neptat, jestli to odpovídá skutečnosti.

Vstupní hala je luxusní a tichá, jasná bodová světýlka zasazená do podlahy zdůrazňují nerovné kamenné zdi. Dvojice u recepce přede mnou je zámožná; dokonce i jejich pokožka vypadá draze. Žena na mě krátce pohlédne a mně se uleví, když se zase otočí zpátky.

Uložím svá elektronická zařízení do stříbrné schránky, kterou zamknu a ponechám si klíč. V mém případě je to pouze vysoušeč vlasů.

Jasper mě vede točitým schodištěm do mého pokoje. Vypráví mi o hradu: jak nejprve ve dvanáctém století postavili donjon. Pak ve třináctém a čtrnáctém století zbudovali kolem hrad. V osmnáctém století jej přeměnili na rodinný zámek.

Chvění na hrudi. Připomíná mýdlové bublinky. Nedokážu se soustředit.

V mém pokoji mohl klidně bydlet Danny: vysoký strop, postel se sametovým závěsem, krb s hořícími poleny, malá lomená okna. Venku se nad stromy tyčí donjon, hranatý a úzký.

Lehnu si a cítím, jak se matrace pode mnou prohýbá. Otevřu druhou obálkovou krabičku, kterou mi dali dole, a nacházím další hebké vanilkové kartičky.

Zapomeňte na oblékání. Připravili jsme pro Vás volný pohodlný oděv, který vypadá stejně, ať prší nebo svítí slunce, ať je den či noc, ať ho má na sobě kdokoli. Jde o to, abyste dokázala vnímat i jiné věci.

Náš hotel je naprosto bezpečný. Můžete chodit, kam se Vám zachce, ve dne či v noci. Když budete potřebovat světlo (což je zvlášť důležité v podzemních chodbách), stačí o ně požádat. Náš personál je početný a (jak doufáme) nevtíravý.

Mějte na paměti, že stejný prostor jako Vy mohou užívat v tutéž dobu i jiní hosté. Nezapomínejte-jste tady, abyste rozmlouvala sama se sebou, nikoli s ostatními. Není třeba se vzájemně zdravit ani navazovat oční kontakt. To všechno si užijete, až se vrátíte domů.

Usnu. Když se probudím, oheň vyhasl, v pokoji je chladno a oblečení mi připadá upocené a páchne.

Dám si dlouhou horkou sprchu. Rozčešu si vlasy a nechám je rozpuštěné. Obléknu si úbor, který mi připravili a který připomíná tepláky, až na to, že je ušitý z kašmíru, což znamená, že je neuvěřitelně měkký. Stojí tu pár nadýchaných bot s gumovou podrážkou. Uvědomím si, že opět cítím chvění na hrudi. Mýdlové bublinky. Představuju si, jak přetékají z těsného hrníčku mého srdce.

Musí existovat slovo pro pocit, který člověk má, když vidí místo, které si představoval a ono teď naplňuje jeho očekávání. Ale já je neznám. Jdu chodbou lemovanou elektrickými svíčkami k točitým schodům a sestoupím ke dvojici skleněných dveří vedoucích do zahrady. V husté zeleni svítí cestičky vysypané bílými skořápkami mušlí. Malé šipky ukazují k různým místům, ale já je vlastně nepotřebuju. Donjon je přímo přede mnou.

Kolem základů vysekali keře a stromy. Na jasně zeleném trávníku sedí na zkřížených nohou nějaká žena, vedle ní stojí muž a rukou si stíní oči před sluncem. Ani jeden z nich se na mě nepodívá a já se chvíli cítím dotčená, neviditelná. Pak ten pocit pomine. Jsou oblečení úplně stejně jako já.

Když vystupuju po vnějších schodech, opět v duchu pátrám po tom neznámém slově. Gumové podrážky přiléhají ke kameni jako přísavky a já stoupám nad koruny stromů.

Dveře do věže jsou těžké. Buší mi srdce, když do nich zatlačím a otevírám je. Za nimi jsou další dveře, přesně jak jsem čekala, a za nimi je pokoj, kde se Danny setkal s baronkou: podél okének visí zlaté, lesklé, těžké draperie, zvenku se dovnitř valí nachově oranžový západ slunce. Marné hledání slova, které by vyjádřilo shodu tohoto místa s mým očekáváním, začíná bolet. Po jednom tedy sáhnu. Po Dannyho slovu alto a dám mu vlastní definici. Alto: když jsou věci přesně takové, jaké jste si je představovali.

Je tu krb s hořícími poleny, brokátová pohovka, lesklý dřevěný stolek ve tvaru oválu. Alto, alto, alto. Jdu k oknu a vyhlédnu ven, zády ke dveřím. Ruce na parapetu se mi chvějí. Neříkám ani sama sobě, na co čekám, ale samozřejmě to vím.

Stojím tu a čekám. Očekávání je tak silné, až mám pocit, že je nevydržím. Teď a teď a teď. Teď!

Slyším nějaký zvuk a otočím se. Pokoj je prázdný, ale vzduch se mi chvěje na pažích. Jako kdyby dovnitř vešel duch.

„Rayi,“ zašeptám.

Ticho. V krbu se posune poleno.

„Rayi.“

Jdu ke dveřím a otevřu je, pak druhé dveře. Hledím na venkovní schody a pak přes stromy k obzoru.

„Rayi»“ zavolám, ale zvedá se vítr a rozfouká můj hlas na kousky.

„Rayi! Rayi! Rayi!“ Najednou už křičím hlasitě, protože tady přece určitě je. Musí tady být; jinak jsem utratila všechny ty peníze, opustila svoje holčičky a přijela až sem úplně nadarmo.

Volám jeho jméno, dokud mi neochabne hlas. Vrátím se zpátky do věže a padnu na brokátovou pohovku. Tak čirý zármutek mě dosud v životě nepřemohl - ani při Coreym, kdy se smutek mísil s provinilostí, zodpovědností tohle je ztráta. Čirá ztráta. Pochopila jsem, že Ray zmizel a že už ho nikdy

neuvidím.

Rozpláču se. Ležím tam a vzlykám do polštářů. Párkrát zaslechnu, jak se otevírají dveře, ale nezvednu hlavu. Vím, že to není Ray. Jsou to jiní lidé v kašmírových oděvech, kteří odcházejí, sotva mě uvidí.

Posléze se uklidním. Ležím a dívám se, jak se pokoj plní tmou. Jediné světlo vychází z krbu. A pak uslyším zvon. Krásný čistý zvuk, vlní se okny dovnitř. Zazní pětkrát, každé zazvonění jako stříbrná vlna valící se k pláži.

Když zvon ztichne, slyším pohyb, jako by věž náhle ožila. Dokonce ho i vnímám: šustot za zdmi, otvírání dveří, šepotavý dusot nohou, jak lidé z vrcholu věže scházejí těmi vnitřními schodišti a procházejí ven dveřmi na patře, kde jsem já.

Čas k večeři.

Ležím na pohovce, vyplakaná, a naslouchám lidským krokům. A třebaže nechci jíst ani poslouchat středověkou hudbu, zjišťuju, že se zvedám a odcházím z pokoje. Připojuju se k proudu lidí v béžových kašmírových oděvech a scházím spolu s nimi po vnějším schodišti.

Od úpatí věže skupina zamíří po bílé cestičce z mušlí k paláci. Volím jinou cestu. Vzduch mě ostře chladí na rukou a tváři, ale zbytek zahřívá kašmír. Západ slunce se proměnil v oranžovou trhlinu na okraji jednolitě šedé oblohy.

Hotelový personál zapaluje svíčky podél cestičky, každá z nich má vlastní skleněnou kouli. Alto. Vím, kam mířím, jako bych si to pamatovala.

Stěna cypřišů. Průchod osvětluje lucerna. Protáhnu se a krása jezírka mnou chvějivě projede jako předtím zvon - je obrovské a kulaté, hladina zespodu osvětlená. Voda je bledě zelená. Bílý mramor kolem projasňuje celé okolí, jako by večer ještě nenastal. Při okraji jezírka sedí několik lidí v huňatých béžových koupacích pláštích. Několik jich je ve vodě. Přestala jsem se dívat na tváře, takže nevím, jak jsou staří, jestli jsou to muži, nebo ženy. Opodál stojí látkový stan.

Vzduch mě zebe do prstů, zastrčím si ruce do rukávů. Chlad prohání páru nad hladinou a ta stoupá spirálovitě vzhůru a vytrácí se jako desítky miniaturních tornád. Tma houstne vteřinu za vteřinou, ale ta světelná koule kolem jezírka zůstává a přetrvává, jako bublina, o níž víte, že praskne, nedokážete uvěřit, že ještě nesplaskla, ale ona pořád neporušená zůstává.

Naposledy jsem Raye viděla při oficiální návštěvě ve vězení. Už jsem neučila, takže bylo snazší přijet, zaparkovat, jít dovnitř a ohlásit svoje jméno. Strážní mě znali.

Protože jsem nebyla na seznamu Rayových předem povolených návštěv, musela jsem to zařídit dopředu prostřednictvím Calgaryho a při každém kroku jsem si musela vyslechnout svoje: „Podívej, Holly, já nic nevím a nechci nic vědět, víš, co tím myslím?“ a „Nemá to se mnou nic společnýho, ale lidi mají řeči, oukej?“

„Málem umřel. Chci ho znovu vidět,“ odpověděla jsem.

„Jak už jsem řekl, je to tvůj život, víš, co tím chci říct?“ A tak dál.

Seděla jsem na žluté židli a čekala v hlučné návštěvní místnosti plné unavených načančaných dětí a zápachu nachos z automatu ohřívaných v mikrovlnce. Za dvacet minut vešel Ray. Měl delší vlasy a vypadal opálený, ale možná to byl jen ten rozdíl mezi tím, jak byl v nemocnici bledý. Uviděla jsem ho a všechno to tu pořád ještě mezi námi bylo, aniž jsme promluvili slovo. Sedl si na židli naproti mně a řekl: „Vypadáte krásné.“

„Nedokážu uvěřit, že jste naživu,“ vydechla jsem.

„Já taky ne,“ přikývl a zasmál se. „Nejspíš na mě ještě nepřišla řada.“

„Jsem tak ráda,“ řekla jsem. „Jsem tak moc ráda.“

Mlčeli jsme. Nebyli jsme nějak příliš nesví. Připadalo mi to, jako že jsme ve skutečném světě, venku, nebo tak blízko, jako jsme ještě nikdy nebyli. Dokázala jsem si představit, že se zvedneme a odejdeme odtud společně.

Ray se posunul a sedl si vedle mě. „Riskujete,“ řekl, „když jste sem takhle přišla.“

„Musela jsem.“

Tak to pokračovalo, kratičké poznámky se spoustou ticha mezi nimi a ticho se zdálo výmluvnější než to ostatní.

Půl hodiny, řekla jsem si na začátku. Nechala jsem uplynout pětačtyřicet minut. „Měla bych jít,“ řekla jsem.

„Jedna věc.“ Napřímila jsem se.

„To, co jsem napsal,“ řekl Ray. „Vím, že to byl blábol.“

A když jsem se pokusila namítnout, že to nebyla sračka, že to bylo pouze nahrubo nahozené, že to potřebovalo ještě dotáhnout, jako všechno, že to byl začátek, bla bla bla, přitiskl mi prst na rty.

Poprvé se mě dotkl.

„Chci vám to dát,“ řekl. „Ne proto, že je to dobré, to jsme si vysvětlili. Ale možná že z toho můžete něco udělat.“

V jeho očích a ve tváři jsem viděla naději, tu víru ve mě, která naplňovala můj život po všechny ty měsíce. Ale kurz už skončil.

Pozoroval moji tvář. „Nebo ne. Na tom nezáleží. AIe psal jsem to pro vás.“

„Nechte si to.“

Vypadal vyplašeně. „Proč?“

„Já neumím psát,“ odpověděla jsem. „Bude líp, když si to necháte.“

„Nevěřím vám.“

„Je mi líto,“ řekla jsem, protože potřeba povědět mu pravdu ve mně nezadržitelně vzlínala. „Učila jsem vás pod klamnou záminkou. Nemám ani kvalifikaci.“

„Kecy.“ Hlas zněl rozzlobeně.

„Ríkám vám to proto, abyste neudělal nějakou hloupost,“ jokračovala jsem. „Nejsem spisovatelka. Ani učitelka.“

„Já vím, kdo jste,“ řekl Ray.

Sklopila jsem oči k rukám. Třásly se, nehty byly okousané. Měla jsem si udělat manikúru. Nastala dlouhá odmlka, pak Ray uchopil moje okousané ruce do svých dlaní. Bylo těžké uvěřit, že to byly tytéž dlaně, které jsem držela v nemocnici - tamty byly horké, vlhké a odulé. Ted’ je měl silné, chladné. Zdravé ruce. Uzdravil se, pomyslela jsem si.

„Holly,“ řekl, a když jsem vzhlédla, už se na mě zase usmíval. Je šťastný, pomyslela jsem si. Nikdy předtím jsem ho šťastného neviděla. „Copak to nechápete?“ řekl. „Jste volná.“

Hleděli jsme jeden na druhého. Zní to, jako by se se mnou loučil. Proč, když jsem to já, kdo odchází?

Postarší paní ve stanu mi podává černé jednodílné plavky a huňatý froté koupací plášť. Mají tu oddělené kabinky s plátěnými stěnami a zrcadly od země ke stropu. Dívám se na sebe, jak se převlékám do plavek. Tělo opotřebované třiatřiceti lety náročného provozu, ale jsem to já.

Když opět vyjdu ven, setmělo se, svítí jen velký zelený kruh jezírka. Chlad mě štípe do prstů, do lýtek a do nohou. Stojím a naslouchám, protože se ozval nový zvuk, jako když se nade mnou, pode mnou a všude kolem tříští tisíce skleněných střípků. Obrátím tvář k obloze a vtom to ucítím, studené tečky na tváři - sníh. V naprostém tichu tohoto místa slyším vzduchem padat sníh a dopadat na mramor.

Trilion neviditelných kliknutí.

Pára nad jezírkem zhoustla, připomíná kroužící balíky bílého sena. Těžko v ní rozeznávám lidi.

A nevím, jestli je to tím sněhem, nebo tmou, nebo tou bledě-zelenou vodou, či něčím od toho všeho odděleným, ale jak přicházím k okraji jezírka, prostupuje mě dávné dětinské vzrušení. Vyčkávám, nechávám sníh padat a tát na vlasech, na tváři, na nohách. Nechávám to vzrušení narůst, dokud mi nezaplaví hruď.

Zavřu oči a skočím do vody.