Jennifer Egan

Návštěva bandy rváčů

A

1. Nalezené předměty

Začalo to jako obvykle, na dámských záchodcích hotelu Lassimo. Sasha si právě v zrcadle upravovala žluté oční stíny, když si všimla, že na podlaze vedle umyvadla leží něčí cestovní taška, nejspíš té ženy, jejíž čůrání se matně ozývalo zpoza dveří kabinky, co vypadaly jako dveře od sejfu. Byla otevřená a zcela nepokrytě z ní čouhala peněženka ze světlezelené kůže. Když se k tomu Sasha vracela, došla k závěru, že to, co ji vyprovokovalo, byla prostě slepá důvěra té čůrající: Žijeme ve městě, kde vám kdekdo vyfoukne nos mezi očima, když mu dáte šanci, a přesto někdo nechá ležet svoje saky paky všem na očích a čeká, že tam na něj budou čekat, až se vrátí? Dostala chuť dát jí za vyučenou. Jenže ta chuť ve skutečnosti maskovala něco hlubšího, puzení, jemuž Sasha nikdy nedokázala odolat: ta naditá šrajtofle z jemné kůže se jí doslova nabízela – přišlo jí tak nudné, tak otřepané nechat ji tam ležet, místo aby popadla příležitost za pačesy, zdvihla hozenou rukavici, udělala krok do tmy, pochlapila se, hodila opatrnost za hlavu, vrhla se do nebezpečí („Rozumím,“ přikývl Coz, její psychoterapeut) a ten zkurvenej krám prostě vzala.

„Chcete říct ukradla.“

Snažil se Sashu přimět, aby to slovo používala, což se u peněženky dalo obejít hůř než u většiny toho ostatního, co šlohla v uplynulém roce, kdy – podle Cozových slov – došlo ke zhoršení jejího stavu: paterý klíče, čtrnácterý sluneční brýle, proužkovaný dětský šátek, dalekohled, struhadlo na sýr, kapesní nůž, osma dvacet mýdel a osmdesát pět psacích per – od propisek za pár babek, s nimiž podepisovala účtenky při platbě kartou, až po tmavě fialové pero značky Visconti, které je na internetu k mání za dvě stě šedesát dolarů a které štípla právníkovi svého bývalého šéfa při podpisu smlouvy. V obchodech už Sasha nekradla – tamní neosobní, anonymní zboží ji nechávalo chladnou. Svrbění v prstech pociťovala jen u věcí patřících konkrétním lidem. „Fajn,“ připustila. „Ukradla.“

Společně to její puzení nazývali „osobní výzvou“, jako kdyby tím, že tu peněženku sebrala, složila zkoušku houževnatosti, osobitosti. Chtěli její myšlení pozměnit tak, aby viděla výzvu v tom, že tam tu peněženku nechá, a ne že ji sebere. Pak by byla vyléčená, i když Coz výrazy jako „léčba“ zásadně nepoužíval. Nosil ulítlé svetry a nechal si říkat Coz, ale byl starosvětsky nevyzpytatelný do té míry, že Sasha nepoznala, jestli je gay nebo heterosexuál, jestli je autorem slavných knih nebo (jak ho občas podezírala) nepatří k uprchlým trestancům, co se vydávají za chirurgy a nechávají lidem v mozku operační nástroje. Google by samozřejmě její dilema vmžiku vyřešil, ale protože ty otázky byly užitečné (tvrdil Coz), Sasha prozatím odolávala.

Lehávala v jeho ordinaci na příjemně měkké pohovce z modré kůže. Coz přiznal, že má ten gauč v oblibě, protože z nich obou snímá břemeno očního kontaktu. „Vy máte něco proti očnímu kontaktu?“ zeptala se Sasha. Nechápala, jak se může psychoterapeut k něčemu takovému přiznat.

„Docela mě to unavuje,“ připustil. „Takhle se aspoň každý můžeme dívat tam, kam chceme.“

„Kam se díváte vy?“

Coz se pousmál. „Sama vidíte, jaké mám možnosti.“

„Kam se tedy obvykle díváte, když na pohovce někdo leží?“

„Po místnosti,“ odpověděl Coz. „Do stropu nebo do prázdna.“

„Spíte při tom někdy?“

„Ne.“

Sasha většinou hleděla do okna, ze kterého byl výhled na ulici a které dnes večer, zatímco vedla svůj monolog, bičovaly provazy deště. Zahlédla tu peněženku, nadýchanou a přezrálou jako broskev. Vyškubla ji té ženě z tašky, strčila si ji do kabelky a zapnula zip dřív, než ustal zvuk močení. Trhnutím otevřela dveře na chodbu a proplula vestibulem zpátky do baru. Jedna druhou vůbec neviděly.

Sashiny vyhlídky před „nálezem“ peněženky byly dost zoufalé: rande s moulou (kolikátým už?) se zádumčivým výrazem v očích pod tmavou ofinou, jimiž čas od času sklouzl k zápasu Jets na širokoúhlé obrazovce, který ho očividně zajímal víc než Sashiny – pravda, trošku přitažené za vlasy – historky o Benniem Salazarovi, jejím dlouholetém šéfovi. Ten se proslavil tím, že založil label Sviňské ucho, a jak Sasha čirou náhodou věděla, sype si do kávy šupinky zlata – nejspíš jako afrodiziakum – a stříká si pod paže pesticidy.

Po „nálezu“ se však vzduch tetelil radostným očekáváním. Když se Sasha kradla zpátky ke stolu, kabelku s tajným obsahem v ruce, cítila na sobě pohledy číšníků. Posadila se, usrkla koktejl Melon Madness a s hlavou na stranu se podívala na Alexe. „Nazdárek,“ řekla se zkoumavým úsměvem.

Světe, div se, zabralo to.

„Jsi šťastná,“ poznamenal Alex.

„Já jsem vždycky šťastná,“ odvětila Sasha. „Akorát na to občas zapomínám.“

Mezitím, co si odskočila, Alex zaplatil – jasný důkaz toho, že se chystal schůzku odpískat. Teďsi ji pátravě prohlížel. „Máš chuť ještě někam zajít?“

Společně se zvedli od stolu. Alex byl oblečený v černých manšestrácích a bílou košili měl zapnutou až ke krku. Pracoval jako koncipient v advokátní kanceláři. Jeho e-maily sršely vtipem, hraničícím až se ztřeštěností, ale při osobním styku působil nejistě a znuděně zároveň. Bylo znát, že je ve vynikající formě, ne z posilovny, ale díky tomu, že je stále ještě dost mladý a jeho tělo těží z veškerých sportovních aktivit, kterým se věnoval na střední a na vysoké. Tuto fázi už měla Sasha ve svých pětatřiceti letech za sebou. A přesto ani Coz nevěděl, kolik je jí doopravdy let. Nejblíž pravdě se dostal ten, kdo jí hádal jednatřicet, ale většinou jí tipovali kolem třiceti. Chodila s každodenní pravidelností cvičit a vyhýbala se přímému slunci. Všechny její profily na síti uváděly věk dvacet osm let.

Když následovala Alexe ven z baru, nedokázala jen na zlomek vteřiny, jen kvůli tomu svírání srdce, odolat nutkání rozepnout kabelku a dotknout se té buclaté zelené peněženky.

„Jste si dobře vědoma, jaké pocity ta krádež vyvolává ve vás,“ soudil Coz, „uvědomujete si, že vám zlepšila náladu. Ale pomyslela jste někdy na to, co zažívá ten druhý, ten okradený?“

Sasha zaklonila hlavu a významně se na něho podívala. Chtěla mu tak čas od času připomenout, že není pitomá – ví přece, jak zní správná odpověď na jeho otázku. Jsou přece s Cozem parťáci, píší příběh s již známým koncem a ten zní: dostane se z toho. Přestane okrádat druhé a začne se znovu věnovat věcem, na kterých jí kdysi záleželo: hudbě, okruhu přátel, kterými se po příchodu do New Yorku obklopila, stanoveným cílům, které si načmárala na velký kus novin a vylepovala na stěny svých prvních podnájmů:

Stát se manažerkou nějaké kapely

Porozumět zprávám

Učit se japonsky

Cvičit na harfu

„Na druhých mi nesejde,“ opáčila Sasha.

„Empatie vám však nechybí,“ namítl Coz. „To se jasně ukázalo na tom instalatérovi.“

Sasha si vzdychla. Asi před měsícem mu povyprávěla historku s instalatérem a on si od té doby skoro vždycky najde důvod znovu s ní na ni vyrukovat. Toho starého opraváře k ní poslal bytný, aby zjistil, proč se v bytě pod ní dělá mokrý flek na stropě. Objevil se na prahu Sashina bytu, hlavu plnou šedivých chomáčů, a vmžiku – bum – zalehl na podlahu a začal se soukat pod vanu jako zvíře zalézající do nory. Prsty, s nimiž šmátral po závitech za vanou, měl zažloutlé od cigaret, a při té námaze se mu vykasala mikina a odhalila kus ochablých bílých zad. Sasha se otočila; ponižující poloha, v níž se ten starý muž ocitl, ji uváděla do rozpaků, nemohla se dočkat, až se sama vytratí do práce, jenže on na ni mluvil, ptal se, jak často a dlouho se sprchuje. „Vůbec,“ odsekla stroze. „Sprchuju se ve fitku.“ Přikývl, její nevrlost ignoroval, nejspíš na ni byl zvyklý. Sashu v tu chvíli začal svědit nos; zavřela oči a zatlačila si prsty na spánky.

Když je zase otevřela, viděla, že jí k nohám odložil pás s nářadím, v němž byl zastřený překrásný šroubovák. Jeho průsvitná oranžová rukojeť zářila v ochmataném koženém poutku jako lízátko, vysoustružená čepel se stříbřitě blyštěla. V tu chvíli dostala chuť ho sevřít v dlani; musela ho aspoň na okamžik potěžkat. Pokrčila se v kolenou a neslyšně ho vyškubla z pásu, bez jediného zachřestění náramku. Její kostnaté ruce byly většinou neohrabané, ale v tomhle byla dobrá – jsem pro to jako stvořená, říkala si v duchu často v prvních letmých okamžicích poté, co něco čmajzla. Hned jak šroubovák sevřela v dlani, zalila ji úleva; rozpaky z toho, že jí pod vanou funí starý muž s ochablými zády, byly pryč a vzápětí je vystřídalo ještě něco dalšího: blahá lhostejnost, jako kdyby vlastně nechápala, proč by se kvůli něčemu takovému měla cítit trapně.

„A co bylo po tom, když odešel?“ zeptal se Coz, když mu to Sasha odvyprávěla. „Jak vám ten šroubovák připadal potom?“ Chvíli bylo ticho. „Normálně,“ odpověděla.

„Vážně? Už vám nepřišel ničím zvláštní?“

„Šroubovák jako každý jiný.“

Sasha uslyšela, jak se Coz za jejími zády zavrtěl, a ucítila, jak se v místnosti cosi hnulo: šroubovák, který odložila na stolek (k němuž nedávno přibyl druhý) k ostatním ukradeným věcem, na něž se od té doby sotva podívala, jako by se vznášel ve vzduchu Cozovy ordinace. Plul mezi nimi jako nějaký symbol.

„Jak vám bylo?“ zeptal se Coz tiše. „Když jste ho ukradla někomu, koho jste litovala?“

Jak jí bylo? Jak jí asi bylo? Ovšem že existuje správná odpověď. Občas musela potlačit silné nutkání zalhat jen proto, aby ji Cozovi nedopřála.

„Mizerně,“ odsekla, „rozumíte? Bylo mi mizerně. Kruci, kvůli tomuhle vám platím ty nekřesťanské peníze? Ovšem že je mi jasné, že se nemám čím chlubit.“

Coz se několikrát pokoušel najít pojítko mezi instalatérem a Sashiným otcem, který se vypařil, když jí bylo šest. Ona se však podobným úvahám vytrvale bránila. „Vůbec si na něho nepamatuju,“ namítala. „Nemám o něm co říct.“ Dělala to pro Cozovu i svou vlastní ochranu – měli přece sepsat příběh vykoupení, nových začátků a druhých šancí. Ve zmiňovaném ohledu však nekoukalo nic než smutek.

Sasha s Alexem přešli vestibul hotelu Lassimo a mířili ven na ulici. Sasha tiskla k rameni svou kabelku, pod paží jí hřála peněženka schoulená v jejím nitru. Sotva minuli neforemnou změť pučících větví u velkých skleněných dveří na ulici, do cesty se jim připletla nějaká žena. „Moment,“ vyhrkla. „Neviděli jste – jsem zoufalá.“

Sashe projel celým tělem záchvěv hrůzy. Okamžitě poznala, že je to ta žena, které sebrala peněženku, přestože osoba před ní neměla s bezstarostnou majitelkou peněženky s havraními vlasy, kterou si v duchu představovala, vůbec nic společného. Dotyčná měla zranitelné hnědé oči a špičaté boty bez podpatku, jejichž klapot se nedal na mramorové podlaze přeslechnout. Její kudrnaté hnědé vlasy byly hojně protkané šedinami.

Sasha popadla Alexe za paži a snažila se ho nasměrovat ke dveřím. Cítila, že ho to překvapilo, ale nedal na sobě nic znát. „Jestli jsme neviděli co?“ chtěl vědět.

„Někdo mi ukradl peněženku. Přišla jsem o doklady a zítra ráno mi letí letadlo. Jsem prostě zoufalá!“ Hleděla na ně s úpěnlivým výrazem v očích, který patřil k těm projevům upřímnosti, které se každý Newyorčan rychle naučí skrývat. Sasha před ním ucukla. Vůbec ji nenapadlo, že by ta žena mohla být odjinud.

„Zavolala jste na policii?“ zeptal se Alex.

„Recepční říkal, že jim zavolá. Napadlo mě – co když mi někde vypadla?“ Bezmocně se rozhlédla kolem sebe po podlaze. Sasha se mírně uvolnila. Ta žena patřila k těm, co druhé bezdůvodně otravují; i teď, když zamířila Alexovi v patách k recepci, vrhala každým svým pohybem omluvný stín. Sasha šla za nimi.

„Postará se někdo o tuto ženu?“ slyšela Alexův panovačný hlas.

„Volali jsme policii,“ odvětil na svou obranu mladý recepční s ježatými, nagelovanými vlasy.

„Kde se to stalo?“ obrátil se Alex k té ženě.

„Myslím, že na záchodě.“

„Byl tam ještě někdo?“

„Nikdo.“

„Takže jste tam byla úplně sama?“

„Možná že tam ještě nějaká žena byla, ale neviděla jsem ji.“ Alex se otočil jak na obrtlíku k Sashe. „Ty sis přece zrovna odskočila,“ řekl. „Nevidělas tam někoho?“

„Ne,“ vysoukala ze sebe Sasha. V kabelce měla diazepam, jenže tu teď nemohla otevřít. Bála se, že i když je zip zavřený, peněženka nějakým způsobem, kterému ona nedokáže zabránit, vyklouzne na světlo a rozpoutá hotové peklo: zatčení, ostudu, bídu, smrt.

Alex se obrátil k recepčnímu. „Jak je možné, že tohle všechno za vás řeším já?“ obořil se na něj. „Právě vám v hotelu okradli hosta. Copak tady nemáte něco jako ochranku?“

Slova „okradli“ a „ochranka“ prorazila letargický poklid, který panuje ve všech newyorských hotelích tohoto druhu, Lassimo nevyjímaje. Vestibulem se prohnala mírná vlna zájmu.

„Už jsem je volal,“ ujistil ho recepční a protahoval si při tom krk. „Zavolám tam ještě jednou.“

Sasha se na Alexe letmo podívala. Byl rozhněvaný a v tom hněvu vyplulo na povrch něco, co se jí nepodařilo vydolovat ani po hodině nezávazného tlachání (pravda, převážně z jejích úst): tedy to, že je v New Yorku nováček, pochází z nějakého maloměsta a chce jim mermomocí ukázat, jak se k sobě lidé mají chovat.

Na scéně se vynořili dva členové hotelové ochranky, v reálu stejní jako na televizní obrazovce: svalovci, z jejichž přeslušné svědomitosti bůhvíproč sálala ochota louskat lebky. Okamžitě se rozběhli prohledat bar. Sasha trpce zalitovala, že tam tu peněženku nenechala, jako by jí dalo práci odolat právě tomu nutkání.

„Půjdu zkontrolovat ten záchod,“ oznámila Alexovi a co nejpomalejším krokem se vydala kolem řady výtahů. Toaleta byla prázdná. Sasha otevřela kabelku, vytáhla z ní peněženku, vydolovala lahvičku s diazepamem a jeden si vhodila do úst. Zabírá rychleji, když ho rozžvýkáte.Sotva se jí na jazyku rozlila štiplavá pachuť, začala se kolem sebe rozhlížet a přemítat, kam má tu peněženku zašít. Do kabinky? Pod umyvadlo? To rozhodování ji úplně ochromilo. Nesmí udělat chybu, musí z toho vyjít s čistým štítem, a jestli to dokáže, jestli to vyjde – zmocnil se jí horečnatý pocit, že to Cozovi slíbila.

Otevřely se dveře a na toaletu vešla ta žena. Její vyděšené oči se v zrcadle střetly se stejně vyplašeným pohledem v Sashiných přimhouřených zelených očích. Nastala pauza a Sasha cítila, že není úniku; ta žena to věděla, ona to celou dobu věděla. Podala jí peněženku. Z ohromeného výrazu v jejích očích však poznala, že byla na omylu.

„Omlouvám se,“ vyhrkla Sasha. „Mám takový problém.“

Žena peněženku otevřela. Když Sasha viděla, jak se jí ulevilo, že ji má zpátky, zalila ji vlna vřelosti, jako by jejich těla splynula v jedno. „Nic nechybí, přísahám,“ ujistila ji. „Ani jsem ji neotevřela. Trpím totiž takovou úchylkou, ale léčím se. Já jen – prosím, neprozraďte mě. Můj život visí na vlásku.“

Žena zvedla hlavu a laskavýma hnědýma očima si prohlížela Sashinu tvář. Co viděla? Kéž by se Sasha mohla otočit a znovu nakouknout do zrcadla, možná by konečně odhalila nějakou – dávno zapomenutou – pravdu o sobě. Nakonec se ani nepohnula. Stála jako tvrdé Y a nechala tu druhou, ať se dívá. Zarazilo ji, že jsou asi vrstevnice – tedy pokud jde o Sashin skutečný věk. Možná má ta druhá doma děti.

„Fajn,“ řekla nakonec žena a sklopila pohled. „Zůstane to mezi námi.“

„Děkuju,“ hlesla Sasha. „Děkuju, děkuju.“ Samou úlevou a díky diazepamu, jehož tlumivé účinky se začínaly dostavovat, se jí podlomila kolena, a tak se opřela o zeď. Cítila, že dotyčná už se nemůže dočkat, až odtamtud vypadne. Sasha měla sto chutí sjet po stěně až dolů na zem.

Pak kdosi zaťukal na dveře a mužský hlas se zeptal: „Tak co?“

*

Sasha s Alexem vyšli z hotelu do opuštěných, větrných ulic čtvrti Tribeca. Sasha Lassimo původně navrhla čistě ze zvyku; stál totiž poblíž sídla labelu Sviňské ucho, kde dvanáctým rokem dělala asistentku Benniemu Salazarovi. V noci a navíc bez mrakodrapů Světového obchodního centra, jejichž sálající světelné dálnice ji vždycky naplňovaly nadějí, to tam však nenáviděla. Měla Alexe plné zuby. Během pouhých dvaceti minut jejich vztah spadl z vytoužené fáze utužené společnými prožitky do ne příliš atraktivního bodu, kdy o sobě ti dva vědí příliš mnoho. Alex měl na hlavě pletenou čepici vraženou do čela. Měl dlouhé, černé řasy. „To bylo divný,“ poznamenal nakonec.

„To jo,“ přikývla Sasha a po chvíli ticha dodala: „Myslíš, jako že se ta peněženka našla?“

„Myslím to celé. Ale vlastně jo.“ Po těch slovech se k ní otočil. „To jako nebyla vidět?“

„Ležela na podlaze. V rohu. Tak trochu za květináčem.“ Při vyslovení té lži jí vyskákaly na diazepamem utlumené hlavě krůpěje potu. Už už se chystala dodat: Vlastně tam žádný květináč nebyl, ale ovládla se.

„Skoro to vypadá, že to udělala schválně,“ usoudil Alex. „Aby na sebe upozornila nebo tak.“

„Na to nevypadala.“

„To nepoznáš. To je jedna z věcí, kterou člověka New York naučí: že nemá do prdele ani páru o tom, co jsou druzí zač. Ne že by to byli pokrytci – spíš jako by v sobě měli několik osobností najednou.“

„Ona ale nebyla z New Yorku,“ namítla Sasha. Jeho zapomnětlivost, přestože se ji v něm snažila ze všech sil živit, ji hnětla. „Pamatuješ? Zítra jí letí letadlo.“

„To je pravda,“ připustil Alex. Zůstal stát na chabě osvětleném chodníku a s hlavou na stranu si Sashu měřil. „Ale víš, o čem mluvím? To o těch lidech?“

„Moc dobře,“ odpověděla obezřetně. „Ale myslím, že si zvykneš.“

„Raději bych šel někam jinam.“

Chvilku trvalo, než to Sasha pochopila. „Žádné jinde neexistuje,“ opáčila.

Alex se k ní polekaně otočil, ale hned se zaculil. Sasha mu úsměv oplatila – tentokrát nebyl zkoumavý, ale spíš spřízněný.

„To je směšné,“ řekl Alex.

Odjeli taxíkem do Lower East Side, kde Sasha bydlela ve čtvrtém patře v domě bez výtahu. V bytě, do něhož se nastěhovala před šesti lety, to vonělo vonnými svíčkami, byla tam rozkládací pohovka se sametovým přehozem a spoustou polštářků, stará barevná televize s velice dobrým obrazem a parapety lemované všelijakými suvenýry z jejích cest: bílá mušle, dvě červené hrací kostky, nádobka s tygří mastí z Číny, jejíž seschlá konzistence připomínala spíš gumu, maličká bonsaj, kterou věrně zalévala.

„No ne, ty máš vanu v kuchyni!“ zvolal Alex. „Už jsem o tom slyšel – teda spíš četl, ale myslel jsem, že už je to minulost. Ta sprcha je nová, že? Takže žiješ v bytě, co má vanu v kuchyni.“

„Jo,“ přikývla Sasha. „Ale skoro ji nepoužívám. Sprchuju se ve fitku.“

Přes vanu byl položený poklop a na něm stály vyrovnané talíře. Alex přejel rukama po okraji vany a prozkoumal nohy ve tvaru pařátů. Sasha zapálila svíčky, vyndala ze skříňky v lince láhev grappy a nalila ji do dvou skleniček.

„Ten byt je suprový,“ rozplýval se Alex. „Úplně na mě dýchl New York ze starých časů. Člověk ví, že něco takového existuje, ale jak na takové místo natrefit?“

Sasha se vedle něj opřela o vanu a lokla si grappy. Chutnala jako diazepam. Snažila se vydolovat z paměti věk, který má Alex uvedený ve svém profilu na internetu. Osmadvacet, hádala, ale vypadal mladší, možná o dost mladší. Podívala se na svůj byt jeho očima – špetka místního koloritu, jež téměř okamžitě zanikne ve smršti dobrodružství, která po příchodu do New Yorku semelou každého. Rozčilovalo ji, že až se Alex za rok za dva bude toulat ve vzpomínkách, zůstane po ní jen pouhý záblesk: Kde byl ten byt s tou vanou? Kdo byla ta holka?

Alex se zvedl a šel prozkoumat zbytek bytu. Z kuchyně se na jedné straně vcházelo do ložnice. Na druhé, směrem do ulice, měla Sasha obývací pokoj-zašívárnu-kancelář v jednom a v ní dvě polstrované židle a stůl vyhrazený pro mimopracovní činnost – propagaci kapel, v něž věřila, krátké recenze pro J ibe a internetový Spin –, i když v posledních letech v tom všem dost polevila. Nakonec v bytě, který jí před šesti lety připadal jako přestupní stanice k vyšším cílům, zůstala trčet a on ji obklopoval čím dál větší a těžší hmotou, ale současně byla ráda, že ho má – jako kdyby nejen že se nemohla odstěhovat, ale ani po tom netoužila.

Alex se naklonil a začal si prohlížet tu maličkou sbírku na parapetu. Zarazil se u fotky Roba, Sashina kamaráda, který se utopil na vysoké, ale na nic se neptal. Stolků, na které odkládala věci, které ukradla, si zatím nevšiml; pera, dalekohled, klíče, dětský šátek, který vlastně nešlohla, ale spíš nevrátila: sklouzl z krčku jedné holčičce, když za ruku s matkou odcházela ze Starbucks. V té době už Sasha docházela ke Cozovi, takže se jí v hlavě vyrojila celá litanie výmluv: zima pomalu končí; děti rostou jak z vody; mrňousové šátky nesnášejí; stejně je příliš pozdě; už jsou venku; stydím se ho vrátit; vůbec jsem nemusela vidět, že padá na zem – ve skutečnosti jsem si ho všimla až teď: Podívejte, šáteček! Ostře žlutý dětský šátek s růžovými proužky – smůla, komu jenom patří? No, jen ho seberu ze země a chviličku podržím… Doma ho vyprala v ruce a vzorně poskládala. Patřil k jejím nejoblíbenějším úlovkům.

„Co je to za věci?“ zeptal se Alex, když si těch stolků konečně všiml a upřeně se na ně zadíval.

Ta navršená hromada vypadala jako dílo nějakého bobra-miniaturisty: halda, jejíž obsah byl sice nečitelný, ale v žádném případě nebyl nahodilý. Sasha měla pocit, že se pod tou fůrou rozpaků, velkých klik, maličkých vítězství a okamžiků bujarého veselí málem otřásá studem. Byly v ní zhuštěné roky jejího života. Šroubovák se válel na vnějším okraji. Sasha se postavila vedle Alexe; zaujalo ji, jak si všechno bedlivě prohlíží.

„A jak vám bylo, když jste s Alexem před všemi těmi kradenými věcmi stála?“ zeptal se Coz.

Sasha stočila obličej k modré pohovce, protože jí vadilo, že jí tváře polévá horkost. Nechtěla mu vysvětlovat směsici pocitů, které ji po boku Alexe zalily: pýchu, kterou v ní všechny ty věci probouzely, a něhu, kterou jen vyostřoval stud z toho, jak k nim přišla. Riskovala krk a tohle je výsledek: surové, zprohýbané jádro jejího života. Sledovala, jak Alex přejíždí očima z jedné věci na druhou, a cosi se v ní hnulo. Zezadu ho objala a on se k ní překvapeně, ale poslušně otočil. Políbila ho na ústa, pak mu rozepnula zip na poklopci a skopla si z nohou boty. Alex se ji sice pokusil nasměrovat vedle do pokoje, kde by se mohli položit na rozkládací gauč, ale Sasha poklekla vedle stolků a stáhla ho k sobě na zem. Do zad ji kousal peršan a jeho lačnou, dychtivou tvář i nahá, bílá stehna zalévalo pouliční světlo přitékající oknem.

Když bylo po všem, zůstali dlouho ležet na koberci. Plamínky svíček nakonec začaly prskat. Sasha viděla, jak se proti oknu kousek od její hlavy rýsuje pichlavý tvar bonsaje. Veškeré její vzrušení vyprchalo, zůstal po něm jen strašlivý smutek, prázdnota tak bolestná, jako kdyby jí vykuchali vnitřnosti. Vrávoravě se postavila v naději, že Alex brzy odejde. Vždyť si ani nesundal košili.

„Víš, co bych teď nejradši udělal?“ prohodil, když se zvedl. „Naložil se do té vany.“

„To klidně můžeš,“ opáčila bez většího zájmu. „Je funkční. Nedávno tu byl instalatér.“

Natáhla si džíny a zhroutila se do křesla. Alex zamířil k vaně, opatrně sundal z dřevěného poklopu talíře a nadzvedl ho. Z kohoutků proudem vytryskla voda. Její síla Sashu vždycky vyděsila, i když ji pouštěla jen párkrát v životě.

U nohou se jí válely Alexovy zmačkané černé manšestráky. Vzadu na kapse byl v látce ošoupaný čtverec ve tvaru peněženky, jako kdyby ji tam měl zastrčenou pokaždé, když si je vzal na sebe. Sasha zalétla pohledem k vaně: stoupala z ní pára a Alex ponořil ruku do vody, aby vyzkoušel teplotu. Pak se vrátil k haldě věcí na stolku a naklonil se blíž, jako kdyby něco hledal. Sasha z něj nespouštěla oči, doufala, že ucítí stejný záchvěv vzrušení jako předtím, ale marně.

„Můžu si nasypat do vody trochu tohohle?“ zeptal se Alex a držel v ruce sáček s koupelovou solí, kterou Sasha štípla své nejlepší kamarádce Lizzii před pár lety, ještě než se spolu rozkmotřily. Sůl byla stále zabalená v puntíkovaném obalu. Původně ležela zavalená uprostřed hromady, která se teď, když Alex sáček vytáhl, trochu zbortila. Jak ji tam vůbec objevil?

Sasha zaváhala. Donekonečna s Cozem rozebírali, proč ty kradené věci drží odděleně od zbytku svého života: protože kdyby je použila, naznačovalo by to hrabivost nebo vlastní zájem; protože když je nechá netknuté, bude to vypadat, jako by je mohla jednoho dne zase vrátit; protože tím, že je naháže na hromadu, jim zabrání v úniku síly.

„Asi jo,“ odvětila. „Můžeš.“ Uvědomila si, že se právě v příběhu, který s Cozem sepisují, posunula o kousek dál, učinila symbolický krok. Jenže kterým směrem – ke šťastnému konci, nebo na opačnou stranu?

Ucítila, jak ji Alex hladí po temeni hlavy. „Jakou máš ráda vodu?“ zajímalo ho. „Horkou, nebo spíš teplou?“

„Horkou,“ ujistila ho. „Skoro vařící.“

„Já taky.“ Vrátil se k vaně, vyreguloval teplotu vody, nasypal do ní trochu soli a místnost v tu ránu prostoupila pára prodchnutá květinovou vůní, kterou Sasha v hloubi duše dobře znala: vůně Lizziiny koupelny v době, kdy se v ní Sasha sprchovala poté, co si byly zaběhat v Central Parku.

„Kde máš ručníky?“ zavolal Alex.

Vyrazil do koupelny, kde ležely poskládané v koši, a zavřel za sebou dveře. Sasha slyšela, jak čůrá. Klekla si na podlahu, vytáhla mu z kapsy u kalhot peněženku, otevřela ji a v tu chvíli se jí prudce sevřelo srdce. Byla to obyčejná černá portmonka, kolem krajů došeda vyšisovaná. Sasha rychle prolétla její obsah: kreditní karta, identifikační karta do práce, průkazka do fitka. V boční kapsičce byla zastrčená vybledlá fotka dvou chlapců a dívky s rovnátky, mhouřících oči na pláži. Na další pak bylo družstvo ve žlutých dresech; hlavičky byly tak malé, že nepoznala, zda je mezi nimi i Alex. Zpoza těch snímků s oslíma ušima vyklouzl útržek listu z pořadače a slétl jí do klína. Vypadal, že je hodně starý, měl potrhané rožky a téměř vybledlé světlemodré linky. Sasha ho rozložila a přečetla si, co na něm bylo neořezanou tužkou napsáno: VĚŘÍM V TEBE. Ztuhla a zůstala na ta slova civět. Připadalo jí, že si k ní z toho ubohého cáru razí cestu a zaplavují ji studem vůči Alexovi, který ta rozpadající se slova víry nosí ve své rozpadající se peněžence, i hanbou ze sebe sama, že si je přečetla. Chabě postřehla, že si Alex v koupelně pouští vodu, a věděla, že musí jednat rychle. Nahonem, automaticky všechno naházela zpátky do peněženky, ale papírek si nechala v dlani. Tohle si ještě nechám, říkala si v duchu, když peněženku zastrčila zpátky do kapsy u kalhot. Vrátím mu to později; stejně si nejspíš nepamatuje, že ho tam má; vlastně mu tím, že ho těch slov zbavím, prokážu laskavost, než na ně přijde někdo druhý. Můžu třeba říct Hele, tohle jsem našla na koberci, není to tvoje? A on odpoví: Tohle? To jsem v životě neviděl – to musí být tvoje, Sasho. A možná bude mít pravdu. Možná že jsem to před lety od někoho dostala, a úplně jsem na to zapomněla.

„A udělala jste to? Vrátila jste ten papírek na svoje místo?“ zeptal se Coz.

„Neměla jsem kdy. Vyšel ven z koupelny.“

„A co potom? Až se vykoupal. Nebo na příští schůzce.“

„Když se vykoupal, oblékl si kalhoty a odešel. Od té doby jsem ho neviděla.“

Nastalo ticho, během něhož si Sasha bytostně uvědomovala, že Coz za jejími zády sedí a čeká. Strašně moc mu chtěla udělat radost, říct něco v tom smyslu Byl to bod obratu; teď už je všechno jinak nebo Zavolala jsem Lizzii a konečně jsme se udobřily nebo aspoň Znovu jsem začala hrát na harfu nebo přinejmenším Měním se Měním se Měním se: Změnila jsem se! Vykoupení, proměna – bože, tolik po nich toužila. Každý den, každou minutu. Kdo by netoužil?

„Prosím vás,“ požádala Cože. „Hlavně se mě neptejte, jak mi je.“

„Dobrá,“ kývl tiše.

Odmlčeli se a ponořili do toho nejdelšího ticha, které kdy zachovali. Sasha pozorovala okenní tabuli, kterou nepřestával smáčet déšť, rozmazávající ve venkovním šeru světla. Ležela celá napjatá, nárokovala si místo na té pohovce i v té místnosti, pohled z okna a na ty čtyři stěny, slabounký hukot, který vnímala pokaždé, když se pozorně zaposlouchala, i minuty Cozova času: další, ještě jednu a pak další.

2. Zlatý lék

Ostudné vzpomínky dohnaly Bennieho toho dne poměrně brzy, na ranní poradě, kde naslouchal přesvědčivým argumentům jedné ze svých podřízených, která se snažila znemožnit jeho pár let staré rozhodnutí podepsat smlouvu na tři desky se sesterskou kapelou Stop/Go. Tehdy to vypadalo na vynikající tah; sestry byly mladičké a roztomilé, jejich hudba zas plná energie, jednoduchá a chytlavá („Smíchejte Cyndi Lauperovou s Chrissií Hyndeovou“ zněl jeden z raných Bennieho sloganů), podbarvená důraznou škytavou baskytarou a legračními bicími – Bennie si vybavoval zvuk kravského zvonce. Kromě toho napsaly pár slušných singlů; zatraceně dřív, než je Bennie vůbec slyšel hrát, prodaly rovnou z pódia na dvanáct tisíc disků. Nějaký čas na přípravu potenciálních hitů, důvtipný marketing a slušné videoklipy by je mohly vynést rovnou na samý vrchol hitparád.

Jenomže teď mají na krku třicítku, oznámila mu výkonná producentka Collette, a rozhodně se nemůžou vydávat za čerstvé maturantky, zvlášť když jedna z nich má devítiletou dceru. Členové jejich kapely studují práva. Vykoply dva producenty a ten třetí odešel sám. A na obzoru stále žádné album.

„Kdo jim dělá manažera?“ zajímalo Bennieho.

„Jejich otec. Mám tu pracovní mix jejich posledního hitu,“ dodala Collette. „Vokály pohřbené pod sedmi vrstvami kytary.“

V ten okamžik Benniemu v hlavě vytanula jedna konkrétní vzpomínka (že by ji přivolalo slovo „sestry“?): jak sám při východu slunce dřepí po celonoční pařbě za ženským klášterem ve Westchesteru – už to bude aspoň dvacet let, co? Nebo víc? – a naslouchá čistým, zvonivým, strašidelně líbezným zvukům, jež ve vlnách stoupají k blednoucí obloze: jeptišky, jež složily řeholní slib a měly oči jen jedna pro druhou, právě zpívaly při mši. Pod koleny ho studila mokrá tráva, v otupených očních bulvách mu duhově tepalo. Ty nadpozemsky libé hlasy mu v uších rezonují dodnes.

Domluvil si schůzku s matkou představenou – jedinou jeptiškou, s níž směl hovořit –, přivedl si z kanclu pár holek, aby se neřeklo, a počkal v předpokoji, než se objevila v obdélníkovém otvoru ve zdi, připomínajícím nezasklené okno. Byla celá v bílém, látka jí těsně obepínala obličej. Bennie si vybavoval, že se hodně smála, naducané tváře jí zrůžověly vzrušením při pomyšlení, že přivede boha do milionů domovů, nebo jen z toho, že jí ještě nikdy nenadbíhal chlápek z gramofonového průmyslu ve fialovém manšestru. Dohoda byla otázkou několika málo minut.

Nakonec Bennie přistoupil k tomu obdélníkovému výřezu ve zdi a chystal se rozloučit (v tu chvíli sebou v konferenční místnosti na židli cukl v nevyhnutelné předtuše okamžiku, kterým to celé vrcholí). Matka představená se mírně předklonila a dala hlavu na stranu způsobem, který v Benniem cosi spustil, protože se vrhl kupředu a vlepil jí polibek přímo na ústa: na pouhý zlomek vteřiny ucítil sametovou pleť s jemným chmýřím a důvěrnou vůni dětského pudru, než jeptiška vykřikla a ucukla. Odtáhl se, a když spatřil její vyděšenou, ukřivděnou tvář, hrůzou se zašklebil.

„Bennie?“ Collete stála u ovládacího panelu a v ruce držela cédéčko Stop/Go. Zdálo se, že všichni čekají. „Chceš si to poslechnout?“

Jenomže Bennie uvízl ve smyčce dvacet let starých vzpomínek a jako nějaká porouchaná mechanická loutka se stále dokola vrhal přes parapet na matku představenou. Znovu a znovu.

„Ne,“ zaúpěl a nastavil svůj opocený obličej říčnímu vánku, jenž proudil okny bývalé pražírny kávy v Tribeca, do níž Sviňské ucho před šesti lety přestěhoval; dnes jim patřila dvě patra. Ty jeptišky nikdy nenatočil. Když se vrátil z kláštera, už na něho čekal vzkaz.

„Nechci,“ zopakoval Collette. „Žádnej pracovní mix slyšet nechci.“ Připadal si otřesený, pošpiněný. Bennie pořád někoho pouštěl k vodě, někdy i tři muzikanty do týdne, ale neúspěch sesterského dua podbarvovala jeho vlastní ostuda, jako kdyby to byla jeho vina. A pak ten pocit vystřídala nedočkavá, protichůdná potřeba vybavit si, co ho na nich vlastně původně tak zaujalo – chtěl znovu zažít to vzrušení. „Co kdybych je navštívil?“ navrhl zničehonic.

Collette se ve tváři mihlo v rychlém sledu za sebou zděšení, nedůvěra a nakonec obavy, což by Bennieho, kdyby nebyl tak vykolejený, docela pobavilo. „Vážně?“ zeptala se.

„Jasně. Udělám to ještě dnes, až zavezu kluka domů.“

Sasha, jeho asistentka, mu přinesla kávu: se smetanou a dvěma cukry. Bennie vydoloval z kapsy červenou smaltovou krabičku, odklopil rafinovanou západku, špetkou roztřesených prstů nabral pár zlatých šupinek a nasypal si je do kávy. Ten rituál zařadil do své životosprávy před dvěma měsíci poté, co se v jedné knize o aztécké medicíně dočetl, že zlato a káva mají pozitivní vliv na sexuální potenci. Bennie měl však prostší cíl: stačilo by mu podpořit chuť na sex, protože ta jeho se záhadně vypařila. Nebyl si tak docela jistý tím, kdy nebo vlastně proč k tomu došlo. Po rozvodu se Stephanií? Kvůli tahanicím o Christophera? Nebo snad poté, co nedávno oslavil čtyřiačtyřicáté narozeniny? Nebo když si z „Velké párty“ alias debaklu, který nedávno nezrežíroval nikdo jiný než Stephaniina bývalá šéfová – toho času ve vězení –, odnesl ty choulostivé, kulaté popáleniny na levém předloktí?

Šupinky zlata se snesly na mléčnou hladinu kávy a daly se do divokého víření. Bennieho ten zlatý vír fascinoval, protože ho považoval za důkaz výbušné chemické reakce mezi zlatem a kávou. Zběsilého působení, které ho většinou povodilo v kruzích: copak se dá chtíč popsat ještě výstižněji? Občas Benniemu jeho absence zase tolik nevadila; byla celkem úleva nepociťovat onu neustálou touhou někoho přefiknout. Bez poloviční erekce, která mu dělala společnost od jeho třinácti, mu svět nesporně připadal mírumilovnější, ale opravdu touží v takovém světě žít? Usrkával kávu dochucenou zlatem a vrhal kradmé pohledy po Sashině poprsí, které mu sloužilo jako lakmusový papírek k testování pokroků. Toužil po ní celou dobu, co u něj pracovala: nejprve jako praktikantka, pak jako recepční, nakonec jako asistentka (a na tom postu už zůstala, odmítala se kupodivu stát členkou představenstva) a tak nějak se jí dařilo mu vzdorovat, aniž by jedinkrát použila slůvko ne, ranila jeho city nebo ho třeba jen vytočila. A teď: Sashino poprsí v tenkém žlutém svetříku, a s Benniem to ani nehne. Bez jediného záchvěvu neškodného vzrušení. Postavil by se mu vůbec, kdyby doopravdy chtěl?

Cestou pro syna Bennie v autě střídavě poslouchal Sleepers a Dead Kennedys, sanfranciské kapely, na nichž vyrostl. Snažil se v těch skladbách zachytit nekvalitní mix, pocit, že konkrétní muzikanti v konkrétní místnosti hrají na konkrétní nástroje. V dnešní době bylo něco takového (pokud vůbec) většinou dílem spojitého signálu, a ne staré dobré pásky – všechno v provedení neduživých útvarů, které Bennie a jeho souputníci nepřestávali chrlit. Neúnavně a s plným nasazením se snažil odvádět kvalitní práci, držet se na vrcholu, produkovat písničky, které si lidé zamilují, budou kupovat a stahovat (a samozřejmě i krást) jako vyzváněcí melodie – především proto, aby se zavděčil nadnárodní těžařské společnosti, které svůj label před pěti lety prodal. Ale Bennie věděl, že to, co světu dává, jsou sračky. Příliš srozumitelné, příliš čisté. Potíž byla v exaktnosti, dokonalosti; potíž byla v digitalizaci, která vysávala život ze všeho, co prošlo její mikroskopickou síťkou. Film, fotografie, hudba: všude bylo mrtvo. Estetický holokaust! naříkal Bennie v duchu, ale měl rozum a nechával si to pro sebe.

Niterné vzrušení, které při poslechu těch starých šlágrů pociťoval, v něm znovu probouzely toho zapáleného šestnáctiletého kluka ze střední: Bennie a jeho parta – Scotty a Alice, Jocelyn a Bhea – nikoho z nich už pár desítek let neviděl (s výjimkou znepokojivého setkání se Scottym, k němuž před lety došlo v jeho kanceláři). Přesto stále napůl věřil, že kdyby se náhodou objevil v sobotu večer v San Francisku před klubem Mabuhay Gardens (dávno mimo provoz), vlasy obarvené nazeleno a tělo samá sichrhajcka, budou tam na něho jeden vedle druhého čekat.

A pak, zrovna když se Jello Biafra z Dead Kennedys s vervou pustil do „Too Drunk to Fuck“, zatoulal se v myšlenkách ke slavnostnímu předávání cen, na kterém se před pár lety pokusil před dvouapůltisícovým publikem představit jednu jazzovou klavíristku jako nadějnou „debutantku“, ale nakonec z ní udělal „diletantku“. Vůbec se o to slovo neměl pokoušet – nešlo mu přes ústa, bylo příliš hogo fogo; vzpříčilo se mu v ústech pokaždé, když si ho před Stephanií nacvičoval. K dotyčné umělkyni, jíž se po ramenou plazily kilometry lesklých zlatavých vlasů a jež také (jak mimochodem utrousila) vystudovala Harvard, se však hodilo. Bennie se neuváženě opájel tím, že ji dostane do postele a ucítí, jak se mu její vlasy plazí po ramenou a hrudi.

Teď postával před Christopherovou školou a čekal, až ta křeč paměti ochabne. Když přijížděl, zahlédl syna, jak přechází s kamarády přes atletický ovál. Chris při tom trošku poskakoval – vlastně normálně hopsal – a házel si s míčem, ale když se svalil na sedadlo Bennieho žlutého porsche, po jeho předchozí pohodě nebylo ani stopy. Proč? Že by Chris o tom zpackaném ceremoniálu věděl? Bennie sám sebe ujišťoval, že je to na palici, ale přesto měl silné nutkání se s tím malapropismem svému synovi – žákovi čtvrté třídy svěřit. Doktorka Beetová to nazývala „vůlí vyzradit“ a nabádala Bennieho, aby všechno, k čemu se chce přiznat, sepsal a nezatěžoval tím syna. Bennie si to vzal k srdci a právě čmáral na zadní stranu pokuty za nesprávné parkování, kterou dostal den předtím, slovo diletantka. Pak si vybavil své předchozí ponížení a připsal heslo políbil matku představenou.

„Tak, kamaráde,“ spustil. „Co chceš podniknout?“

„Nevim.“

„Máš nějaké konkrétní přání?“

„Ani ne.“

Bennie se bezradně podíval z okýnka. Před pár měsíci ho Chris poprosil, jestli by nemohli pravidelnou schůzku u dr. Beetové vynechat a dělat radši „něco jinýho“. Od té doby tam nebyli ani jednou a Bennie svého rozhodnutí hluboce litoval; z „něčeho jinýho“ se totiž vyklubalo placatění od ničeho k ničemu. Chris mu stejně nakonec oznámil, že musí psát úkoly.

„Co kdybychom si dali kávu?“ navrhl Bennie.

Po synově tváři přelétl prchavý úsměv. „Můžu si dát frappuccino?“

„Mámě ani slovo.“

Stephanie byla proti tomu, aby Chris pil kávu – což je rozumné vzhledem k tomu, že je mu teprve devět –, jenže Bennie prostě nedokázal odolat silnému spojenectví, které se zrodilo ze společného vzdoru proti jeho bývalé manželce. Dr. Beetová to nazývala „pouty zrady“ a ta stejně jako „vůle vyzradit“ patřila na seznam přísně zakázaného chování.

Koupili si pití a vrátili se s ním do auta. Chris hltavě srkal ledový nápoj. Bennie si vytáhl červenou smaltovou krabičku, nabral pár zlatých šupinek a zastrčil je pod plastové víčko na svém kelímku.

„Co to máš?“ zajímalo Chrise.

Bennie se zarazil. Užívání zlatých šupinek už mu tak zevšednělo, že to přestal tajit. „Lék,“ odvětil po chvilce.

„Na co?“

„Na takové příznaky, co mám.“ Nebo spíš nemám, dodal v duchu.

„Jaké příznaky?“

Že by byl Chris tak nabuzený z toho frappuccina? Už se neválel jak žok na zadním sedadle, ale seděl zpříma a prohlížel si Bennieho široce otevřenýma, tmavýma, upřímně krásnýma očima. „Bolesti hlavy,“ řekl Bennie.

„Můžu se podívat?“ zeptal se Chris. „Na ten lék? V té červené krabičce?“

Bennie mu ji podal. Jeho syn si vmžiku poradil s rafinovanou západkou a krabičku otevřel. „Ty jo, tati,“ hlesl. „Co to je?“

„Už jsem ti to řekl.“

„Vypadá to jak zlato. Šupinky zlata.“

„Má to takovou konzistenci.“

„Můžu ochutnat?“

„Chlapče, to nejde, abys –“

„Jen jednu?“

Bennie si vzdychl. „Jednu.“

Kluk si opatrně nabral jednu zlatou šupinku a vložil si ji na jazyk. „Jak to chutná?“ nedalo Benniemu, aby se nezeptal. Pil zlato jen v kávě, kde jeho chuť nebyla nijak zvlášť patrná.

„Jako kov,“ odpověděl Chris. „Je to žůžo. Můžu si dát ještě jednu?“

Bennie nastartoval. Že by v tom byl nějaký švindl? Ten kluk na to přece neskočil. „Jen jednu,“ přikývl. „A stačí.“

Jeho syn si nabral špetku zlatých šupinek a vysypal si je na jazyk. Bennie raději nemyslel na to, o kolik právě přišel peněz. Pravdou bylo, že za poslední dva měsíce utratil za zlato osm tisíc dolarů. Koks by ho vyšel levněji.

Chris cucal zlato a zavřel oči. „Tati,“ špitl. „Mám pocit, jako by mě to probouzelo zevnitř.“

„Zajímavé,“ dumal Bennie. „Přesně tak to má působit.“

„Takže to zabírá?“

„Podle všeho ano.“

„Já myslím na tebe,“ dodal Chris.

Bennie si byl jasně vědom, že mu syn v uplynulých deseti minutách položil víc otázek než za celý předchozí rok a půl od chvíle, co se se Stephanií rozešli. Není zvědavost náhodou vedlejším účinkem působení zlata?

„Hlava mě bolet nepřestala,“ řekl Bennie.

Projížděl bez cíle mezi vilami v Crandale („něco jinýho“ zahrnovalo spoustu bezcílného popojíždění) a před každou z nich jako by si hrála čtveřice nebo pětice malých blonďáčků v oblečení od Balpha Laurena. Sotva je Bennie spatřil, bylo mu nad slunce jasnější, že se svou snědou pletí a neupravenou vizáží, i když byl čerstvě vysprchovaný a oholený, sem nikdy neměl šanci zapadnout. Kdežto Stephanie vystoupala v tenisovém žebříčku místního klubu ve čtyřhře až na první místo.

„Chrisi,“ spustil Bennie. „Potřebuju zajet za jednou kapelou – dvojicí mladých sester. Teda, spíš mladších. Chtěl jsem to nechat na pozdějc, ale kdyby tě to zajímalo, mohli bychom –“

„Jasně.“

„Opravdu?“

„Jo.“

Znamenají ta slova „jasně“ a „jo“, že se Chris snaží Benniemu jen zavděčit, jak si toho často všímala dr. Beetová? Nebo ta zvědavost nabuzená zlatem prohlubuje chlapcův zájem o Bennieho práci? Chris samozřejmě mezi rockovými kapelami vyrůstal, jenže patřil k postpirátské generaci, které slova jako „autorské právo“ a „duševní vlastnictví“ už nic neříkala. Ovšem že jemu Bennie nic nevyčítal; demoliční četa, která zametla s hudebním průmyslem, vzešla z lidí o generaci starších, dnes už dospělých. Přesto se řídil radou dr. Beetové: přestat Chrise šikanovat (doktorčin výraz) kvůli úpadku své branže a místo toho se zaměřit na hudbu, kterou mají oba rádi – například kapelu Pearl Jam, kterou Bennie osolil až do Mount Vernon.

Sestry z kapely Stop/Go stále žily se svými rodiči v rozlehlém, chátrajícím domě pod košatými stromy na předměstí. Bennie tam byl před dvěma nebo třemi lety, když je objevil a než je svěřil do péče prvnímu z dlouhé řady producentů, jimž se nepodařilo dotáhnout požehnaný úkol do kýženého konce. Když vystoupili s Chrisem z auta, vzpomínka na tu poslední návštěvu v něm vyvolala záchvat vzteku, až ho oblilo horko – proč se do prdele za celou tu dobu nic nestalo?

Sasha už je čekala u dveří. Když jí Bennie zavolal, sedla na Grand Central na první vlak a byla na místě dokonce dřív než oni.

„Čauec, Chrisi,“ pozdravila jeho syna a pocuchala mu vlasy. Znala ho od narození; pravidelně mu běhávala do drogerie pro dudlíky a pleničky. Bennie zalétl pohledem k jejím ňadrům; nic. Nebo spíš nic sexuálního – jen vděčnost a uznání, na rozdíl od nutkání vraždit, které v něm probouzel zbytek podřízených.

Rozhostilo se ticho. Mezi listovím probleskovaly záblesky žlutého světla. Bennie pozvedl zrak od Sashina poprsí k její tváři. Měla vystouplé lícní kosti a úzké zelené oči; barva jejích vlnitých vlasů se v závislosti na ročním období pohybovala od nazrzlé až po nachovou. Dnes byla rusovláska. Usmívala se na Chrise, ale Bennie v tom úsměvu postřehl náznak neklidu. Zřídkakdy se na svou asistentku díval jako na nezávislou osobu a kromě mlhavého povědomí, že střídá jednoho přítele za druhým (mlhavého nejprve z respektu k jejímu soukromí, posléze z lhostejnosti), toho o jejím životě věděl pramálo. Když si ji však před tím rodinným domem prohlížel, přepadla ho zvědavost. Když Sashu poprvé potkal v klubu Pyramida na koncertě Rour, byla ještě studentkou NYU; to znamená, že dnes má kolem třicítky. Proč se nevdala? Nechce mít děti? Najednou mu připadala starší, nebo to bylo jen tím, že se jí tak málokdy podíval do obličeje?

„Co?“ sykla, když ucítila, že na ni civí.

„Nic.“

„Jsi v pohodě?“

„To je slabé slovo,“ opáčil Bennie a rázně zaklepal na dveře.

Sestry vypadaly fantasticky – když ne jako čerstvé maturantky, pak aspoň jako čerstvě po promoci, zvlášť kdyby párkrát přerušily studium nebo změnily obor. Tmavé vlasy měly stažené z obličeje, v očích jiskru a na stole celý sešit s novým materiálem – jen se na to kurva podívejte! Bennieho vztek na podřízené zesílil, ale měl na něj pozitivní a motivační vliv. Celý dům byl prodchnutý nervózní trémou, protože sestry dobře věděly, že jeho návštěva je jejich poslední, největší naděje. Starší se jmenovala Chandra, mladší Louisa. Při jeho poslední návštěvě jezdila Lousina dcerka Olivia na příjezdové cestě na trojkolce; dnes však měla na sobě přiléhavé džíny a na hlavě diadém posázený drahokamy, podle všeho spíš módní výstřelek než součást nějakého kostýmu. Benniemu neušlo, že Chris zpozorněl, když vešla do místnosti, jako kdyby mu v těle povstal z košíku nějaký začarovaný had.

Sešli husím pochodem po úzkém schodišti do suterénu, kde bylo nahrávací studio. Před lety jim ho vybudoval otec. Bylo maličké a podlahu, stěny a strop pokrýval oranžový koberec s dlouhým vlasem. Bennie se posadil na jedinou židli a s potěšením zaregistroval, že vedle keybordu leží kravský zvonec.

„Dáš si kávu?“ navrhla Sasha a Chandra ji odvedla nahoru. Louisa se posadila ke keyboardu a zkusmo vyloudila první tóny nějaké melodie. Olivia popadla sadu bongo bubínků a začala matku volně doprovázet. Podala Chrisovi tamburínu a ten k otcově úžasu okamžitě chytil správný rytmus. Pěkné, pomyslel siBennie. Moc pěkné. Den se nečekaně obrátil k lepšímu. Dcera na prahu dospívání není problém, zvažoval, mohla by se k nim přidat jako mladší sestra nebo sestřenice, posílit tak odezvu u teenagerů. Možná by mohly přibrat i Chrise, i když by si museli s Olivií vyměnit nástroje. Kluk a tamburína, to přece…

Sasha mu přinesla kávu, Bennie vytáhl smaltovou krabičku a pocukroval si kávu špetkou zlatých šupinek. Usrkával a trup mu zalil pocit rozkoše, jako když se z nebe začne sypat sněhová nadílka. Kristepane, cítil se tak dobře. Pořád jen místo sebe posílá druhé. Byla paráda slyšet, jak se hudba rodí: lidé a nástroje a utahané vybavení zničehonic splynou do jediné zvukové stopy, pružné a živé. Obě sestry se teď u keyboardu věnovaly aranžím a Bennie zakusil pocit očekávání; k něčemu se tam schylovalo. Poznal to. Cítil mravenčení v pažích a na hrudi.

„Máte tam nainstalovaný Pro Tools, že?“ zeptal se a ukázal na notebook ležící na stole mezi nástroji. „Je všechno připojené k mikrákům? Nezkusíme rovnou něco nahrát?“

Sestry přikývly a zkontrolovaly laptop; mohly začít. „Vokály taky?“ zajímalo Chandru.

„Rozhodně,“ přitakal Bennie. „Sfoukneme to na jeden zátah. Ustřelíme tomuhle zasranýmu baráku střechu.“

Sasha stála po Bennieho pravici. Ten kamrlík byl z tolika lidských těl úplně rozehřátý, z pokožky se jí začal uvolňovat parfém, který používala už roky – nebo to bylo tělové mléko? – a voněl po meruňkách; ne jen po sladké dužnině, ale i mírně nahořklé chuti kolem pecky. A zatímco se Bennie opájel vůní Sashina tělového mléka, čurák se mu najednou postavil, jako když nakopnete starého psa. Samým ohromením málem vyskočil ze židle, ale naštěstí zachoval chladnou hlavu. Netlač na pilu, vychutnej si to. Ne, abys ho vyplašil.

V tu chvíli se sesterské duo dalo do zpěvu. Ach, ten syrový, téměř bytostný zvuk jejich hlasů smíchaný s řinkotem nástrojů – tyhle pocity v Bennieho nitru hrály na strunu něčeho hlubšího, než je pouhý úsudek nebo dokonce radost; obcovaly s jeho tělem a z té mrazivé, prudké reakce se mu zatočila hlava. A navíc po několika měsících dostal erekci – a díky Sashe. Celé ty roky se pohybovala příliš blízko něho, než aby ji skutečně vnímal, jako v těch románech z devatenáctého století, které svého času potají četl, protože je přece čtou jen dívky. Bennie popadl kravský zvonec a tyčinku a začal do něj se zanícením mlátit. Cítil tu hudbu v ústech, v uších, v žebrech – nebo to byl jen jeho tep? Byl v jednom ohni!

A právě v okamžiku té bujaré, spalující radosti si vybavil, jak otevřel e-mail, který mu nedopatřením přeposlal jeden kolega a v němž ho nazývali „chlupatou koulí“. Bože, Bennieho polila strašlivá hanba, když si to přečetl. Nebyl si jistý, co to znamená: že je chlupatý? (Pravda.) Špinavý? (Lež!) Nebo to bylo míněno doslovně, jako že vězí lidem v žaludku a dusí je jako bezoárové koule, které Stephaniina kočka Sylfa čas od času vyvrhne na koberec? Ještě tentýž den se Bennie zašel ostříhat a vážně uvažoval, že si nechá depilovat záda i nadloktí, ale Stephanie mu to večer v posteli rozmluvila. Hladila ho studenýma rukama po ramenou a přesvědčovala ho, že ho miluje chlupatého – že to poslední, co svět potřebuje, je další depilovaný mužský.

Hudba. Bennie poslouchal hudbu. Sestry si mohly vyrvat hlasivky, nahrávací místnůstka se pod náporem jejich jekotu hroutila do sebe a Bennie se v sobě znovu pokoušel vydolovat to hluboké uspokojení, které ještě před chvilkou pociťoval. Jenomže vzpomínka na „chlupatou kouli“ ho úplně rozhodila. Studio mu najednou připadalo nepříjemně stísněné. Bennie odložil kravský zvonec a vytáhl z kapsy pokutový lístek. V naději, že se mu podaří vymítit ducha minulosti, na něj připsal chlupatá koule. Pak se pomaličku nadechl a spočinul očima na Chrisovi, který se rozháněl tamburínou, aby stačil zuřivému tempu sester, a v tu chvíli se to stalo znovu: vybavil si, jak před lety vzal syna k holiči. Jeho dlouholetý holič Stu odložil nůžky a vzal si ho stranou. „Vlasy vašeho syna nejsou v pořádku,“ oznámil mu.

„Nejsou v pořádku?!“

Stu zavedl Bennieho ke křeslu, na němž Chris seděl, rozhrnul mu vlasy a odhalil miniaturní tmavé tvorečky velikosti makového zrnka, co se mu proháněli po lebce. Na Bennieho šly mdloby. „Vši,“ pošeptal mu holič. „Nosí je ze školy.“

„Ale můj syn chodí do soukromé školy,“ zablekotal Bennie. „V Crandale, v New Yorku!“

Chris vyděšeně vytřeštil oči. „Co se děje, tati?“ To už se na ně dívali i ostatní a Bennie měl pocit, že na tom měla svůj podíl viny i jeho vlastní bujná kštice, a od toho dne si každé ráno stříkal pod paži OFF! a v kanceláři měl náhradní balení – šílené! On to věděl! Před zraky všech přítomných popadl s brunátnou tváří kabáty; bože, ještě dnes ho ta vzpomínka trýznila – působila mu tělesnou bolest, jako kdyby mu po těle jezdily hrábě a rozdíraly ho do krve. Bennie schoval hlavu do dlaní. Měl sto chutí přikrýt si uši, vytěsnit ten nelibý zvuk Stop/Go, ale místo toho se soustředil na Sashu po své pravici, na její hořkosladkou vůni, a při tom si najednou vzpomněl na dívku, které nadbíhal na jednom večírku, když poprvé přijel do New Yorku a prodával vinylové desky v Lower East Side, asi tak před sto lety, takovou roztomilou blondýnku – nejmenovala se Abby? Celou dobu, co ji měl v merku, sjížděl jednu lajnu koksu za druhou, až ho nakonec přepadlo silné nutkání na velkou. Právě si ulevoval na hajzlu v miazmatu drtivého puchu (ta vzpomínka působila Bennieho mozku ohromnou bolest), když se dveře, co nešly zamknout, rozletěly a v nich stála Abby a hleděla na něho. Nastal strašný, bezedný okamžik, kdy se jejich pohledy střetly, než dveře zase zabouchla.

Z toho večírku Bennie odešel s jinou – vždycky se nějaká taková našla – a jejich společná noc, jež mu připadala příjemně troufalá, mu setkání s Abby vymazala z hlavy. Jenže teď bylo zpátky – ach bože, vrátilo se a s ním i vlny studu tak nedozírného, že se zdálo, že pohltí celé kusy Bennieho života a odplaví je do neznáma: drobné i větší úspěchy, okamžiky pýchy, všechno okleštěné do jediného bodu, v němž není nic – on není ničím – borec na záchodě, civějící do zhnuseného obličeje ženy, kterou chtěl ohromit.

Bennie vyskočil ze stoličky a nohou přišlápl kravský zvonec. V očích ho pálil pot. Jeho hříva se otřela o dlouhý vlas koberce na stropě.

„Seš v poho?“ zeptala se vyděšeně Sasha.

„Omlouvám se,“ lapal Bennie po dechu a stíral si pot z čela. „Omlouvám se. Omlouvám se. Pardon.“

Znovu stál zpátky nahoře před domovními dveřmi a zhluboka nasával do plic čerstvý vzduch. Členky sestersko-dceřinné skupiny Stop/Go se kolem něj shlukly; omlouvaly se za to, že je v nahrávacím studiu nedýchatelno, za to, že ho otec pořád ještě pořádně neodvětral, živě jedna přes druhou připomínaly, kolikrát byly samy při práci na omdlení.

„Můžeme vám tu melodii tiše zanotovat,“ navrhly a hned se do toho pustily i s Olivií, všechny tři stály jen kousek od Bennieho obličeje a na rtech jim hrál roztřesený úsměv. Benniemu se mezi nohama proplétala šedá kočka a vyhublou hlavičkou mu zuřivě šťouchala do holení. S úlevou se vrátil do auta.

Slíbil, že Sashu zaveze zpátky do města, ale nejprve musel Chrise hodit domů. Ten se schoulil na zadním sedadle, tvář otočenou k otevřenému okýnku. Bennie měl pocit, že se jim to odpoledne nakonec moc nevyvedlo. Přemáhal touhu podívat se Sashe na prsa, čekal, až ho to přejde a zase získá rovnováhu, než znovu podstoupí svůj test. Nakonec, když zastavili na červenou, se po ní pomalu, letmo podíval; nejprve se ani moc nesoustředil, pak se jí upřeně zadíval na ňadra. Nic. Utrpěl tak drtivou porážku, že měl co dělat, aby hlasitě nezavyl. Postavil se mu, opravdu se mu postavili Ale co s ním je teď?

„Tati, je zelená,“ upozornil ho Chris.

Když se rozjeli, Bennie se silou vůle přiměl syna zeptat: „Tak co, kámo. Co na ně říkáš?“

Kluk neodpověděl. Možná dělal, že neslyší, nebo možná kvůli větru, který mu ovíval tvář, skutečně neslyšel. Bennie se letmo podíval na Sashu. „A co ty?“

„Bože,“ procedila, „jsou příšerné.“

Bennie dotčeně zamrkal. Pocítil vůči Sashe prudký nával vzteku; po pár vteřinách ho však přešel a zůstal po něm zvláštní druh úlevy. No ovšem. Byly příšerné. V tom je zakopaný pes.

„Nedají se poslouchat,“ dodala Sasha. „Není divu, že tě málem trefil šlak.“

„Já to nechápu,“ podivil se Bennie.

„A co?“

„Před dvěma lety zněly… jinak.“

Sasha po něm střelila ironickým pohledem. „To nejsou dva roky,“ opravila ho, „ale pět let.“

„Jak si můžeš být tak jistá?“

„Protože naposledy jsem u nich byla po jedné schůzce v restauraci Okna do světa ve Dvojčatech.“

Chviličku trvalo, než to Benniemu došlo. „Aha,“ přitakal nakonec. „Za jak dlouho –“

„Za čtyři dny.“

„Páni. To jsem netušil.“ Zdvořile se odmlčel, než pokračoval: „Stejně dva roky, pět let –“

Sasha se otočila a zůstala na něho civět. Podle výrazu v obličeji byla řádně naštvaná. „S kým to tady mluvím?“ rozčilovala se. „Vždyť ty jsi Bennie Salazar! Ikona hudebního průmyslu, v němž ‚pět let rovná se pět set leť – což jsou tvá vlastní slova.“

Bennie na to nic neřekl. Zatímco si to nechával projít hlavou, přijížděli k jeho bývalému domu. Nemohl říct „starému domu“, ale stejně tak už nemohl říct ani „domu“, přestože ho rozhodně sám zaplatil. Jeho bývalé bydliště stálo kus od cesty na travnatém svahu, zářivě bílá ukázka koloniálního slohu, která ho pokaždé, když si z kapsy vyndal klíče a chystal se odemknout domovní dveře, naplňovala hlubokou úctou. Bennie zajel ke krajnici a vypnul motor. K tomu, aby to vzal na příjezdovou cestu, se nedokázal odhodlat.

Chris se vykláněl ze zadního sedadla s hlavou mezi Benniem a Sashou. Bennie si nebyl jistý, jak dlouho už tam je. „Myslím, že by sis měl vzít svůj lék, tati,“ navrhl.

„Dobrý nápad,“ přikývl Bennie a začal se plácat po kapsách, ale červenou krabičku ne a ne najít.

„Tumáš, vypadla ti cestou ze studia,“ řekla Sasha.

Stávalo se to stále častěji: nacházela věci, které ztratil – někdy dokonce dřív, než je Bennie vůbec postrádal. Ta téměř hypnotická závislost, kterou na ní pociťoval, se tím ještě umocňovala. „Díky, Sash,“ poděkoval a otevřel krabičku.

Bože, ty šupinky se ale krásně leskly. Zlato totiž nikdy nezmatní. Bude za pět let vypadat stejně jako teď.

„Mám si jich dát pár na jazyk, jak jsi to udělal ty?“ zeptal se syna.

„Jo. Ale já chci taky.“

„Sasho, chceš vyzkoušet jeden lék?“ zeptal se Bennie.

„Tak jo,“ souhlasila. „K čemu je to dobré?“

„Vyřeší ti to problémy,“ opáčil Bennie. „Chci říct bolesti hlavy. I když ty na ně nejspíš netrpíš.“

„To teda netrpím,“ přikývla Sasha s tímtéž obezřetným úsměvem.

Jeden po druhém si nabrali špetku zlatých šupinek a vložili si je na jazyk. Bennie raději ani nezkoušel spočítat, kolik dolarů se jim právě válí v ústech, a soustředil se na chuť zlata. Opravdu byla kovová, nebo spíš něco takového čekal? Kávová, nebo mu jen zůstala na patře její pachuť? Převaloval šupinky na jazyku a vysával z nich šťávu; nakyslá, blesklo mu hlavou. Hořká. Sladká? Na jazyku se mu v rychlém sledu vystřídalo několik příchutí, až měl dojem, že cítí nějaký minerál, něco jako kámen. Nebo dokonce zeminu. A nakonec se mu ta hrudka úplně rozplynula.

„Měl bych už jít, tati,“ řekl Chris. Bennie mu otevřel dvířka od auta a pevně ho objal. Chris jako vždycky v jeho objetí znehybněl, ale Bennie nikdy nepoznal, jestli je to tím, že ši ho vychutnává, nebo jen čeká, až skončí.

Odtáhl se a podíval se na syna. Co se s ním, když byl ještě mimino, se Stephanií namazlili a co se ho napusinkovali – a teď je z něj tahle rozmrzelá, záhadná existence. Bennie už měl na jazyku: Ne, abys o tom léku řekl matce, zatoužil s Chrisem zakusit okamžik spojenectví dřív, než zmizí v domě. Ale zaváhal a v duchu použil jeden trik, který ho naučila dr. Beetová: Vážně si myslí, že by se kluk o tom zlatě zmiňoval před Stephanií? Ne. A v ten okamžik se mu v hlavě rozsvítil varovný nápis: pouto zrady. Zůstal zticha.

Usedl zpátky za volant, ale neotočil klíčkem v zapalování. Sledoval, jak Chris stoupá po zvlněném trávníku k jeho bývalému domu. Stébla trávy pableskovala. Přišlo mu, že synovi se pod tím obrovským batohem podlamují kolena. Co v tom proboha má? Benniemu se zdálo, že ani profesionální fotografové s sebou netahají takovou váhu. Když se Chris blížil k domu, jeho silueta se maličko rozmazala, nebo možná, že to jen Benniemu zvlhly oči. Pohled na to, jak se jeho syn dlouze plahočí ke vstupním dveřím, pro něj byl nesnesitelný. Bál se, že Sasha promluví – utrousí něco jako Je to prima kluk nebo To byla legrace – a on se bude muset otočit a podívat se na ni. Jenže Sasha věděla svoje; věděla všechno. V tichosti vedle něj seděla a dívala se, jak Chris kráčí po hustém, lesklém trávníku ke vstupním dveřím, otevírá je a bez otočení mizí uvnitř.

Než sjeli z třídy Henryho Hudsona na dálnici vedoucí na dolní Manhattan, nepromluvili. Bennie pustil rané skladby od Who a Stooges, kapel, které poslouchal ještě dřív, než měl vůbec věk na to, aby ho pustili na koncert. Pak došlo na Flipper, Mutants a Eye Protection – skupiny ze San Franciska a jeho okolí, do jejichž rytmu se v sedmdesátých letech spolu s partou mleli a pogovali v Mabuhay Gardens pod pódiem, když zrovna neměli zkoušku se svou vlastní neposlouchatelnou kapelou Planoucí robertky. Vycítil, že i Sasha se zaposlouchala, a pohrával si s myšlenkou, že se jí svěří se svým rozčarováním – se svou nenávistí k průmyslu, jemuž obětoval život. Začal hodnotit každou skladbu, čerpat argumenty ze samotných písní – rozervaná poezie Patti Smith (ale proč přestala psát?), dravé jádro Black Flag a Circle Jerks a pak najednou odklon k alternativám, ten velký kompromis a sešup dolů k singlům, kvůli nimž zrovna dnes smlouval s rádiovými stanicemi, hudební otruby, neživé a studené jako čtverečky neonových světel protínající modravý soumrak.

„Nemůžu uvěřit, že tam nic není,“ poznamenala Sasha.

Bennie se k ní užasle obrátil. Je vůbec možné, že sledovala jeho hudební tlachání až k samému neutěšenému závěru? Ale Sasha hleděla do centra, a tak se zadíval stejným směrem k prázdnému prostoru, kde stávala Dvojčata. „Víš, něco by tam být mělo,“ pokračovala, ale nedívala se na něho. „Něco jako ozvěna, nebo aspoň silueta.“

Bennie si vzdychl. „Něco tam postaví,“ řekl. „Až se konečně přestanou dohadovat.“

„Já vím.“ Ale nepřestávala se dívat k jihu, jako by si s tím problémem jednoduše nevěděla rady. Benniemu se ulevilo, že ho nepochopila. Vzpomněl si, jak mu jeho mentor Lou Kline někdy v devadesátých letech řekl, že rokenrol dosáhl svého vrcholu na festivalu v Monterey v sedmašedesátém roce. Stalo se to v Louově domě v L.A. s vodopády, pěknými tvářičkami, kterými se Lou vždycky obklopoval, a sbírkou automobilů před domem; Bennie pohlédl do slavné tváře svého idolu a pomyslel si: Seš vyřízenej. Nakonec se vždycky dostaví nostalgie – to přece vědí všichni. Lou umřel před třemi měsíci, poté, co ochrnul po mrtvici.

Když zůstali stát na červenou, Bennie si vzpomněl na svůj seznam. Vytáhl pokutovací lístek a dokončil ho.

„Co si to tam pořád čmáráš?“ zajímalo Sashu. Bennie jí lístek podal o chviličku dřív, než se ho zmocnila nevole, že ho spatří další lidské oči. Sasha se k jeho hrůze pustila do hlasitého předčítání:

„Políbil matku představenou, diletantka, chlupatá koule, semínka máku, na hajzlu.“

Bennie jí v mukách naslouchal, jako kdyby ta slova sama mohla rozpoutat nějakou katastrofu. Ale v okamžiku, kdy je Sasha svým skřípavým hlasem vyslovila, ztratila na údernosti.

„To nezní špatně,“ poznamenala. „To jsou názvy, že?“

„Jasně,“ přikývl Bennie. „Mohla bys je přečíst ještě jednou?“ Stalo se a i jemu teď připadaly jako názvy skladeb. Cítil se pokojný, mravně očištěný.

„Nejvíc se mi líbí ‘Políbil matku představenou’,“ řekla Sasha. „To musíme někde použít.“

Zůstali stát před jejím domem na Forsythově ulici. Působila vylidněným a nedostatečně osvětleným dojmem. Bennieho mrzelo, že Sasha nebydlí na lepší adrese. Popadla svou všudypřítomnou černou tašku, beztvarou studánku přání, z níž v uplynulých dvanácti letech dokázala vydolovat každičkou složku nebo útržek papíru, který právě potřeboval. Bennie ji chytil za útlou bílou ruku. „Poslouchej,“ vyhrkl. „Hele, Sasho.“

Zvedla hlavu a podívala se mu do očí. Bennie nepociťoval ani drobet chtíče – dokonce se mu ani nepostavil. To, co k Sashe cítil, byla láska, jistota a blízkost, které sdílel se Stephanií, než ji zklamal tolikrát, že na něj byla v jednom kuse naštvaná. „Jsem do tebe blázen, Sasho,“ řekl. „Blázen.“

„No tak, Bennie,“ vyčinila mu Sasha mírně. „To přece nejde.“ Vzal její ruku do dlaní. Měla rozechvělé a studené prsty. Druhou ruku měla položenou na dveřích od auta.

„Počkej,“ naléhal Bennie. „Prosím.“

Otočila se k němu se zasmušilým výrazem v obličeji. „To nehrozí, Bennie,“ řekla. „My jeden druhého potřebujeme.“

Dívali se v tom skomírajícím světle na sebe. Jemné rysy v Sashině tváři byly poseté pihami – byla to dívčí tvář, ale Sasha dávno, když se nedíval, přestala být dívkou.

Naklonila se a políbila ho na tvář: cudně, jako sestra bratra nebo matka syna, ale Bennie stejně ochutnal jemnost její pleti, rozpálený závan jejího dechu. Sasha vystoupila, zamávala mu přes okýnko a řekla něco, čemu nerozuměl. Bennie se vrhl přes uprázdněné sedadlo, přimáčkl obličej ke sklu a strnule jí hleděl na ústa, zatímco svá slova opakovala. A přesto je nezachytil. Když začal zápolit s dvířky, aby je otevřel, Sasha to zopakovala ještě jednou a dala si obzvlášť záležet na pečlivé artikulaci: „Na-shle-zít-ra.“

3. Je mi to buřt

Pozdě v noci, když už není kam zajít, jedeme k Alici domů. Scotty sedí za volantem svý dodávky, dva se s ním mačkáme vepředu a pouštíme si na plný pecky okopčené vypalovačky od Strangles, Nuns, Negative Trend; zbylí dva zůstanou trčet vzadu, kde člověk mrzne, jak je rok dlouhej, a na každým vrcholku kopce lítá luftem. Když jde o mě a o Bennieho, doufám, že na nás vyjde zadek, abych se k němu mohla v té zimě tulit a abych ho mohla na chviličku chytit za ruku, když vletíme na hrbol.

Když jsme jeli do Sea Cliff, kde Alice bydlí, poprvé, ukázala někam na kopec, kde se skrz eukalypty valila mlha, a řekla, že tam dřív chodila do školy: do dívčí školy, kam teď chodí její malé sestřičky. Od školky do šesté třídy se tam nosí zelená tartanová šatovka a hnědé boty, starší dívky pak oblékají modrou sukni a bílou námořnickou halenku a libovolnou obuv. Uvidíme je? zajímá Scottyho a Alice se ptá: Moje uniformy? Ne, tvoje údajný ségry, dodá Scotty.

Alice stoupá nahoru po schodech jako první, Scotty s Benniem jí jdou v patách. Oba jsou z ní úplně paf, ale zabouchnutý je do ní Bennie. Alice samozřejmě miluje Scottyho.

Bennie si zul boty a já se dívám, jak se jeho hnědé paty noří do bílého koberce, nadýchaného jako cukrová vata, tak hustého, že ztlumí každou naši stopu. Jdeme s Jocelyn jako poslední. Nakloní se ke mně a z jejího šepotu mě ovane vůně višňové žvýkačky, která má zamaskovat těch pět set cigaret, co jsme vykouřily. Po ginu, který jsem šlohla tátovi z jeho tajných zásob a který jsme si hned na začátku večera rozlili do plechovek od koly, abychom mohli chlastat na ulici, necítím ani stopu.

Sleduj, Rheo, říká Jocelyn. Budou to blondýnky, ty ségry.

A to jako proč? já na to.

Děti z bohatejch rodin jsou vždycky blonďatý. Nějak to souvisí s vitamínama.

To si teda pište, že si o tom myslím svý. Znám přece stejný lidi jako Jocelyn.

V pokojíčku je tma až na růžový svit nočního světýlka. Zůstanu stát ve dveřích i Bennie se drží zpátky, ale zbylí tři se vmáčknou do prostoru mezi postele. Aliciny sestřičky spí na boku, zachumlané až po ramena do deky. Jedna se světlými vlnitými vlasy se podobá Alici, ta druhá je snědá jako Jocelyn. Mám strach, aby se neprobudily a nevyděsily se, až nás uvidí s obojkama, sichrhajckama a v otrhaných tričkách. Tady nemáme co dělat, honí se mi hlavou. Scotty sem vůbec neměl chtít chodit, Alice s tím neměla souhlasit, až na to, že ona souhlasí se vším, co Scotty navrhuje. Mám sto chutí lehnout si do jedné z těch postelí a spát, pomyslím si.

Ehm, odkašlu si významně, když odcházíme, a pošeptám Jocelyn: Jedna je tmavovláska.

Černá ovce, odpoví šeptem.

Osmdesátá léta díky bohu klepou na dveře. Na rohu ulic po celém San Francisku žebrají stárnoucí hipísáci, mozky vypatlaný od LSD. Mají zašmodrchané vlasy a bosé nohy zhrublé a šedivé jako podrážky od bot. Je nám z nich nanic.

Ve škole trávíme každou volnou chvíli v Jámě. Není to dolík v pravým slova smyslu, ale spíš vydlážděnej pruh nad školním hřištěm. Zdědili jsme ho po loňských Jámácích, co odmaturovali, ale i tak máme staženej zadek pokaždý, když už tam někdo je: Tátům, co nosí každý den silonky jiný barvy, nebo Wayne, co si pěstuje marijánku přímo ve skříni, nebo Boomer, který se od chvíle, co jeho rodina absolvovala trénink „sebezdokonalovací“ techniky EST u Wernera Erharda, s každým objímá. Mám nerva, když tam ještě není Jocelyn, a platí to i opačně: je nervózní, když tam nejsem já. Jedna bez druhé nedáme ani ránu.

Když je teplo, Scotty hraje na kytaru. Ne na elektrickou, jako při vystoupení s Planoucíma robertkama, ale na „steelku“, která se drží jinak. Scotty si ji ve skutečnosti sám vyrobil: ohnul kus dřeva, slepil ho a nalakoval. Když Scotty hraje, všichni se shluknou, jinak to prostě nejde. Jednou sem dokonce vyšplhalo ze hřiště celé fotbalové středoškolské béčko, aby si ho poslechlo; vypadali v těch dresech a červených podkolenkách, jako kdyby ani nevěděli, odkud se tam vzali. Scotty je jako magnet. A to říkám jako někdo, kdo do něho není zabouchnutej.

Planoucí robertky vystřídaly různý jména: Filcky, Fotříci, Nudný patroni, Kritický moment, Skřípot, Nemehla, Zobáci, Planoucí pavouci, Černé vdovy. Pokaždé, když Scotty s Benniem změní jméno, Scotty přestříká futrály od svojí a Bennieho baskytary načerno, pak vyrobí šablonu s novým názvem a nastříká ho na ně. Netušíme, jak se spolu domlouvají, protože ti dva, Bennie a Scotty, spolu vlastně nemluví. Přitom se na všem dohodnou, nejspíš prostřednictvím mimosmyslovýho vnímání. Jocelyn a já píšeme texty a pomáháme Benniemu a Scottymu s aranžema. Zpíváme s nimi na zkouškách, ale na pódium nás nikdo nedostane. Ani Alici – to je to jediný, co s ní máme společného.

Bennie k nám loni přestoupil ze střední v Daly City. Nevíme, kde bydlí, ale občas za ním po škole chodíme do Bevolver Records na Clementově ulici, kde pracuje. Když je s náma i Alice, Bennie si udělá přestávku a zaskočíme na knedlíčky plněné vepřovým do čínského bistra hned vedle, zatímco se za oknem plazí mlha. Bennie má snědou pleť a překrásný oči a z vlasů, černých jako gramodeska, si češe číro. Obvykle má oči jen pro Alici, takže si ho můžu prohlížet, co hrdlo ráčí.

Na konci Jámy se scházejí chulos v těch svých černých kožených kabátech, klapavých botách a s tmavými vlasy staženými v téměř neviditelných síťkách. Někdy na Bennieho spustí Španělsky a on se na ně jen usmívá, ale nic neříká. Proč na něho pořád mluví Španělsky? Když se na to zeptám Jocelyn, nechápavě se na mě podívá a řekne: Rheo, vždyť Bennie je chulo. Copak to není jasný?

Tak to je teda na palici, říkám a v obličeji celá hořím. Dyť má přece číro. A vlastně se s nima vůbec nekámoší.

Všichni chulos nejsou kámoši, opáčí Jocelyn a dodá: Dobrá zpráva je, že holky z bohatejch rodin s chulos nechodí. Takže o Alici si může nechat zdát, tečka.

Jocelyn ví, že brousím kolem Bennieho. Jenže Bennie brousí kolem Alice, ta zas kolem Scottyho, kterej brousí kolem Jocelyn, se kterou se zná nejdýl a je s ní nejvíc v poho, aspoň myslím, protože i když je Scotty jako magnet s odbarveným páčem a namakaným hrudníkem, který rád nastavuje slunečním paprskům, před třemi lety se jeho matka předávkovala prášky na spaní a umřela. Od té doby je dost zamlklý, a když je chladno, třese se jako osika.

Jocelyn má Scottyho moc ráda, ale zamilovaná do něho není. Jocelyn brousí kolem Loua, jednoho dospělého chlápka, který ji jednou svezl, když stopovala. Lou žije v L.A., ale slíbil, že až příště přijede do San Franciska, zavolá. Už je to několik týdnů.

Kolem mě nebrousí nikdo. V týdle story jsem holka, kolem který nikdo nebrousí. Dotyčná je obvykle tlustá, ale můj problém je vzácnější, jsem totiž pihovatá: vypadám, jako kdyby mi někdo vhodil do tváře hrsti plné bláta. Když jsem byla malá, maminka mi říkala, že jsem díky nim výjimečná. Hned jak budu dost stará a budu si to moct sama zaplatit, nechám si je díky bohu odstranit. Do té doby zůstanu u svého obojku a zelenýho přelivu, protože jak mi může někdo říkat „holka pihovatá“, když mám zelený vlasy?

Jocelyn má oškubané černé vlasy, co vypadají, že jsou pořád mokré, a dvanáctkrát propíchnuté uši, což jsem jí udělala špičatou náušnicí bez použití ledu. Taky má krásnou, napůl čínskou tvář, a to hned mění situaci.

Od čtvrté třídy děláme s Jocelyn všechno společně: skáčeme panáka, přes švihadlo, vyrábíme náramky pro štěstí, zakopáváme poklady, hrajeme si na špiónky, uzavřeli jsme pokrevní sesterství, šlehaly jsme si, vyzkoušely marjánku, koks, tablety Quaalude. Viděla, jak můj táta blije do křoví za naším domem, a já jsem zas byla u toho, když v jednom z gayů na motorkách, co se muchlali za Bílou vlaštovkou na Polkově ulici, poznala svýho fotříka, kterej údajně odjel na „služební cestu“, než se od nich odstěhoval.

Takže pořád nemůžu uvěřit, že jsem prošvihla den, kdy se seznámila s tím týpkem Louem. Vracela se stopem z centra, on jí zastavil v červeném mercedesu a odvezl ji do svýho bytu v San Francisku. Odšrouboval spodek plechovky od deodorantu Right Guard a z plechovky vypadl pytlík s kokainem. Lou sjel několik lajn rovnou z Jocelynina nahého zadku a dvakrát si to spolu rozdali, nehledě na to, když byla Jocelyn nahoře. Musela mi zopakovat každej detail toho setkání, dokud jsem nevěděla všechno co ona a zase jsme si mohly být kvit.

Lou je hudební producent a zná se osobně s Billem Grahamem. Na stěnách v jeho bytě visí zlaté a stříbrné desky a nejmíň tisícovka elektrických kytar.

Planoucí robertky zkoušejí každou sobotu u Scottyho v garáži. Když s Jocelyn dorazíme, Alice se právě chystá zprovoznit nový magnetofon, který jí koupil její otčím, s opravdovým mikrofonem. Patří k holkám, co si potrpí na techniku – další důvod, aby ji Bennie miloval. Jako další v pořadí přichází Joel, stabilní bubeník Robertků; na zkoušku ho vozí táta a vždycky čeká celou dobu venku v dodávce a čte si knížky o druhé světové válce. Joel je premiant a chce jít na Harvard, takže hádám, že jeho táta nechce nic riskovat.

U nás na Sunset má člověk oceán přímo za zadkem, domy tu hrají všemi barvami jako velikonoční vajíčka. Ale ve chvíli, kdy Scotty zabouchne vrata od garáže, popadne nás všechny do jednoho rapl. Bennieho baskytara to s chichotem nakopne a za chvíli už všichni vyřváváme skladby, co se jmenujou třeba „Pet Rock“ nebo „Spočti si to“ nebo „Dej sem šumák“, ale když hulákáme z plných plic u Scottyho v garáži, zní to, jako bychom skandovali: kurva kurva kurva kurva kurva kurva. Čas od času zabuší na vrata někdo ze školního orchestru a přijde se (na Bennieho pozvání) ukázat; pokaždé, když Scotty vytáhne vrata, nasupeně civíme do toho zářivého světla, co nad námi jen kroutí hlavou.

Dnes chceme vyzkoušet saxofon, tubu a bendžo, ale saxík a bendžo na sebe v jednom kuse strhávají pozornost, a když to spustíme, tuba si zacpe uši. Zkouška už je málem u konce, když znovu někdo zabuší a Scotty vytáhne vrata. Venku stojí poďobanej obr v tričku s nápisem AC/DC a v ruce drží futrál od houslí. Hledám Bennieho Salazara?

Vyměňujeme si s Jocelyn a s Alicí šokované pohledy a na chvilku to vypadá, že jsme všechny tři kamarádky, jako že Alice je jedna z nás.

„Těbůh, vole,“ zdraví ho Bennie. „Jdeš akorát. Poslouchejte, tohle je Marty.“

Martyho nezachrání ani úsměv na tváři. Bojím se, že by si mohl totéž říkat i o mně, a tak se radši nesměju.

Sotva Marty zapojí svoje housle, rozjedeme naši nejlepší pecku: „Jak to, kurva?“

Říkalas, že seš princezna z pohádky,

Říkalas, že seš padající hvězda,

Říkalas, že pojedem na Bora Bora.

Jak to, kurva? Mně se to nějak nezdá…

Bora Bora byl Alicin nápad – my jsme o něčem takovým v životě neslyšeli. Zatímco všichni hulákáme refrén (Jak to, kurva?/ Jak to, kurva?/ Jak to, kurva?), sleduju, jak Bennie poslouchá, oči zavřené, číro na hlavě mu odstává jak miliony tykadel. Když je písnička u konce, otevře oči a usměje se od ucha k uchu. „Doufám, že to máš, AI,“ říká a Alice přetočí pásku, aby se ujistila, že se to nahrálo.

Alice posbírá všechny naše nahrávky, udělá z nich výběr toho nejlepšího a Bennie se Scottym objíždějí kluby a snaží se pro Planoucí robertky domluvit vystoupení. Ovšem že všichni pomýšlíme rovnou na Mab: klub Mabuhay Gardens na Broadwayi, kde hrajou všechny punkový kapely. Scotty čeká v dodávce a Bennie vyjednává s těma buranskýma debilama, co jim kluby patří. Scottyho musíme šetřit. Když byl v páté třídě a jeho máma poprvé odešla, proseděl celý den na trávníku před domem a čučel do slunka. Odmítal jít do školy nebo zpátky domů. Jeho táta tam seděl s ním, snažil se mu clonit oči a po vyučování si k nim přišla sednout i Jocelyn. Od té doby má Scotty na sítnici takový šedý skvrnky. Tvrdí, že se mu to líbí – vlastně říká, že mu „obohacujou vidění“. Podle nás mu připomínají mámu.

Každou sobotu po zkoušce chodíme do Mab. Už jsme tam slyšeli hrát Crime, Avengers, Germs a biliony dalších kapel. V baru je příliš draho, a tak se vždycky předem napijeme ze zásob mého táty. Jocelyn vydrží víc než já, a když jí alkec konečně stoupne do hlavy, zhluboka se nadechne, jako kdyby zase našla sama sebe.

Na posprejovaných záchodcích v klubu se dá ledacos vyposlechnout: třeba že Ricky Sleeper spadl při koncertu z pódia, Joe Rees z Target Video chce natočit film o punk rocku nebo že dvojčata, který v klubu vždycky potkáváme, začaly šlapat, aby měly na heroin. Tím, že tohle všechno víme, si připadáme o krok blíž skutečným pankáčům, ale ještě nejsme jako oni. Kdy se z falešného číra stane skutečné? Kdo o tom rozhoduje? Jak člověk pozná, že se to stalo?

Při koncertech pogujeme „v kotli“. Strkáme se, odrážíme jeden od druhého, padáme na zem a vstáváme, dokud se náš pot nesmísí s potem skutečných pankáčů a kůží se neotřeme o tu jejich. Bennieho pogo moc nebere. Myslím, že skutečně poslouchá muziku.

Jedné věci jsem si přece jen všimla: punk rockeři nemají pihy. Pihovatí punk rockeři prostě neexistujou.

Jednou večer Jocelyn zvedne telefon a ve sluchátku se ozve: Čau, krásko. Celý dny ti volám, říká Louův hlas, a nikdo to nebere. Proč nezkusí zavolat v noci? ptám se, když mi to Jocelyn opakuje.

V sobotu po zkoušce si Jocelyn vyrazí místo s námi s Louem. Jdeme do klubu, pak zpátky domů k Alici. Teď už si tam připadáme jako doma: jíme domácí jogurty, které její máma vyrábí ve skleničkách v jogurtovači, válíme se na gauči v obývacím pokoji s nohama v ponožkách položenýma na opěrkách. Jednou večer nám její máma uvařila čokoládu a přinesla nám ji do obýváku na stříbrném tácu. Měla velké utahané oči a naběhlé šlachy na krku.

Zazobanci si rádi hrajou na hostitele, pošeptala mi Jocelyn do ucha, aby se mohli pochlubit hezkejma krámama.

Dnes večer, když tu není Jocelyn, se Alice zeptám, jestli má pořád ještě ty školní uniformy, o kterých se kdysi zmínila. Moje otázka ji překvapí. Jo, opáčí, mám.

Jdu za ní po těch nadýchaných schodech nahoru do jejího pokoje, který jsem ještě neviděla. Je menší než pokojíček jejích sester, na podlaze je modrý huňatý koberec a na stěnách tapety s modrobílým mřížováním. Postel má zaházenou hromadou plyšáků, z nichž se vyklubou samé žáby: zářivě zelené, světlezelené, brčálově zelené, některé mají na jazyku přišitou plyšovou mouchu. I lampička na nočním stolku a polštář mají tvar žáby.

Netušila jsem, že jsi na žáby, říkám a Alice na to: Jak bys mohla?

Nikdy dřív jsem s Alicí nebyla o samotě. Nepřipadá mi tak milá, jako když je s námi Jocelyn.

Otevře šatní skříň, postaví se na židli a sundá krabici, v níž je pár uniforem: zelená tartanová šatovka z prvního stupně, námořnický kompletek z pozdější doby. Cos nosila radši? zajímá mě.

Nic, říká. Kdo by chtěl nosit uniformu?

Já, říkám.

To má bejt vtip?

Trochu ubohej, ne?

Jako když se s Jocelyn smějete nějakýmu kameňáku, kterej já nepochopím.

V krku mi úplně vyschlo. Už se nebudu s Jocelyn smát, říkám.

Alice pokrčí rameny. Je mi to buřt, opáčí.

Sedíme na koberci a v klíně máme rozložené její uniformy. Alice sice nosí roztrhané džíny a rozmazaný mejkap kolem očí, ale má dlouhé, zlatavé vlasy. Ani ona není skutečná punkerka.

Proč nás tady vaši trpějí? zeptám se po chvíli.

To nejsou naši. Jen matka a otčím.

Oukej.

Myslím, že si vás chtějí pohlídat.

Mlhové sirény jsou v Sea Cliff slyšet zvlášť hlasitě, jako kdybychom se sami plavili na lodi v té nejhustší mlze. Obejmu si kolena pažemi a v duchu si moc přeju, aby tady s námi byla i Jocelyn.

Hlídají nás i teď? ptám se tiše.

Alice se zhluboka nadechne a zprudka vydechne. Ne, odpoví. Teď spí.

Marty, ten houslista, dokonce už ani nechodí na střední – je ve druháku na Státní sanfranciské univerzitě, kam se příští rok chystáme i já, Jocelyn a Scotty (jestli teda udělá zkoušku z vyšší algebry). To uvidíš ten bengál, varuje Jocelyn Bennieho, jestli toho trotla pustíš na pódium.

To se brzy uvidí, opáčí Bennie a s výrazem podobným zamyšlení se podívá na hodinky. Za dva týdny, čtyři dny, šest hodin a nevím-přesně-kolik minut.

Civíme na něho, nic nechápeme. Pak to konečně vyklopí: ozval se mu Dirk Dirksen z klubu Mab. Jocelyn a já zaječíme a obejmeme Bennieho; cítit jeho tělo v náručí je pro mě, jako kdybych se dotýkala elektřiny. Pamatuju si každé naše objetí. Pokaždé jsem zjistila něco nového: že má teplou kůži, že má svaly jako Scotty, přestože nikdy nechodí svlečený do půl těla. Tentokrát cítím jeho tep, jak mi skrz jeho záda doráží do dlaně.

Kdo ještě to ví? ptá se Jocelyn.

Samozřejmě Scotty. A taky Alice, ale v tu chvíli to vůbec neřešíme.

Mám v Los Angeles příbuzné, a tak Jocelyn volá Louovi od nás z bytu, aby to nebylo na účtu za telefon tak nápadné. Zatímco vytáčí svým dlouhým černým nehtem jeho číslo, válím se na květovaném přehozu na posteli svých rodičů asi pět centimetrů od ní. Zaslechnu ve sluchátku mužský hlas a jsem v šoku z toho, že je skutečný, Jocelyn si ho nevymyslela, ne že bych ji někdy z něčeho takového podezírala. Tentokrát však neříká Čau, krásko, ale Říkal jsem ti, že se ozvu.

Promiň, pípne Jocelyn prázdným, tenkým hláskem. Vyškubnu jí sluchátko a vyhrknu: Co je tohle za pozdrav? S kým probůh mluvím? nechápe Lou a já odpovím, že jsem Rhea. Těší mě,Rheo, pronese klidnějším hlasem. Mohla bys prosím tě předat telefon zpátky Jocelyn?

Tentokrát se i se šňůrou odtáhne. Zdá se, že mluví hlavně Lou. Asi po minutě nebo dvou po mně Jocelyn sykne: Musíš jít pryč. Vypadni!

Vyjdu z ložnice rodičů do kuchyně. Ze stropu visí na řetízku kapradí a do dřezu se z něj snášejí hnědavé lístečky. Na záclonách je ananasový vzor. Moji dva bratři na balkóně vyvažují šlahouny fazolí kvůli domácímu úkolu z přírodopisu toho mladšího z nich. Vyjdu ven za nimi, slunce mě bodá do očí. Snažím se dívat přímo do něj, jak to dělal Scotty.

Zanedlouho se objeví i Jocelyn. Z vlasů a kůže jí sálá štěstí. Je mi to buřt, bleskne mi hlavou.

O něco později se mi svěří, že Lou přistoupil na její návrh a přijde se podívat do klubu na koncert Robertků, možná nám i nabídne nahrávací smlouvu. Nic neslibuju, upozornil ji, ale stejně si to užijeme, co, krásko? Tak jako vždycky.

Večer před koncertem s Jocelyn jdeme s Louem na smluvenou večeři k Vanessimu, do jednoho podniku na Broadwayi hned vedle Enrikova restaurantu, před kterým vysedávají turisté a boháči, popíjejí irskou kávu a očumují kolemjdoucí. Mohly jsme pozvat i Alici, ale Jocelyn namítla, že je beztak s rodiči u Vanessiho pečená vařená. Myslíš s matkou a otčímem, opravila jsem ji.

V kulaté rohové kóji sedí nějaký muž, zubí se na nás a není to nikdo jiný než Lou. Vypadá stejně starý jako můj táta, na takových třiačtyřicet. Má střapaté blond vlasy a docela pohledný obličej, jak tátové občas mívají.

Pocem, krásko, říká Lou na uvítanou a natahuje se po Jocelyn. Na sobě má světlemodrou džínovou košili a na zápěstí měděný náramek. Jocelyn proklouzne těsně kolem strany stolu a zavrtá se mu pod paži. Rheo, dodá Lou a natahuje ke mně druhou paži, takže místo abych vklouzla vedle Jocelyn, jak jsem měla v úmyslu, skončím po Louově druhém boku. Drží mě kolem ramen. A tak se z nás stanou Louovy holky.

Když jsem před týdnem nakoukla před Vanessiho podnikem do jídelního lístku, všimla jsem si, že mají linguine se škeblemi. Celý týden jsem si plánovala, že si je dám. Jocelyn si je dá taky, a když si objednáme, Lou jí něco předá pod stolem. Vyklouzneme společně z kóje a jdeme na dámy. Ta hnědá lahvička je plná kokainu a řetízkem je k ní přidělaná miniaturní lžička. Jocelyn si naloží do každé nosní dírky dvě dávky. Silně vdechne, vyrazí ze sebe tichý sten a zavře oči. Pak hrábne lžičkou dovnitř a podrží mi ji u nosu. Než se vrátím ke stolu, svítí mi oči jako baterky po celé hlavě – nic mi neunikne. Možná že to, co jsme šňupaly předtím, nebyl pravej koks. Posadíme se a řekneme Louovi o nové kapele jménem Flipper, o které jsme slyšely, a Lou nám vypráví o tom, jak jel v Africe vlakem, co nikde nestojí – jen zpomaluje, aby lidi mohli naskočit nebo vyskočit. Chci jet do Afriky! volám a Lou dodá: Třeba tam pojedeme společně, všichni tři, a zdá se, že by se to klidně mohlo stát. Půda v kopcích je tak plodná, až je úplně rudá, říká Lou a já na to: Moji bráchové pěstují fazole, ale mají akorát obyčejnou hnědozem. Ale co moskyti? bojí se Jocelyn a Lou dodá: V životě jsem neviděl černější oblohu nebo jasnější měsíc, a v tu chvíli si uvědomím, že právě v tom okamžiku, v tento večer začínám žít svůj dospělý život.

Když přede mě číšník položí linguine se škeblemi, nejsem schopná pozřít jediné sousto. Jediný, kdo se pustí do jídla, je Lou: téměř syrový stejk, salát caesar, červené víno. Patří k lidem, co jsou neustále v pohybu. Třikrát ho někdo přijde k našemu stolu pozdravit, ale on nás nepředstaví. Povídáme si a povídáme, až nám vystydne jídlo, a když je Lou po večeři, odcházíme.

Na Broadwayi nás vezme každou z jedné strany kolem ramen. Míjíme obvyklé výjevy: slizouna s fezem na hlavě, který se snaží vlákat kolemjdoucí do Casbahu; striptérky zevlující ve dveřích klubu Kondor a podnik Velkýho Ala. Partičky rozesmátých punk rockerů, co do sebe strkají. Doprava se po Broadwayi šine šnečím tempem, lidé troubí a mávají z aut, jako kdybychom byli všichni na jednom megavečírku. S mojí tisícovkou očí si připadám jinak, jako kdybych byla někdo jiný, kdo se na to dívá. Až se zbavím těch pih, pomyslím si, bude můj život přesně takovej.

Vyhazovač v Mab Loua zná a rychle nás protlačí kolem řady lidí, vinoucí se jak had, kteří čekají na Cramps a Mutants, co mají hrát pozdějc. Bennie, Scotty a Joel už se uvnitř s pomocí Alice připravují na pódiu. Jdeme si s Jocelyn nasadit na záchodky obojky a sichrhajcky. Když se vynoříme, Lou už se sám od sebe představuje kapele. Bennie mu třese pravicí a říká: Je mi ctí, pane.

Poté, co se Dirk Dirksen jako vždy postará o sarkastický úvod, Planoucí robertky to rozjedou se skladbou „Skrytý nepřítel“. Nikdo netančí a vlastně ani neposlouchá; lidi teprve přicházejí nebo jen zabíjejí čas, než začne hrát jejich kapela. Normálně bychom s Jocelyn stály hned pod pódiem, ale dnes večer zůstaneme vzadu a opřeme se s Louem o zeď. Koupil nám gin s tonikem. Nedokážu říct, jestli Bobertky znějí dobře nebo špatně, skoro je neslyším, srdce mi buší příliš nahlas a tisícovka mých očí rejdí po celém klubu. Podle toho, jak se Louovi hýbou mimické svaly po straně tváře, skřípe zuby.

Na příští skladbu přichází Marty, jenže vypění a zahodí housle. Když přidřepne, aby je znovu zapojil, vykoukne mu z kalhot čárka mezi půlkami; vlažný dav se probere k životu a zakřičí pár nadávek. Nemůžu se na Bennieho ani podívat, je to tak důležité.

Když začnou hrát „Spočti si to“, zařve mi Lou do ucha: Čí to byl nápad, ty housle?

Bennieho, opáčím.

Toho basáka?

Přikývnu a Lou chvilku spolu se mnou pozoruje Bennieho. Nehraje nic moc, poznamená Lou.

Ale on –, pokusím se mu to vysvětlit. Celé je to jeho –

Na pódiu přistane něco, co vypadá jako sklenice, ale když trefí Scottyho do obličeje, díky bohu je to jen led z pití. Scotty ucukne a hraje dál; vzápětí přiletí plechovka od Budweiseru a bouchne Martyho přímo do čela. Vyměníme si s Jocelyn zděšený pohled, ale když se chceme hnout z místa, Lou nás nepustí. Robertky spustí „Jak to, kurva“, ale to už se na pódium snáší smršť odpadků vrhaná čtveřicí borců, kterým ze sichrhajcky v nose vede až k ušnímu lalůčku řetízek. Scottymu co chvíli přistane do obličeje další obal od pití. Nakonec hraje se zavřenýma očima a mně vrtá hlavou, jestli má před očima ty skvrnky. Alice se pouští do útočníků a zničehonic se pod pódiem začne tančit tvrdý pogo, takový, co vypadá spíš jako rvačka. Joel mlátí do bubnů, Scotty ze sebe serve mokré tričko a šlehne s ním jednoho z výtržníků přímo do tváře, až to tiše mlaskne, a pak znovu – plesk – tak, jako když mě bráchové bičují mokrým ručníkem, ale prudčeji. Síla Scottyho magnetu začíná působit – lidi nespouštějí oči z jeho nahých svalů, co se lesknou potem a pivem. Pak se jeden z útočníků pokusí vzít pódium útokem, ale Scotty ho nakopne podrážkou do hrudníku – borec proletí vzduchem a dav se prudce zajíkne. Scottymu teď hraje na rtech úsměv, culí se jako málokdy, předvádí svůj vlčí úsměv a v tu chvíli mi dojde, že jediný, kdo z nás má skutečně zběsilost v srdci, je Scotty.

Když se otočím k Jocelyn, je pryč. Možná že tím, co mi šeptá, ať se podívám dolů, je tisícovka mých očí. Lou má položené prsty na jejích černých vlasech. Ona před ním klečí, kouří mu ho, jakoby pod pláštíkem hudby a jako že je nikdo nevidí. Možná že ne. Lou mě druhou paží drží kolem ramen, což je nejspíš důvod, proč nevezmu roha, i když bych mohla, o to tady jde. Stojím tam, zatímco si Lou znovu a znovu přiráží Jocelyninu hlavu do rozkroku, až mi není jasné, jak Jocelyn může dýchat, a nakonec mi začne připadat, že to není ona, ale nějaké zvíře nebo mechanická hračka, co se může každou chvíli rozbít. Mermomocí hledím na kapelu, na to, jak Scotty šlehá mokrým tričkem lidi do obličeje a nakopává je botou. Lou mi tiskne rameno, zarývá mi do něj prsty, otáčí mi hlavu ke krku a vyráží ze sebe horký, zajíkavý sten, který je slyšet i v tom rámusu. Je jen kousíček ode mě. Tělem mi projede vzlyk. Z očí mi vyhrknou slzy, ale jen z těch dvou v mojí tváři. Ta tisícovka dalších je zavřená.

Stěny Louova bytu jsou plné elektrických kytar a zlatých a stříbrných desek přesně tak, jak Jocelyn říkala. Nikdy se ale nezmínila o tom, že ten bejvák je v třicátém pátém patře, šest bloků od klubu, nebo že výtah je obložený zeleným mramorem. Podle mě si toho nechala dost pro sebe.

Jocelyn nasype v kuchyni do misky kukuřičné chipsy a vyndá z lednice skleněnou mísu se zelenými jablky. Stačila už rozdat tabletky Quaalude, nabídla každému kromě mě. Mám takový pocit, že se mi stydí podívat do očí. Kdo si to tady hraje na hostitelku? mám na jazyku.

Alice sedí v obývacím pokoji vedle Scottyho, který má na sobě košili značky Pendleton z Louova šatníku; v obličeji je bílý a otřesený, možná z toho, jak po něm házeli ty věci, nebo proto, že konečně pochopil, že Jocelyn má kluka, a on to není a nikdy nebude. Marty je tu taky; má pořezanou tvář, pod okem nevýrazný monokl a v jednom kuse mele jen tak do prázdna: To byl nářez. Joela samozřejmě odvezli rovnou domů. Všichni si pochvalují, že vystoupení se podařilo.

Lou vezme Bennieho po točitém schodišti do nahrávacího studia a já se k nim přidám. Říká mu „kluku“ a vysvětluje mu funkci každého přístroje v místnosti, což je malý, vyhřátý kumbál s černými pěnovými hroty všude na stěnách. Louovy nohy sebou nepřestávají šít, pojídá zelené jablko s hlasitým chroustáním, jako kdyby hryzal do kamení. Bennie zalétne pohledem ven ze dveří k zábradlí, za nímž je výhled do obývacího pokoje, a snaží se zahlédnout Alici. Mně je furt do breku. Mám hrůzu z toho, že to, co se stalo v klubu, se dá považovat za sex s Louem – že jsem se těch hrátek zúčastnila.

Nakonec sejdu zpátky dolů. Všimnu si, že z obývacího pokoje vedou dveře, jsou pootevřené a za nimi je vidět velká postel. Vejdu dovnitř a položím se na sametový přehoz na břicho. Pomalu mě zahaluje peprná vůně kadidla. V pokoji je chladno a šero, po obou stranách postele visí zarámované obrazy. Bolí mě celý člověk. Za pár minut někdo vejde dovnitř, lehne si vedle mě a já vím, že je to Jocelyn. Nic neříkáme, jen vedle sebe ležíme ve tmě. Mělas mi to říct, hlesnu nakonec.

Co jsem ti měla říct? nechápe a já v tom sama nemám jasno. Pak Jocelyn dodá: Je toho strašně moc, a já mám dojem, že právě v tu chvíli něco končí.

Jocelyn po chvíli rozsvítí lampičku na nočním stolku. Podívej, vybídne mě. V ruce drží zarámovanou fotografii, na které stojí Lou u bazénu v hloučku dětí, dvě nejmenší z nich jsou ještě mimina. Napočítám jich šest. To jsou jeho děti, říká Jocelyn. Té blondýnce všichni říkají Charlie a je jí dvacet. Rolph, tamten, je starý jako my. Byli s ním v Africe.

Nakloním se blíž k té fotce. Lou vypadá tak šťastně, obklopen svými ratolestmi jako kterýkoliv normální táta, že nemůžu uvěřit, že náš Lou a tamten Lou je jeden a tentýž člověk. Pak mě upoutá jeho syn Rolph. Má modré oči, černé vlasy a hezký zářivý úsměv. Ucítím šimrání v žaludku. Rolph ujde, říkám, a Jocelyn se směje a přikyvuje, To teda jo. Neříkej Louovi, že jsem to řekla, dodá vzápětí.

O minutu později vchází Lou do ložnice, hlasitě chroustá další jablko. Uvědomím si, že jablka jsou jeho droga, pojídá je vjednom kuse. Sklouznu z postele, aniž bych se na něj podívala, a on za mnou zavře dveře.

Stačí jediný pohled a hned je mi jasné, co se v obýváku děje. Scotty sedí na turka a brnká na zlatou kytaru ve tvaru plamene. Za ním sedí Alice, objímá ho kolem krku, tulí se k němu, její vlasy mu padají do klína. Oči má zavřené blahem. Na okamžik zapomenu, kdo vlastně jsem – jediné, nač myslím, je, jak asi bude Benniemu, až tohle uvidí. Hledám ho, ale v místnosti je jen Marty: okukuje alba na stěnách a snaží se působit nenápadně. A pak postřehnu, že se na nás odevšad valí hudba – z pohovky, ze stěn, dokonce i z podlahy – a je mi jasné, že Bennie zůstal v Louově studiu a pořádně to osolil. Před chviličkou znělo „Don’t Let Me Down“. Pak „Heart of Glass“ od Blondie. Teď přišla řada na „The Passenger“ od Iggyho Popa:

I am the passenger

And I ride and I ride

I ride through the city’s backside

I see the stars come out of the sky

Poslouchám a v duchu si říkám: Ani nevíš, jak moc ti rozumím.

Ucítím, že po mně Marty vrhá nesmělé pohledy, a dovtípím se: jsem šereda, a tak vyfásnu Martyho. Otevřu posuvné skleněné dveře a vyjdu na balkon. V životě jsem neviděla San Francisco z takové výšky: má pastelově modročernou barvu, podbarvenou barevnými světýlky a mlhou připomínající šedivý kouř. Do plochého tmavého zálivu se zakusují dlouhá mola. Nepříjemně pofukuje, a tak si zaběhnu pro bundu, vrátím se na balkon a schoulím se na bílou plastovou židli. Strnule hledím na to panorama tak dlouho, až cítím, že se začínám uklidňovat. Svět je ve skutečnosti nezměrný, pomyslím si. Tohle se v životě nemůže nikomu podařit vysvětlit.

Po chvíli se posuvné dveře znovu otevřou. Nezvednu hlavu, abych se podívala, v domnění, že je to Marty, ale ukáže se, že přichází Lou. Je bosý, oblečený jen v trenýrkách. I ve tmě je vidět, že má opálené nohy. Kde je Jocelyn? ptám se.

Spí, opáčí Lou. Stojí u zábradlí a kochá se výhledem. Je to poprvé, co ho vidím v klidu.

Vzpomínáš si ještě, když ti bylo tolik co nám? zajímá mě.

Lou po mně střelí ironickým úšklebkem, ale je to jen kopie úsměvu, který mu hrál na rtech u večeře. Mně ale je tolik co vám, odpoví.

Ehm, odkašlu si. Máš šest dětí.

To mám, přitaká. Obrátí se ke mně zády a čeká, že zmizím. Nic jsem s tímhle chlapem neměla, říkám si v duchu. Vždyť ho ani neznám. Nikdy nezestárnu, dodá.

Už se stalo, namítnu.

Otočí se jako na obrtlíku a upřeně se zadívá, jak se choulím na židli. Děsíš mě, říká. Víš to?

To ty pihy, odpovím.

Žádné pihy, ale ty. Nespouští ze mě zrak, pak se mu cosi pohne v obličeji a dodá: Líbí se mi to.

Nemělo by. Ale líbí. Pomůžeš mi zůstat sám sebou, Rheo.

Překvapuje mě, že si pamatuje moje jméno. Na to už je pozdě, Lou, ohradím se.

Teď se dá do smíchu, do opravdového smíchu, a já pochopím, že Lou a já jsme přátelé. I kdybych ho nenáviděla, což je pravda. Zvednu se ze židle a jdu si za ním stoupnout k zábradlí.

Lidi se tě budou snažit změnit, Rheo, pokračuje Lou. Nedovol jim to.

Ale já se chci změnit.

Ne, pronese vážně. Jsi překrásná. Zůstaň taková.

Jenže ty pihy, namítnu, a bolestivě se mi stáhne hrdlo.

Ty jsou na tobě to nejlepší, říká Lou. Jednou se z nich nějaký chlap bude moct podělat. Zlíbá je jednu po druhé.

Dám se do pláče. Ani se to nesnažím skrýt.

No tak, konejší mě Lou. Skloní se, až má obličej těsně u mého, a upřeně se mi zadívá do očí. Vypadá unaveně, jako kdyby se mu někdo prošel po kůži a nechal na ní šlápoty. Svět je plnej hajzlů, Rheo, říká. Neposlouchej je – dej na mě.

A v tu chvíli vím, že Lou je jedním z nich, ale stejně ho poslouchám.

Čtrnáct dní nato Jocelyn uteče z domu. Zjistím to spolu s ostatními.

Její matka přilítne k nám domů a spolu s našima a starším bráchou se do mě pustí: Co o tom vím? Kdo je ten její nový přítel? Lou, odpovím. Žije v L.A. a má šest dětí. Zná se osobně s Billem Grahamem. Napadne mě, že Bennie by mohl vědět, co je Lou vlastně zač, a tak Jocelynina máma přijde k nám do školy, aby si promluvila s Benniem Salazarem. Jenomže po něm se teď, když se Alice dala dohromady se Scottym, slehla zem. Přestal chodit i do Jámy. Dál se Scottym nemluví, ale předtím byli jako jedno tělo. Kdežto teď se chovají, jako by se neznali.

Pořád mi vrtá hlavou jedna věc: kdybych se byla vymanila z Louova sevření a pustila se do těch výtržníků pod pódiem, dal by se se mnou Bennie dohromady, tak jako Scotty s Alicí? Je možné, že tahle jedna věc zcela mění situaci?

Po pár dnech se jim podaří Loua vypátrat. Oznámí Jocelynině matce, že za ním Jocelyn bez ohlášení přijela stopem až domů. Uklidní ji, že je v pořádku, že se o ni postará, že je to lepší, než kdyby byla na ulici. Nakonec slíbí, že ji přiveze, až příští týden pojede do San Franciska. Proč ne už tenhle týden? vrtá mi hlavou.

Zatímco čekám, až se Jocelyn vrátí, pozve mě Alice k sobě. Počkáme po škole na autobus; do Sea Cliff je to kus cesty. Jejich dům vypadá za bílého dne menší. V kuchyni si do domácího jogurtu, který vyrábí její matka, přimícháme med a každá sníme dvě skleničky. Pak vyjdeme nahoru do jejího pokoje, kde je to samá žába, a posadíme se na vestavěnou lavici pod oknem. Alice mi povídá o tom, že si chce pořídit skutečné žáby a chovat je v teráriu. Teď, když ji Scotty miluje, je klidná a šťastná. Nedokážu říct, jestli je to její pravé já nebo jí jen přestalo být jedno, zda se chová přirozeně nebo ne. Nebo že by se člověk choval přirozeně, když mu to začne být jedno?

Zajímalo by mě, jestli Louův dům stojí blízko moře. Pozoruje Jocelyn vlny? Vycházejí vůbec z Louovy ložnice? Je tam i Rolph? Pořád se v těch otázkách ztrácím. Pak bůhvíodkud zaslechnu hihňání a bušení. Kdo to je? ptám se.

Ségry, odpoví Alice. Hrají tetherball.

Zamíříme dolů a ven na zahradu za domem, kde jsem zatím byla jen potmě. Teď je zalitá sluncem, jsou na ní kytky nasázené do obrazů a citronovník obsypaný plody. Na konci zahrady stojí u stříbrné tyče dvě holčičky v zelených uniformách a plácají do ostře žlutého míčku. Se smíchem se k nám obracejí.

4. Safari

I. Tráva

„Pamatuješ, Charlie, jak jsme byli na Havaji? Šli jsme v noci na pláž a začalo pršet?“

Rolph mluví na svou starší sestru Charlene, která svoje jméno k smrti nenávidí. Ale protože sedí kolem ohně s dalšími účastníky safari a protože Rolph zase tak často nahlas nemluví a protože jejich otec Lou, který sedí za nimi na kempinkové židličce (zatímco si čmárají klacíky v prachu), je hudební producent a jeho osobní život se těší všeobecnému zájmu, jsou ti, co sedí na doslech, jedno velké ucho.

„Pamatuješ? Jak mamka s taťkou zůstali u stolu a dali si ještě jeden drink –“

„Nemožné,“ skočí mu do řeči otec a mrkne při tom na dvojici dam, amatérských ornitoložek, po své levici. Neodkládají dalekohled ani po západu slunce, jako kdyby doufaly, že ve světle plamenů zahlédnou nahoře ve stromě nějakého opeřence.

„Pamatuješ, Charlie? Jak byla ta pláž vyhřátá a foukal ten bláznivý vítr?“

Ale v hledáčku Charliina zájmu jsou nohy, které si otec za jejími zády propletl s těmi, co patří jeho přítelkyni Mindy. Brzy popřejí všem vespolek dobrou noc a odeberou se do svého stanu, kde se budou milovat na jednom z těch rozviklaných lůžek nebo možná taky na zemi. Charlie je slyší ze sousedního stanu, který obývá s Rolphem – ne zrovna zvuky, ale spíš pohyb. Rolph je příliš malý, než aby něco takového postřehl.

Charlie prudce zvrátí hlavu dozadu, čímž otce vyleká. Louovi táhne na čtyřicet a obličej shranatou bradou má osmahnutý od slunce a pod očima malinko povolený. „Na té dovolené jsi byl s mámou pořád ještě ženatý,“ oznámí mu hlasem poněkud zkresleným tím, jak napíná krk, těsně obepnutý náhrdelníkem z puka mušliček.

„Ano, Charlie,“ opáčí Lou. „Díky za upozornění.“

Postarší amatérské ornitoložky si vymění posmutnělý úsměv. Lou patří k mužům, jejichž neklidné, buřičské kouzlo za sebou nechává prakticky viditelnou kondenzační stopu: dvě nezdařená manželství a doma v L. A. další dvě děti, příliš malé na to, aby s ním odjely na třítýdenní safari. Safari je nový podnikatelský záměr Louova starého parťáka z armády Ramseye, se kterým před téměř dvaceti lety mohutně chlastal a vybuřoval poté, co jen tak tak unikli válce v Koreji.

Rolph zatahá sestru za rameno. Chce, aby si to vybavila, aby to všechno znovu cítila: ten vítr, nekonečný černý oceán, to, jak spolu čučeli do tmy a čekali, že jim jejich vzdálené, dospělé životy dají nějaké znamení. „Pamatuješ, Charlie?“

„Jo,“ odsekne Charlie s přimhouřenýma očima. „Pamatuju si na to.“

Přichází čtveřice válečníků z kmene Samburu – dva drží bubny, dítě ve stínu dohlíží na žlutě zbarveného jedince dlouhorohého skotu watussi. Ryli tu i včera po ranní vyjížďce za zvířaty, když si Lou a Mindy „dávali dvacet“. Charlie si při té příležitosti vyměňovala bázlivé pohledy s tím nejhezčím z nich, jehož rozložitou hruď, ramena i záda zdobí spirálky jizev, připomínající železniční koleje.

Charlie se zvedne a popojde k nim blíž: hubená holka v šortkách a košili z hrubé bavlny s kulatými dřevěnými knoflíčky. Má nepatrně křivé zuby. Když bubeníci pohladí svoje nástroje, Charliin válečník s tím druhým se dají do zpěvu a vyrážejí ze sebe hrdelní zvuky. Charlie se před nimi začne pohupovat. Během uplynulých deseti dní, které v Africe strávila, se začala chovat úplně jinak – jako holky, co se před nimi doma ve Státech stydí. V jednom městečku postaveném ze škvárobetonových tvárnic, které před pár dny navštívili, vyzunkla v baru nápoj bahnitého vzhledu a nakonec se v jedné chatrči patřící mladičké ženě, jíž z prsou kapalo mléko, vzdala svých stříbrných náušnic ve tvaru motýlků (narozeninový dárek od otce). Přišla pozdě na sraz k džípům; Albert, který pracuje pro Ramseye, ji musel jít hledat. „Připrav se,“ varoval ji. „Tvůj táta se může zjevit.“ Charlii to bylo – stejně jako teď – šumafuk; bylo pro ni vzrůšo, že dokáže tak jednoduše zamávat přelétavým paprskem otcovy pozornosti a probudit v něm neklid, když tančí sama u ohně.

Lou pustí Mindyinu ruku a posadí se zpříma. Má chuť dceru popadnout za hubenou paži a odtáhnout ji od těch černochů pryč, ale nic takového samozřejmě neudělá. Jen by jí tím dopřál pocit vítězství.

Válečník se na Charlii usmívá. Je mu teprve devatenáct, je jen o pět let starší než ona, ale od svých deseti žije mimo svou vesnici a vystupoval před dostatečným počtem Američanů, aby poznal, že Charlie je ve svém světě ještě dítě. O pětatřicet let později, v roce 2008, tohoto válečníka dostihne kmenové násilí mezi kmeny Kikuyu a Luo a on zahyne při požáru. V té době už bude mít čtyři manželky a šedesát tři vnoučat, z nichž jedno, jménem Joe, zdědí jeho lalemu: kovovou loveckou dýku v kožené pochvě, která mu teď visí u pasu. Joe nastoupí na Kolumbijskou univerzitu ke studiu přesného strojírenství, stane se odborníkem na robotická zařízení kontrolovaná zrakem, jež dokáží zachytit sebemenší odchylky v pohybu (dědictví z dětství, které strávil tím, že neustále skenoval trávu kvůli lvům). Ožení se s Američankou jménem Lulu a usadí se v New Yorku, kde vyvine skenovací zařízení, které se stane standardní bezpečnostní výbavou při davových akcích. Koupí si s Lulu podkrovní byt ve čtvrti Tribeca a dědečkovu dýku uloží do krabice z plexiskla, přímo pod střešním oknem.

„Synku,“ špitne Lou Rolphovi do ucha. „Pojď se projít.“

Chlapec se zvedne z prachu a zamíří s otcem pryč od ohně. Kolem něj stojí do kruhu dvanáct stanů, v každém spí po dvou účastnících safari; dále je tam trojice kůlen a venkovní sprcha, kde si na sebe po zatáhnutí za lano pustíte z vaku teplou vodu ohřátou nad ohněm. Kousek od kuchyně, aby nebyly moc na očích, je rozeseto pár menších stanů pro personál a dál už se rozkládá jen černá, mručivá, nezměrná buš, před kterou je varovali.

„Tvoje sestra se chová jako blázen,“ prohlásí Lou a noří se do tmy.

„Proč?“ nechápe Rolph. Jemu na Charliině chování nic bláznivého nepřipadá. Ale otec si to vysvětluje po svém.

„Ženské jsou bláznivé,“ vysvětluje. „Můžeš si celý mizerný život lámat hlavu tím, proč to tak je, a stejně na nic nepřijdeš.“

„Maminka není.“

„To je pravda,“ přikývne Lou o něco klidněji. „Tvoje matka ve skutečnosti není dost bláznivá.“

Zpěv a dunění bubnů zničehonic ustanou a Lou s Rolphem v tom ostrém měsíčním světle osamějí.

„A co Mindy?“ zajímá Rolpha. „Ta je taky bláznivá?“

„Dobrá otázka,“ opáčí Lou. „Co myslíš?“

„Ráda čte. Přivezla si s sebou hromadu knížek.“

„To teda jo.“

„Mně se líbí,“ říká Rolph. „Ale nevím, jestli je bláznivá. Nebo jak se to vlastně pozná.“

Lou vezme syna kolem ramen. Kdyby se o něco víc vyznal sám v sobě, už dávno by pochopil, že jeho syn je jediný člověk na světě, který má tu moc ho uklidnit. A že, i když čeká, že Rolph bude jako on, nejvíc se mu na něm stejně líbí to, v kolika ohledech je jiný: tichý, hloubavý, citlivý vůči okolní přírodě a utrpení druhých.

„To je fuk,“ opáčí Lou. „No ne?“

„Jasně,“ souhlasí Rolph a téma ženy je opustí stejně jako víření bubnů a zůstanou sami – otec a syn, nezdolná dvojice. V jedenácti letech má Rolph jasno ve dvou věcech: patří ke svému otci. A jeho otec zas patří k němu.

Zůstanou nehybně stát, obklopení ševelením buše. Obloha je přecpaná hvězdami. Rolph zavře oči a znovu je otevře. Tenhle večer si budu pamatovat do konce svého života, říká si v duchu. A má pravdu.

Když se vrátí do tábora, válečníci jsou pryč. U ohně sedí jen pár skalních členů Phoenixské kliky (jak Lou nazývá účastníky safari pocházející z onoho pochybného místa) a porovnává, kolik kdo z nich viděl v daném dni zvířat. Rolph se tiše vplíží do svého stanu, stáhne si kalhoty a vleze si jen v tričku a spodním prádle na lehátko. Předpokládá, že Charlie už spí. Když však promluví, z jejího hlasu pozná, že brečela.

„Kde jste byli?“ ptá se.

II. Pahorky

„Co proboha vláčíš v tom batohu?“

To je Cora, Louova delegátka z cestovní kanceláře. Nesnáší Mindy, ale ta si to nebere osobně – jde přece o strukturální nenávist, což je termín, který sama vymyslela a který se jí během tohoto pobytu nesmírně hodí. Svobodná čtyřicátnice, která nosí košile s vysokými límci, aby zakryla šlachovitý krk, bude strukturálně pohrdat třiadvacetiletou přítelkyní mocného muže, který nejen že zmíněnou zralou ženu zaměstnává, ale zároveň jí celou cestu i platí.

„Knihy o antropologii,“ vysvětluje Coře. „Dělám postgraduál na Berkeley.“

„Proč je teda nečteš?“

„Dělá se mi špatně v autě,“ opáčí Mindy, což – bůh ví – je v roztřeseném džípu docela dost možné, i když ne zrovna pravdivé. Vlastně ani neví, proč se do toho Boase, Malinowskiho nebo Johna Murra ještě nepustila, ale soudí, že vzdělávat se dá i jinými způsoby, které se nakonec ukážou být stejnou měrou přínosné. Ve chvílích troufalosti, kdy je nadopovaná silnou černou kávou, která se každé ráno podává v jídelním stanu, ji dokonce napadá, zda by její postřehy týkající se spojení mezi sociální strukturou a emocionální odezvou nemohly představovat víc než pouhý odvar Lévi-Strausse – jisté vylepšení, aplikované na současné podmínky. A to je teprve ve druhém ročníku studia.

Jejich džíp je posledním z pětice vozů, které se opatrně šinou po zaprášené cestě napříč travnatou planinou, jejíž zdánlivá hněď maskuje široké spektrum-barev – nachovou, zelenou, červenou – ve všemožných odstínech. Za volantem sedí Albert, nabručený Angličan a Ramseyův zástupce. Mindy se mu několik dní úspěšně vyhýbala, ale za tu dobu si získal pověst člověka, který umí najít ty nejlepší kusy zvěře. Takže přesto, že dnes nemíří za zvířaty – přesunují se do hor, kde poprvé od začátku cesty přespí v hotelu –, děti žadonily, aby směly jet právě s ním. A starat se o štěstí Louových dětí nebo spíš o to, aby se ke štěstí strukturálně co nejvíce přiblížily, patří k Mindyině práci.

Strukturální zášť: Dospívající dcera dvakrát rozvedeného muže není schopna tolerovat přítomnost jeho nové přítelkyně a udělá vše, co je v jejích omezených silách, aby od zmíněné přítelkyně odvedla jeho pozornost; jako hlavní zbraň při tom používá svou pučící sexualitu.

Strukturální náklonnost: Prepubescentní syn (a oblíbený potomek) dvakrát rozvedeného muže otcovu novou přítelkyni uvítá a přijme, neboť se dosud nenaučil oddělovat otcovy lásky a touhy od těch svých. Svým způsobem ji bude i on milovat a toužit po ní a ona ho zahrne mateřskou láskou, přestože na to, aby mohla být jeho matka, není dost stará.

Lou otevře velký hliníkový obal, v němž má v přihrádkách z polyuretanové pěny uložen svůj nový fotoaparát, rozložený jako pušku na jednotlivé části. Slouží mu k zahánění nudy, která se ho zmocňuje vždycky, když trpí nedostatkem pohybu. Kromě toho je také vybavený miniaturním přehrávačem s maličkými pěnovými sluchátky, který mu slouží k poslechu demonahrávek a pracovních mixů. Sem tam ho zapůjčí Mindy, chce slyšet její názor a jí se pokaždé zalijí oči slzami, když jí – jen a jen jí – ten náhlý proud hudby div neprotrhne ušní bubínky; když se s vyloučením veřejnosti celé její okolí přemění na jedinečnou fotomontáž, jako kdyby se na tu psinu s Louem v Africe ohlížela z nějaké vzdálené budoucnosti.

Strukturální nesoulad: Vlivný, dvakrát rozvedený muž není schopen přijmout, natož schvalovat ambice mnohem mladší partnerky. Tím pádem jejich vztah bude jen dočasný.

Strukturální touha: Mnohem mladší, dočasnou partnerku vlivného muže bude neúprosně přitahovat jediný muž v bezprostřední blízkosti, který vlivem jejího partnera pohrdá.

Albert řídí s jedním loktem vystrčeným z okýnka. Od začátku safari zatím spíš mlčí, v jídelním stanu se zdržuje co nejméně, na všechny otázky odpovídá úsečně a stroze.

(„Kde žijete?“

„V Mombase.“

„Jak dlouho už jste v Africe?“

„Osm let.“

„Co vás sem přivedlo?“

„Ledacos.“)

Po večeři se zřídka přidá u ohně k ostatním. Když Mindy jednou večer zamířila ke kůlně, zahlédla ho u táboráku poblíž stanů personálu; popíjel pivo a smál se s řidiči z kmene Kikuyu. S účastníky safari skoro nežertuje. Kdykoliv se o ni otře pohledem, Mindy vycítí, že v něm vyvolává stud: kvůli své kráse; kvůli tomu, že spí s Louem; protože sama sebe neustále utvrzuje v tom, že tahle cesta představuje antropologický výzkum na téma skupinové dynamiky a etnografických enkláv, i když vlastně jen touží po luxusu, dobrodružství a po tom, aby si orazila od čtveřice spolubydlících, trpících nespavostí.

Vedle Alberta na místě střelce sedí Chronos a mele jako pominutý o zvířatech. Je to basák ze skupiny Blázniví kloboučníci, jedné z Louových kapel, a účastní se safari na Louovo pozvání společně s kytaristou a jejich dvěma přítelkyněmi. Tahle čtveřice svádí neustálý souboj o to, kdo uvidí víc zvířat (Strukturální fixace: Kolektivní, na kontextu závisející lpění, z něhož se dočasně stane těžiště chamtivosti, soupeření a závisti). Večer co večer se vzájemně trumfují v tom, kdo a z jaké vzdálenosti viděl víc kusů, dovolávají se svědků z jednotlivých džípů a ohánějí neodvolatelnými důkazy, které budou mít v ruce, teprve až dají doma vyvolat film.

Za Albertem sedí Cora z cestovky a vedle ní, s pohledem upřeným z okýnka, je usazený Dean, blonďatý herec, jehož sklony vyjadřovat se k samozřejmostem – „Je vedro“ nebo „Zapadá slunce“ nebo „Není tady moc stromů“ – jsou vytrvalým zdrojem Mindyina pobavení. Dean hraje hlavní roli v jednom filmu, k němuž Lou vytváří soundtrack; podle všech předpokladů by se Dean po jeho uvedení do kin měl dočkat okamžité stratosférické slávy. Na sedadle za ním Rolph s Charlie právě ukazují jedné z amatérských ornitoložek, Mildred, humoristický časopis Mad. Ona i její přítelkyně se většinou zdržují v blízkosti Loua, jenž s nimi neúnavně flirtuje a popichujeme, aby ho zasvětily do pozorování ptáků. Jeho slabost pro tyto sedmdesátnice (které před safari vůbec neznal) Mindy fascinuje; nedokáže ji strukturálně nijak zařadit.

V poslední řadě hned vedle Mindy stojí Lou; horní polovinu těla má vystrčenou otevřenou střechou ven a fotí, zcela ignoruje zákaz vstávat, když je džíp v pohybu. Albert prudce vybočí, Loua to odhodí zpět na sedadlo a foťák ho při tom uhodí do čela. Lou vyšle k Albertovi sérii nadávek, ale ty zaniknou v natřásání, s nímž se džíp prodírá vysokou trávou. Sjeli z cesty. Chronos se vyklání z otevřeného okýnka a Mindy si uvědomí, že Albert to musel vzít objížďkou právě kvůli němu, aby mu dal šanci předstihnout soupeře. Nebo snad nedokázal odolat nutkání srazit Loua na zadek?

Po kratičkém kličkování se džíp vynoří jen několik metrů od lví smečky. Všichni zůstanou zírat s otevřenou pusou – blíž ke zvířatům se doposud na safari nedostali. Albert nechá běžet motor, ruku drží obezřetně položenou na volantu, ale šelmy vypadají tak nevzrušeně a netečně, že motor nakonec vypne. V tichu podbarveném jeho doznívajícím klepáním je slyšet jen jejich dech: dvě samice, jeden samec, trojice mláďat. Ta spolu s jednou samicí hodují na krvavé zebří zdechlině. Ostatní podřimují.

„Žerou,“ oznámí Dean.

Chronosovi se třesou ruce, když nasazuje film do foťáku. „Kurva,“ nepřestává si mumlat pod nos. „Kurva.“

Albert si zapálí cigaretu – v buši přísně zakázáno – a netečně vyčkává, jako by stál před veřejným záchodkem.

„Můžeme se postavit?“ zajímá děti. „Je to bezpečné?“

„To si do prdele pište, že já se postavím,“ říká Lou.

Lou, Charlie, Rolph, Chronos a Dean si vyšplhají na sedačky a horní polovinu těla prostrčí otevřenou střechou. Mindy fakticky zůstala uvnitř vozu sama jen s Albertem, Corou a Mildred, která sleduje lví smečku dalekohledem určeným k pozorování ptáků.

„Jak jste to věděl?“ zeptá se Mindy po chvíli ticha.

Albert se prudce otočí a zadívá se na ni přes celou délku džípu. Má rozcuchané vlasy a světle hnědý knírek. Výraz v jeho tváři naznačuje, že se dobře baví. „Pouhým odhadem.“

„Na vzdálenost několika set metrů?“

„Nejspíš má šestý smysl,“ míní Cora, „po všech těch letech, která tady prožil.“

Albert se k ní znovu otočí zády a vyfoukne z okýnka kouř. „Všiml jste si něčeho?“ nenechá se Mindy odbýt.

Čeká, že Albert už se neobrátí, ale on se vytočí, nakloní přes opěradlo svého sedadla a mezi holýma nohama dětí se jí zadívá do očí. Mindy ucítí nával přitažlivosti, který se svou silou podobá tomu, jako by ji někdo popadl za střeva a zkroutil je. V ten okamžik pochopí, že je to vzájemné; vidí to Albertovi na očích.

„Polámaného křoví,“ odpovídá a vpíjí se do ní očima. „Jako by tady prchala kořist. Nemuselo to nic znamenat.“

Cora vycítí, že zůstala trochu mimo hru, a tak s otráveným povzdechem zavolá na ty nahoře: „Mohl by se někdo posadit, abych se taky mohla podívat?“

„Už to bude,“ opáčí Lou, ale Chronos je rychlejší; skrčí se zpátky na přední sedadlo a vykloní se z okýnka. Cora se ve své nabírané sukni s potiskem postaví. Mindy cítí, jak se jí do hlavy hrne krev. Její okýnko, stejně jako to Albertovo, je na levé straně džípu, dál od lvů. Mindy se dívá, jak si Albert nasliní prsty a zadusí s nimi cigaretu. V tichosti sedí, paže jim – každému zvlášť – volně visí z okýnka, lehký vánek jim čechrá chloupky, nedbají na tu nejúžasnější podívanou z celého safari.

„Jsem do vás blázen,“ špitne Albert tichounce. Jeho hlas cestuje ven z jeho okýnka a zpátky dovnitř tím Mindyiným, jako by procházel potrubní poštou. „To přece víte.“

„Nevím,“ špitá Mindy v odpověď.

„Je to tak.“

„Mám svázané ruce.“

„Navždycky?“

Mindy se pousměje. „Ale jděte. Je to jen taková epizodka.“

„Co pak?“

„Postgraduál. Berkeley.“

Albert se uchichtne. Mindy si není jistá tím, co to má znamenat – přijde mu legrační, že-dělá postgraduál, nebo že Berkeley a Mombasa, jeho domov, jsou každé na opačné straně světa?

„Chronosi, ty zkurvenej debile, vrať se zpátky,“ ozve se seshora Louův hlas. Ale Mindy se cítí ospalá, málem zdrogovaná a probere se, teprve až v Albertově hlase postřehne změnu. „Ne,“ sykne. „Ne! Zpátky do auta.“

Mindy se otočí jako na obrtlíku k okýnku po své pravici. Chronos se plíží mezi lvy a s foťákem těsně u jejich tlamy fotí spícího samce a samici.

„Couvej,“ radí mu Albert s přidušenou naléhavostí. „Couvej, Chronosi, zlehka.“

Pohyb přijde ze směru, odkud ho nikdo nečeká: samice hodující na těle zebry se po Chronosovi vrhne mrštným, zemskou tíži popírajícím skokem, který zná dobře každý, kdo má doma kočku. Přistane mu na hlavě a vmžiku ho srazí k zemi. Zazní výkřiky, výstřel z pušky a ti seshora se svalí zpátky na sedadla tak prudce, že Mindy nejprve napadne, že postřelili je. Ale dostala to ta lvice; Albert ji skolil puškou, kterou měl ulitou bůhvíkde, možná pod sedadlem. Zbytek smečky se rozutekl; na místě zůstala ležet jen mrtvola zebry a tělo lvice, zpod níž čouhají Chronosovy rozhozené nohy.

Albert, Lou, Dean a Cora vystřelí z džípu. Mindy se je chystá následovat, ale Lou ji zatlačí zpátky a ona pochopí, že chce, aby zůstala s dětmi. A tak se nakloní přes opěradla jejich sedadla a vezme je každého z jedné strany kolem krku. Zatímco se dívají otevřeným okýnkem, Mindy cítí, jak se jí zvedá žaludek; bojí se, že omdlí. Mildred se ze svého místa vedle dětí nepohnula a Mindy bleskne hlavou, že ta amatérská ornitoložka v letech byla po celou dobu, co si s Albertem špitali, s nimi ve voze.

„Je Chronos mrtvý?“ ptá se Rolph suše.

„Určitě není,“ ujišťuje ho Mindy.

„Proč se nehýbá?“

„Leží na něm ta lvice. Vidíš, snaží se ho z ní sundat. Určitě je tam dole v pohodě.“

„Ta lvice má tlamu od krve,“ povšimne si Charlie.

„To má od té zebry. Požírala ji, pamatuješ?“ Mindy dělá, co může, aby se jí nerozklepaly zuby, dobře ví, že musí své zděšení skrýt – svou víru v to, že ať už se to vyvrbí jakkoli, je to stejně její vina.

Setrvávají v napjatém osamění, pohlceni horkým, apatickým dnem. Mildred spočine kostnatou rukou na Mindyině rameni a Mindy cítí, jak se jí oči zalévají slzami.

„Bude v pořádku,“ ujišťuje ji tiše ta stará žena. „Uvidíte.“

Když se po večeři celá skupinka nahrne do baru onoho hotelu v horách, zdá se, že každý něco získal. Chronos dosáhl drtivého vítězství nad svým spoluhráčem a oběma dívkami za cenu dvaatřiceti stehů na levé tváři, jež by se také daly považovat za přínos (přece jen je rocková hvězda), a koňské dávky antibiotik, kterou mu podal jeden anglický chirurg s těžkými víčky a pivním dechem – Albertův starý přítel, kterého vyhrabali v jednom městě ze škvárobetonových tvárnic asi hodinu jízdy od lvů.

Albert si vysloužil status hrdiny, ale nedává to na sobě znát. Obrací do sebe bourbon a mumlavě odpovídá na expresivní otázky Phoenixské kliky. Nikdo se ho však ještě nezeptal na to zatraceně základní: Proč jste byli v buši? Jak jste se dostali tak blízko ke lvům? Proč jsi nechal Chronose, aby vystoupil? Jenže on ví, že Ramsey, jeho šéf, se ho na to ptát bude a s největší pravděpodobností ho i vyrazí. Jde o poslední z celé řady propadáků, které jeho matka žijící v Minehead připisuje jeho „sebezničujícím sklonům“.

Účastníci Ramseyova safari získali příběh, který budou vyprávět až do konce svých životů. Některé z nich to po čase, v řádu let, přivede na nápad pokusit se druhé vygooglovat nebo najít na Facebooku, nedokáží odolat snovým zbožným přáním, jež skýtají sociální sítě: Co se asi stalo s…? V několika ojedinělých případech se opravdu znovu setkají, aby zavzpomínali a užasli nad vzájemnými tělesnými proměnami, jež jako by se stejně po pár minutách rozplynuly. Dean, jemuž se bude úspěch vyhýbat až do středního věku, kdy se mu konečně podaří získat roli břichatého, bodrého instalatéra v oblíbeném sitkomu, se sejde na šálek presa s Louise (dnes dvanáctiletou baculkou z Phoenixské kliky), která si ho po rozvodu vygoogluje. Po kávě se odeberou do motelu kousek za San Vicente, kde zakusí nečekaně dojemný sex, odtud do Palm Springs na golfový víkend a nakonec až k oltáři, kam je doprovodí čtyři Deanovy dospělé děti a trojice Lousiných teenagerů. Zůstanou však naprostou výjimkou – většina opětovných setkání vyústí ve společné zjištění, že to, že člověk s někým byl před pětatřiceti lety na safari, ještě neznamená, že s ním má vůbec něco společného, a při loučení jim bude vrtat hlavou, co si od toho vlastně slibovali.

Pasažéři z Albertova džípu získali status svědků, jichž se donekonečna každý ptá, co viděli, slyšeli nebo cítili. Skupinka dětí včetně Rolpha, Charlie, párečku osmiletých dvojčat z Phoenixu a Louise, té dvanáctileté baculky, to vezme po roštové pěšině úprkem do úkrytu u napajedla: dřevěného přístřešku vybaveného dlouhými lavicemi a okénkem, jímž mohou nepozorováni sledovat zvířata. Uvnitř je tma. Měli sice naspěch, ale v tu chvíli tam žádná zvěř není.

„Vy jste fakticky viděli lva?“ ptá se užasle Louise.

„Lvici,“ vysvětluje Rolph. „Ryly tam dvě plus jeden lev. A tři lvíčata.“

„Ona má na mysli tu zastřelenou,“ vyhrkne netrpělivě Charlie. „Ovšem že jsme ji viděli. Byli jsme pár centimetrů od ní!“

„Pár desítek centimetrů,“ opraví ji Rolph.

„Desítky stejně tvoří jednotky,“ zlobí se Charlie. „Viděli jsme úplně všechno.“

Rolph začal podobné konverzace nesnášet – to ufuněné rozechvění, které z nich sálá, i to, jak se v nich Charlie vyžívá. Jeho totiž trápí něco jiného. „Zajímalo by mě, co se stane s těmi lvíčaty,“ vyhrkne. „Ta zastřelená lvice musela být jejich máma – krmila se přece s ní.“

„Ne nutně,“ namítne Charlie.

„Ale kdyby byla…“

„Možná že se o ně postará jejich táta,“ nadhodila Charlie, ale jistá si tím není. Ostatní děti jsou zticha a uvažují o tom.

„Lvi vychovávají svá mláďata společně,“ – ozve se nějaký hlas z opačného rohu úkrytu. Buď tam Mildred s Fionou při jejich příchodu už byly, nebo právě vklouzly dovnitř; jakožto ženy a ještě ke všemu v pokročilém věku je člověk snadno přehlédne. „Smečka se o ně s největší pravděpodobností postará,“ říká Fiona, „i kdyby ta zabitá lvice byla jejich matka.“

„Což nemusí být pravda,“ dodá Charlie.

„Což nemusí být pravda,“ přitaká Mildred.

Nikoho z dětí nenapadne zeptat se, co viděla, když v tom džípu byla taky.

„Jdu zpátky,“ oznámí Rolph sestře a pustí se po pěšině k hotelu. Jeho otec a Mindy stále sedí v tom začouzeném baru, jehož podivné, oslavné prostředí Rolphovi vůbec nesedí. V duchu se stále vrací do toho džípu, ale vzpomínky se mu míchají jedna přes druhou: lvice vymršťující se do vzduchu; to, jak puška po výstřelu ucukla; Chronosovo sténání během cesty k lékaři i to, jak se mu pod hlavou po podlaze džípu rozlévala kaluž krve jako v nějakém komiksu. Tohle všechno je zalité dotekem Mindyiných paží, které ho objímají zezadu, její tváře opřené o jeho hlavu, její vůní: nevoní po chlebu jako máma, ale spíš slaně, až nahořkle – vůně jakoby podobná samotným lvům.

Chlapec zůstane stát vedle otce a ten se zarazí uprostřed vyprávění nějaké historky, kterou prožili s Ramseyem v armádě. „Jsi unavený, chlapče?“

„Mám tě doprovodit nahoru do pokoje?“ zeptá se Mindy a Rolph přikývne: moc o to stojí.

Do hotelových oken se tlačí modravá noc hemžící se moskyty. Sotva vyjdou z baru, Rolphova únava je zničehonic ta tam. Mindy vyzvedne na recepci klíč od jeho pokoje a navrhne: „Pojď, vezmeme to přes verandu.“

Proti tmě, která venku panuje, se rýsují ještě o něco tmavší hory. Rolph zachytí přitlumené hlasy ostatních dětí, které zůstaly v úkrytu. Ulevilo se mu, když odtamtud odešel. Teď stojí s Mindy na kraji verandy a hledí do hor. Opájí se její slanou, nakyslou vůní. Rolph vycítí, že ona na něco čeká, a tak s tlukoucím srdcem vyčkává taky.

O kus dál na verandě se ozve něčí kašel. Rolph si všimne, že se tmou mihla oranžová špička cigarety a s vrzáním bot se z ní vynoří Albert. „Nazdárek,“ pozdraví Rolpha. S Mindy nemluví a Rolph usoudí, že ten pozdrav musel patřit jim oběma.

„Ahoj,“ odpoví Albertovi.

„Co provádíte?“ zajímá Alberta.

Rolph se obrátí k Mindy. „Co provádíme?“

„Vychutnáváme si večerní vzduch,“ odvětí dívka s obličejem stále otočeným k horám, ale napjatým hlasem. „Měli bychom jít nahoru,“ pobídne Rolpha a kvapně zmizí zpátky v hotelu. Její hulvátství chlapce dopálí. „Jdeš taky?“ zeptá se Alberta.

„Proč ne?“

Všichni tři vystoupají po schodech, z baru k nim doléhají zvonivé zvuky veselí. Rolph pociťuje zvláštní nutkání konverzovat. „Ty máš taky pokoj tady nahoře?“ zajímá se.

„Na konci chodby,“ odpoví Albert. „Číslo tři.“

Mindy odemkne dveře od Rolphova pokoje a vejde dovnitř, Alberta nechá stát na chodbě. To Rolpha naštve.

„Chceš se podívat do mého pokoje?“ navrhne mu. „Mého a Charlie.“

Mindy ze sebe vyrazí jednoslabičný smích – stejně jako se směje jeho matka, když je otrávená ad absurdum. Albert vejde do pokoje. Je prostě zařízený dřevěným nábytkem a zaprášenými kytičkovanými záclonami, ale po deseti nocích ve stanu působí jako palác.

„Moc pěkný,“ pochválí Albert pokoj. Rolpha napadne, že s těmi delšími hnědými vlasy a knírkem vypadá jako opravdový dobrodruh. Mindy si založí ruce na prsou a hledí z okna. V pokoji se vznáší jistý pocit, který Rolph nedokáže popsat. Je na Mindy naštvaný a má za to, že se na ni musí zlobit i Albert. Ženy jsou bláznivé. Mindy má štíhlé a pružné tělo; dokázala by se protáhnout klíčovou dírkou nebo štěrbinou pode dveřmi. S tím, jak rychle dýchá, se jí zvedá a zase klesá fialový svetřík. Rolpha překvapuje, jak moc je na ni naštvaný.

Albert si vyklepne z balíčku cigaretu, ale nezapálí si ji. Je bez filtru, na obou koncích z ní čouhají kousíčky tabáku. „Tak dobrou, vy dva,“ popřeje jim.

Rolph se těšil, že ho Mindy uloží do postele, že ho obejme stejně jako v džípu. Jenže to teď nepřichází v úvahu. Nemůže se před ní přece převlékat; dokonce ani nechce, aby viděla jeho pyžamo s malými modrými skřítky. „Už to zvládnu,“ oznámí jí a slyší ten chlad ve svém hlase. „Můžeš jít.“

„Fajn,“ opáčí Mindy a odhrne mu přikrývku na posteli, natřepe polštář, přivře otevřené okno. Rolph tuší, že jen hledá důvody, aby ještě nemusela odejít.

„Budeme s tátou hned vedle,“ říká Mindy. „Víš to, že?“

„Ehm,“ zamumlá, ale pak se vzpamatuje a dodá: „Já vím.“

III. Písek

O pět dní později podniknou dlouhou, celonoční jízdu stařičkým vlakem do Mombasy. Souprava co chvíli zpomaluje, aby jedni mohli s uzlíčky přitisknutými na prsa seskočit a druzí se zas mohli vyškrábat nahoru. Louova skupinka a Phoenixská klika se usadí v přecpaném jídelním voze spolu s Afričany v oblecích a buřinkách. Charlie si smí dát pivo, ale tajně, s pomocí fešáka Deana, který se od její úzké barové stoličky nehne, vypije další dvě. „Spálila ses,“ říká Dean a tiskne prst k Charliině líci. „Africké sluníčko má sílu.“

„To je pravda,“ opáčí Charlie s širokým úsměvem, zatímco loká pivo. Teď když ji Mindy upozornila na Deanovu zálibu v banalitách, připadá jí děsně legrační.

„Musíš se mazat,“ poučuje ji Dean.

„Já vím – namazala jsem se.“

„Jednou to nestačí. To se musí několikrát za sebou.“

Charlie zachytí Mindyin pohled a rozhihňá se. Její otec se přisune blíž. „Co je tady k smíchu?“

„Život,“ odpoví Charlie a nakloní se k němu.

„Život!“ odfrkne si Lou. „Kolik je ti let?“

Po těch slovech sevře dceru v náručí. Když byla malá, dělal to v jednom kuse, ale čím je starší, tím těch objetí ubývá. Lou je rozpálený, málem hoří, tlukot jeho srdce připomíná bušení něčí ruky do těžkých dveří.

„Jau,“ sykne. „Pícháš.“ Za to může černobílá dikobrazí bodlina, kterou Charlie našla v horách a kterou si spíná dlouhé vlasy. Otec jí bodlinu vytáhne z vlasů a na ramena se jí jako roztříštěné okno sveze hříva zlatavých, zašmodrchaných vlasů. Cítí na sobě Deanův upřený pohled.

„Tohle se mi líbí,“ podotkne Lou a mhouří oči na průsvitnou špičku bodliny. „Je to nebezpečná zbraň.“

„Zbraně jsou potřeba,“ míní Dean.

Druhý den odpoledne se účastníci safari zabydlí v hotelu na pobřeží asi půl hodiny jízdy severně od Mombasy. Mildred s Fionou v jednodílných květovaných plavkách statečně vstoupí na bělostnou pláž protkanou prodavači s vyboulenými hrudníky nabízejícími korálky a čutory; kolem krku jim stále visí dalekohledy. Rozlícená medúza, kterou má Chronos vytetovanou na hrudi, budí menší senzaci než jeho pomenší pivní mozol – rys, který tu má společný s celou řadou mužů, zvlášť otců, a který dokonale zbavuje všech iluzí. Pro Loua to však neplatí; ten je hubený, maličko šlachovitý, opálený z občasného surfování. Vykračuje si k moři smetanové barvy s paží kolem Mindy, která vypadá ve svých zářivě modrých bikinách nad očekávání báječně (a že ta očekávání byla dost vysoká!).

Charlie a Rolph leží pod palmou. Červené jednodílné plavky značky Danskin, které s matkou pro tuto cestu vybraly, v Charlii budí opovržení, a tak si umane, že si na recepci půjčí pořádné nůžky a rozstříhá je na bikini.

„Vůbec se mi nechce domů,“ utrousí ospale.

„Mně se stýská po mamce,“ opáčí Rolph. Otec s Mindy už plavou. Skrz průzračnou vodu jsou vidět záblesky jejích plavek. „Kéž by mohla maminka jet taky.“

„Táta už ji nemiluje,“ říká Rolph. „Není dost bláznivá.“

„To má jako znamenat co?“

Rolph pokrčí rameny. „Myslíš, že Mindy miluje?“

„Kdepak. Té už má plné zuby.“

„A co když Mindy miluje jeho?“

„Koho to zajímá?“ namítne Charlie. „Jeho milují všechny.“

Když si zaplavou, Lou jde hledat harpunu a šnorchl, odolává pokušení následovat Mindy do pokoje, přestože by evidentně nebyla proti. Pokud jde o postel, od chvíle, co nespí ve stanu (ženy kvůli spaní ve stanu nadělají), úplně zahodila zábrany – lační po tom, strhává z něj v ty nejpodivnější okamžiky oblečení, připravená dát si repete, sotva skončili. Teď když se dovolená chýlí ke konci, Lou pociťuje k Mindy něhu. Studuje na Berkeley a Lou nikdy za žádnou ženou nedojížděl. Pochybuje, že se ještě někdy uvidí.

Když se Lou objeví s potápěčskou výstrojí, Rolph si čte v písku, ale bez námitek Hobita odloží a zvedne se. Charlie je ignoruje a Louovi prolétne hlavou, zda by ji neměli vzít s sebou. Dojdou s Rolphem ke kraji vody a nasadí si masky a ploutve, za pas si zastrčí harpuny. Rolph je jak vyžle; potřeboval by trochu víc pohybu. Bázlivě se noří do vody. Jeho matka buď leží v knihách, nebo pracuje na zahradě a Lou s ní neustále svádí boj o to, co je pro děti lepší. Přál by si, aby Rolph mohl žít s ním, ale pokaždé, když se o tom zmíní před právníky, ti jen kroutí hlavou.

Pestrobarevné rybky, oždibující korály, jsou snadný terč. Lou jich uloví harpunou sedm, než si uvědomí, že Rolph ještě nechytil ani jedinou.

„Co se děje, chlapče?“ zeptá se, když se vynoří nad hladinu.

„Mně se líbí jen je pozorovat,“ odpoví Rolph.

Proud je odnesl k osamělým skaliskům kousek dál od břehu. Opatrně vylezou z vody ven. V jezírcích, zatopených při každém přílivu, se to hemží mořskými hvězdicemi, ježky a okurkami; Rolph si přidřepne a začne je studovat. Louovi visí v síťce u pasu ulovené ryby. Mindy sedí na pláži a pozoruje je Fioniným dalekohledem. Zamává jim a oni jí pozdrav oplatí.

„Tati,“ zeptá se Rolph a vyzvedne z jezírka maličkého zeleného kraba, „co si myslíš o Mindy?“

„Mindy je bezva. Proč?“

Krab roztahuje klepítka; Lou potěšeně sleduje synův bezpečný úchop. Rolph po něm úkosem zašilhá. „Však víš. Jestli je dostatečně bláznivá.“

Lou vybuchne smíchy. Dávno na ten jejich rozhovor zapomněl, ale Rolph má sloní paměť – a to se jeho otci zamlouvá. „Je bláznivá dost. Ale to není všechno.“

„Mně připadá nezdvořilá,“ podotkne Rolph.

„Nezdvořilá k tobě?“

„Ne. K Albertovi.“

Lou se otočí k synovi s hlavou na stranu. „K Albertovi?“ Rolph pustí kraba na svobodu a začne mu vyprávět, co se stalo. Pamatuje si každou drobnost – verandu, schody, „pokoj číslo tři“ – a během vyprávění si uvědomí, jak moc to toužil otci povědět a Mindy potrestat. Jeho otec mu se zaujetím a bez přerušení naslouchá. Ale Rolph vycítí, že celý příběh na něj začíná tísnivě doléhat, a nějak nechápe proč.

Když skončí, jeho otec se zhluboka nadechne a prudce vydechne. Ohlédne se zpátky na pláž. Slunce pomalu zapadá, lidé vytřepávají z osušek jemný bílý písek a pro dnešek to balí. V hotelu bude po večeři diskotéka a celá skupina má v plánu jít si zatančit.

„Kdy přesně se to stalo?“ zajímá Loua.

„Ve stejný den jako ti lvi – ten večer.“ Rolph chvilku počká, než se zeptá: „Proč si myslíš, že na něho byla tak nezdvořilá?“

„Ženské jsou píci,“ odvětí jeho otec. „Proto.“

Rolph na něj kouká s otevřenou pusou. Jeho otec je vytočený, cuká mu v sanici a i Rolph dostane bez varování zlost: zmocní se ho odporný, hluboký vztek, což se mu stává velice zřídka – jako když se s Charlií vrátí z bouřlivého víkendu u tátova bazénu, plného jamujících rockových hvězd, guacamole a obrovských mís s chili, a najdou mámu, jak o samotě ve svém bungalovu popíjí mátový čaj. Vztek na toho muže, který každého odkopne, když se mu to hodí.

„Nejsou to žádné –“ Nedokáže to slovo zopakovat.

„Ale jsou,“ odsekne Lou pevně. „Sám na to brzy přijdeš.“ Rolph se k němu obrátí zády. Nemá kam utéct, a tak skočí do vody a začne pomalu a neohrabaně plavat zpátky ke břehu. Slunce je nízko, mořská hladina zčeřená a plná stínů. Rolph si představuje, jak mu mezi nohama proplouvají žraloci, ale ani se neohlédne. Dál čubičkuje k bílému písku, tuší, že nic jeho otci nepřipraví větší muka než to, jak se mermomocí snaží zůstat na hladině – a taky ví, že kdyby se začal topit, Lou by pro něj okamžitě skočil a zachránil ho.

Ten večer si Rolph s Charlií smí dát při večeři víno. Rolphovi ta nakyslá chuť sice moc nechutná, ale líbí se mu, jak je všechno kolem něj najednou rozmazané: obrovské zobákovité květiny po celé jídelně; ryba, kterou si otec ulovil a kterou mu kuchař připravil s olivami a rajčaty; Mindy v třpytivých zelených šatech. Otec ji drží kolem ramen. Po jeho naštvání není ani stopy, a tak ani Rolph už se nezlobí.

Lou strávil uplynulých šedesát minut v posteli s Mindy a snažil se ji ošukat do bezvědomí. Teď má jednu ruku položenou na jejím útlém stehně, prsty zajíždí pod lem šatů a čeká, až se jí v očích objeví ten zastřený výraz. Lou porážku nesnese – není pro něj ničím jiným než pobídkou k dosažení drtivého vítězství. On přece musí vyhrát. Na Alberta zvysoka sere – Albert je neviditelný, Albert je nula (ve skutečnosti se s nimi už rozloučil a vrátil se do svého bytu v Mombase). Teď záleží jen na tom, aby to pochopila i Mindy.

Lou dolévá sklenky Mildred a Fioně, až celé zrumění a na tvářích jim naskáčou rudé fleky. „Pořád jste mě ještě nevzali na pozorování ptáků,“ dobírá si je. „Žadoním a žadoním, a nic.“

„Co třeba zítra?“ navrhne Mildred. „Mohli bychom zahlédnout pár druhů pobřežního ptactva.“

„Slibujete?“

„Namouduši, na psí uši.“

„Pojď,“ špitne Charlie bratrovi. „Půjdeme ven.“

Vyklouznou z přeplněné jídelny a rozběhnou se na stříbřitou pláž. Listy palem ve větru deštivě plácají, ale vzduch je suchý.

„Je to jako na Havaji,“ zavzpomíná Rolph a moc si přeje, aby to byla pravda. Je tady všechno, co k tomu potřebuje: tma, pláž, jeho sestra. Ale připadá si jinak.

„Akorát bez deště,“ namítne Charlie.

„Bez mamky,“ dodá Rolph.

„Myslím, že si Mindy vezme,“ poznamená Charlie.

„Ani za nic! Říkalas, že ji nemiluje.“

„No a co? I tak si ji může vzít.“

Skácí se do písku, z něhož stále sálá slabé teplo a odráží se měsíční záře. Jako přízrak se po něm převalují mořské vlny.

„Není zase tak špatná,“ míní Charlie.

„Nemám ji rád. A jak to, žes najednou tak obrátila?“

Charlie jen pokrčí rameny. „Znám přece tátu.“

Sama v sobě se však Charlie moc nevyzná. Od tohoto dne za čtyři roky, ve svých osmnácti, se na opačné straně mexické hranice připojí k jedné náboženské sektě, jejíž charismatický vůdce hlásá dietu sestávající výhradně ze syrových vajec. Než ji Lou zachrání, málem umře na otravu salmonelózou. Návyk na kokain si vyžádá částečnou rekonstrukci nosu a podepíše se na změně jejího vzhledu a poté, co vystřídá řadu slabošských, panovačných partnerů, zůstane v necelých třiceti letech sama a bude se snažit dosáhnout usmíření mezi Rolphem a Louem, kteří spolu přestanou mluvit.

Ale svého otce Charlie opravdu dobře zná. Mindy si skutečně vezme, protože jedině pak bude opravdový vítěz a protože Mindyina horlivost uzavřít tuhle podivnou epizodku a vrátit se ke studiím skončí v okamžiku, kdy otevře dveře podnájmu v Berkeley a do nosu ji udeří pach vařené čočky: jednoho z laciných jídel, která ji a její spolubydlící udržují při životě. Mindy se zhroutí na prosezenou pohovku, kterou přitáhly z ulice, vybalí hromadu knih a uvědomí si, že za celou dobu, co se s nimi tahala po Africe, nepřečetla ani řádku. Když zazvoní telefon, sevře se jí srdce.

Strukturální nespokojenost: Poté, co se člověk vrátí do poměrů, které ho kdysi těšily, zjistí, že po zkušenostech s napínavějším nebo okázalejším způsobem života už není s to dál je snášet.

Ale to trochu odbíháme.

Rolph a Charlie běží tryskem po pláži za vábením světel a hudby z diskotéky pod širým nebem. Vběhnou do davu, z bosých nohou se jim na průsvitný taneční parket posetý kosočtverečky barevných záblesků sype jemný písek. Otřásání basů jako by se tlouklo s bušením Rolphova srdce.

„Pojď,“ škemrá Charlie. „Zatančíme si.“

Začne se před ním vlnit – přesně tak, jak se chystá nová Charlie tančit, až se vrátí domů. Ale Rolpha tím jen uvádí do rozpaků; takhle on tančit neumí. Obestoupí je zbytek skupiny: baculka Louise, o rok starší než on, trsá s Deanem, tím hercem. Ramsey čapne do náručí jednu z mamin Phoenixské kliky. Lou tančí s Mindy v těsném objetí, tělo na tělo, ale Mindy má plnou hlavu Alberta, což se jí bude pravidelně stávat i poté, co si vezme Loua a povije mu v rychlém sledu za sebou dvě dcery, jeho pátého a šestého potomka, jako kdyby se pokoušela přesprintovat nevyhnutelné pohasínání jeho zájmu. Papírově zůstane Lou bez peněz a Mindy skončí na postu delegátky cestovní kanceláře, aby holčičky uživila. Nějaký čas povede dost neradostný život; děti budou v jednom kuse plakat a ona bude toužebně vzpomínat na výlet do Afriky jako na poslední šťastný okamžik svého života, kdy měla stále ještě na výběr, byla volná a bez závazků. Bude se oddávat absurdnímu, marnému snění o Albertovi a přemítat, co asi v danou chvíli dělá a jak by se asi její život vyvíjel, kdyby s ním byla utekla, jak napůl v žertu navrhl, když ho tehdy navštívila v pokoji číslo tři. Postupem času samozřejmě pochopí, že „Albert“ není ničím jiným než středobodem lítosti její vlastní nezralosti a osudných rozhodnutí. Až obě dcery nastoupí na střední školu, konečně se vrátí ke studiu, dokončí na UCLA doktorát a ve svých pětačtyřiceti letech započne akademickou kariéru. V následujících třiceti letech bude trávit dlouhá období studiem sociálních struktur v brazilských deštných pralesích. Její mladší dcera začne pracovat pro Loua, stane se jeho chráněnkyní a zdědí jeho podnik.

„Podívej!“ zavolá Charlie na Rolpha, aby překřičela hudbu. „Ty amatérské ornitoložky nás pozorují.“

Mildred a Fiona sedí ve svých dlouhých potištěných šatech na židlích vedle tanečního parketu a mávají na ně. To je poprvé, co jim kolem krku nevisí dalekohledy.

„Nejspíš už jsou na tancování příliš staré,“ soudí Rolph.

„Nebojim možná připomínáme ptáky,“ míní Charlie.

„Nebo možná, že když nejsou na dohled žádní ptáci, pozorují lidi,“ dodá Rolph.

„No tak, Rolphusi,“ pobízí ho Charlie. „Zatancuj si se mnou.“ Popadne bratra za ruce aspolečně se dávají do pohybu. Rolph cítí, že se jeho rozpaky zázračně rozpouštějí, jako kdyby na tom tanečním parketu dospíval, stával se chlapcem, který tančí s dívkami, jako je jeho sestra. Charlie to cítí taky. Ve skutečnosti se bude k této konkrétní vzpomínce znovu a znovu vracet až do konce svého života, dlouho poté, co se Rolph v osmadvaceti letech střelí v otcově domě do hlavy: jak se její bratr, ještě chlapec s ulíznutými vlasy a zářivýma očima, bázlivě učí tancovat. Ale žena, která na to bude vzpomínat, už nebude Charlie; po bratrově smrti se vrátí ke svému pravému jménu – Charlene – a tím se jednou provždy odstřihne od dívky, která tančila se svým bratrem v Africe. Charlene si ostříhá vlasy nakrátko a půjde studovat práva. Když se jí narodí syn, bude mu chtít dát jméno Rolph, ale její rodiče budou stále ještě příliš zdrceni, a tak mu tak bude aspoň říkat v soukromí, v duchu. O mnoho let později bude se svou matkou stát na hřišti v davu jásajících rodičů a bude se dívat, jak její syn při hře obrací k nebi tvář se zasněným výrazem.

„Charlie!“ vykřikne Rolph. „Hádej, na co jsem právě přišel.“ Charlie se nakloní k bratrovi, který se jí chystá se šťastným úsměvem na rtech oznámit novinku. Přiloží si ruce k ústům a přitiskne jí je do vlasů, aby ho v dunícím rytmu slyšela. V uchu ucítí jeho teplý, sladký dech.

„Myslím, že ty dámy nikdy žádné ptáky nepozorovaly,“ oznámí jí Rolph.

5. Vy (plurál)

Všechno je na svém místě: bazén s modrými a žlutými kachličkami až z Portugalska, voda stékající s tichým klokotavým hihňáním po černé kamenné stěně. Dům je taky stejný až na to ticho. To ticho nedává smysl. Že by nervový plyn? Předávkování? Nebo masové zatýkání? Vrtá mi to hlavou, když v patách služebné opisujeme oblouk skrz pokoje, v každém je položený koberec a zpoza oken na nás pomrkává bazén. Co jiného by mohlo utnout ty nikdy nekončící večírky?

Ale nic takového za tím není. Jen uběhlo dvacet let.

On leží v ložnici na nemocničním lůžku, v nose má hadičky. Druhá mrtvice mu vážně dala zabrat – ta první nebyla tak zlá, jen ho po ní přestala poslouchat noha. Aspoň tak mi to Bennie řekl do telefonu. Bennie, spolužák ze střední a náš starý kamarád. Louův chráněnec. Vypátral mě přes mámu, i když je to dávno, co za mnou odjela ze San Franciska do Los Angeles. Organizátor Bennie posháněl staré známé, aby se s Louem přijeli rozloučit. Zdá se, že na síti najdete skoro každého. Třeba Rheu vypátral až v Seattlu, a navíc pod úplně jiným příjmením.

Jediný, kdo je z naší staré bandy k nenalezení, je Scotty. Na něj jsou všechny počítače krátké.

Stojíme s Rheou u Louovy postele a nevíme, co máme dělat. Známe ho z doby, kdy pro nás byl pojem lidského umírání téměř neznámý.

Sem tam se objevila stopa či náznak, že život může mít i horší alternativu (zavzpomínaly jsme na ně s Rheou u kávy, než jsme přišly – hleděly jsme přes plastový stolek jedna druhé do nové tváře, naše známé rysy spláchla podivná dospělost). Jasně, Scottyho máma zemřela na předávkování prášky, když jsme byli ještě na střední, ale ta nebyla normální. Můj otec zemřel na AIDS, ale tou dobou už jsme se stejně nestýkali. Beztak to byly jasné katastrofy. Ne jako tady: předepsané léky u postele, těžký zápach léčiv a vyluxovaného koberce. Připadám si jako v nemocnici. Ne kvůli tomu pachu (v nemocnicích přece nejsou koberce), ale kvůli té mrtvolné nehybnosti, pocitu, že jste tomu všemu na hony vzdálení.

V tichosti tam stojíme. Napadají mě jen samé špatné otázky: Jak jsi mohl tak zestárnout? Seběhlo se to najednou, během jednoho dne, nebo ses pomaličku ztrácel? Kdy jsi přestal pořádat večírky? Zestárli i všichni ostatní, nebo jen ty? Nejsou tady pořád ještě nějací lidé, neschovávají se v palmách nebo nezadržují dech pod vodou? Kdy sis naposledy pořádně zaplaval? Loupe ti v kostech? Poznal jsi, že se to blíží, a nedával to na sobě znát, anebo tě to přepadlo ze zálohy?

Místo toho řeknu: „Ahoj, Lou,“ a Rhea ve stejný okamžik vyhrkne: „Páni, všechno je úplně stejné!“ a obě se tomu zasmějeme.

Lou vykouzlí na rtech úsměv a jeho tvar, byť s otřesně zažloutlými zuby, je mi dobře známý; teplý prst, co mi šťourá v útrobách. Jeho úsměv, co na nás vykoukne na tomhle zvláštním místě.

„Vy holky. Pořád vypadáte báječně,“ sípá.

Lže. Oběma je nám třiačtyřicet, Rhea je trojnásobnou matkou a žije s manželem v Seattlu. Nemůžu se přes to číslo přenést: tři děti. Já jsem zpátky u mámy a pokouším se po několika dlouhých, zmatených odbočkách dokončit bakalářské studium na UCLA. Máma mým ztraceným létům říká „tvoje přelétavá dvacítka“, chce, aby to vyznělo rozumně a legračně, jenomže všechno začalo ještě dřív, než mi bylo dvacet, a trvalo mnohem déle. Modlím se, aby to už skončilo. Někdy mi ráno připadá, že slunce nemá za oknem co dělat. Sedím u kuchyňského stolu, sypu si do chloupků na paži sůl a v duši mě tlačí pocit, že je konec. Všechno už se stalo, bez mojí účasti. V takových chvílích si dávám pozor, abych neměla příliš dlouho zavřené oči, nebo ta legrace začne doopravdy.

„Ale Lou, jsme dvě staré škeble – jen to přiznej,“ brání se Rhea a plácne ho do chatrného ramene.

Ukáže mu fotky svých dětí, přidržuje mu je těsně u obličeje.

„Je sladká,“ prohlásí o té nejstarší, Nadine, které je šestnáct. Mám pocit, že zamrká, anebo mu jen cuká víčko.

„Dej si pohov, ty jeden,“ kárá ho Rhea.

Já mlčím. A znovu cítím – v žaludku – ten prst.

„A co tvoje děti?“ ptá se ho Rhea. „Vídáte se často?“

„S některými,“ opáčí tím novým přiškrceným hlasem.

Měl šest dětí ze tří manželství, která přetrpěl a pak odkopl. Jeho oblíbencem byl Rolph, druhý nejstarší. Rolph žil tady, v tomhle domě, citlivý chlapec s modrýma očima, které vždycky malinko posmutněly, když otec pod jejich upřeným pohledem znejistěl. Byli jsme s Rolphem stejně staří. Na den i rok. Vždycky jsem si nás představovala jako dvě novorozeňata, co ve stejnou chvíli vřeští ve dvou různých porodnicích. Jednou jsme se postavili nazí bok po boku před zrcadlo a snažili se zjistit, zda je na nás nějak vidět, že jsme se narodili ve stejný den. Něco jsme přece jen vystopovali.

Ke konci už se mnou Rolph nemluvil; když jsem vešla do pokoje, odcházel pryč.

Louovo veliké „letiště“ s pomačkaným fialovým přehozem je pryč – díky bohu. Nová televize je plochá a dlouhá a v porovnání s tou nervózní ostrostí basketbalového zápasu vypadá celý pokoj – a dokonce i my – rozmazaně. Do pokoje vejde nějaký chlápek v černém s diamantem v uchu, chvilku si pohrává s Louovými hadičkami a měří mu tlak. Zpod přikrývek se vinou hadičky i z jiných částí jeho těla a vedou do průhledných igelitových sáčků, před nimiž raději klopím zrak.

Zaštěká pes. Lou má zavřené oči a chrápe. Vystajlovaný ošetřovatel si zkontroluje čas na hodinkách a odchází.

Tak to je ono – to, co mě stálo všechen ten čas. Muž, z něhož je stařec, dům, který zůstal prázdný. Nemůžu si pomoct a dám se do pláče. Rhea mě sevře v náručí. Ani po všech těch letech nezaváhá. Má povolenou kůži – pihovatá pleť podléhá předčasnému stárnutí, řekl mi kdysi Lou, a Rhea je samá piha. „Naše přítelkyně Rhea,“ řekl, „její osud je zpečetěn.“

„Ty máš tři děti,“ štkám jí do vlasů.

„Ššt.“

„Co mám já?“

Spolužáci, které si pamatuju ze střední, natáčejí filmy, vyvíjejí počítače. Dělají filmy pomocí počítačů. Revoluce, slýchám pořád ze všech stran. Snažím se naučit Španělsky. Matka mě po večerech přezkušuje pomocí kartiček – z jedné strany je anglické slovíčko, z druhé jeho španělský překlad.

Tři děti. Nejstarší, Nadine, je téměř stejně stará jako já, když jsem poznala Loua. V sedmnácti, při stopování. Seděl za volantem červeného mercedesu. V roce 1979 to mohl být začátek napínavého příběhu, takového, v němž je všechno možné. Dnes je to pointa. „Nemělo to vůbec žádný smysl,“ řeknu.

„To přece není pravda,“ namítne Rhea. „Akorát žes ho ještě nenašla.“

Rhea celou dobu věděla, co dělá. Dokonce i když tančila nebo ronila slzy. I když měla v žíle zapíchnutou injekční stříkačku, vždycky to napůl hrála. Já ne.

„Ztratila jsem se,“ dodám.

Ten den se nakonec moc nevydaří, den, kdy vám i slunce připadá zubaté. Když se večer máma vrátí z práce a uvidí mě, řekne: „Zapomeň na španělštinu“ a namíchá nám nealkoholickou verzi Bloody Mary s deštníčky. Pustíme si Davea Brubecka a zahrajeme si domino nebo žolíky. Pokaždé, když se na mámu podívám, usměje se na mě. Ale v obličeji má vyryté vyčerpání.

Když se to ticho začne tvářit oduševněle, všimneme si, že nás Lou pozoruje. V očích má takovou prázdnotu, že mi připadá mrtvý. „Nebyl jsem. Venku. Týdny,“ vysouká ze sebe mezi záchvaty kašle. „Nechtěl jsem.“

Rhea tlačí postel. Jdu o krok za nimi a táhnu kapačku na kolečkách. Projíždíme domem a mě se zmocňuje hrůza, jako kdyby kombinace slunečního svitu a nemocniční postele mohla způsobit výbuch. Mám strach, že venku u bazénu bude skutečný Lou se svým nezbytným červeným telefonem s dlouhou šňůrou a mísou zelených jablek, a že ten pravý Lou a tenhle starý se do sebe pustí. Jak se opovažuješ? Do mého domu v životě nikdo starý nepáchl a rozhodně s tím teď nehodlám začínat. Staroba, ošklivost – ty tu nikdy neměly místo. Nikdy by sem zvenčí neprosákly.

„Tam,“ sípá a má na mysli k bazénu, jako vždycky.

Nechybí tam telefon: černý, bezdrátový na skleněném stolku, vedle stojí ovocný koktejl. Dotyčný ošetřovatel nebo nějaký jiný zaměstnanec se začíná v prázdném domě tak trochu roztahovat.

Nebo Rolph? Že by tady pořád byl a staral se o otce? Je snad v domě Rolph? A v tu chvíli ucítím jeho přítomnost, stejně jako dřív, kdy jsem poznala, že vešel do místnosti, aniž bych otočila hlavu. Jen z toho, jak se zavlnil vzduch. Jednou jsme se po koncertě schovali za čističku vody u bazénu, Lou řval a hledal mě, „Jó-celyn! Jó-celyn!“ Hihňali jsme se s Rolphem, zatímco nám v hrudích rezonoval generátor. Později jsem si pomyslela: můj první polibek. Což bylo šílené. Všechno, co mě čekalo, už jsem měla dávno za sebou.

V zrcadle vypadal Rolphův hrudník hladký. Nikde žádné znamení. To znamení bylo všude. Tím znamením bylo mládí.

Když se to stalo, v Rolphově maličkém pokojíčku, skrz žaluzie se draly v pruzích sluneční paprsky, předstírala jsem, že je to nové. Zadíval se mi do očí a já jsem cítila, že ještě pořád dokážu být normální. Byli jsme hladcí, oba dva.

„Kde je. Ten krám,“ zaskřehotá Lou a má na mysli podušku s tlačítky, s jejíž pomocí se postel zvedá. Chce se posadit a rozhlédnout se kolem tak, jak to vždycky dělával ve svých červených plavkách a se snědýma nohama vonícíma chlórem. V ruce držel telefon a dlaní si přidržoval mezi nohama moji hlavu. I tehdy museli cvrlikat ptáci, ale přes tu hudbu je nebylo slyšet. Anebo že by dnes žilo víc ptáků?

Postel ho s tichým kňučením zvedá. Rozhlíží se, očima šmejdí kolem sebe. „Zestárl jsem,“ říká.

Znovu štěká pes. Hladina v bazéně se pohupuje, jako kdyby někdo skočil do vody a právě vylezl ven.

„A co Rolph?“ ptám se. Jsou to moje první slova od pozdravu.

„Rolph,“ zopakuje Lou a zamrká.

„Tvůj syn? Rolph?“

Rhea na mě hledí a vrtí hlavou – asi mluvím příliš nahlas. Cítím, jak mi vztek zatemňuje mozek, což se mi někdy stává, a gumuje mi myšlenky jako obyčejná pryž. Kdo je ten stařec, co mi umírá před očima? Chci toho druhého, toho sobeckého, lačného muže, toho, co si mě přitočil všem na očích mezi nohy, volnou rukou mi tlačil na temeno a smál se do telefonu. Bylo mu fuk, že ze všech pokojů v domě je výhled na bazén – například i z pokoje jeho syna. O tom já ledacos vím.

Lou se pokouší mluvit. Nakloníme se k němu, posloucháme. Nejspíš ze zvyku.

„Rolph to nedal,“ říká.

„O čem to mluvíš?“ nechápu.

Teď už ten starý pán pláče. Po tvářích mu tečou slzy.

„O co ti jde, Jocelyn?“ doráží na mě Rhea a v ten okamžik se různé části mého mozku zase znovu propojí a uvědomím si, že už to vlastně vím. A Rhea taky – věděli to všichni. Jedna stará tragédie.

„Bylo mu. Dvacet osm,“ souká ze sebe Lou.

Zavřu oči.

„Dávno,“ dodá a ta slova mu pukají v dýchavičné hrudi. „Ale stejně.“

Ano, bylo to dávno. Osmadvacet nám bylo dávno. Slunce mě bolestivě bodá do očí, a tak je raději nechám zavřené.

„Ztratit dítě,“ mumlá Rhea. „To si neumím představit.“

Ten hněv mě mačká a drtí zevnitř. Bolí mě paže. Natáhnu se pod nemocniční postel, popadnu ji, převrátím a vyklopím Loua do tyrkysového bazénu; kapačka se mu vytrhne z paže, za ní víří krev, zlehka se snáší vodou a získává nažloutlou barvu. Jsem tak silná i přesto, že toho mám tolik za sebou. Skáču za ním, Rhea ječí, nořím se do vody a podržím ho pod hladinou, svírám mezi koleny jeho hlavu a držím ji, dokud všechno neochabne; čekáme, jen Lou a já, a pak se začne zmítat, zmítá se mi mezi nohama, škube sebou, zatímco z něj vyprchává život. Když se přestane hýbat, nechám ho vyplavat na hladinu.

Otevřu oči. Nikdo se ani nepohnul. Lou pořád pláče a pročesává bazén apatickýma očima. Rhea ho hladí přes prostěradlo na prsou.

Den nestojí za nic. Slunce mě bodá do očí.

„Měla bych tě zabít,“ prohlásím a zpříma se na něj podívám. „Zasloužíš si zemřít.“

„To stačí,“ okřikne mě Rhea svým řezavým mateřským hlasem.

Lou se mi náhle podívá do očí. Za celý den vůbec poprvé. Konečně ho zase vidím, toho muže, který řekl: Jsi to nejlepší, co mě kdy potkalo, a Projedeme celej zatracenej svět, a Jak to, že tě tak moc potřebuju? A taky: Potřebuješ někam hodit, holka? Zubil se v tom ostrém slunci, které se opíralo do ostře červené kapoty jeho auta. Stačí říct, kam to bude.

Tváří se vyděšeně, ale usmívá se. Ten starý úsměv je zpátky. „Už je pozdě,“ říká.

Příliš pozdě. Zakloním hlavu a zadívám se na střechu. Jednou jsme tam s Rolphem proseděli celou noc, šmírovali jsme jednu kapelu, pro kterou Lou uspořádal večírek. Zůstali jsme tam ležet i poté, co ustal rámus, do zad nás studily střešní tašky. Čekali jsme na východ slunce. Objevilo se rychle: malé, zářící a kulaté. „Jako mimino,“ prohlásil Rolph a dal se do pláče. To křehké nové slunce nám vklouzlo do náruče.

Moje matka každý večer odškrtne další den, kdy jsem čistá. Už je to déle než rok, můj dosavadní rekord. „Jocelyn, máš před sebou takový kus života,“ říká. A když jí na kratičkou chvilku uvěřím, před očima se mi zvedne něco jako roleta. Jako když vyjdete ven z tmavého pokoje.

Lou znovu mluví. Aspoň se o to snaží. „Postavte se každá. Z jedné strany. Ano, holky?“

Rhea ho drží za ruku, a tak ho vezmu za tu druhou. Není stejná jako dřív; je baňatá, suchá a těžká. Díváme se přes něho s Rheou jedna na druhou. Jsme tady, všichni tři, stejně jako dřív. Jsme zpátky na začátku.

Lou přestal slzet. Dívá se na svůj svět. Bazén, kachličky. Nikdy jsme se do Afriky ani nikam jinam nepodívali. Skoro jsme nevytáhli paty z tohohle domu.

„Jsem rád. Že jsem s váma, holky,“ sípá.

Svírá naše ruce, jako kdybychom mu mohly pláchnout. Ale nepláchneme. Hledíme na bazén a posloucháme ptáky.

„Ještě minutku,“ říká. „Děkuju, holky. Ještě jednu. To je ono.“

6. Jedničky a nuly

Takhle to začalo: zrovna jsem seděl na lavičce v parku na Tompkinsově náměstí, pročítal hudební časopis Spin, který jsem šlohl v trafice, očumoval obyvatelky East Village, které se vracely přes park domů z práce, a přemítal (tak jako ostatně často), jak se mojí bývalé manželce podařilo zalidnit New York tisícovkami žen, které jí nebyly ani v nejmenším podobné, ale stejně mi ji připomínaly, když jsem na něco přišel: můj starý kamarád Bennie Salazar se stal hudebním producentem! Psali to v tom časáku, byl tam o Benniem celý článek a o tom, jak si udělal jméno díky skupině jménem Roury, která před třemi nebo čtyřmi lety získala multiplatinovou desku. Byla tam i fotka, na které Bennie přebírá nějakou cenu a vypadá úchvatně a malinko picnutě – jeden z těch hektických okamžiků, v nichž je zmrazený šťastný život se vším všudy. Nevěnoval jsem té fotce ani vteřinový pohled a Spin jsem zavřel. Rozhodl jsem se, že na Bennieho nebudu myslet. Mezi tím, že na někoho myslíte, a tím, že myslíte na to, abyste na něho nemysleli, je velice tenká hranice, ale já mám dost trpělivosti a sebekontroly na to, abych po ní chodil třebas celé hodiny – celé dny, když na to přijde.

Poté, co jsem na Bennieho týden nemyslel – myslel tak moc na to, abych na Bennieho nemyslel, že mi v hlavě nezůstávalo místo pro jiné myšlenky –, jsem se rozhodl, že mu napíšu. Dopis jsem adresoval jeho labelu, který, jak se ukázalo, měl sídlo v zelené prosklené budově na rohu Park Avenue a Padesáté druhé ulice. Odjel jsem tam podzemkou, stál před tím mrakodrapem se zakloněnou hlavou, hleděl co nejvýš nahoru a přemítal, jak vysoko má Bennie kancelář. Nespouštěl jsem z ní oči ani ve chvíli, kdy jsem ten dopis vhazoval do schránky přímo před ní. Čau, Benjo, napsal jsem (takhle jsem mu říkával). To je doba, co? Slyšel jsem, že seš velký zvíře. Blahopřeju. To má tak někdo štěstí. Srdečně, Scotty Hausmann.

Odepsal mi! Asi za pět dní se v mojí promáčknuté schránce na Východní Šesté ulici objevila jeho strojopisně psaná odpověď, z čehož jsem usuzoval, že ji psala sekretářka, ale stejně jsem v ní poznal Bennieho:

Hej, Scotty, chlape – díky moc za dopis. Kam ses zašil? Občas vzpomínám na dobu, kdy jsme hráli s Robertkama. Doufám, že pořád ještě hraješ na steelku. Zdraví Bennie a nad strojopisným jménem byl drobnými klikyháky načmáraný jeho podpis.

Bennieho dopis se mnou docela zamával. Můj život se dostal – jak to říct správně? Na slepou kolej. Prostě jsem skončil na slepé koleji. Pracoval jsem jako školník na jedné základce a o prázdninách sbíral odpadky v parku u East River poblíž Williamsburg Bridge. Za nic z toho jsem se nestyděl, protože jsem si uvědomoval něco, co téměř každému kolem unikalo: to, že mezi prací ve vysoké budově ze zeleného skla na Park Avenue a sbíráním odpadků v parku existuje jen mizivý rozdíl; rozdíl tak nepatrný, že ho lze považovat za výplod lidské představivosti. Možná ani žádný neexistuje.

Další den – den poté, co jsem dostal Bennieho dopis – jsem měl náhodou volno, a tak jsem hned ráno vyrazil k East River na ryby. Byl jsem tam pečený vařený, a co jsem chytil, to jsem taky snědl. Jasně že řeka byla znečištěná, ale kouzlo bylo v tom, že víte, že jíte nezdravou rybu na rozdíl od spousty jedů, které do sebe nacpete nevědomky. Nahodil jsem udici a Bůh musel být na mojí straně, nebo možná, že na mě přešla špetka Bennieho štěstí, protože jsem z řeky vytáhl nejlepší úlovek všech dob: obrovského okouna! Moji parťáci, Sammy a Dave, byli v šoku, když toho krasavce viděli. Rybu jsem omráčil, zabalil do novin, šoupl do sáčku a odnesl si ji pod paží domů. Hodil jsem se do gala: khaki kalhoty a sako, které jsem hodně často nosil do čistírny. Před týdnem jsem ho tam přinesl ještě zabalené v igelitu a dívka za pultem se málem složila – „Proč to sem nosit? Už být čisté, sáček není otevřená, vy plýtvat vaše peníze.“ Vím, že odbočuju, ale jen bych rád dodal, že jsem to sako vyrval z obalu s takovou razancí, že dotyčné došla řeč, a položil jsem ho na pult se slovy: „Merci por vous consideración, madame.“ Ani nemukla a přijala ho. Stačí pouze říct, že to sako, které jsem si tehdy ráno oblékl na návštěvu k Benniemu Salazarovi, bylo jako právě přinesené z čistírny.

Sídlo Bennieho firmy vypadalo jako místo, kde by se v případě nutnosti dala zavést přísná bezpečnostní opatření, ale hádám, že toho dne nebyla zapotřebí. Další kus Bennieho štěstí, co se na mě nalepilo jako med. Ne že bych byl věčný smolař – spíš něco na půl cesty mezi šťastlivcem a smolařem, který čas od času prostě získá navrch. Například jsem chytil méně ryb než Sammy, přestože jsem rybařil častěji a měl lepší prut. Ale jestli na mě ten den sedlo Bennieho štěstí, znamenalo to, že moje štěstí je zároveň i jeho štěstí? Že moje nečekaná návštěva přinese štěstí i jemu? Nebo se mi nějak podařilo odklonit jeho tok, trochu si ho odčerpat a připravit tak Bennieho o jednodenní příděl? A pokud jsem něco takového opravdu dokázal, jak se mi to podařilo a (což bylo ze všeho nejdůležitější) jak bych mohl zařídit, aby to tak už zůstalo?

Mrkl jsem se na orientační tabuli a zjistil, že label Sviňské ucho sídlí ve čtyřicátém pátém patře. Vyjel jsem nahoru výtahem a vplul béžovými celoskleněnými dveřmi do velice elegantní přijímací místnosti. Výzdobou mi připomínala staromládenecký bejvák ze sedmdesátých let: pohovky z černé kůže, tlustý šoustací koberec, těžké stolky ze skla a chrómu pokryté výtisky Vibe a Rolling Stone a podobně. Pečlivě tlumené osvětlení. Bylo mi jasné, že to poslední je nutnost, aby muzikanti při čekání nemuseli vystavovat na odiv oči podlité krví nebo značky od vpichů.

Mrskl jsem úlovek na mramorový pult. Hlasitě, vlhce to plesklo – přísahám, že vůbec ne jako ryba. Ona (nazrzlé vlasy, zelené oči, ústa jako okvětní lístek; při pohledu na takovou holku máte sto chutí se k ní naklonit a líbezně špitnout: Vy teda musíte být inteligentní; jak jinak byste k té práci přišla?) zvedla hlavu a řekla: „Zdravím.“

„Přišel jsem za Benniem,“ řekl jsem. „Benniem Salazarem.“

„Ví, že máte přijít?“

„Zatím ne.“

„Vaše jméno?“

„Scotty.“

Když promluvila do miniaturního nástavce u úst, uvědomil jsem si, že to, co jí sedí na hlavě, je ve skutečnosti telefon. Řekla moje jméno a všiml jsem si, že nepatrně ohrnula rty, jako by skrývala úsměv. „Právě má schůzku,“ oznámila mi. „Ale můžete mu nechat vzkaz –“

„Počkám.“

Položil jsem rybu na skleněný konferenční stolek vedle časopisů a rozvalil jsem se do černé kožené pohovky. Z jejích podušek vycházela ta nejlahodnější vůně kůže. Tělem mi prostupovalo příjemné pohodlí. Začal jsem podřimovat. Toužil jsem tam zůstat navždy, opustit svůj byt na Východní Šesté ulici a prožít zbytek života v Bennieho přijímacím pokoji.

Pravda, už nějaký čas jsem se na veřejnosti moc neukazoval. Ale copak v našem „informačním věku“ na něčem takovém sejde? Když můžete pročesat planetu Zemi a celý vesmír, aniž zvednete zadek ze zeleného sametového gauče, který jste vyhrabali někde na smetáku a z něhož se stal opěrný bod vašeho bytu na Východní Šesté ulici? Večer co večer začínal stejně: objednal jsem si opékané zelené fazolky Hunan a spláchl je Jagermeisterem. Bylo neuvěřitelné, kolik porcí jsem dokázal spořádat: čtyři, pět, někdy i víc. Poznal jsem to podle množství umělohmotných krabiček od sójové omáčky a jednorázových jídelních hůlek, které mi přiváželi spolu s objednávkou; ve Fong Yu se zřejmě domnívali, že pořádám fazolkový mejdan pro takových osm devět vegetariánů. Není možné, že díky chemickému složení Jagermeistera roste chuť na fazolky? Nemají fazolky tu schopnost, že se při vzácných příležitostech, kdy je člověk konzumuje spolu s Jagermeisterem, stávají návykovými? Přemítal jsem o tom, když jsem do sebe házel obrovská křupavá sousta fazolek a sledoval televizi – divné zábavné pořady na kabelovce, z nichž většinu jsem neznal, ani moc nesledoval. Dalo by se říct, že jsem si z toho nepřeberného množství vytvořil svou vlastní šou, která – aspoň mám ten pocit – byla vlastně ze všech nejlepší. Vlastně jsem si tím byl jistý.

Suma sumárum, jestli jsme my lidé stroje na zpracování informací, co čtou jedničky a nuly a převádějí je do něčeho, čemu se tak vznosně říká „zkušenosti“, a kdybych měl přístup k veškerým informacím prostřednictvím kabelové televize a libovolného množství tisku, kterým jsem v Hudson News ve volných dnech listoval i čtyři nebo pět hodin v kuse (můj rekord bylo osm hodin, včetně třiceti minut, které jsem strávil za pokladnou během polední pauzy jednoho z mladších zaměstnanců, který mě považoval za kolegu) – tedy kdybych měl nejen ony informace, ale ovládal i umění zformovat je za použití počítače ve svém mozku (ze skutečných počítačů mám hrůzu; jestli dokážete najít Je, dokážou Oni najít vás, a já jsem se nechtěl nechat najít), pak přísně vzato mám přece naprosto totožné informace jako všichni ostatní lidé, ne?

Vyzkoušel jsem svou teorii tak, že jsem se během jednoho benefičního galavečera na podporu srdečních onemocnění postavil před veřejnou knihovnu na Páté avenue a Čtyřicáté druhé ulici. Tu událost jsem si vybral namátkou: když jsem před zavíračkou vycházel z čítárny, všiml jsem si dobře oblečených jedinců, kteří přehazují přes stoly bílé ubrusy a přinášejí k hlavnímu vchodu do knihovny obrovské kytice orchidejí, a od jedné blondýnky s notepadem jsem se dozvěděl, co se chystá. Šel jsem domů a spořádal svou porci fazolek, ale místo abych ten večer zapnul televizi, odjel jsem podzemkou zpátky ke knihovně, kde už byl galavečer na podporu srdečních onemocnění v plném proudu. Slyšel jsem, že uvnitř hrají „Satin Doll“ od Dukea Ellingtona; ozývalo se odtamtud chichotání, výkřiky a hlasité výbuchy smíchu, viděl jsem přibližně stovku dlouhých černých limuzín a kratších černých bouráků, které se s motorem běžícím naprázdno poflakovaly u obrubníku, a uvažoval jsem o tom, že mezi mnou a těmi lidmi uvnitř veřejné knihovny, tančícími do rytmu skupiny dechových nástrojů, jejímž nejslabším článkem byl tenorsaxofon, nestojí víc než řada atomů a molekul poskládaných konkrétním způsobem tak, že tvoří něco, čemu se říká kamenná zeď. A jak jsem tak poslouchal, stalo se něco zvláštního: pocítil jsem bolest. Ne v hlavě, paži nebo v noze, ale po celém těle. Namlouval jsem si, že mezi bytím „uvnitř“ a bytím „venku“ neexistuje rozdíl, že všechno je to jen otázka jedniček a nul, jejich libovolného řazení, ale ta bolest zesílila natolik, až jsem se polekal, že se zhroutím, a raději jsem se odbelhal pryč.

Jako všechny neúspěšné experimenty mě i tento naučil něčemu, co jsem vůbec nečekal: jedinou klíčovou ingrediencí takzvané zkušenosti je sebeklamná víra, že jde o něco jedinečného a zvláštního, že ti, co jsou její součástí, jsou privilegovaní, a ti vyloučení přicházejí zkrátka. I já jsem – jako vědec, co bezděčně vdechuje jedovaté zplodiny z kádinky, kterou zahřívá v laboratoři –, díky pouhé fyzické blízkosti podlehl tomuto sebeklamu a ve svém opojení uvěřil, že jsem Vyloučený: odsouzený navěky věků stát a třást se zimou před veřejnou knihovnou na Páté avenue a Čtyřicáté druhé ulici a tu nádheru uvnitř si jen představovat.

Zamířil jsem k rusovlasé recepční za pultem a opatrně držel rybu v obou rukou. Papírem začínala prosakovat vlhkost. „Toto je ryba,“ oznámil jsem jí.

Dala hlavu na stranu a zatvářila se, jako by mě znenadání poznávala. „Aha,“ přikývla.

„Vyřiďte Benniemu, že už brzy začne smrdět.“

Šel jsem se zpátky posadit. Mými sousedy v přijímacím pokoji byli muž a žena, oba podnikatelského vzezření. Cítil jsem, jak si ode mě odsedají. „Jsem hudebník,“ řekl jsem, místo abych se představil. „Hraju na steelku.“

Nic na to neřekli.

Nakonec se objevil Bennie. Vypadal dobře. Vypadal, že je v kondici. Měl na sobě černé kalhoty a bílou košili zapnutou až ke krku, ale bez kravaty. Sotva jsem se na ni podíval, pochopil jsem jednu zásadní věc: pochopil jsem, že drahé košile vypadají lépe než ty laciné. Nebyla z lesklé látky, kdepak – to by bylo laciné. Zářila, jako by skrz ni prosvítalo nějaké světlo. Prostě chci říct, že to byla kurevsky krásná košile.

„Scotty, chlape, jak je?“ zvolal Bennie, a když jsme si podali ruce, vřele mě poplácal po zádech. „Promiň, že jsem tě nechal čekat. Doufám, že se o tebe Sasha dobře postarala.“ Ukázal na dívku, s níž jsem mluvil a jejíž bezstarostný úsměv se dal vyložit zhruba následovně: On už oficiálně není můj problém. Mrkl jsem na ni, což znamenalo přesně tohle: Tím si nebuď tak jistá, zlato.

„Pojď ke mně do kanceláře,“ řekl Bennie. Vzal mě kolem ramen a odváděl si mě chodbou.

„Hej, počkej – na něco jsem zapomněl!“ vykřikl jsem a zaběhl zpátky pro rybu. Když jsem ji sebral z konferenčního stolku, z rožku novin vystříklo trochu rybí šťávy a oba podnikatelé vyskočili na nohy, jako by šlo o nukleární odpad. Vrhl jsem pohled po „Sashe“, čekal jsem, že se bude hanbou krčit, ale ona to celé sledovala s jistým pobavením, dalo by se říct.

Bennie na mě čekal na chodbě. S uspokojením jsem si všiml, že mu od střední ještě víc zhnědla kůže. Četl jsem o tom: lidská kůže postupně tmavne s tím, jak se v ní střádá všechen sluneční svit, jemuž je vystavována, a Bennie už se dostal do stadia, kdy bylo téměř přehnané nazývat ho bělochem.

„Utrácels?“ přeptal se a zkoumavě si prohlížel můj balíček.

„Byl jsem na rybách,“ odvětil jsem.

Bennieho kancelář byla boží, a to nemyslím žargonem pubertálního skejťáka – myslím to doslovně, staromódně. Stál tam obrovský oválný stůl s lesklým povrchem, černým jako smola, jaký mívají jen ta nejdražší piána. Připomínal mi černé kluziště. Za ním nebylo nic než výhled – celé město jako na dlani, jako když pouliční prodavači rozloží plachty plné laciných, nablýskaných hodinek a pásků. Tohle byl New York: vypadal jako báječná, snadno dostupná tretka, dokonce i pro mě. Zůstal jsem stát na prahu, v rukou jsem držel rybu. Bennie obešel ten oválný lesklý černý stůl. Vypadal dokonale hladký, jako by přes něj člověk mohl poslat minci a ta by doplula ke kraji a spadla na zem. „Posaď se, Scotty,“ vybídl mě.

„Počkej,“ řekl jsem. „Tohle je pro tebe.“ Popošel jsem a jemně položil rybu na stůl. Připadal jsem si, jako bych na nejvyšší hoře Japonska ve svatyni Shintó pokládal oběť. Měl jsem z toho výhledu úplně zamotanou hlavu.

„Tys mi přinesl rybu?“ nechápal Bennie. „To je ryba?“

„Okoun. Dnes ráno jsem ho chytil v East River.“

Bennie se na mě podíval, jako by vyčkával na pokyn, že se může začít smát.

„Není tak znečištěná, jak si všichni myslí,“ ujistil jsem ho, když jsem si sedal do malého černého křesílka, jednoho ze dvou, co tam stála.

Vstal, sebral rybu, obešel stůl a vrátil mi ji. „Díky, Scotty,“ řekl. „Cením si toho nápadu, fakticky. Ale ta ryba patří do koše, hned tady u mě v kanceláři.“

„Vezmi si ji domů a sněz ji,“ vybídl jsem ho.

Bennie se pokojně usmál, ale vůbec se neměl k tomu, aby si rybu vzal zpátky. Dobře, pomyslel jsem si, sním si ji sám.

To černé křesílko je už od pohledu nepohodlné – říkal jsem si, když jsem si do něj sedal. Tohle bude jedna z těch ďábelských vymožeností, ze kterých vás nejprve bolí zadek a pak vám úplně zdřevění hýždě. Ale bylo to bez diskuse to nejpohodlnější, na čem jsem v životě seděl, dokonce ještě komfortnější než kožená pohovka v přijímacím pokoji. Ta mě uspávala, kdežto tohle křesílko mě nadnášelo.

„Tak spusť, Scotty,“ vybídl mě Bennie. „Máš nějakej demáč a chceš, abych si ho poslechl? Máš album, kapelu? Nebo plnej šuplík písniček a hledáš producenta? Co máš na srdci?“

Opíral se o čelo toho černého oválu s překříženými kotníky – jedna z pozic, ze kterých sálá naprostá uvolněnost, ale ve skutečnosti jsou velice křečovité. Pozvedl jsem k němu zrak a v tu ránu jsem prozřel – jako by mě zalil vodopád – hned v několika ohledech: (1) Bennie a já už nejsme kamarádi a nikdy nebudeme. (2) Snaží se mě co nejrychleji a bez zbytečných cirátů zbavit. (3) Věděl jsem, že se to stane. Věděl jsem to ještě dřív, než jsem přišel. (4) A právě to byl ten důvod, proč jsem ho navštívil.

„Scotty? Vnímáš mě?“

„Takže,“ řekl jsem. „Ty jsi teď velké zvíře a každý po tobě něco chce.“

Bennie se vrátil na svou židli a posadil se čelem ke mně a se složenými pažemi v pozici, která sice nevypadala už tak uvolněně jako ta předchozí, ale opak byl pravdou. „No tak, Scotty,“ řekl. „Zčistajasna mi napíšeš dopis, pak se objevíš v mojí kanceláři – hádám, žes nepřišel jen proto, abys mi přinesl rybu.“

„Ne, to byl dárek,“ opáčil jsem. „Přišel jsem z jednoho prostého důvodu: chci vědět, co se stalo mezi body A a B.“

Zdálo se, že Bennie čeká, jestli něco dodám.

„Bod A byl, když jsme oba hráli ve stejné kapele a uháněli stejnou holku. Bod B je dnes.“

Hned jsem poznal, že zmínit Alici byl správný tah. Jistě, na něco jsem se ptal, ale mezi řádky jsem řekl něco úplně jiného: byli jsme párek zmetků, ale teď jsem zmetek jen já: proč? A pod tím stálo ještě něco jiného: jednou zmetkem, vždycky zmetkem. A v samém jádru: uháněl jsi ji ty, ale ona si vybrala mě.

„Vyměkl jsem,“ řekl Bennie. „To se stalo.“

„Nápodobně.“

Hleděli jsme na sebe přes černý stůl, centrum Bennieho moci. Rozhostilo se dlouhé, zvláštní ticho a mně připadalo, že v něm stahuju Bennieho zpátky – nebo možná že stahoval on mě – zpátky do San Franciska, kde jsme oba hráli ve čtyřčlenné kapele Planoucí robertky. Bennie patřil k těm nejmizernějším basákům, co byli k slyšení, kluk se snědou kůží a chlupatýma rukama, a taky můj nejlepší kamarád. Zmocnil se mě tak prudký záchvat vzteku, až se mi zatočila hlava. Zavřel jsem oči a představil si, jak se po Benniem sápu přes stůl a chystám se mu utrhnout hlavu, vyškubávám ji z výstřihu té překrásné bílé košile jako nějaký nepoddajný plevel s dlouhými, spletitými kořeny. V duchu jsem viděl, jak ji beru za husté vlasy, odnáším do přepychové přijímací místnosti a pokládám na Sashin pult.

Vstal jsem z křesla, a v ten samý okamžik se zvedl i Bennie – teda spíš vystřelil, protože když jsem se na něj podíval, už byl na nohou.

„Neva, když se podívám z okna?“ zeptal jsem se.

„Vůbec ne.“ V hlase neměl po strachu ani stopy, ale větřil jsem, že se bojí. Cítil jsem ocet; strach smrdí po octu.

Přistoupil jsem k oknu. Předstíral jsem, že se kochám výhledem, ale oči jsem měl zavřené.

Po chvíli jsem vycítil, že se Bennie postavil kousek ode mě. „Ještě pořád děláš muziku, Scotty?“ zeptal se tiše.

„Zkouším to,“ odvětil jsem. „Hlavně sám pro sebe, kvůli uvolnění.“ Dokázal jsem otevřít oči, ale nemohl jsem se na něj podívat.

„Tys na tu kytaru válel,“ podotkl a vzápětí se zeptal: „Jsi ženatý?“

„Rozvedený. S Alicí jsme se rozvedli.“

„Já vím,“ opáčil. „Myslel jsem, jestli ses oženil znovu.“

„Trvalo to čtyři roky.“

„Mrzí mě to, brácho.“

„Vlastně to není žádná hrůza,“ opáčil jsem. Pak jsem se otočil k Benniemu. Stál zády k oknu a mě napadlo, jestli se vůbec někdy obtěžuje podívat ven, jestli pro něj to, že má na dosah tolik krásy, vůbec něco znamená. „A co ty?“ zeptal jsem se.

„Ženatý. Mám tříměsíčního syna.“ Při pomyšlení na svého malého synka se usmál – váhavě, rozpačitě –, jako kdyby věděl, že si něco takového nezaslouží. Za tím úsměvem byl stále přítomný i jeho strach: že jsem ho vystopoval jen proto, abych mu sebral všechny dary, které mu život hojně dopřál, a během několika empatických vteřin je vymazal. Měl jsem sto chutí hlasitě se rozesmát: Hej „brácho“, copak to nechápeš? Nemáš nic, co bych neměl i já! Všechno jsou to jen jedničky a nuly, a ty se můžou řetězit na milion různých způsobů. Ale jak jsem tam stál a nasával Bennieho strach, rozptylovaly mě dvě dost zásadní věci: (1) Neměl jsem to, co Bennie. (2) Pravdu měl on.

Místo toho jsem pomyslel na Alici. To bylo něco, co jsem si zásadně odpíral – myslet na ni na rozdíl od toho, když jsem myslel na to, abych na ni nemyslel, což jsem dělal téměř v jednom kuse. Poddal jsem se pomyšlení na Alici a nechal se jím ovívat, až jsem měl před očima její vlasy zalité sluncem – měly zlatou barvu – a ucítil jsem olejíčky, které si ďobala pomocí kapátka na zápěstí.

Pačuli? Pižmo? Úplně se mi vykouřily z hlavy. Viděl jsem její tvář, v níž se dosud zračila všechna ta láska, žádný vztek ani strach – žádná z těch mizérií, které jsem jí v jednom kuse působil. Pojď dál, zvala mě její tvář, a tak jsem šel. Na minutku jsem vešel dovnitř.

Shlížel jsem dolů na město. Přišlo mi, že vede marnotratný život, jako tryskající ropa nebo nějaká jiná cenná věc, kterou si Bennie schraňuje pro sebe a spotřebovává, aby se na nikoho jiného nedostalo. Kdybych měl před očima den co den takový výhled, blesklo mi hlavou, měl bych tolik energie a inspirace, že bych dobyl celý svět. Potíž je v tom, že když takový výhled nejvíc potřebujete, nikdo vám ho nedá.

Dlouze jsem se nadechl a obrátil se k Benniemu. „Zdraví a štěstí, bratře,“ popřál jsem mu a poprvé a naposledy jsem se na něho usmál: rozevřel jsem ústa a roztáhl koutky, což dělávám jen zřídka, protože mi na obou stranách chybí většina zubů. Ty zbývající jsou veliké a bílé, ale ty černé díry každého vážně překvapí. Když je Bennie spatřil, zděsil se. Zčistajasna jsem se cítil na koni, jako kdyby se rovnováha v té místnosti zvrátila a všechna Bennieho moc – jeho stůl, výhled, levitující křeslo – najednou připadla mně. I Bennie to ucítil. Taková je moc; okamžitě ji všichni cítí.

Otočil jsem se a zamířil ke dveřím, nepřestával jsem se zubit od ucha k uchu. Připadal jsem si lehký, jako kdybych na sobě měl Bennieho košili a každým coulem z ní prýštilo světlo.

„Hele, Scotty, počkej,“ zavolal Bennie vyjeveně. Vzal to zpátky ke svému stolu, ale já jsem šel dál, můj škleb mě odváděl na chodbu a zpátky do přijímací místnosti, kde seděla Sasha; na koberci mi s každým pomalým důstojným krokem ševelily boty. Bennie mě dohonil a podal mi vizitku: přepychový papír s plastickým tiskem. Vypadala váženě. Velice opatrně jsem ji vzal do prstů. „Prezident,“ přečetl jsem.

„Ozvi se, Scotty,“ řekl Bennie. Vyznělo to zmateně, jako by už zapomněl, jak jsem se tam dostal; jako kdyby mě byl sám pozval a já jsem odcházel předčasně. „Kdybys někdy chtěl, abych si něco poslechl, určitě mi to pošli.“

Nedokázal jsem si odpustit jeden poslední pohled na Sashu. V očích měla vážný, málem smutný pohled, ale na rtech jí stále hrál ten krásný úsměv. „Mějte se, Scotty,“ řekla.

Venku jsem zamířil rovnou k poštovní schránce, do které jsem před pár dny vhodil dopis Benniemu. Zaklonil jsem hlavu, zadíval se s přimhouřenýma očima na tu věž ze zeleného skla a snažil se dopočítat do pětačtyřicátého patra. A teprve v tu chvíli jsem si všiml, že mám prázdné ruce – zapomněl jsem u Bennieho v kanceláři tu rybu! To se povedlo, pomyslel jsem si a hlasitě se rozchechtal, když jsem si představil, jak ti podnikatelé sedí v těch levitujících křesílcích u Bennieho stolu, jeden z nich zvedá z podlahy mokrou, těžkou tašku, a když ji pozná – Ach bože, ten chlápek tu nechal tu rybu – upustí ji s odporem zpátky na zem. A co udělá Bennie? dumal jsem cestou do podzemky. Nadobro se jí zbaví, nebo ji uloží v kanceláři do lednice a večer ji odnese domů k manželce a malému synovi a poví jim o mojí návštěvě? A pokud zajde tak daleko, je vůbec možné, že by tu tašku, jen tak z plezíru, otevřel a nakoukl do ní?

Doufal jsem, že jo. Věděl jsem, že by žasl. Ta ryba se překrásně leskla.

Po zbytek dne to se mnou za moc nestálo. Jako kluk jsem si poškodil zrak a někdy mě trápí tak silné bolesti hlavy, až se mi před očima míhají jasné, nesnesitelné obrázky. To odpoledne jsem si lehl do postele, zavřel oči a uviděl ve tmě pověšené hořící srdce, jak z něj všemi směry tryskají světelné paprsky. Nebyl to sen, protože se nic nestalo. To srdce tam prostě jen tak viselo.

Díky tomu, že jsem si šel brzy lehnout, byl jsem druhý den na nohou a zpátky s udicí u East River pod Williamsburg Bridge ještě před východem slunce. Zanedlouho se objevili Sammy s Davem. Daveovi byly ryby v podstatě ukradené – chodíval pozorovat ženské obyvatelky East Village při ranním běhání, než odešly na univerzitu, do práce v nějakém butiku nebo čemu se vlastně holky z East Village přes den věnují. Věčně žehral na sportovní podprsenky, vadilo mu, že jim v nich dost neposkakují prsa. Mně a Sammymu to šlo jedním uchem dovnitř a druhým ven.

Když Dave to ráno zase spustil, dostal jsem chuť něco říct. „Víš, Dave,“ prohlásil jsem, „mám takový pocit, že právě o to jim jde.“

„O co?“

„Že jim neposkakujou prsa,“ vysvětlil jsem. „Bolí je to. A právě proto si berou na běhání sportovní podprsenku.“

Podezíravě si mě změřil. „Od kdy seš takovej expert?“

„Moje manželka dřív chodila běhat,“ odpověděl jsem.

„Dřív? Chceš říct, že toho nechala?“

„Nechala mě. Nejspíš pořád běhá.“

To ráno bylo tiché. Z kurtů za Williamsburg Bridge se ozývalo lenivé pinkání tenisových míčků. Časně ráno se kolem řeky kromě běžců a tenistů motalo akorát několik feťáků. Vždycky jsem vyhlížel jeden konkrétní pár, muže a ženu, v kožených bundách nad kolena, s vyzáblýma nohama a ztrhanými tvářemi. Museli být od fochu. Už dlouho jsem se sice na hudebním poli nepohyboval, ale muzikanta poznám na sto honů.

Jako když anděl pozvedne hlavu, vyšlo slunce: veliká a zářivá koule. V životě jsem neviděl, že by tak zářilo. Hladinu řeky zalilo stříbro. Měl jsem sto chutí skočit do vody a zaplavat si. Znečištění? pomyslel jsem si. Tohle si dám líbit. A pak jsem si všiml té dívky. Zahlédl jsem ji jen koutkem oka, protože byla malá a běžela vznosnými skoky, kterými se lišila od ostatních. Měla světle hnědé vlasy, a když se o ně otřely sluneční paprsky, člověk z nich prostě nemohl spustit oči. Rumplcimprcampr, napadlo mě. Dave na ni civěl s otevřenou pusou a dokonce i Sammy otočil hlavu, ale já jsem nespouštěl oči z řeky a čekal, až se splávek pohne. Tu dívku jsem viděl, a nemusel se dívat.

„Hej, Scotty,“ řekl Dave. „Myslím, že zrovna běžela kolem tvoje manželka.“

„Jsem rozvedený,“ namítl jsem.

„No, byla to ona.“

„Ne,“ opáčil jsem. „Žije v San Francisku.“

„Možná je to tvoje budoucí manželka,“ usoudil Sammy.

„To je moje budoucí manželka,“ hlásil se o slovo Dave. „A víte, co ji naučím jako první? Nestahuj si je. Nechej je poskakovat.“

Díval jsem se, jak se ve slunci pohupuje můj vlasec. Štěstí mě opustilo; věděl jsem, že už nic nechytím. Brzy budu muset stejně do práce. Navinul jsem vlasec a pustil se podél řeky na sever. Ta dívka už byla kus přede mnou, při každém kroku jí poskočily vlasy. Sledoval jsem ji, ale na tu dálku se mi to moc nedařilo. Jen jsem prostě šel stejným směrem. Hypnotizoval jsem ji pohledem tak upřeně, že jsem málem přehlédl tu dvojici feťáků. Choulili se k sobě, vypadali ztrhaně a při tom sexy tak, jak můžou jen mladí, než jim zůstane jen ta ztrhaná tvář. „Hej,“ oslovil jsem je a zastoupil jim cestu.

Museli jsme se u řeky potkat aspoň dvacetkrát, ale ten týpek na mě zacílil sluneční brýle, jako by mě v životě neviděl, a ta dívka se na mě pro změnu nedívala vůbec. „Jste muzikanti?“ zeptal jsem se.

Kluk se otočil, aby se mě zbavil. Ale dívka zvedla hlavu. Měla citlivé, jakoby obnažené oči, a mně vrtalo hlavou, jestli je má zničené od slunce a proč jí její přítel, manžel nebo co vlastně je, nedá svoje brýle. „Je boží,“ řekla a použila to slovo v původním slova smyslu, jako výraz ze slovníku pubertálního skejťáka. Nebo možná že ne, napadlo mě. Možná to myslela doslova.

„Věřím vám,“ přikývl jsem. „Věřím, že je boží muzikant.“

Sáhl jsem do kapsy u košile a vyndal Bennieho navštívenku. Vytáhl jsem ji ze saka, které jsem na sobě měl včera, a přendal do košile pomocí papírového kapesníku, aby se nepokrčila, neohnula nebo neumazala. Tím plastickým potiskem mi připomínala římskou minci. „Zavolejte tomuhle člověku,“ poradil jsem jí. „Má svůj label. Vyřiďte mu, že vás posílá Scotty.“

Oba se na tu vizitku podívali, mhouřili v tom šikmém slunečním svitu oči.

„Zavolejte mu,“ zopakoval jsem. „Je to můj kámoš.“

„Jasně,“ řekl ten kluk nepřesvědčivě.

„Doufám, že to uděláte,“ naléhal jsem, ale připadal si bezmocný. Tohle můžu udělat jen jednou; ta navštívenka se mi do ruky podruhé nedostane.

Zatímco si ji její partner prohlížel, dívka se na mě podívala. „Zavolá tam,“ řekla a pak se usmála: ukázala malé, pravidelné zoubky, které vám zůstanou jedině, když nosíte rovnátka. „Postarám se o to.“

Kývl jsem a obrátil se od těch feťáků pryč. Kráčel jsem severním směrem, očima pátral v dálce. Pustil jsem tu běžkyni z očí a ona mi mezitím zmizela.

„Hej,“ uslyšel jsem za sebou dvojici chraptivých hlasů. Když jsem se otočil, zavolali současně: „Díky.“

Bylo to už dávno, co mi někdo za něco poděkoval. „Díky,“ řekl jsem si pro sebe. Opakoval jsem to znova a znova, toužil jsem si uchovat v paměti přesný zvuk jejich hlasů, znovu ucítit to překvapivé chvění v prsou.

Má snad vlahý jarní vzduch nějaký vliv na to, že ptáci zpívají hlasitěji? ptal jsem se sám sebe, když jsem kráčel po nadjezdu přes FDR na Východní Šestou ulici. Stromy začínaly nasazovat na květ. Klusal jsem pod jejich korunami, nasával prachovou vůni pylu a spěchal zpátky domů. Chtěl jsem se cestou do práce zastavit v čistírně se sakem – těšil jsem se na to už od předešlého dne. Nechal jsem ho ležet zmuchlané u postele a přesně v takovém stavu – použité – jsem ho tam chtěl i zanést. Ledabyle ho vhodím na pult, jen ať si to děvče zkusí něco říct. Jak by mohlo?

Někde jsem byl a potřebuju si nechat vyčistit sako, řeknu jako kdokoliv jiný. A ona se postará o to, aby bylo zase jako nové.

B

7. Mezi body A a B

I

Než Stephanie s Benniem dostali pozvání na večírek, měli za sebou v Crandale rok života. To místo rozhodně nepřekypovalo vřelostí k nováčkům. S tím vědomím se tam stěhovali a bylo jim to fuk – měli přece svoje vlastní přátele. Ale Stephanii štvalo víc, než čekala, když po cestě do školky s Chrisem mávla nebo se usmála na nějakou blonďatou matku, co právě vypouštěla ze svého užitkového vozu nebo Hummeru blonďatého potomka, a dočkala se jen přiškrceného, tázavého úsměvu, který se dal přeložit jako: Kdo že jste? Jak mohly po měsících každodenního vzájemného potkávání tak tápat? Buď to byly snobky nebo krávy nebo obojí, usoudila Stephanie, a přesto byla z jejich ledového odstupu ze záhadných důvodů zdrcená.

Během první zimy se za ně zaručila sestra jednoho z Bennieho umělců, aby mohli získat členství ve Crandaleském sportovním klubu. Poté, co podstoupili jen o něco svízelnější proces, než když žádáte o občanství, byli na konci června konečně přijati. První den si s sebou přinesli plavky a ručníky, protože netušili, že „céeská“ (jak se klubu říkalo) poskytuje členům své vlastní jednobarevné ručníky, aby se u bazénu příliš netloukly barvy. Když Stephanie procházela v dámské šatně kolem jedné z blondýnek, jejichž děti chodily s Chrisem do školky, vůbec poprvé se dočkala skutečného pozdravu; nejspíš díky tomu, že se zjevila na dvou různých místech, konečně zapadla do nějakého triangulačního algoritmu, který Kathy vyžadovala na důkaz její existence. Právě tak se totiž dotyčná jmenovala: Kathy. Stephanie to věděla od samého začátku.

Kathy nesla tenisovou raketu. Na sobě měla miniaturní bílé šatičky a pod nimi – jen tak tak, že byly vidět – bílé tenisové šortky, sotva větší než spodní kalhotky. Její útlý pas a opálené bicepsy nenesly žádné stopy zázračného mateřství. Zářivé vlasy měla stažené do ohonu, neposlušné pramínky pevně přichycené zlatými pinetkami.

Stephanie se převlékla do plavek a šla za Benniem a Chrisem. Zatímco nejistě postávali u snackbaru se svými barevnými ručníky v náručí, zaslechla vzdálené pinkání tenisových míčků. Ten zvuk v ní probudil vlnu nostalgie. Stejně jako Bennie pocházela i ona ze zapadákova, ale v jejím případě šlo o díru jiného typu – on vyrostl v kalifornském Daly City a jeho rodiče pracovali do té míry, že se vůbec nevyskytovali doma; Bennieho a jeho čtyři sestry vychovávala utahaná babička. Kdežto Stephanie pocházela z jednoho předměstí na Středozápadě, kde byl klub se snackbarem, ve kterém se podávaly spíš hubené, mastné hamburgery než niceský salát s čerstvě opečeným tuňákem, jak bylo zvykem v Crandale, ale kde se hrál tenis na kurtech rozpraskaných od slunce, na nichž Stephanie dosáhla kolem třináctého roku slušného výkonnostního stupně. Od té doby nedržela raketu v ruce.

Ke konci onoho prvního dne se osprchovali, převlékli zpátky do civilu a utahaní ze sluníčka se posadili na kamennou terasu, kde hrál klavírista u naleštěného pianina jednu neškodnou melodii za druhou. Slunce pomalu zapadalo. Chris na nedalekém trávníku dováděl se dvěma spolužačkami ze školky. Bennie a Stephanie popíjeli gin s tonikem a pozorovali rej svatojánských mušek. „Tak takové to tedy je,“ pronesl Bennie.

Stephanii napadla celá řada možných odpovědí: narážky na to, že pořád nikoho neznají; domněnky, že stejně nestojí za to někoho z nich poznat. Ale nechala je plavat. Byl to Bennie, kdo Crandale vybral, a Stephanie ve skrytu duše chápala proč: létali sice soukromými tryskáči na ostrovy patřící rockovým hvězdám, ale místní sportovní klub byla ta nejvzdálenější meta, které od chvíle, co dal vale tmavooké babičce v Daly City, dosáhl. V uplynulém roce svůj label prodal. Copak existuje nějaká lepší známka úspěchu než se přestěhovat někam, kam nepatříte?

Stephanie vzala Bennieho za ruku a vlepila mu polibek na kloub prstu. „Možná si pořídím tenisovou raketu,“ řekla.

O tři týdny později přišlo pozvání na večírek. Hostitel, manažer zajišťovacího investičního fondu, známý jako Duck, je pozval, když zjistil, že Bennie objevil Roury, jeho oblíbenou rockovou kapelu, a vydával jejich desky. Když se Stephanie vrátila ze své první tenisové lekce, našla ty dva u bazénu, zabrané do hovoru. „Přál bych si, aby se zase dali dohromady,“ zasnil se Duck. „Co se vlastně stalo s tím křečovitým kytaristou?“

„S Boscoem? Pořád nahrává,“ opáčil Bennie taktně. „Za pár měsíců mu má vyjít nové album: Mezi body A a B. Sólově je niternější.“ To, že Bosco je obézní alkoholik a má rakovinu, raději vynechal. Byl to totiž jejich odvěký přítel.

Stephanie seděla na kraji Bennieho lehátka, v obličeji zdravou barvu, protože svými razantními topspiny a dobře mířeným servisem si dala jako zamlada do těla. Postřehla, že jedna dvě blonďaté hlavy zůstaly u kurtu stát a dívaly se, a byla pyšná, jak moc se od nich liší: svými nakrátko zastřiženými tmavými vlasy, minojskou chobotnicí, vytetovanou přes celé lýtko, i několika robustními prsteny. I když bylo pravdou, že si pro tuto příležitost zakoupila vypasované bílé tenisové šatky a pod ně miniaturní kraťásky: první bílý kus oděvu, který si pořídila jako dospělá.

Na koktejlové party zahlédla přes celou terasu narvanou lidmi – koho jiného? – Kathy. Zatímco Stephanie přemítala, jestli si znovu vyslouží opravdový pozdrav, nebo bude degradována nevrlým úsměvem Kdo že jste?, Kathy zachytila její pohled a začala se k ní prodírat. Došlo na představování. Kathyin manžel Clay měl na sobě modrobílé proužkované kraťasy ze záhybkové tkaniny a růžovou plátěnou košili, model, který by na každém druhém vypadal směšně. Kathy byla oblečená v tmavomodré klasice, zvýrazňující její světle modré oči. Stephanie větřila, že Bennie laská Kathy pohledem, a cítila, jak jí tělem prostupuje nervozita – zbytkový záchvěv znepokojení, který pominul stejně rychle jako manželova pozornost (právě si povídal s Clayem). Kathyiny blond vlasy byly rozpuštěné, jen po stranách sepnuté pinetkami. Stephanie líně přemítala, kolik sponek do vlasů ta ženská na týden asi tak spotřebuje.

„Viděla jsem vás na kurtu,“ nadhodila Kathy.

„Už dlouho jsem nehrála,“ namítla Stephanie. „Potřebuju se do toho dostat.“

„Měli bychom si někdy zapinkat.“

„Jasně,“ opáčila Stephanie ledabyle, ale cítila, jak se jí do tváře žene krev, a když se Clay s Kathy přesunuli o kus dál, zmocnila se jí závrať a vzápětí ji polil stud. Tohle bylo to nejhloupější vítězství v jejím životě.

II

Uplynulo sotva několik měsíců a komukoliv se mohlo zdát, že Stephanie a Kathy se spřátelily. Dvakrát týdně spolu ráno chodily hrát tenis a vytvořily úspěšný deblový pár, který se v rámci meziklubové ligy utkával s blondýnkami v miniaturních tenisových šatičkách z nedalekých měst. Mezi jejich životy byla nenucená symetrie počínaje samotnými jmény – Kath a Steph, Steph a Kath – a konče jejich syny, kteří spolu chodili do první třídy. Chris a Colin, Colin a Chris. Jak je možné, že ze všech jmen, která Stephanie a Bennie zvažovali, když byla těhotná – Xanadou, Kuky, Renaldo, Cricket –, nakonec vybrali právě takové, co bezvadně zapadá do neškodného crandaleského jmenosloví?

Kathyino výsostné postavení v hierarchii místních blondýnek zajistilo Stephanii snadný a neutrální vstup do společnosti, chráněný status, který dokázal vstřebat i krátké tmavé vlasy nebo tetování; byla sice jiná, ale fajn, a tím pádem osvobozená od nelítostných škrábanců, které si mezi sebou občas rozdávaly. Stephanie by nikdy neřekla, že má Kathy ráda; Kathy byla republikánka a patřila k lidem, co používají neodpustitelnou frázi „mělo to tak být“ – obvykle když popisovala, jak se na ni usmálo štěstí nebo druhé postihla katastrofa. O Stephaniině životě toho věděla jen málo – určitě by byla paf, kdyby se například dozvěděla, že novinářem, který se před lety při rozhovoru pro časopis Details dostal na titulní stránky novin za útok na Kitty Jacksonovou, mladou filmovou hvězdu, byl Stephaniin starší bratr Jules. Tu a tam se Stephanii honilo hlavou, jestli by její kamarádka dokázala pochopit víc, než jí připisuje k dobru. Vím, že nás nesnášíš, představovala si, co si asi Kathy říká, a my tě taky nesnášíme, a teď když jsme si to vyjasnily, pojď, roznesem ty krávy ze Scarsdale na kopytech. Stephanie tenis milovala s agresivní lačností, za kterou se napůl styděla; v noci snila o lajnách a bekhendech. Kathy sice pořád byla lepší, ale její náskok se snižoval, což je obě do stejné míry štvalo i bavilo. Jako partnerky a sokyně, matky a sousedky, se k sobě Steph s Kath dokonale hodily. Jediný problém byl v Benniem.

Stephanie mu nejprve nevěřila, když se jí v létě po invazi do Iráku – jejich druhém létě v Crandale – svěřil, že se na něho lidé u bazénu nějak divně dívají. Domnívala se, že myslí ženy obdivující jeho vypracovaný snědý hrudník, co mu kouká z plavek, nebo široké tmavé oči, a tak vystřelila: „Od kdy ti vadí, že se na tebe někdo dívá?“

Jenže Bennie měl na mysli něco jiného a brzy to postřehla i Stephanie: jisté váhání nebo otázky kolem jejího manžela. Bennie si to podle všeho nebral moc k srdci; otázku „Co je to za jméno, ten Salazar?“ už v životě slyšel tolikrát, že byl vůči skepsi ohledně svého původu a rasy poměrně imunní a měl v zásobě celý arzenál osobitých kouzel, jimiž se, zvlášť v případě žen, pohotově bránil.

Zhruba v půli druhého léta – na další koktejlové party sponzorované zajišťovacím fondem – se Bennie a Stephanie spolu s Kathy a Clayem (neboli Papundeklem, jak mu tajně říkali) a několika dalšími nachomýtli k diskusi s Billem Duffem, místním kongresmanem, který právě přijel ze schůzky výboru pro mezinárodní vztahy. Tématem byla přítomnost Al-Káidy v okolí New Yorku. Bill prozradil, že tajní agenti se pohybují zvlášť v okrajových čtvrtích, možná jsou spolu i ve spojení (Stephanie si všimla, jak Clay zničehonic pozvedl světlé obočí a škubl hlavou, jako by měl v uchu vodu), ale otázka zní: jak silnou vazbu mají na mateřskou loď – po těch slovech se Bill zasmál protože za člena Al-Káidy se může prohlašovat kterýkoliv záštiplný magor, ale pokud nemá peníze, výcvik, zázemí (Clay znovu trhl hlavou, pak střelil pohledem po Benniem, který stál po jeho pravici), nemá smysl přidělovat finanční prostředky…

Bill se zarazil uprostřed věty, očividně vyvedený z míry. Připojila se k nim další dvojice, Bennie popadl Stephanii a odtáhl ji pryč. V očích měl beránčí, téměř ospalý pohled, ale z jeho stisku ji bolelo zápěstí.

Krátce nato z večírku odešli. Bennie zaplatil dívce na hlídání, šestnáctce přezdívané Scooter, a odvezl ji domů. Byl zpátky dřív, než se Stephanie stačila mrknout na hodinky a zamyslet nad tím, jak je Scooter vlastně hezká. Slyšela, jak nastavuje poplašné zařízení proti zlodějům; pak vydusal nahoru po schodech, až se kočka Sylfa v hrůze vrhla pod postel. Stephanie vyběhla z ložnice a srazila se s ním nahoře na schodech. „Co tu kurva pohledávám?“ zařval.

„Sšt. Vzbudíš Chrise.“

„Upínej kabinet hrůz!“

„To je ošklivé,“ namítla, „i když Clay je nes –“

„Ty se jich zastáváš?“

„Ovšem že ne. Ale je to jen jeden člověk.“

„Myslíš, že v té skupině lidí byl někdo, kdo nevěděl, o co tam jde?“

Stephanie se bála přiznat, že má možná pravdu – vážně to všichni věděli? Nechtěla, aby Bennie takhle uvažoval. „To je naprosto paranoidní. I Kathy říká…“

„Zase! Jen se na sebe podívej!“

Stál nahoře na schodišti se zaťatými pěstmi. Stephanie k němu přistoupila a objala ho; Bennie se o ni opřel a málem ji shodil. Stáli v pevném objetí, dokud se mu nezpomalil dech. „Přestěhujme se,“ navrhla Stephanie tiše.

Bennie se od ní polekaně odtáhl.

„Myslím to vážně,“ přikývla. „Já na tyhle lidi seru. Chtěli jsme to přece jen zkusit, ne? Přestěhovat se na nějaké takové místo.“

Bennie neodpověděl. Rozhlížel se kolem sebe po parketových podlahách, jejichž ornamentální dezén osobně na všech čtyřech brousil, protože odmítal tak složitou práci svěřit nějakému fušerovi; na skleněnou výplň ve dveřích do ložnice, z níž několik týdnů žiletkou seškraboval nánosy barvy; na výklenky na schodišti, v nichž s pečlivou rozvahou rozmisťoval jeden předmět vedle druhého a vylaďoval osvětlení. Jeho otec byl elektrikář; Bennie dokázal osvětlit cokoliv.

„Ať se přestěhujou oni,“ odsekl. „Tohle je do prdele můj dům.“

„Dobře. Ale když přijde na věc, říkám, že se můžeme sebrat a odjet. Zítra. Za měsíc. Za rok.“

„Chci tady umřít,“ dodal Bennie.

„Ježíši,“ utrousila Stephanie, načež ze sebe oba vyrazili salvu nervózního smíchu, který se brzy změnil v záchvat, při kterém se svíjeli na parketách a sykali po sobě, ať už mlčí.

A tak zůstali. Od té chvíle kdykoliv si Bennie všiml, že se Stephanie ráno převléká do tenisového úboru, dobíral si ji: „Jdeš hrát s těmi fašisty?“ Stephanie věděla, že chce, aby toho nechala, aby se na protest proti Papundeklově bigotnosti a tuposti zřekla přátelství s Kathy. Jenže ona nic takového neměla v úmyslu. Pokud mají dál žít v místě, jehož společenský život se točí kolem sportovního klubu, přece si to zatraceně nerozháže s jedinou ženou, která jí zaručuje snadnou asimilaci. V žádném případě se netoužila stát vyvrhelem jako Noreen, jejich sousedka v domě napravo, která měla do očí bijící zlozvyky, na nose obrovské sluneční brýle a silný třes rukou – z léků, usuzovala Stephanie. Noreen měla sice tři roztomilá, zvídavá dítka, ale žádná z místních žen se s ní nebavila. Byla pro ně vzduch. Nemám zájem, děkuji, pomyslela si Stephanie.

S příchodem podzimu a chladnějšího počasí začala přesouvat tenisové zápasy na později, kdy Bennie nebude doma a neuvidí, jak se převléká. Teď když pracovala na volné noze pro La Dollinu píár firmu a mohla si schůzky na Manhattanu domlouvat na libovolnou dobu, to byla hračka. Ovšem že to bylo malinko ošidné, ale nelhala, jen vynechávala jistá fakta – chtěla Bennieho chránit před tím, co ho deprimuje. Když se zeptal, nikdy mu nezamlčela, že si byla zahrát. A kromě toho, copak za ty roky neměl na triku dost svých podvodů? Sám jí to dluží.

III

Na jaře příštího roku se k nim nastěhoval Stephaniin starší bratr Jules, kterého podmínečně propustili z nápravného zařízení v Attice. Odseděl si pět let; první rok ve vězení na Rikers Island, kde čekal na soudní proces kvůli pokusu o znásilnění Kitty Jacksonové, další čtyři poté, co bylo obvinění ze znásilnění (na Kittyinu žádost) staženo a byl usvědčen z únosu a úmyslného napadení – což je skandální, vezmeme-li v úvahu, že ona hvězdička s ním odešla do Central Parku ze své vlastní vůle a vyvázla bez jediného škrábnutí. Ve skutečnosti byla nakonec předvolána jako svědkyně obhajoby. Jenže prokurátorovi se podařilo porotu přesvědčit, že to, že Kitty mluví ve prospěch Julese, je jen jiný projev stockholmského syndromu. „Skutečnost, že i nadále hodlá tohoto muže chránit, je jen dalším důkazem toho, jak hluboce ji ranil…“ vybavovala si Stephanie jeho monotónní přednes z přelíčení s bratrem, které sledovala po dobu mučivých deseti dní; po celou dobu se snažila neztrácet optimismus.

Zdálo se, že Jules ve vězení znovu získal klid, který v měsících před incidentem tak dramaticky pozbyl. Nadále bral léky na maniodepresivní psychózu a smířil se i s koncem svého zasnoubení. Stal se šéfredaktorem vězeňského týdeníku a za reportáž, v níž vylíčil dopad 11. září na spoluvězně, získal čestné uznání v rámci programu na podporu psaní odsouzených organizovaného PEN klubem. Směl přijet do New Yorku převzít cenu a všem – Benniemu, Stephanii i jejím rodičům – během jeho zajíkavé děkovné řeči tekly slzy po tváři. Začal hrát basketbal, shodil nějaké to kilo a jako zázrakem se zbavil ekzému. Zdálo se, že je konečně připraven pokračovat v seriózní novinářské kariéře, kvůli které před více než dvaceti lety do New Yorku přijel. Když ho poradní výbor pro podmínečné propuštění doporučil k předčasnému propuštění, Stephanie s Benniem mu s radostí nabídli střechu nad hlavou, než se zase postaví zpátky na nohy.

Jenomže teď, po dvou měsících od jeho příchodu, se dostavila zlověstná stagnace. Na začátku sice absolvoval, byť zpocený hrůzou, několik pohovorů, ale nic z nich nevzešlo. Jules se viděl v Chrisovi a hodiny, když byl chlapec ve škole, stavěl z mikroskopických lego kostiček celá města, aby ho měl po návratu čím překvapit. Ve vztahu k sestře však zůstával křečovitě zdrženlivý a její věčný spěch (například to, jak se dnes ráno všichni tři rozutekli do školy a do práce) sledoval se škodolibým pobavením. Na hlavě měl vrabčí hnízdo a ve tváři zmařený, jakoby udřený pohled, který jí rval srdce.

„Chystáš se do města?“ zeptal se jí Bennie, když strkala talíře od snídaně do dřezu.

Chystala se – ale později. Oteplilo se, a tak začala znovu ráno hrát tenis s Kathy. Našla si však nový, mazaný způsob, jak to před Benniem utajit; tenisový úbor si nechávala v klubu, ráno se oblékla, jako by šla do práce, políbila ho na rozloučenou a zamířila do klubu, kde se převlékla a šla na kurt. Minimalizovala lhaní tím, že akorát pozměnila časové pořadí jednotlivých úkonů; když se jí Bennie zeptal, za kým jde, vždycky uvedla konkrétní schůzku, která se v tom dni měla konat o něco později, takže když se jí večer zeptal, jak to šlo, mohla mu upřímně odpovědět.

„Mám v deset sraz s Boscoem,“ odvětila. Bosco byl jediný rocker, jehož měla jako mediální agentka stále na seznamu. Ve skutečnosti měli schůzku až ve tři.

„S Boscoem? Ještě před polednem?“ podivil se Bennie. „To byl jeho nápad?“

Stephanie okamžitě pochopila, že šlápla vedle. Bosco tráví noci v alkoholovém opojení; šance na to, že bude v deset ráno při smyslech, byla takřka nulová. „Myslím, že jo,“ přikývla a z toho, že manželovi lže do očí, málem dostala závrať. „Ale máš pravdu. Je to divné.“

„Přímo děsivé,“ dodal Bennie. Políbil ji na rozloučenou a zamířil i s Chrisem k domovním dveřím. „Zavoláš mi, až skončíte?“

V tu chvíli Stephanie věděla, že zápas s Kathy zruší – v podstatě se na něj vykašle – a odjede na Manhattan, aby se v deset sešla s Boscoem. Nic jiného ani udělat nemohla.

Když odešli, zmocnilo se jí napětí, které pociťovala vždycky, když s Julesem zůstala sama; její nevyřčené otázky ohledně jeho plánů a denního režimu v tichosti narážely na krunýř, kterým se proti nim obrnil. Těžko si uměla představit, co jiného kromě hrátek s legem její bratr celé dny dělá. Dvakrát po návratu domů zjistila, že televize v ložnici je přeladěná na pornokanál, což ji tak rozrušilo, že Bennieho požádala, aby Julesovi pořídili do hostinského pokoje vlastní televizi.

Vyšla nahoru a nechala Kathy v hlasové schránce vzkaz, že zápas ruší. Když se vrátila do kuchyně, Jules se upřeně díval z okna v kuchyňském výklenku. „Co ta vaše sousedka blbne?“

„Noreen?“ zeptala se Stephanie. „Myslíme si, že je praštěná.“

„Dělá něco u vašeho plotu.“

Stephanie přistoupila k oknu. Měl pravdu; viděla, jak hned za plotem poskakuje nahoru a dolů Noreenin odbarvený ohon – karikatura těch přirozeně projasněných melírem, co nosily všechny ostatní obyvatelky Crandale. V obřích černých slunečních brýlích se podobala mouše z komiksu nebo nějakému mimozemšťanovi. Stephanie jen pokrčila rameny, popuzená tím, že Jules má vůbec čas zabývat se někým, jako je Noreen. „Musím běžet,“ řekla.

„Můžu se s tebou svézt?“

Stephanie ucítila na prsou takové malé třesknutí. „Samozřejmě,“ opáčila. „Máš schůzku?“

„Vlastně ne. Jen mám chuť vypadnout ven.“

Cestou k autu se Jules letmo ohlédl a ohlásil: „Myslím, že nás sleduje. Noreen. Přes plot.“

„To by mě nepřekvapilo.“

„Vy s tím nic neuděláte?“

„Co máme dělat? Nijak nám neubližuje. Vždyť ani není na našem pozemku.“

„Co když je nebezpečná?“

„To říká ten pravý, co?“

„To nebylo hezké,“ namítl Jules.

Stephanie usedla za volant svého volva a v předtuše, že si tím aspoň posílí alibi, zasunula do přehrávače nejnovější Boscoeovo cédéčko, Mezi body A a B. Na jeho posledních albech se objevovaly předělané fláky v doprovodu ukulele. Bennie je vydával z čirého kamarádství.

„Můžu to vypnout, prosím tě?“ zeptal se Jules po dvou skladbách a stiskl tlačítko dřív, než Stephanie stačila odpovědět. „Tohle je ten člověk, se kterým máme schůzku?“

„Máme? Myslela jsem, že jen potřebuješ odvoz.“

„Můžu jít s tebou?“ žadonil Jules. „Prosím?“

Mluvil zkroušeným a tklivým hlasem jako člověk, co nemá kam jít a co dělat. Za co mě trestáš? chtělo se Stephanii vykřiknout. Za to, že jsem lhala Benniemu? V posledních třiceti minutách byla nucená zrušit tenisový zápas, o který moc a moc stála, naštvat Kathy, vydat se na smyšlenou schůzku s člověkem, který nejspíš nebude při smyslech, a teď ještě ke všemu s sebou musí vzít svého neukotveného, nanejvýš kritického bratra, aby byl u toho, až se jí rozplyne alibi. „Nejsem si jistá, že to bude bůhvíjak zábavné,“ namítla.

„To neva,“ ujistil ji Jules. „Jsem zvyklý se moc nebavit.“ Nervózně přihlížel, jak Stephanie obratně sjela z Hutchinsonovy dálnice na Cross Bronx Expressway; cesta v autě mu podle všeho nedělala dobře. Když se naplno zařadili do provozu, zeptal se: „Ty máš poměr?“

Stephanie na něho vytřeštila oči. „Přeskočilo ti?“

„Dívej se na cestu!“

„Proč se mě na to ptáš?“

„Připadáš mi nesvá. Oba s Benniem mi tak připadáte. Pamatuju si vás úplně jinak, děcka.“

Stephanie byla zdrcená. „Bennie ti připadá nesvůj?“ Navzdory slibu, který jí Bennie dal před dvěma roky, když mu bylo čtyřicet, i skutečnosti, že nemá důvod o něm pochybovat, ji jako ruka, která vás sevře kolem krku, spoutaly staré obavy. „Chováte se – já nevím – až moc zdvořile.“

„Ve srovnání s lidmi ve vězení?“

Jules se usmál. „Fajn,“ řekl. „Možná je to jen tím místem. Crandale, New York,“ pronesl a schválně protahoval slabiky. „Vsadím se, že je to tam samej republikán.“

„Tak půl na půl.“

Jules se k ní nevěřícně otočil. „Ty se stýkáš s republikány?“

„To je život, Julesi.“

„Ty a Bennie? Stýkáte se s republikány?“

„Uvědomuješ si, že křičíš?“

„Dívej se na cestu!“ zařval Jules.

Stephanie poslechla a třesoucíma se rukama sevřela volant. Měla sto chutí se otočit a odvézt bratra zpátky domů, jenže tím pádem by prošvihla fiktivní schůzku.

„Já se na pár let zdejchnu a celej zkurvenej svět je vzhůru nohama,“ rozčiloval se Jules. „Mizí mrakodrapy. Pokaždé, když jdeš do něčí kanceláře, čeká tě tělesná prohlídka. Všichni se chovají jako zhulení, protože celou dobu, co s tebou mluví, vyťukávají jeden mejl za druhým. Tom a Nicole se rozešli… A teď se dokonce moje rokenrolová ségra a její manžel bratříčkujou s republikány. To mě poser!“

Stephanie dlouze vydechla, aby se uklidnila. „Jaké máš plány, Julesi?“

„Už jsem ti říkal, že chci jít s tebou za tím –“

„Mám na mysli, co hodláš dělat.“

Nastalo dlouhé ticho. „Netuším,“ odpověděl Jules nakonec. Stephanie se na něj letmo podívala. Zabočili na Henry Hudson Parkway a Jules se zadíval na řeku. Tvář měl zbavenou veškeré energie či naděje. „Když jsi před všemi těmi lety přijel do New Yorku,“ spustila, „hýřil jsi nápady.“

Jules si odfrkl. „Kdo nehýří, ve čtyřiadvaceti?“

„Chci říct, věděl jsi, co chceš.“

Pár let před tím odpromoval na Michiganské univerzitě. Jedna ze Stephaniných spolubydlících z prvního ročníku přerušila na NYU studium kvůli léčbě anorexie a Jules obsadil na tři měsíce její pokoj; cáral po městě se zápisníkem a vymetal večírky v redakci Paris Review.

Když se anorektička vrátila, sehnal si práci v redakci Harper’s, byt na Osmdesáté první a York Street a tři spolubydlící – dva z nich se později stali šéfredaktory. Ten třetí získal Pulitzerovu cenu.

„Já to nechápu, Julesi,“ pokračovala Stephanie. „Nechápu, co se s tebou stalo.“

Jules se zadíval na zářivou siluetu dolního Manhattanu, jako by to tam vůbec nepoznával. „Jsem jako Amerika,“ odvětil.

Stephanie se k němu prudce otočila. „O čem to mluvíš?“ vyhrkla vyděšeně. „Snad jsi nevysadil prášky?“

„Máme špinavé ruce,“ odvětil Jules.

IV

Stephanie nechala auto na parkovišti na Šesté avenue a společně s Julesem zamířili do Soho; prodírali se davem nakupujících, kteří nesli obří kabely s logem obchodního domu s nábytkem Crate and Barrel. „Takže. Co je krucinál tenhle Bosco zač?“ zeptal se Jules.

„Vzpomínáš si na Roury? Hrál v nich na kytaru.“

Jules se zastavil „Za tím jdeme? Za Boscoem z Rour? Tím hubeným zrzkem?“

„Jo, akorát se trochu změnil.“

Zahnuli jižně na Wooster Street a dál na Canal Street. Na dlažebních kostkách skotačily sluneční paprsky a Stephanii se v paměti vznesla jako matný balónek jedna vzpomínka: jak na téhle ulici, celí vysmátí a rozklepaní, fotili obal na první desku Rour. Bosco si v jednom kuse pudroval pihy a fotograf se s tím strašně piplal. Zasněná stiskla Boscoeův zvonek a čekala. Prosím tě, nebuď doma, prosím tě, neotevírej, prosím, modlila se v duchu. Ta fraška by aspoň byla u konce.

V domácím telefonu se neozval žádný hlas, jen bzučák. Stephanie zatlačila do dveří se zmateným tušením, že si možná vážně domluvila s Boscoem schůzku už na deset. Nebo snad zmáčkla špatný zvonek?

Vešli dovnitř a přivolali si výtah. Trvalo dlouho, než kabina s hlasitým skřípáním v šachtě sjela dolů. „Je ta věc provozuschopná?“ zapochyboval Jules.

„Klidně můžeš počkat tady dole.“

„Nesnaž se mě pořád zbavit.“

Vychrtlého interpreta v úzkých kalhotách, zvaných roury, představitele hudebního proudu pozdních osmdesátých let, který se pohyboval na pomezí punku a ska, a včelí úl plný zrzavé mánie, vedle něhož vypadal i Iggy Pop na pódiu jako břídil, by dnes v Boscoeovi hledal málokdo. Svého času majitelé klubů opakovaně volali během jejich vystoupení záchranku v přesvědčení, že dostal záchvat.

Dnes byl kus chlapa – tvrdil, že to má z cytostatik a antidepresiv –, ale stačil letmý pohled do jeho odpadkového koše a téměř pokaždé se v něm válelo prázdné pětilitrové balení čokoládové zmrzliny od Dreyera. Zrzavou kštici vystřídal prořídlý šedý koňský ohon. Po neúspěšné výměně kyčelního kloubu mu zůstala kymácivá chůze, takže s vytrčeným panděrem připomínal lednici, co se veze na káře. A přesto byl dnes vzhůru, oblečený a dokonce i oholený. Žaluzie v jeho podkrovním bytě byly vytažené a ve vzduchu byla cítit vlhkost ze sprchy, příjemně šmrncnutá vůní čerstvě uvařené kávy.

„Čekal jsem tě až ve tři,“ prohodil Bosco.

„Myslela jsem, že jsme se domluvili na deset,“ opáčila Stephanie a zadívala se do kabelky, aby se vyhnula jeho upřenému pohledu. „Že bych to popletla?“

Bosco nebyl hlupák; dobře věděl, že Stephanie lže. Ale zároveň byl zvědavý a jeho zvědavost přirozeně padla na Julese. Stephanie je představila.

„Je mi ctí,“ pronesl Jules vážně.

Než mu Bosco podal ruku, pátravě si ho změřil a hledal v jeho tváři známky ironie.

Stephanie se posadila na skládací židli poblíž černého koženého polohovacího křesla, na němž Bosco trávil valnou část dne. Stálo u zaprášeného okna, za kterým byla vidět řeka Hudson a dokonce i část Hobokenu. Bosco jí přinesl kávu a začal se rozechvěle soukat do křesla, které ho vcuclo jako rosol. Cílem schůzky byla propagace jeho nové desky Mezi body A a B. Teď, když Benniemu dýchala na záda správní rada, nemohl na Boscoa vynaložit kromě výdajů na výrobu a expedici cédéček ani cent navíc. A tak Bosco platil Stephanii od hodiny za to, že mu dělá mediální a obchodní agentku. V obou případech šlo spíš o symbolické funkce; po vydání posledních dvou alb byl příliš nemocný, než aby vyvinul nějakou aktivitu, a ruku v ruce s jeho nemohoucností šel i nezájem okolního světa.

„Tentokrát bude všechno úplně jinak,“ spustil Bosco. „Budeš muset začít něco dělat, kotě. Tohle album bude můj comeback.“

Stephanie se domnívala, že žertuje. Ale on se jí zpoza záhybů černé kůže upřeně díval do očí.

„Comeback?“ zopakovala nejistě.

Jules mezitím bloumal po bytě, obhlížel zarámované zlaté a platinové desky za prodeje alb Rour, jimiž byly stěny hustě posety, několik kytar, které Bosco ještě nestačil střelit, a sbírku předkolumbovských artefaktů, které shromažďoval v luxusních skleněných vitrínách a tvrdošíjně odmítal prodat. Stephanie cítila, že její bratr při slově „comeback“ náhle zpozorněl.

„To album se jmenuje Mezi body A a B, že jo?“ pronesl Bosco. „A právě od toho se chci odpíchnout: jak je možný, že se z rockové hvězdy stane bachratej čurák, co je každýmu ukradenej? Nepředstírejme, že se to nestalo.“

Stephanie byla příliš v šoku, než aby se zmohla na nějakou reakci.

„Chci interview, hlavní články v časopisech, na co si jen vzpomeneš,“ pokračoval Bosco. „Nemusíš mě šetřit. Pojďme zdokumentovat každej kousek toho zjebanýho ponížení. Tohle je realita, ne? Po dvaceti letech už člověk nevypadá moc dobře, zvlášť když mu vykuchají polovinu střev. Čas je rváč, ne? Neříká se to tak?“

Jules se pomalu vrátil z opačné strany místnosti. „To jsem v životě neslyšel,“ přiznal. „’Čas je rváč’?“

„Chcete s tím snad nesouhlasit?“ popíchl ho zlehka Bosco.

Nastala pauza. „Ne,“ ujistil ho Jules.

„Poslyš,“ řekla Stephanie. „Tvojí upřímnosti si moc cením, Bosco –“

„Přestaň mi mazat med kolem huby,“ přerušil ji. „Ty svoje píárský cancy si nechej od cesty.“

„Jsem tvoje mediální agentka,“ připomněla mu Stephanie.

„Jo, ale na to, abys těm sračkám začala věřit, jsi příliš stará,“ dodal Bosco.

„Jen se snažím chovat taktně,“ bránila se Stephanie. „Rozhodující je, že je všem ukradené, že máš život ve sračkách, Bosco. To je dobrý vtip, jestli si myslíš, že to někoho zajímá. Kdybys pořád byl rocková hvězda, pak budiž, ale ty nejsi rocková hvězda – ty jsi troska.“

„To je kruté,“ poznamenal Jules.

Bosco se zasmál. „Je vytočená, že jsem jí řekl, že je stará.“

„Správně,“ přiznala Stephanie.

Jules se znepokojeně podíval z jednoho na druhého. Vidina možného konfliktu ho podle všeho dokázala dost vykolejit.

„Poslyš,“ spustila Stephanie. „Buď ti můžu říct, že je to skvělá, průkopnická myšlenka, a nechat to prostě vyšumět, anebo k tobě můžu být upřímná: je to směšné. Všem je to putna.“

„Ještě jsi neslyšela, co mám za lubem,“ namítl Bosco.

Jules si přinesl skládací židli a přisedl si k nim. „Chci vyjet na šňůru,“ spustil Bosco. „Tak jako za starejch časů, řádit na pódiu stejně jako dřív. Budu se hejbat tak jako dřív, akorát že ještě víc.“ Stephanie odložila šálek. Přála si, aby tady byl Bennie; jedině on by totiž dokázal ocenit hloubku toho sebeklamu, jehož byli svědkem. „Abychom si rozuměli,“ řekla. „Chceš ty spousty rozhovorů a článků do novin postavit na skutečnosti, že jsi ubohý mrzák, pouhý stín toho, cos býval. A pak chceš vyrazit na šňůru…“

„Po celé zemi.“

„Po celé zemi a vystupovat, jako bys to zase byl ty.“

„Přesně tak.“

Stephanie se zhluboka nadechla. „Má to ale hned několik háčků, Bosco.“

„To mě taky napadlo,“ odvětil a mrkl na Julese. „Ven s tím.“

„Tak zaprvé, bude pěkná dřina sehnat nějakého novináře, který by měl o něco takového zájem.“

„Já mám zájem,“ vyhrkl Jules, „a jsem přece novinář.“

Bůh mi buď milostiv, měla Stephanie na jazyku, ale nakonec to spolkla. Už mnoho let neslyšela, že by o sobě její bratr mluvil ako o novináři.

„Oukej, takže jednoho zájemce bychom měli –“

„Dostane všechno,“ řekl Bosco a otočil se k Julesovi. „Dostanete všechno. Exkluzivní práva. Můžete se dívat, jak seru, jestli chcete.“

Jules polkl. „Promyslím si to.“

„Chci jen říct, že to bude bez omezení.“

„Fajn,“ spustila Stephanie znovu, „takže máš –“

„Můžete mě i točit,“ ujistil Bosco jejího bratra. „Jestli máte zájem, můžete natočit dokument.“

Jules už se začínal tvářit vyplašeně.

„Necháte mě do prdele domluvit?“ ohradila se Stephanie. „Máš novináře, který napíše o něčem, co nebude vůbec nikoho zajímat –“

„Věříte tomu, že tohle je moje mediální agentká?“ zeptal se Bosco Julese. „Neměl bych ji vyhodit?“

„Hodně štěstí při hledání náhrady,“ odsekla Stephanie. „Takže, teď k té šňůře.“

Bosco se cídil od ucha k uchu, hermeticky uzavřený ve svém lepkavém křesle, které by každý druhý považoval za gauč. Najednou jí ho bylo líto. „Nebude snadné zajistit předprodej vstupenek,“ spustila jemně. „Chci říct, už nějakou dobu jsi nehrál, nejsi… Říkáš, že chceš hrát jako dřív, ale…“ Bosco se jí smál do obličeje, ale Stephanie se nedala. „Tělesně nejsi – chci říct, tvoje zdraví…“ Jako kolem horké kaše chodila kolem faktu, že Bosco není ani v nejmenším schopný hrát jako za starých časů, a že kdyby se o to pokusil, zabilo by ho to – nejspíš dříve než později.

„Pořád to nechápeš, Steph?“ vybuchl Bosco nakonec. „V tom je ten vtip. Víme, jak to dopadne, ale nevíme kdy ani kde ani kdo u toho bude, až se to stane. Má to být sebevražedná šňůra.“ Stephanie se dala do smíchu. Ta myšlenka jí z nevysvětlitelného důvodu připadala legrační. Ale Bosco znenadání zvážněl. „Jsem vyřízenej,“ hlesl. „Jsem starej, smutnej – to ještě v lepším případě. Chci s těma sračkama skoncovat. Ale nechci skomírat, já chci zazářit a zhebnout – chci, aby moje smrt byla lákadlem, podívanou, záhadou. Uměleckým dílem. Takže, vážená píárko,“ pronesl, a zatímco sbíral svou povadlou tělesnou hmotu a nakláněl se k ní, oči mu v té odulé hlavě jen jiskřily, „nesnaž se mě přesvědčit, že tohle nebude nikoho zajímat. Reality šou, krucinál – nic reálnějšího už být nemůže. Sebevražda je zbraň, to víme všichni. Ale co umění?“

Propichoval Stephanii dychtivým pohledem: hřmotný, churavý muž, jemuž zbývá jediný smělý nápad a jiskřička naděje, že ona nakonec kývne. Nastala dlouhá pauza, během níž se Stephanie snažila uspořádat si myšlenky.

Jako první promluvil Jules. „To je geniální.“

Bosco k němu vyslal něžný pohled, dojatý svou vlastní řečí i zjištěním, že dojala i Julese.

„Poslyšte, pánové,“ řekla Stephanie. Byla si dobře vědoma záblesku zvráceného uvažování ve vlastní logice: kdyby ta myšlenka měla z nějakého důvodu hlavu a patu (což zcela jisté nemá – je šílená, možná i protizákonná, odporná do té míry, že je až groteskní), pak by to chtělo někoho, kdo opravdu umí psát.

„O ne ne ne,“ hrozil jí Bosco prstem, jako kdyby tu ničemnou pochybnost vyslovila nahlas. Se vzdycháním, hekáním a opakovaným odmítáním pomoci se s námahou zdvihl z křesla, které při tom vysvobození tiše zakňučelo, a odkulil se přes celý pokoj. Když došel ke stolu zaneřáděnému stohy papíru, opřel se o něj a těžce oddychoval. Pak z toho nepořádku vyštrachal čistý list papíru a pero.

„Jak že se jmenujete?“ zavolal.

„Jules. Jules Jones.“

Bosco chvíli něco sepisoval.

„Fajn,“ řekl, pracně se k nim dokolébal a podal papír Julesovi. Ten si ho hlasitě přečetl: „Já, Bosco, při jasném vědomí, tímto uděluji vám, Julesi Jonesi, výhradní práva na reportáž zachycující můj úpadek a sebevražednou šňůru.“

To vypětí ho úplně vyčerpalo. Zhroutil se do křesla, přerývaně dýchal, oči zavřené. Stephanii se v duchu mihl před očima Bosco jako rošťácký přízrak, šílený hastroš z pódia, zcela popírající toho nevrlého Behemóta, kterého měli před očima. Zaplavila ji vlna smutku.

Bosco otevřel oči a pohlédl na Julese. „Tak,“ zasípal. „A je to vaše.“

Na obědě v atriu neboli Sochařské zahradě Muzea moderního umění byl Jules jako znovuzrozený: ukecaný, plný energie, neustále jen mlel o tom, jak je muzeum krásně zrenovované. Nakráčel rovnou do obchodu se suvenýry a zakoupil si diář a pero (oba dárkové předměty byly zahalené do Magrittových mraků), aby náhodou nezapomněl, že má druhý den ráno v deset schůzku s Boscoem.

Stephanie pojídala krůtí wrap, civěla na Picassovu Kozu a v duchu si přála, aby s bratrem mohla sdílet jeho euforii. Nešlo to; Julesovo vzrušení jako by se sytilo přímo z jejího těla, a čím byl nabuzenější, tím si připadala vycucanější. Najednou ji zamrzelo, úplně nesmyslně, že prošvihla ten tenisový zápas.

„Co se děje?“ zeptal se jí Jules nakonec a na ex do sebe obrátil třetí brusinkový džus se sodou. „Tváříš se jak zmoklá slepice.“

„Nevím,“ odvětila Stephanie.

Naklonil se k ní, její starší brácha Jules, její ochránce a hlídací pes, a Stephanii blesklo hlavou, jaké to bylo, když byli malí a on chodil na její tenisové zápasy a masíroval jí lýtka, když dostala křeč. Málem ho zase cítila vedle sebe. Ten pocit ležel pohřbený pod veškerým chaosem, do kterého Jules zabředl v mezidobí mezi dětstvím a současností, ale teď se – vřelý a živoucí – vydral zpátky na povrch a vehnal jí do očí slzy.

Její bratr se tvářil ohromeně. „Steph,“ řekl a vzal ji za ruku, „co se děje?“

„Mám pocit, jako by všechno končilo,“ řekla.

Vzpomínala na staré časy, jak jim teď s Benniem říkali – nejen před tím, než se přestěhovali do Crandale, ale před tím, než se vzali, měli děti, peníze, zřekli se tvrdých drog, nadělali si závazky všeho druhu, na časy, kdy se poflakovali po Lower East Side s Boscoem, chodili spát po východu slunce, pobývali v úplně cizích bytech, provozovali pseudoveřejný sex, prováděli bravurní kousky, což (v jejím případě) zahrnovalo několik šlehnutí heroinu, protože nic z toho nebrali vážně. Byli přece mladí, šťastní a silní – proč by se trápili? Když se jim nelíbilo, jak to dopadlo, mohli se vrátit a začít od začátku. Teď se na smrt nemocný Bosco skoro nemůže hýbat a horečně plánuje svou smrt. Je tenhle výsledek jen rozmarnou hříčkou přírody, nebo je to normální – něco, co měli tušit? Nebo to nějak sami zavinili?

Jules ji vzal kolem ramen. „Kdyby ses mě zeptala dnes ráno, řekl bych, že jsme vyřízení,“ pronesl. „My všichni, celá země – celej podělanej svět. Ale teď to cítím přesně opačně.“

Stephanie věděla, co chce říct. Skoro cítila, jak jejímu bratrovi proudí v žilách naděje. „Takže, jak zní odpověď?“ zeptala se.

„Jasně, všechno jednou skončí,“ opáčil Jules, „ale teď ještě ne.“

V

Stephanie jakžtakž přetrpěla příští schůzku s návrhářem kabelek z lakované kůže, ale pak neuposlechla instinkt, který ji před podobnými věcmi varoval, a zastavila se v kanceláři. Její šéfka, La Doll, jako vždycky zrovna telefonovala, ale sotva ji zahlédla, zakryla rukou sluchátko a křikla z kanceláře: „Co se stalo?“

„Nic,“ odpověděla Stephanie vyjukaně. Pořád ještě byla na chodbě.

„S tím kabelkářem to klaplo?“ La Doll měla dokonalý přehled o termínech schůzek všech svých zaměstnanců, dokonce i těch, co byli jako Stephanie na volné noze.

„V pohodě.“

La Doll zavěsila, vyzunkla z bezedného šálečku velikosti náprstku presíčko připravené na kávovaru značky Krups, který měla postavený na stole, a zavolala: „Pojď sem, Steph.“

Stephanie vešla do šéfčiny honosné rohové kanceláře. I těm, kteří La Doll dobře znali, připadala její tvář digitálně upravená: krátký, pronikavě blonďatý sestřih; dravý odstín rtěnky; roztěkané algoritmické oči. „Příště,“ pronesla a krátce Stephanii skřípla pohledem, „tu schůzku raděj zruš.“

„Prosím?“

„Tvoje depka byla cítit až z chodby,“ opáčila La Doll. „To máš jako s chřipkou. Nesmíš vystavovat klienty bacilům.“

Stephanie se zasmála. Znala svou šéfku odjakživa – dost dlouho na to, aby věděla, že to myslí naprosto vážně. „Bože, ty jsi ale mrcha,“ ulevila si.

La Doll se uchichtla a už vytáčela další číslo. „To je stará písnička,“ opáčila.

Stephanie odjela zpátky do Crandale (Jules jel už napřed vlakem), aby vyzvedla Chrise po fotbalovém tréninku. V sedmi letech byl stále ještě ochotný vrhnout se jí po celodenním odloučení kolem krku. Objala ho a nasávala vůni obilí z jeho vlasů. „Je strýček Jules doma?“ chtěl vědět. „Postavil mi něco?“

„Strýček Jules dnes vlastně pracoval,“ oznámila mu a ucítila záchvěv hrdosti. „Měl nějakou práci ve městě.“

Celý den si připadala jako na houpačce a veškerá její přání se smrskla na jedno jediné – promluvit si s Benniem. Zavolala Sashe, jeho asistentce, kterou sice dlouhodobě podezírala z toho, že je strážkyní manželových nepřístojností, ale kterou si od doby, co se polepšil, docela oblíbila. Bennie jí zavolal cestou domů, když uvízl v zácpě, ale to už mu Stephanie chtěla všechno vysvětlit osobně. Představovala si, jak se spolu zasmějí na Boscoův účet a její zvláštní smutek se rozplyne. Jedno věděla jistě: se lhaním kvůli tenisu je konec.

Když s Chrisem dorazili domů, Bennie tam ještě nebyl. Objevil se Jules s basketbalovým míčem v ruce a vyzval Chrise, aby si zastříleli na koš. Vrata od garáže na příjezdové cestě se brzy otřásala pod jejich střelami. Slunce pomalu zapadalo.

Bennie konečně dorazil a zamířil rovnou nahoru do koupelny, aby si dal sprchu. Stephanie dala do horké vody rozmrazit pár mražených kuřecích stehen a zamířila za ním. Otevřenými dveřmi z koupelny proudily do ložnice obláčky páry a kroužily v posledních slunečních paprscích. I Stephanie měla chuť se osprchovat – měli totiž dvojitou sprchu s ručně vyráběným příslušenstvím, kvůli jehož přemrštěné ceně se několikrát pohádali. Bennie byl ale neoblomný.

Skopla z nohou boty, rozepnula si knoflíčky na halence a zahodila ji na postel k Bennieho oblečení. Na malém starožitném stolku ležel jako vždycky poházený obsah jeho kapes. Stephanie ho zběžně přelétla, starý zvyk z dob, kdy žila v podezření. Drobné, obaly od žvýkaček, parkovací lístek. Udělala krok a něco se jí přilepilo k chodidlu bosé nohy. Sundala si to – byla to sponka do vlasů – a zamířila s ní ke koši. Než ji tam však zahodila, zavadila o ni pohledem: obecně používaný druh světle zlaté barvy, na chlup stejný jako ty, co se povalují v rozích domácnosti téměř každé ženy v Crandale. Tedy s výjimkou té její.

Stephanie se zarazila. Existovalo tisíc důvodů, proč by tam ta sponka mohla ležet – večírek, který pořádali; přítelkyně, která si mohla nahoru odskočit na záchod; paní na úklid –, jenže Stephanie věděla, komu patří, jako kdyby to věděla už dávno a nepřicházela vlastně na nic nového, ale jen si to vybavovala. V podprsence a kalhotkách se zhroutila na postel, ochromená panikou a celá roztřesená šokovaně mrkala. Ovšem. Nemusela ani zapojovat představivost, aby pochopila, jak do sebe všechno zapadá: bolest, pomsta, moc, chtíč. Spal s Kathy. No jistě.

Znovu si oblékla halenku a pečlivě si ji zapnula, sponku stále držela v prstech. Vešla do koupelny a snažila se skrz páru a tekoucí vodu vypátrat Bennieho štíhlou snědou postavu. Nevšiml si jí. A pak se zarazila, zastavila ji strašlivá, dobře známá předtucha, že vlastně zná každé slovo, které mezi nimi padne na té členité túře od popření až k sebemrskačským omluvám v podání Bennieho a od vzteku až po uražené přijetí v jejím případě. Myslela si, že už to nikdy nebudou muset absolvovat. Vážně tomu věřila.

Vyšla z koupelny a zahodila sponku do koše. Neslyšně, naboso seběhla po hlavním schodišti. Jules s Chrisem byli v kuchyni a napájeli se vodou z filtrační konvice značky Brita. Jediné, nač Stephanie myslela, bylo vypadnout pryč, jako kdyby držela v ruce odjištěný granát; když ho vynese z domu ven, výbuch zabije jen ji.

Obloha nad korunami stromů byla ocelově modrá, ale dvůr už byl ponořený do tmy. Stephanie došla na kraj trávníku a posadila se, čelo si složila na kolena. Tráva i půda byly stále rozehřáté od slunce. Bylo jí do breku. Ten pocit křivdy se uhnízdil příliš hluboko v jejím nitru.

Lehla si do trávy a schoulila se na bok, jako by si chránila poraněnou část svého těla nebo se snažila zkrotit bolest, která z ní vychází. Čím víc to v hlavě převracela, tím její zděšení narůstalo, víra v to, že se z toho už nikdy nevzpamatuje, že už nemá odkud čerpat další sílu. Proč by to mělo být horší než jindy? Jenomže bylo.

Slyšela z kuchyně Bennieho hlas: „Steph?“

Zvedla se a doklopýtala ke květinovému záhonu. Vysazovali ho s Benniem společně: mečíky, bohyšky, třapatky. Slyšela, jak jí pod nohama křupou stonky, ale ani se na ně nepodívala. Došla až dozadu k plotu a poklekla do hlíny.

„Mami?“ volal Chrisův hlas seshora. Stephanie si zakryla uši.

Pak se ozval další hlas, byl tak blízko ní, že ho slyšela i se zakrytýma ušima. „Ahoj,“ špitl na pozdrav.

Chvilku trvalo, než ten nový, blízký hlas oddělila od těch, co se ozývaly z domu. Necítila strach, jen jistou otupělou zvědavost. „Kdo je to?“

„To jsem já.“

Stephanie si uvědomila, že má zavřené oči. Otevřela je a zadívala se skrz laťky v plotě. V tom šeru na ni z opačné strany vykukovala Noreenina bledá tvář. Neměla sluneční brýle a Stephanie sotva postřehla pár vyjukaných očí. „Ahoj, Noreen.“

„Ráda tady sedávám,“ dodala Noreen.

„Já vím.“

Stephanie se toužila vzdálit, ale nemohla se ani hnout. Znovu zavřela oči. Noreen byla zticha a s ubíhajícími minutami jako by splynula s dorážejícím vánkem a brebentěním hmyzu, jako kdyby sama noc ožívala. Stephanie se dlouho choulila v hlíně, nebo aspoň tak jí to připadalo – možná to byla jen minuta. Klečela, dokud ji nezačali volat nanovo – teď se k nim přidal i Jules, tmou se řítil jeho vyděšený hlas. Nakonec se vrávoravě postavila na nohy. Když se napřimovala, cítila, jak se jí v žaludku usazuje mučivá bolest. Pod tou novou, choulostivou tíhou se jí třásla kolena.

„Dobrou noc, Noreen,“ rozloučila se a pomalu zamířila přes květiny a keře zpátky k domu.

„Dobrou,“ ozvalo se za ní slabě.

8. Jak prodat generála

Ta čepice byla první pořádný nápad, který Dolly dostala. Sáhla po tmavomodrozelené chlupaté hučce s klapkami, které by zakryly generálova ušiska připomínající sušené meruňky. Nejlepší bude ty nevzhledné lopuchy prostě schovat, říkala si.

Když však za pár dní spatřila jeho fotku v Timesech, málem se udávila ztraceným vejcem: vypadal jako děcko, velké nemocné děcko s obrovským knírem a dvojitou bradou. A ke všemu ještě ten hrozný titulek:

PODIVNÁ POKRÝVKA HLAVY GENERÁLA B.

VYVOLÁVÁ FÁMY, ŽE TRPÍ RAKOVINOU

MÍSTNÍ NEPOKOJE NARŮSTAJÍ

Dolly vyletěla ve své ubohé kuchyňce na nohy a zoufale zavířila kolem vlastní osy, přičemž si pobryndala župan čajem. Zapíchla vzteklý pohled do generálovy fotky. A pak jí to došlo: ta šňůrka. Neodstřihli z čepice zavazování, jak jim nařídila, a buclatá chlupatá mašle pod jeho dvojitou bradou vypadala katastrofálně. Vyběhla bosky do své kanceláře/ložnice a pohroužila se do faxových zpráv; snažila se z nich vydolovat nejaktuálnější posloupnost čísel, která bylo třeba vytočit, aby se spojila s Arkem, generálovým kapitánem přes mezilidské vztahy. Generál totiž neustále měnil místo pobytu, aby se vyhnul atentátu, ale Are jí s úzkostlivou pečlivostí posílal nejnovější kontaktní údaje. Faxy většinou přicházely kolem třetí hodiny ráno, budily ji a někdy i její dceru Lulu. Dolly to nekomentovala; generál se svým týmem zřejmě žili v domnění, že patří k newyorské mediální špičce a její fax stojí v rohové kanceláři s panoramatickým výhledem na New York City (což mnoho let skutečně platilo), a ne zhruba třicet centimetrů od rozkládací pohovky, na které spí. Dolly to mohla připisovat jedině nějakému zastaralému článku z Vanity Fair, InStyle nebo People, který se jim náhodou dostal do rukou a ve kterém se o ní barvitě psalo pod její tehdejší přezdívkou La Doll.

První telefonát z generálova tábora přišel jako na zavolanou: Dolly právě dala do frcu svůj poslední šperk. Do dvou do rána redigovala učebnice, do pěti se prospala a pak po telefonu zdvořilostně konverzovala s potenciálními anglickými mluvčími v Tokiu, než byl čas vzbudit Lulu a připravit jí snídani. A to všechno málem nestačilo, aby ji udržela na výběrové dívčí škole slečny Rutgersové. Často se ty tři hodiny, které měla vyčleněné pro spánek, užírala, z čeho příští měsíc zaplatí skandálně vysoké školné.

A pak se v telefonu ozval Are. Generál požadoval exkluzivní smlouvu. Toužil po rehabilitaci, pochopení ze strany Američanů, konci pokusů o atentát z řad CIA. Když to mohl udělat Kaddáfí, proč by to nedokázal i on? Dolly vážně uvažovala, zda náhodou nemá halucinace z přepracování či nedostatku spánku, ale nakonec si řekla cenu. „Generál se domníval, že váš honorář bude vyšší,“ poznamenal Are, když si začal zapisovat její bankovní údaje. Kdyby Dolly v tu chvíli dokázala promluvit, řekla by něco jako: Ta záloha je za týden, hombre, ne za měsíc nebo Hele, podle čeho si vůbec dovolujete vypočítat skutečnou cenu? anebo To je jen za čtrnáctidenní zkušební dobu, během níž se rozhodnu, jestli pro vás vůbec chci pracovat. Jenže měla stažené hrdlo a plakala.

Když se jí na účtu objevila první splátka, její úleva byla tak obrovská, že málem umlčela tenounký, ustaraný hlásek, který jí v hlavě nepřestával mumlat: Tvůj klient je diktátor obviněný z genocidy. Bůh ví, že měla s parchanty co do činění už dřív; když tu práci nevezme, skočí po ní někdo jiný; úkolem mediálního agenta přece není klienty soudit – tyhle výmluvy měla připravené hezky v řadě a chystala se je použít, kdykoliv by ten malý disidentský hlásek sebral odvahu a ozval se. Ale poslední dobou už ho Dolly ani nevnímala.

Zatímco pobíhala po roztřepeném peršanu a hledala generálovo nejnovější telefonní číslo, zazvonil telefon. Bylo šest hodin ráno. Dolly po něm skočila a v duchu se modlila, aby nevyrušil Lulu ze spánku.

„Haló?“ zeptala se, ale dobře věděla, kdo volá.

„Nejsme potěšeni,“ řekl Are.

„Já taky ne,“ opáčila Dolly. „Vy jste neustřihli tu –“

„Generál nemá radost.“

„Arku, poslouchejte mě. Musíte odstřihnout tu –“

„Generál nemá radost, slečno Pealeová.“

„Arku, poslouchejte mě.“

„Nemá radost.“

„To proto, že – poslyšte, vezměte nůžky –“

„Nemá radost, slečno Pealeová.“

Dolly zůstala zticha. Občas, když naslouchala Arkovu uhlazenému monotónnímu hlasu, byla si jistá, že za jeho slovy, která dostal příkazem, cítí jistý ironický podtón, jako kdyby s ní hovořil nějakou šifrou. Teď se dlouze odmlčel. „Arku,“ spustila Dolly velice tiše, „vezměte nůžky a ustřihněte z čepice tu šňůrku. Generál neměl mít pod bradou žádnou pitomou mašli.“

„Tu čepici už si na sebe nevezme.“

„On si ji musí vzít.“

„Nevezme. Odmítá ji nosit.“

„Ustřihněte tu šňůrku, Arku.“

„Něco se k nám doneslo, slečno Pealeová.“

Sevřel se jí žaludek. „A co?“

„Že už nejste na špičce tak jak kdysi. A ta čepice nemá úspěch.“ Dolly cítila, že se kolem ní stahují negativní síly. Jak tam stála, obtáčela kolem prstů prameny kudrnatých šedivých vlasů, které si přestala barvit a nechala dorůst, a dole pod oknem na Osmé avenue se dál nezadržitelně řítil dopravní ruch, ucítila hluboko v nitru naléhavé bodnutí.

„I já mám nepřátele, Arku,“ řekla. „Stejně jako generál.“

Dál mlčel.

„Jestli budete poslouchat moje nepřátele, nemůžu dělat svou práci. Teď vezměte do ruky to přepychové pero, které vidím ve vaší náprsní kapse pokaždé, když se v novinách objeví vaše fotka, a poznačte si: Ustřihnout šňůrku z čepice. Zbavit se mašle. Posunout čepici generálovi do týla, aby se nad čelem objevila čupřina. Udělejte to, Arku, a uvidíme, jak to dopadne.“

Do pokoje vešla Lulu v růžovém pyžamu a protírala si oči. Dolly mrkla na hodinky, viděla, že připravila dceru o půlhodinku spánku, a v duchu se zhroutila při pomyšlení, že bude ve škole ospalá. Vzala dívku kolem ramen a ta objetí přijala se vznešeností sobě vlastní.

Dolly na Arka úplně zapomněla, ale teď se ze sluchátka, které měla opřené u krku, ozvalo: „Udělám to, slečno Pealeová.“

Uběhlo několik týdnů, než se v novinách znovu objevila generálova fotka. Čepici měl posazenou do týla a šňůrka zmizela. V titulku stálo:

NOVÉ DŮKAZY NASVĚDČUJÍ, ŽE ROZSAH VÁLEČNÝCH

ZLOČINŮ GENERÁLA B. SE MOŽNÁ ZVELIČUJE

Bylo to tou čepicí. Vždyť v ní vypadal mile. Jak by si někdo v chlupaté modrozelené čepici mohl dláždit cestu lidskými kostmi?

La Dollin pád přivodil před dvěma lety na Silvestra napjatě očekávaný večírek, který měl v představách členů odborné kulturní veřejnosti znalých historie, jež La Doll považovala za hodny pozvání, zastínit i Capoteův legendární maškarní ples z roku 1966, nazvaný Černá a bílá. Říkalo se mu Večírek s velkým V neboli Seznam. Jako když se zeptáte: Jste taky na seznamu? Měl se konat na počest – čeho? Viděno z dnešní perspektivy, Dolly si nebyla jistá; třeba toho, že Američané nikdy nebyli bohatší, navzdory zmatkům rozvířeným ve zbytku světa? Večírek měl sice symbolické hostitele, všechny do jednoho slavné, ale pravou hostitelkou, jak všichni věděli, byla La Doll, která měla víc konexí, volného přístupu a nadpřirozených schopností, než všichni přítomní dohromady. A byla to La Doll, kdo se dopustil jedné velice lidské chyby – nebo se tím aspoň snažila utěšovat, když jí v noci jako žhavý pohrabáč brázdily nitro vzpomínky na ten ostudný konec, když se svíjela na lůžku a nasávala brandy přímo z láhve – a myslela si, že když je v něčem velice, velice dobrá (tedy dokáže shromáždit elitu národa na jednom místě), je stejně tak dobrá i v jiných věcech. Třeba v designu. V hlavě se jí zrodila jistá představa: široké, průsvitné mísy s olejem a vodou zavěšené pod malými, barevnými reflektory, jejichž teplem se obě protichůdné tekutiny prolínají, bublají a víří. Představovala si, jak lidé natahují krk a hledí nahoru, okouzlení průzračnými měnícími se tvary. A taky že si je mohli vykroutit; osvícené mísy je uváděly v úžas. La Doll pozorovala dění z kabinky, kterou si nechala postavit stranou, aby se mohla z výšky kochat pohledem na svůj triumf. Právě odtamtud si jako první, těsně před půlnocí, všimla, že s průsvitnými mísami naplněnými vodou a olejem je něco v nepořádku: jako by se prověsily – nebo ne? To už, jinými slovy, visely na řetězech jako pytle a tály. A pak začaly jedna po druhé padat dolů; žuchaly, sjížděly, upadávaly a cákaly vařící olej na hlavy všech tuzemských i několika zahraničních celebrit. Lidé zůstávali popálení, zjizvení a zohavení do té míry, do jaké se u filmové hvězdy, obchodníka s uměním, modelky či jinak všeobecně známé osobnosti dá v případě spálené kožní tkáně ve tvaru kapiček na čele nebo malých lysinek na hlavě hovořit o zohavení. La Doll stála stranou rozpáleného oleje a v tu chvíli se v ní něco zaseklo: nezavolala záchranku. Ochromená a šokovaná hleděla s otevřenou pusou, jak její hosté ječí, potácejí se a přikrývají si hlavy, strhávají ze sebe svršky nasáklé horkým olejem a plazí se po podlaze jako lidé na středověkých oltářních obrazech, odsouzení za okázalý pozemský život k peklu.

Hrůznější než to, že přímo před očima jí olej nelítostně skrápěl hlavy pěti stovkám hostů, však pro ni byla pozdější obvinění – že to udělala schválně, že je sadistka, která jen stála a vyžívala se v utrpení druhých. V osudný okamžik ji chránil ochranný kokon šoku. To, co následovalo, však musela snášet už při plném vědomí: nenáviděli ji. Umírali touhou zbavit se jí. Jako kdyby ani nebyla lidská bytost, ale pouhá krysa nebo dotěrný hmyz. A nakonec uspěli. Ještě před tím, než si odseděla šest měsíců za hrubou nedbalost, dřív, než po úspěchu hromadné žaloby rozdělili celé její čisté jmění (které nikdy nedosahovalo takových výšek, jak se zdálo) po malých částkách mezi oběti, byl s La Doll amen. Šmytec. Z vězení vyšla o patnáct kilo těžší, o padesát let starší a s neupravenými šedinami. Nikdo ji nepoznával a svět, v němž prosperovala, měl zakrátko úplně zmizet – teď i bohatí uvěřili, že jsou chudí. Poté, co se v novinách objevilo několik škodolibých titulků a fotek jejího nového, zruinovaného já, upadla dočista v zapomnění.

Opuštěná Dolly tak mohla přemítat, v čem se přepočítala – a nejen ve zřejmých faktech, jako je teplota, při níž křehnou plasty, anebo správné rozložení hmotnosti u řetězů. Tomu všemu předcházel ještě hlubší omyl, kterého se dopustila, když přehlédla jistý seizmický otřes – představovala si, že se z té události vykrystalizuje éra, jež dávno pominula. Nic horšího už mediálního agenta potkat nemůže. Své zapomnění si zasloužila. Čas od času se přistihla, že přemítá, jaká událost anebo setkání bude asi definovat nový svět, v němž se ocitla, tak jako ho v minulosti definoval Capoteho ples, Woodstock, sedmdesátiny Malcolma Forbese nebo večírek pořádaný časopisem Talk. To Dolly netušila. Ona o svou rozhodovací moc nadobro přišla; o tom teď bude muset rozhodnout Lulu a její generace.

Když tón titulků souvisejících s generálem B. s konečnou platností zjihl a vyšlo najevo, že několik svědků proti němu podplatila opozice, Are znovu zavolal. „Generál vám každý měsíc vyplácí jistou částku,“ řekl. „A čeká, že přijdete s dalšími nápady.“

„Ta myšlenka byla dobrá, Arku. To musíte uznat.“

„Generál začíná být netrpělivý, slečno Pealeová,“ řekl a Dolly si představila, jak se usmívá. „Ta čepice poněkud zevšedněla.“

Tu noc ji generál navštívil ve snu. Čepice zmizela a před otáčecími dveřmi na něho čekala krásná blondýnka. Vzala ho pod paži, otočili se jak na obrtlíku a bok po boku zmizeli zpátky uvnitř. Pak si Dolly uvědomila, že je v tom snu taky; seděla na židli, sledovala generála s milenkou a pochvalovala si, jak dobře se svých rolí zhostili. Probudila se se škubnutím, jako by s ní někdo zatřásl. Ten sen jí málem pláchl, ale polapila ho a přitiskla si ho na prsa. Jeho vyznění bylo jasné: musí dát generála dohromady s nějakou filmovou hvězdou.

Dolly se vyhrabala z rozkládací pohovky; v pouličním světle, které přitékalo skrz pokaženou roletu, jí zazářily depilované nohy. Filmová hvězda. Někdo všeobecně známý, přitažlivý – copak existuje lepší způsob jak polidštit jedince, kterého všichni považují za nelidskou stvůru? Když je dost dobrý pro ni… pomyslí si část veřejnosti. Máme s generálem stejný vkus: ji. Anebo: Nejspíš jí ta jeho trojúhelníková hlava připadá sexy. Možná i dokonce někoho napadne: Zajímalo by mě, jak generál tancuje? Jestli se Dolly podaří přimět veřejnost, aby se zamýšlela nad generálovými tanečními schopnostmi, má, pokud jde o image, po problémech. Je fuk, kolik tisícovek povraždil – pokud bude v očích veřejnosti spojován se společenským tancem, nic dalšího nikoho zajímat nebude.

Mezi profláknutými ženskými hvězdami by se našla spousta vhodných kandidátek, ale Dolly měla na mysli jednu konkrétní: Kitty Jacksonovou, která před deseti lety debutovala v roli povrchní, tělesně zdatné bojovnice se zločinem ve filmu Oh, Baby, Oh. Skutečné slávy se však dočkala až o rok později, kdy ji během rozhovoru pro časopis Details napadl Jules Jones, starší bratr jedné z Dollyiných chráněnkyň. Útok a následný soudní proces zahalily Kitty oparem mučednictví. A tak, když se opar rozplynul a na jeho místě se objevila holka, co „si nenechá srát na hlavu“, všem zatrnulo. Bulvár neúprosně propíral její zlobivé chování i následné upadnutí v nemilost: jak ve westernových kulisách vysypala zbožňovanému herci na hlavu pytel koňské mrvy; jak během natáčení jedné disneyovky pustila na svobodu několik tisícovek lemurů. Když se ji jeden producent, ten nejmocnější z mocných, pokusil dostat do postele, zavolala jeho manželce. Nikdo už ji nechtěl, ale veřejnost na ni nezapomněla – a to bylo pro Dolly nejdůležitější. Navíc jí bylo teprve osmadvacet.

Nebylo těžké Kitty najít; nikdo se ji nesnažil bůhvíjak ukrývat. V poledne už ji Dolly měla na drátě: měla ospalý hlas a slyšitelně kouřila. Když si Dolly vyslechla, požádala ji, ať jí tu štědrou částku ještě jednou zopakuje, a odmlčela se. V tom tichu Dolly zachytila směsici zoufalství a štítivosti, kterou sama příliš dobře znala. Najednou jí bylo herečky, jejíž možnosti se smrskly na tuhle jedinou šanci, trýznivě líto. Po chvíli Kitty souhlasila.

Dolly si prozpěvovala. Nabuzená z espressa, které si uvařila na staré mašince značky Krups, zavolala Arkovi a nastínila mu svůj plán.

„Generál si nelibuje v amerických filmech,“ zněla jeho odpověď.

„To je šumafuk. Hlavně že Američané ji znají.“

„Generál má velice vybraný vkus,“ opáčil Are. „Nedá se zviklat.“

„Nemusí se jí dotýkat, Arku. Nemusí s ní mluvit. Jediné, co se po něm žádá, je, aby se vedle ní postavil a nechal se s ní vyfotit. A musí se při tom usmívat.“

„…usmívat?“

„Musí se tvářit šťastně.“

„Generál se málokdy usmívá, slečno Pealeová.“

„Tu čepici si na hlavu vzal, viďte?“

Nastalo dlouhé ticho. „Musíte přijet spolu s ní. Pak se uvidí,“ řekl nakonec.

„Kam s ní mám přijet?“

„Sem. K nám.“

„No tak, Arku.“

„Je to žádoucí,“ dodal.

Když Dolly vešla do dceřina pokoje, připadala si jako Dorotka probouzející se v zemi Oz: hrálo to tam všemi odstíny růžové. Závěsnou lampu halilo růžové stínidlo. Ze stropu visela růžová gázovina. Na stěnách byly pomocí šablony nastříkané růžové okřídlené princezny: Dolly se je naučila vyrábět ve vězeňském výtvarném kroužku a výzdobou pokojíčku trávila celé hodiny, když byla Lulu ve škole. Ze stropu byly zavěšené dlouhé šňůry s růžovými korálky. Když byla její dcera doma, vycházela ze svého pokojíčku jen kvůli jídlu.

Lulu patřila na škole slečny Rutgersové k dívčí klice, jejíž předivo bylo tak jemné a zároveň tak děsivě těsné, že ho nemohlo narušit matčino vyhoření ani pobyt ve vězení (během něhož se o Lulu přijela postarat babička z Minnesoty). Její členky nedržela pohromadě nit, ale přímo ocelový drát. A Lulu byla prutem, kolem něhož se ty dráty ovíjely. Když Dolly slyšela, jak se baví v telefonu s kamarádkami, užasla nad její autoritou: byla přísná, když bylo třeba, ale také mírná. Laskavá. Lulu bylo devět let.

Seděla v růžovém sedacím pytli, notebook položený v klíně, a věnovala se domácím úkolům a chatování s kamarádkami (od chvíle, co Dolly dostávala peníze od generála, platila bezdrátové připojení). „Čau Dolly,“ řekla Lulu; oslovení „mami“ přestala používat, když Dolly pustili z vězení. Pohlédla na matku přimhouřenýma očima, jako kdyby ji nemohla rozpoznat. A Dolly si skutečně připadala jako nějaká černobílá invaze, vpadnuvší do toho pestrobarevného budoáru, který svou obyvatelku chránil před okolní ošuntělostí.

„Musím odjet na služební cestu,“ oznámila dceři. „Za jedním klientem. Napadlo mě, že bys možná chtěla zůstat u kamarádky, abys nezameškala školu.“

Veškerý život její dcery se točil kolem školy. Lulu neoblomně trvala na tom, aby se pohana, která matku – patřící kdysi k inventáři školy – stihla, ani v nejmenším neohrozila její společenské postavení. Dolly ji vysazovala za rohem a vykukovala přes nepříjemně vlhkou dlažbu Upper East Side, aby se ujistila, že bezpečně prošla školními vraty. Po vyučování čekávala na tom samém místě, než Lulu dokončila transakce, které byly třeba k potvrzení a udržení moci; při tom okouněla před školou a okopávala špičkou bot vzorně zastřižené keře a (na jaře) záhony s tulipány. Když si šla Lulu hrát ke kamarádce, Dolly ji čekala dole ve vestibulu – dál nesměla. Když se její dcera vynořila celá zardělá z výtahu, voněla parfémem nebo čerstvě upečenými brownies, vzala matku za ruku a společně vyšly kolem portýra do noci.

Nikoliv omluvně – Lulu se neměla za co omlouvat ale dojemně, že to obě musí mít tak těžké.

Lulu dala zvědavě hlavu na stranu. „Služební cesta. To je v pořádku, viď?“

„V naprostém pořádku,“ ujistila ji Dolly trochu nervózně. Generálovu totožnost před Lulu raději tajila.

„Jak dlouho budeš pryč?“

„Pár dní. Možná čtyři.“

Dlouho bylo ticho. „Můžu jet s tebou?“ zeptala se Lulu nakonec.

„Se mnou?“ Tohle Dolly nečekala. „Ale to bys zameškala školu.“

Další pauza. Její dcera se to snažila sesumírovat v hlavě; nejspíš zvažovala, zda bude vypadat v očích spolužaček lépe, když bude pár dní chybět, nebo když bude u někoho na návštěvě, případně zda je možné u někoho bydlet bez toho, aniž by rodiče dotyčné kamarádky museli být v kontaktu s její matkou. To Dolly nevěděla jistě. Možná že ani Lulu v tom neměla úplně jasno.

„Kam?“ zeptala se Lulu.

Dolly zpanikařila; slůvko ne od ní Lulu neslýchala často. Ale při představě, že generál a její dcera jsou spolu na jednom místě, se jí sevřelo hrdlo. „To – to ti nemůžu říct.“

Lulu neprotestovala. „Dolly?“

„Ano, broučku?“

„Nemohla by ses zase obarvit na blond?“

Čekaly na Kitty Jacksonovou v odletové hale u soukromé ranveje na Kennedyho letišti. Když se konečně objevila, oblečená v džínách a vybledlé žluté mikině, Dolly přepadly výčitky svědomí – měla se s ní nejprve sejít! Herečka vypadala, že je dávno za zenitem; možná že ji nikdo nepozná! Stále měla blond vlasy (vzpurné neučesané a, jak se ukázalo, také nemyté) a nezměnily se ani široké a modré oči. Jenže ve tváři se jí usadil zatrpklý výraz, jako kdyby se ty modré oči obracely v sloup, i když hleděly přímo na vás. Právě kvůli němu, a ne prvním drobným vráskám kolem očí a úst, už Kitty nevypadala mladě, ani zdánlivě. Už to prostě nebyla Kitty Jacksonová.

Když si Lulu odskočila na záchod, Dolly herečce v rychlosti nastínila, co se po ní chce: vypadat co nejkouzelněji (Dolly vrhla ustaraný pohled po Kittyině-malém kufříku); přitulit se ke generálovi a mít se k němu, než Dolly pořídí skrytým foťákem pár snímků. Měla i skutečný aparát, ale jen na parádu. Kitty se samolibým úšklebkem v koutcích úst přikývla.

„Vy jste vzala dceru?“ bylo jediné, co na to řekla. „Na setkání s generálem?“

„Ona se s ním nesetká,“ ucedila Dolly a rychle se přesvědčila, že Lulu ještě neopustila toaletu. „O generálovi vůbec nic neví! Prosím vás, nezmiňujte se před ní o něm.“

Kitty ji zpražila pochybovačným pohledem. „Šťastná to dívčina,“ pronesla.

Za soumraku nastoupily do generálova letounu. Hned po vzletu si Kitty u letušky generálových soukromých aerolinek objednala martini, obrátila ho do sebe, nastavila si sedadlo do vodorovné pozice, přetáhla si přes oči masku na spaní (to jediné, co na ní vypadalo nově) a začala chrápat. Lulu se k herečce naklonila a zkoumavě si prohlížela její obličej, který ve spánku vypadal mladě a nedotčeně.

„Není jí špatně?“

„Ne.“ Dolly si vzdychla. „Možná. Nevím.“

„Myslím, že potřebuje dovolenou,“ usoudila Lulu.

Jejich příjezd do ohrazeného areálu, v němž generál toho času pobýval, předznamenalo dvacet kontrolních stanovišť. Na každém z nich nakoukla do černého mercedesu, v němž Dolly, Lulu a Kitty seděly na zadním sedadle, dvojice vojáků se samopaly. Čtyřikrát byly přinuceny vystoupit ven na spalující slunce a podrobit se před namířenou zbraní osobní prohlídce. Dolly pokaždé pátrala v předstíraném klidu na dceřině tváři po známkách traumatu. V autě Lulu seděla rovně jako pravítko, na klíně měla položenou značkovou růžovou tašku na knihy. Hleděla těžkooděncům do očí s tímtéž vyrovnaným klidem, kterým za všechny ty roky musela znejistit hezkou řádku spolužaček, které se ji marně pokoušely sesadit z trůnu.

Silnice byla obehnaná vysokými bílými zdmi. Ty lemovaly stovky buclatých, lesklých černých ptáků s dlouhými nachovými zobáky, které byly zakřivené jako kosy. Dolly v životě takové opeřence neviděla. Vypadali jako druh, co v jednom kuse vřeští, ale pokaždé, když se v autě srolovalo okýnko a objevil se v něm další ozbrojenec s přimhouřenýma očima, Dolly znepokojovalo naprosté ticho.

Nakonec se ve zdi objevila díra, auto prudce sjelo ze silnice a zůstalo stát před impozantním chráněným komplexem: bujně zelené zahrady, zurčící voda, bílý zámeček, jehož konec byl v nedohlednu. Střecha byla posetá ptáky, shlížejícími dolů.

Řidič jim otevřel dvířka a Dolly, Lulu a Kitty vystoupily na pražící slunce. Dolly ucítila jeho paprsky na krku; byl čerstvě odhalený, protože si pořídila lacinou verzi svého charakteristického blonďatého mikáda. Vedro vyhnalo Kitty z její mikiny; naštěstí pod ní měla oblečené čisté bílé tričko. Paže měla krásně opálené, i když nad jedním zápěstím jí kůži hyzdil shluk hrubých růžových flíčků. Jizvy. Dolly na ně zůstala civět. „Kitty, to jsou…“ zadrhla se. „To na těch pažích jsou…?“

„Popáleniny,“ opáčila Kitty. A vrhla na ni pohled, při kterém se Dolly stáhl žaludek, aspoň dokud si matně – jako by se to stalo v mlze nebo když byla ještě úplně malá –, nevybavila, jak ji někdo prosí – doslova žebrá –, aby dala na seznam pozvaných i Kitty Jacksonovou, a ona říká ne. V žádném případě, to je vyloučeno – cena jejích akcií byla příliš nízká.

„To jsem si udělala sama,“ řekla Kitty.

Dolly na ni zmateně zírala. Kitty se zaculila a na kratičký okamžik vypadala jako roztomilá nezbednice, jako hvězda filmu Oh, Baby, Oh. „Udělala to tak spousta lidí,“ dodala. „To jste nevěděla?“

Dolly vrtalo hlavou, jestli si z ní neutahuje. Nechtěla před dcerou hloupě naletět.

„Těžko najdete člověka, který by na tom večírku nebyl,“ dodala Kitty. „A mají důkaz. Všichni máme důkaz – kdo může říct, že lžeme?“

„Vím, kdo tam byl,“ opáčila Dolly. „Pořád mám ten seznam v hlavě.“

„Jenže… kdo jste vy?“ zeptala se Kitty s úsměvem na rtech.

Dolly ani nemukla. Cítila na sobě pohled dceřiných šedých očí.

Pak Kitty udělala něco naprosto nečekaného: natáhla se a vzala v tom ostrém slunci Dolly za ruku. Její stisk byl vřelý a pevný a Dolly ucítila, jak ji v očích pálí slzy.

„K čertu s nimi, viďte?“ pronesla Kitty něžně.

Z pevnosti vyšel upravený, sporý muž v překrásně střiženém obleku, aby je přivítal. Are.

„Slečno Pealeová. Konečně se potkáváme,“ řekl s úsměvem. „A slečno Jacksonová“ – otočil se ke Kitty – „je mi velikou ctí i potěšením.“ Políbil Kitty ruku s lehce škádlivým pohledem. „Viděl jsem vaše filmy. Sledovali jsme je společně s generálem.“

Dolly se obrňovala proti tomu, co z herečky vypadne, ale Kitty odpověděla zvonivým, jakoby dětským hláskem, byť podbarveným nepatrně laškovným tónem. „Ale, určitě už jste viděli lepší filmy.“

„Na generála jste udělala dojem.“

„Jsem poctěna. Jsem poctěna, že generálovi stálo za to se na ně podívat.“

Dolly k ní úzkostlivě zalétla pohledem s jediným přáním, aby posměch, který považovala za samozřejmý, nebil tak palčivě do očí. Ke svému úžasu však zjistila, že po něm v Kittyině tváři není ani stopy. Hořela pokorou a čirou upřímností, jako kdyby jí vymazali deset let života a znovu z ní byla ta vděčná, horlivá hvězdička.

„Bohužel nemám dobré zprávy,“ oznámil jim Are. „Generál musel náhle odjet.“ Zůstaly na něj hledět. „Je to velice politováníhodné,“ pokračoval. „Generál se vám upřímně omlouvá.“

„Ale co kdybychom… jely za ním?“ zeptala se Dolly.

„Možná,“ připustil Are. „Pokud vám nebude vadit další přesun.“

„No,“ zaváhala Dolly a letmo se podívala na Lulu. „To záleží jak –“

„Ale kdepak,“ vložila se do toho Kitty. „Pojedeme tam, kde nás generál chce mít. Uděláme, co je třeba. Je to tak, prcku?“

Lulu chvilku trvalo, než pochopila, že ta zdrobnělina patřila jí. Bylo to totiž poprvé, co Kitty promluvila přímo na ni. Úkosem se na herečku podívala, usmála se a přikývla. „Je.“

Měly odjet druhý den ráno. Ještě tentýž večer jim Are nabídl, že je zaveze do města, ale Kitty se ohradila. „Tu projížďku raději vynechám,“ prohlásila, když se zabydlely ve dvoupokojovém apartmá s přístupem k soukromému bazénu. „Raději si vychutnám tenhle kvartýr. Dřív jsem v ničem jiném nebydlela.“ Hořce se zasmála.

„Ne abyste to přehnala,“ strachovala se Dolly, když viděla, že Kitty míří k baru.

Ta se otočila a přimhouřila oči. „Hele. Jaká jsem byla tam venku? Nějaké stížnosti?“

„Byla jste dokonalá,“ přiznala Dolly. Pak ztišila hlas, aby je Lulu neslyšela, a dodala: „Hlavně nezapomeňte, s kým máme tu čest.“

„Ale já chci zapomenout,“ opáčila Kitty, zatímco si nalévala gin s tonikem. „O nic jiného se nesnažím. Chci být jako Lulu – nevinná.“ Pozvedla sklenku na Dollyino zdraví a lokla si.

Dolly s Lulu se vezly s Arkem v jeho tmavošedém jaguáru; řidič na to ve svažujících se uličkách šlápl a chodci před nimi museli uskakovat ke zdi nebo se vrhat do dveří, aby neskončili pod koly vozu. Dole pod nimi se mihotalo město: miliony bílých svažujících se budov, zahalených kouřovou clonou. Brzy se ocitli v jejich obležení. Zdálo se, že hlavním zdrojem barev ve městě je prádlo, které povlávalo snad na každém balkoně.

Řidič zastavil u tržiště pod širým nebem: haldy upoceného ovoce, aromatických ořechů a peněženek z imitace kůže. Procházely mezi stánky Arkovi v patách a Dolly si kriticky prohlížela vystavené zboží. Větší pomeranče a banány v životě neviděla, ale maso v ní probouzelo nedůvěru. Z opatrně nedbalého chování prodejců i zákazníků poznala, že Arka dobře znají.

„Chtěla bys něco ochutnat?“ zeptal se Are její dcery.

„Ano, prosím,“ odpověděla Lulu způsobně, „tohle.“ Ukázala na karambolu; Dolly je znala z luxusního lahůdkářství v Soho. Tady byly navršené v nehorázném množství a poseté mouchami. Are jeden z plodů zvedl a uctivě pokynul prodavači, staršímu muži s vychrtlým hrudníkem a vlídnou, dychtivou tváří. Dotyčný se usmál a horlivě Dolly a Lulu pobízel, ale z očí mu koukal strach.

Lulu vzala to zaprášené, nemyté ovoce do ruky, pečlivě ho očistila do svého polo trička s krátkým rukávem a zakousla se do světle zelené slupky. Límeček jí potřísnila šťáva. Zasmála se a rukou si otřela ústa. „Mami, tohle musíš zkusit,“ vyhrkla a Dolly si kousla. Společně karambolu sluply a olizovaly si před Arkovým bedlivým zrakem prsty. Dolly pociťovala nezvyklou lehkost. Pak jí to došlo: mami. Bylo to poprvé, co ji Lulu zhruba po roce tak oslovila.

Are je zavedl do přecpané čajovny. Sotva se od rohového stolku rozprchla skupinka mužů a uvolnila jim místo, do lokálu se vrátilo poněkud nucené veselí. Číšník jim třesoucí se rukou rozlil do šálků mátový čaj. Dolly se ho pokusila uklidnit pohledem, ale uhnul před ní očima.

„Děláte to často?“ zeptala se Arka. „Ty procházky po městě?“

„Generál má ve zvyku chodit mezi lid,“ odvětil Are. „Chce, aby ho znal i z lidské stránky, zakusil ji na vlastní oči. Ovšem že při tom musí postupovat velice obezřetně.“

„Kvůli svým nepřátelům.“

Are přitakal. „Generál má pohříchu mnoho nepřátel. Dnes byla například ohrožena bezpečnost jeho domova, proto bylo nutné, aby se přesunul na jiné místo. Jak víte, stává se to často.“

Dolly přikývla. Ohrožena bezpečnost jeho domova?

Are se pousmál. „Jeho nepřátelé se domnívají, že je tady, ale on je daleko odtud.“

Dolly letmo pohlédla na Lulu. Po karambole jí zůstal lesklý kroužek kolem úst. „Ale… jsme tady my,“ hlesla.

„Ano,“ přikývl Are. „Jen my.“

Tu noc Dolly oka nezamhouřila; naslouchala vrkání, šustotu a skřehotání, za nimiž viděla zvuky zabijáků, brousících po pozemcích a pátrajících po generálovi B. a jeho kohortě: jinými slovy po ní. Stala se přece věrnou pomocnicí a spoluterčem toho, který v těch, jimž vládne, neprobouzí nic než hrůzu a úzkost.

Jak to mohlo zajít tak daleko? Dolly se jako obvykle znovu vracela k okamžiku, ve kterém se plastové mísy nadobro zkroutily a spolu s olejem a vodou z nich vytekl i život, který si tak dlouho užívala. Avšak dnes večer, na rozdíl od bezpočtu jiných nocí, kdy překlápěla žlab plný vzpomínek, vedle ní ve velké manželské posteli spala Lulu v noční košili s volánky a koleny stočenými pod sebou jako laňka. Dolly cítila teplo sálající z dceřina těla; jediného potomka, kterého si pořídila na prahu čtyřicítky, když náhodně otěhotněla s jedním klientem, filmovým hercem. Lulu byla přesvědčená, že její otec je mrtvý; Dolly jí ukázala fotky jednoho starého přítele.

Přisunula se blíž k dceři a políbila ji na rozehřátou tvář. Stejně to nedávalo vůbec smysl, pořizovat si dítě – Dolly odjakživa patřila k zastáncům práva na interrupci, byla přikovaná ke své kariéře. Bylo jasné, jak se má rozhodnout, a přesto s návštěvou lékaře otálela; váhala tak dlouho, až přetrpěla ranní nevolnost, výkyvy nálad i vyčerpání a v úlevném šoku a zkamenělé radosti pochopila, že je příliš pozdě.

Lulu se zavrtěla, Dolly se k ní přitiskla a objala ji. Lulu, na rozdíl od bdělého stavu, uvolněně spočinula v matčině náručí. Dolly zaplavila vlna směšné vděčnosti za to, že jim generál dal k dispozici jedinou postel – luxusu držet dceru v náručí, cítit slabounký tlukot jejího srdce, si dopřávala jen zřídka.

„Budu tě vždycky chránit, zlatíčko,“ pošeptala dceři do ouška. „Nikdy se nám nestane nic zlého – víš to, viď?“

Lulu dál nerušeně spala.

Druhý den nasedly do dvou černých obrněných vozů, připomínajících džípy, jen o něco robustnějších. Are spolu s několika vojáky jel v tom prvním, Dolly, Lulu a Kitty ve druhém. Dolly měla na zadním sedadle pocit, že se pod váhou vozu propadají do země. Byla vyčerpaná, plná hrůzy.

Kitty prodělala ohromující metamorfózu. Umyla si vlasy, nalíčila se a vklouzla do šatů bez rukávů z mačkaného sametu. Jejich šalvějová barva zdůrazňovala zelené tečky v jejích modrých očích, takže vypadaly, že mají tyrkysovou barvu. Kittyina vypracovaná ramena měla zlatavě žlutý odstín, na rtech jí zářil růžový lesk, nos byl zlehka posetý pihami. V něco takového Dolly ani v nejmenším nedoufala. Pohled na Kitty jí málem působil bolest, a tak se mu raději vyhýbala.

Prosvištěli kontrolními stanovišti a brzy se ocitli na otevřené silnici, která vedla nad bledým městem. Dolly si všimla, že je posetá pouličními prodejci. Často to byly děti, které blížícím se vozidlům nastavovaly dlaně plné ovoce nebo kartónové cedule. Když kolem nich džípy vysokou rychlostí prolétly, odhodily je až na násep. Poprvé Dolly vykřikla, naklonila se dopředu a měla sto chutí řidiči něco říct. Ale co přesně? Zaváhala, pak se zase opřela a snažila se nedívat z okýnka. Lulu děti sledovala s rozevřenou učebnicí matematiky v klíně.

Byla úleva, když vyjeli ven z města a pustili se napříč planinou, která vypadala jako poušť a antilopy a krávy tu okusovaly skrovné zástupce rostlinné říše. Kitty, aniž by požádala o svolení, si zapálila cigaretu a vyfukovala kouř tenkou skulinou v otevřeném okýnku. Dolly bojovala s nutkáním zasypat ji výčitkami, že dceřiny plíce vystavuje pasivnímu kouření.

„Takže,“ spustila Kitty a obrátil se k Lulu. „Co máš v životě za plány?“

Zdálo se, že Lulu tu otázku převrací v hlavě. „Myslíte jako… v budoucnu?“

„Třeba.“

„Ještě nejsem rozhodnutá,“ odpověděla Lulu zadumaně. „Je mi teprve devět.“

„No, to dá rozum.“

„Lulu je velice rozumná,“ dodala Dolly.

„Myslela jsem, co bys chtěla dělat,“ poopravila se Kitty. Šila sebou, nervózně si pohrávala se svými suchými prsty s vzorně pěstěnými nehty, jako kdyby si chtěla znovu zapálit, ale záměrně to odkládala. „Nebo dnešní děti už takhle neuvažují?“

Lulu ve své moudrosti vytušila, že Kitty si ve skutečnosti jen touží popovídat. „Co jste chtěla dělat vy,“ zeptala se, „když vám bylo devět?“

Kitty se nad tou otázkou zamyslela, pak se zasmála a zapálila si. „Chtěla jsem být žokejka,“ odpověděla. „Anebo filmová hvězda.“

„Jedno z těch přání se vám vyplnilo.“

„To ano,“ přikývla Kitty, zavřela oči a vyfoukla kouř z okýnka. „Moje přání se mi splnilo.“

Lulu se k ní otočila se smrtelně vážným pohledem. „Copak to nebyla taková zábava, jak jste si myslela?“

Kitty otevřela oči. „Natáčení filmů?“ optala se. „Kdepak, to jsem milovala, pořád miluju – chybí mi to. Ale lidé kolem byli bestie.“

„V jakém slova smyslu?“

„Lháři,“ vysvětlila Kitty. „Nejprve byli moc milí, ale jen to hráli. Ti vyloženě nejpříšernější, ti, co tě v podstatě chtěli zabít – ti to aspoň mysleli upřímně.“

Lulu přikývla, jako by sama zápolila se stejným problémem. „Zkusila jste taky lhát?“

„Zkusila. Hodněkrát. Jenže jsem nikdy nezapomněla, že lžu, a když jsem řekla pravdu, pěkně jsem to slízla. Jako když zjistíš, že Santa Claus neexistuje – přeješ si, abys mohla vrátit čas a zase tomu všemu věřit, ale už je příliš pozdě.“

Najednou se k Lulu otočila, paniku v očích. „Chci říct – doufám, že jsem…“

Lulu se rozesmála. „Já jsem na Santa Clause nikdy nevěřila,“ ujistila ji.

Jeli dál a dál. Lulu se věnovala matematice. Pak společenským vědám. Vypracovala esej o životě sov. Po zhruba stopadesátikilometrové jízdě pouští, přerušované jen zastávkami na ozbrojených stanovištích, když si potřebovali odskočit na záchod, vjeli do hor. Houstnoucí lesní porost propouštěl čím dál méně slunečního svitu.

Oba vozy bez varování odbočily ze silnice a zůstaly stát. Zpoza stromů se vynořily desítky maskovaných vojáků. Dolly, Lulu a Kitty vystoupily z auta do džungle plné bláznivého ptačího křiku.

Are k nim rozvážným krokem zamířil ve svých luxusních kožených polobotkách. „Generál už vás očekává,“ oznámil jim. „Už se nemůže dočkat, až se s vámi setká.“

Džunglí procházeli všichni pohromadě. Půda pod jejich nohama měla jasně červenou barvu a byla měkká. V korunách stromů dováděly opice. Konečně došli k hrubému betonovému schodišti vestavěnému ve svahu. Objevili se další vojáci a se skřípáním a vrzáním bot se pustili po schodech nahoru. Dolly držela Lulu za ramena. Za zády slyšela, jak si Kitty pobrukuje: nebyla to žádná melodie, jen dva tóny, omílané stále dokola.

Dolly měla v kabelce připravený fotoaparát. Zatímco stoupaly nahoru, odjistila pojistku a skryla ho v dlani.

Na vrcholku schodiště stál na vymýceném kusu džungle betonový panel, který nejspíš sloužil jako přistávací plocha. Vlhkou džunglí se prodíraly sluneční paprsky, od bot jim stoupaly obláčky páry. Generál stál uprostřed betonu, z obou stran chráněný vojáky. Vypadal malý, ale to platilo o všech slavných lidech. Na hlavě mu neseděla modrá ani žádná jiná čepice, kolem zachmuřeného trojúhelníkového obličeje mu v prapodivných úhlech odstávala hustá kštice. Byl jako obvykle v plné vojenské parádě, ale něco na něm vypadalo, jako by bylo nakřivo, nebo by potřebovalo vyčistit. Vypadal unaveně – pod očima měl váčky. Ve tváři usazený mrzutý výraz. Jako by ho právě vytáhli z postele a řekli: Už jsou tady, a ještě ke všemu mu museli připomenout, o kom je vlastně řeč.

Rozhostilo se ticho a nikdo jako by nevěděl, co má dělat.

Pak na vrchol schodiště vystoupala Kitty. Dolly slyšela za zády známé pobrukování, ale neotočila se; místo toho sledovala, jak ji generál poznává a ve tváři se mu mihl pohled plný touhy a nejistoty. Kitty se k němu pomalu blížila – vlastně k němu připlouvala; pohybovala se ve svých šalvějově zelených šatech tak plynule, jako kdyby jí nemotorné škubání při chůzi bylo úplně cizí. Připlula ke generálovi a vzala ho za ruku, jako kdyby se jí chystala potřást, s úsměvem na tváři ho obkroužila, jako by byla v rozpacích a měla se každou chvíli rozesmát, jako kdyby jeden druhého znali příliš dobře, než aby si podávali ruce. Dolly byla tím podivným setkáním tak nadšená, že nejprve dočista zapomněla, že má v ruce foťák; podání rukou úplně propásla. Teprve když Kitty přitiskla své útlé zelené tělo na jeho uniformovanou hruď a na okamžik zavřela oči, Dolly se probrala a – cvak – a generál byl úplně vyvedený z míry, nevěděl, co má dělat, ze slušnosti plácal Kitty po zádech – cvak –, pročež Kitty vzala do svých drobných dlaní jeho ruce (těžké a pokřivené, ruce mnohem většího muže), zaklonila se a usmívala se mu do obličeje – cvak –, ostýchavě se zasmála, hlavu zvrácenou dozadu, jako kdyby to bylo celé tak směšné a trapné pro ně pro oba. A pak se usmál i generál. Stalo se to bez varování: roztáhl rty a ukázal dvě řady malých, zažloutlých zoubků – cvak –, kvůli nimž působil zranitelně, člověk se mu chtěl za každou cenu zavděčit. Cvak, cvak, cvak – Dolly mačkala spoušť, co nejrychleji to šlo, aniž by pohnula rukou, protože ten úsměv, to bylo ono, něco nevídaného, jeho skrytá lidská stránka, která ohromí celý svět.

Celé to bylo otázkou zlomku vteřiny. Nepadlo mezi nimi jediné slovo. Kitty a generál stáli ruku v ruce, oba maličko zardělí a Dolly měla co dělat, aby nahlas nevykřikla, protože to dokázali! Získala, co potřebovala, aniž by padlo jediné slovo. Pociťovala ke Kitty směsici úžasu a lásky – takový zázrak, takový génius, který nejen že s generálem zapózoval, ale doslova si ho omotal kolem prstu. Tak to aspoň Dolly připadalo – jako kdyby mezi generálovým světem a tím, v němž žije Kitty, byly dveře, které se otevírají jen z jedné strany, a ona ho jimi vyvedla, aniž to vůbec postřehl. Už se nemohl vrátit zpátky! A tím, kdo to umožnil, byla Dolly – poprvé v životě udělala něco užitečného. Přímo před zraky svojí dcery.

V Kittyině tváři stále hrál ten podmanivý úsměv, který nasadila kvůli generálovi. Dolly se dívala, jak si herečka zkoumavě prohlíží dav, registruje desítky vojáků s automaty, Arka, Lulu i Dolly s blaženým výrazem v obličeji a slzami v očích. Muselo jí být jasné, že to dokázala, zrežírovala vlastní spásu, vydrápala se zpět ze zapomnění a připravila si cestu pro návrat k práci, kterou tak zbožňuje. A to všechno s nepatrnou pomocí despoty po své levici.

„Takže,“ řekla Kitty, „tady pohřbíváte ty mrtvoly?“

Generál na ni nechápavě pohlédl. Are rychle vystoupil z řady, stejně jako Dolly. I Lulu udělala krok vpřed.

„Pohřbíváte je do jam,“ spustila Kitty na generála naprosto přátelským, hovorovým tónem, „nebo je nejprve spálíte?“

„Slečno Jacksonová,“ ozval se Are s nervózním, mnohoznačným pohledem. „Generál vám nerozumí.“

Generál už se neusmíval. Patřil k těm, co nesnesou, když nevědí, co se kolem nich děje. Pustil Kittyinu ruku a stroze promlouval k Arkovi.

Lulu zatahala Dolly za ruku. „Mami,“ sykla, „řekni jí, ať přestane!“

Dceřin hlas ji probral z prvotního ochromení. „Tak už dost, Kitty,“ okřikla herečku.

„Jíte je?“ zeptala se Kitty generála. „Nebo je prostě jen necháte pohozené venku, aby je sežrali supi?“

„Sklapněte, Kitty,“ zvýšila Dolly hlas. „Přestaňte si zahrávat.“ Generál se přísně obořil na Arka a ten se otočil k Dolly. Na hladkém čele se mu viditelně leskl pot. „Generálovi začíná docházet trpělivost, slečno Pealeová,“ řekl a víc dodávat nemusel. Dolly té šifře jasně porozuměla. Přistoupila ke Kitty, popadla ji za opálenou paži a naklonila se těsně k jejímu obličeji.

„Jestli toho nenecháte,“ sykla varovně, „všichni tady zemřeme.“

Ale jediný letmý pohled do Kittyiných očí, v nichž plál sebezničující žár, jí napověděl, že je to beznadějné; nemohla si pomoct. „Jejda!“ vyjekla nahlas v hraném překvapení. „O genocidě jsem asi mluvit neměla, co?“

Konečně slovo, kterému generál rozuměl. Uskočil od Kitty, jako by se vzňala, a přiškrceným hlasem rozkázal něco vojákům. Ti do Dolly strčili a srazili ji k zemi. Když se ohlédla po Kitty, stahovali se kolem ní vojáci a ztrácela se jí z dohledu.

Lulu křičela a snažila se Dolly vytáhnout na nohy. „Maminko, udělej něco, udělej něco! Ať přestanou!“

„Arku,“ zavolala Dolly, ale marně. Are už stál po boku generála, který řval vzteky. Vojáci odváděli Kitty pryč; Dolly měla dojem, že uvnitř hloučku zaregistrovala kopání nohou. K uším jí stále doléhal Kittyin pronikavý hlas:

„Pijete jejich krev, nebo s ní vytíráte podlahu?“

„Nosíte jejich zuby pověšené na šňůrce?“

Ozvalo se plesknutí facky, po něm výkřik. Dolly vyskočila na nohy. Jenže Kitty byla pryč; vojáci ji odvlekli do budovy ukryté mezi stromy vedle přistávací plochy. Generál s Arkem zmizeli za nimi a zabouchli za sebou dveře. V džungli se rozhostilo podezřelé ticho: až na křik papoušků a vzlyky Lulu.

V přítomnosti běsnícího generála Are šeptem instruoval dvojici vojáků, a ti, hned jak jim vrchní velitel zmizel z dohledu, popohnali Dolly a Lulu dolů z kopce a džunglí zpátky k autům, kde čekali řidiči a v klidu pokuřovali. Řítili se džunglí a pouští a Lulu si během jízdy položila hlavu k Dolly do klína a brečela. Dolly ji hladila po jemných vlasech a tupě přemítala, zda je odvážejí do vězení. Ale když slunce zateklo za horizont, ocitly se na letišti. Generálovo letadlo už na ně čekalo. Lulu se znovu posadila zpříma a o kousek se odsunula.

Celý let tvrdě prospala, v náručí značkovou tašku na knihy. Dolly nespala. Civěla přímo před sebe na prázdné sedadlo po Kitty.

Ve tmě nad ránem odjely z Kennedyho letiště taxíkem zpátky domů do Hell’s Kitchen. Mlčky. Dolly žasla, když viděla, že jejich dům je nedotčený, na konci schodiště je pořád jejich byt a v kabelce má klíče.

Lulu zamířila rovnou do svého pokoje a zavřela dveře. Dolly se posadila v pracovně, otupělá z nedostatku spánku, a snažila se srovnat si to v hlavě. Má začít na ambasádě? V kongresu? Jak dlouho bude trvat, než ji spojí s někým, kdo jí bude skutečně umět pomoct? A co přesně jim má říct?

Lulu se vynořila z pokojíčku ve školní uniformě a s učesanými vlasy. Dolly vůbec nepostřehla, že venku už se rozednilo. Lulu se na ni úkosem podívala – Dolly byla nepřevlečená, stále ve včerejších šatech – a pronesla: „Je čas vyrazit.“

„Ty jdeš do školy?“

„Ovšem že jdu do školy. Co jiného bych měla dělat?“

Jely podzemkou. Ticho, které mezi nimi panovalo, začínalo být nedotknutelné; Dolly měla strach, že nikdy neskončí. Hleděla do dceřiny sinalé, přepadlé tváře a zalilo ji chladné přiznání viny: jestli Kitty Jacksonová zemře, svou dceru jednou provždy ztratí.

Na rohu, na němž se obvykle rozcházely, se Lulu bez jediného slůvka rozloučení otočila.

Majitelé obchodů na Lexington Avenue právě vytahovali plechové rolety. Dolly si koupila kávu a vypila ji. Chtěla Lulu zůstat nablízku. Umanula si, že na rohu počká, dokud nebude po vyučování: dalších pět a půl hodiny. Zatím zkusí obvolat pár míst. Jenže ze soustředění ji neustále vyrušovaly myšlenky na Kitty v zelených šatech, na popáleniny od oleje, které jí pomrkávaly na pažích, i na svou nehoráznou pýchu, když si myslela, že pomohla zkrotit generála a udělat svět lepším.

Mobil jí nečinně ležel v dlani. Na telefonáty tohoto druhu prostě neměla patent.

Když jí za zády s rachotem vyjela nahoru plechová roleta, Dolly si uvědomila, že stojí před fotolabem. V kabelce stále měla ten foťák. Aspoň něco mohla udělat: vešla dovnitř, předala ho obsluze a požádala o fotky a cédéčko se vším, co se jim z něj podaří vytáhnout.

Když za ní o hodinu později vyběhl ten chlapík s fotkami, stále postávala před obchodem. Stačila sice vyřídit pár telefonátů, ale nikdo ji podle všeho nebral moc vážně. Copak jim to můžu vyčítat? blesklo Dolly hlavou.

„Ty snímky… to jste dělala pomocí Photoshopu, nebo jak?“ kroutil prodavač nechápavě hlavou. „Vypadají totiž jako… totálně pravé.“

„Taky že jsou,“ ubezpečila ho. „Sama jsem je vyfotila.“

Muž se zasmál. „Ale jděte,“ opáčil a Dolly se v tu ránu rozbřesklo. Jak řekla ráno Lulu: Co jiného bych měla dělat?

Pádila zpátky domů a obvolala staré kontakty v redakcích Enquireru a Stáru, hrstku těch, co tam pořád pracují. Jen ať se ta novinka pomaličku dostane ven. Tohle Dolly vyzkoušela už dřív a vždycky to zafungovalo.

Během několika minut rozesílala první e-maily s fotkami.

Bylo otázkou několika hodin, než se snímky generála B. lísajícího se ke Kitty Jacksonové objeví na webu a začne se s nimi kšeftovat. Za soumraku už začali volat reportéři z hlavních plátků po celém světě. Kontaktovali i generála, ale jeho kapitán přes mezilidské vztahy veškeré fámy důrazně popřel.

Ten večer, zatímco si Lulu dělala v pokojíčku úkoly, Dolly zastudena slupla sezamové nudle a řekla si, že se musí stůj co stůj dovolat Arkovi. Na čtrnáctý pokus byla úspěšná.

„Už spolu nemůžeme hovořit, slečno Pealeová,“ oznámil jí. „Arku.“

„Nemůžeme spolu hovořit. Generál se zlobí.“

„Poslouchejte mě.“

„Generál se zlobí, slečno Pealeová.“

„Je naživu? Víc mě nezajímá.“

„Je naživu.“

„Děkuji.“ Dolly vyhrkly do očí slzy. „Je… chovají se k ní… dobře?“

„Nic se jí nestalo, slečno Pealeová,“ ujistil ji Are. „Už spolu nebudeme hovořit.“

Byli zticha a naslouchali šumu na zaoceánské lince. „Je to škoda,“ dodal Are a zavěsil.

Ale Dolly s Arkem spolu ve skutečnosti mluvili ještě jednou. O mnoho měsíců později – téměř po roce –, když generál přijel do New Yorku, aby na půdě Spojených národů promluvil o přechodu své země k demokracii. V té době už se Dolly s Lulu odstěhovaly z města pryč, ale jednou večer zamířily do restaurace na Manhattanu na schůzku s Arkem. Měl na sobě černý oblek a kravatu vínové barvy, která ladila s výtečným cabernetem, který jim rozléval. Zdálo se, že si své vyprávění vychutnává, jako kdyby si jednotlivé detaily zapamatoval jen a jen kvůli ní: jak se asi po třech nebo čtyřech dnech od chvíle, co Dolly s Lulu opustily generálovu pevnost, začali objevovat první fotografové. První dva vojáci vyslídili v džungli a uvěznili, ale vynořovali se další a další, příliš mnoho, než aby se dali pochytat, natož spočítat – uměli se znamenitě krýt: krčili se v korunách stromů jako opice, zakopávali se do mělkých jam, maskovali se v hustém křoví. To, co se atentátníkům nikdy nepodařilo – tedy s přesností generála lokalizovat vypadalo v podání fotografů jako hračka: desítky se jich hrnuly přes hranice bez víz, stočení do klubíčka v koších a vinných sudech, smotaní v kobercích, drkotali se po nedlážděných cestách na korbách náklaďáků a nakonec obklíčili generálovu pevnost, z níž se neodvažoval vytáhnout paty.

Trvalo deset dní, než se ho podařilo přesvědčit, aby předstoupil před své inkvizitory. Neměl totiž na výběr. Oblékl si vojenský kabátek s medailemi a nárameníky, na hlavu si narazil modrou čepici, vzal Kitty za paži a nakráčel s ní před sevřený šik fotoaparátů, které na něj už čekaly. Dolly si vybavovala, jak se na těch fotkách tvářil vyjeveně; znovuzrozený v huňaté modré hučce, nejistý, jak se má vlastně chovat. Kitty po jeho boku se usmívala, oblečená v černých přiléhavých šatech, na jejichž obstarání musel Are jistě vynaložit nemalé úsilí, protože byly pro tuhle příležitost naprosto přesné: ležérní, a přesto sexy; prosté, a přesto výmluvné; takové, co si žena obléká v soukromí pro svého milence. Z jejích očí se toho nedalo moc vyčíst, ale pokaždé, když se do nich Dolly zadívala – jako posedlá rejdila pohledem po fotce v novinách – zazněl jí v uších Kittyin smích.

„Už jste viděla poslední film slečny Jacksonové?“ zeptal se Are. „Podle mě zatím nic lepšího nenatočila.“

Dolly na tu romantickou komedii, ve které Kitty hrála žokejku ladně se prohánějící v koňském sedle, zašla s Lulu do místního kina v malém městě na severu státu, kam se přestěhovaly krátce poté, co se začali ozývat další generálové: nejprve G., po něm A., pak přišli L. a P. a nakonec Y. Proslechlo se, že je dobrá, a Dolly byla náhle zavalená nabídkami práce od masových vrahů, toužících po rehabilitaci. „V tomhle oboru jsem skončila,“ opakovala jim a odkazovala je na bývalou konkurenci.

Lulu se to stěhování nejprve moc nezamlouvalo, ale Dolly byla neoblomná. Dívka se nakonec v místní státní škole rychle aklimatizovala, začala hrát fotbal a našla si novou kliku, která všude chodila za ní. O La Doll nikdo z místních v životě neslyšel, a tak neměla co skrývat.

Krátce po generálově dostaveníčku s fotografy obdržela Dolly štědrou jednorázovou platbu. „Dárek, kterým chceme vyjádřit nesmírnou vděčnost za vaše nepostradatelné poradenské služby, slečno Pealeová,“ vysvětlil jí Are do telefonu, ale Dolly slyšela, jak se usmívá, a pochopila, že si kupují její mlčenlivost. Za ty peníze si otevřela malé lahůdkářství na Hlavní ulici, ve kterém prodávala vybrané delikatesy a neobvyklé druhy sýrů, důmyslně vystavené a osvětlené systémem malých bodových reflektorů, který si Dolly sama navrhla. „Tady to vypadá jako v Paříži,“ slýchávala často od Newyorčanů, kteří přijížděli na víkend do svých venkovských domků.

Tu a tam si nechávala poslat zásilku karambol; vždycky jich dala pár stranou pro sebe a pro Lulu. Odnesla je do malého domku, v němž spolu bydlely na konci klidné ulice, a po večeři, když v kuchyni hrálo rádio a otevřenými okny na ně zívala noc, si spolu pochutnávaly na sladké, podivné dužině.

9. Čtyřicetiminutový oběd: otevřená zpověď Kitty Jacksonové o lásce, slávě a Nixonovi!

Reportáž od Julese Jonese

Filmové hvězdy vám při prvním setkání vždycky připadají malé a Kitty Jacksonová není žádnou výjimkou, přestože ve všech ostatních ohledech je naprosto mimořádná.

Malá vlastně není to správné slovo; je drobounká – taková lidská bonsaj v bílých šatkách bez rukávů, co sedí u zadního stolu v jedné restauraci na Madison Avenue s mobilem u ucha. Když si přisednu, usměje se na mě a obrátí oči v sloup směrem k telefonu. Blond vlasy mají odstín, jaký je k vidění všude kolem, jsou „šmrncnuté melírem“, jak říkávala moje bývalá snoubenka, přestože na Kitty Jacksonové ta rozčepýřená směska blond a hnědé vypadá přirozeněji a luxusněji než na Janet Greenové. Její tvář (Kittyina) patří k těm, které mezi ostatními – řekněme v rámci středoškolského kolektivu – nijak zvlášť nevynikají: nos „pršáček“, plná ústa, velké modré oči. A přece na Kitty Jacksonové z důvodů, které nedokážu přesně určitzřejmě ze stejných důvodů, z jakých její melír zastíní ten obyčejný (v podání Janet Greenové) – působí tahle ničím výjimečná tvář zcela neobyčejně.

Uběhne pět minut, a ona stále telefonuje.

Nakonec hovor ukončí, poskládá mobil do kotoučku velikosti mentolky a zastrčí ho do maličké bílé kabelky z lakované kůže. Hned nato se začne omlouvat. Okamžitě je jasné, že Kitty se řadí do kategorie milých hvězd (např. Matt Damon), a ne mezi ty těžko zvladatelné (např. Ralph Fiennes). Hvězdy z té první kategorie se chovají, jako by byly jako vy (např. jako já), aby se vám zalíbily a abyste o nich psali samé hezké věci, což je téměř všeobecně úspěšná strategie, přestože každý novinář věří, že tu prostou spojitost mezi obálkou Vanity Fair a touhou Brada Pitta provést ho po svém sídle snadno prokoukne. Kitty se omlouvá za těch dvanáct hořících obručí, kterými jsem musel proskočit, a několik kilometrů žhavého uhlí, které jsem musel přesprintovat, jen aby se mi dostalo cti strávit v její společnosti čtyřicet minut. Mrzí ji, že o prvních šest minut mě připravila hovorem s někým úplně jiným. Záplava omluvných slov mi připomene, proč mám raději hvězdy z kategorie těžko zvladatelných: ty, co se zabarikádují uvnitř své slávy a dští oheň skrz její praskliny. Na hvězdě, která neumí být milá, je cosi nespoutaného, a drolící se sebeovládání protějšku je základním předpokladem každé reportáže ze světa celebrit.

Číšník se ptá, co si dáme. Vzhledem k tomu, že dalších deset minut s Kitty jen nezávazně laškujeme, což nestojí za zmínku, raději připojím jeden svůj postřeh (jako takovou poznámečku pod čarou, která popkulturnímu pohledu na věc dodá jistý náznak časem prověřené pevnosti): jste-li mladičká filmová hvězda s blonďatou hřívou a obličejem známým z posledního kasovního trháku, který vydělal tolik, že lze usuzovat snad jen na to, že ho každý obyvatel Spojených států viděl aspoň dvakrát, lidé se k vám chovají poněkud jinak – ve skutečnosti úplně jinak –, než jak se chovají, dejme tomu, k plešatícímu, nahrbenému čtyřicátníkovi, kterého sližuje ekzém. Na povrchu je to stejné – „Tak co si dáte?“ atd. –, ale hned pod tím tepe číšníkova hysterie z toho, že můj slavný protějšek poznal. Současně s tím – což se dá vysvětlit pouze s pomocí principů kvantové mechaniky, konkrétně vlastností takzvaných provázaných částic – jeho poznání pronikne do všech koutů restaurace najednou, dokonce i ke stolům, které jsou od nás natolik vzdáleny, že nás od nich nemohou vidět.[__1__]

Všude kolem nás se otáčejí lidé, napínají oči a uši a natahují krky, bezděčně se vznášejí ze židlí a zápasí s nutkáním vrhnout se na Kitty a urvat si z ní aspoň kousek vlasů nebo šatů.

Ptám se, jaké to je být středem pozornosti.

„Divné,“ říká. „Přišlo to tak náhle. Mám pocit, že si to vůbec nezasloužím.“

Vidíte? Je milá.

„Ale jděte,“ namítám a vysokým obloukem jí skládám poklonu za její výkon v roli feťačky-bezdomovkyně, z níž se vyklube najatá vražedkyně FBI/akrobatka ve filmu Oh, Baby, Oh – nestydatě jí podlézám, až mi začne vrtat hlavou, jestli bych své současné povolání reportéra hvězd raději nevyměnil za smrtící injekci. Copak na sebe nebyla pyšná?

„Byla,“ opáčí. „Jenže jako bych ani nevěděla, co dělám. Ve svém dalším filmu už se cítím daleko –“

„Zadržte!“ zvolám, i když číšník k nám ještě nedorazil a tác, který drží ve výšce ramen, nejspíš ani není pro nás. Já nechci slyšet o jejím posledním filmu; je mi to fuk a vím, že vám taky; to její tlachání o náročnosti role a naprosté důvěře, která mezi ní a režisérem panovala, a o tom, jaká to byla čest pracovat po boku tak ostřílené hvězdy jako Tom Cruise, je hořká pilulka, kterou musíme všichni spolknout výměnou za výsadní právo, že společně smíme strávit určitý čas v její společnosti. Ale dokud to jde, odložme to!

Máme štěstí a tác skutečně je pro nás (když obědváte s hvězdou, dostanete jídlo rychleji): salát Cobb pro Kitty; cheeseburger, hranolky a salát Caesar pro mě.

Pouštíme se do jídla, a tak neuškodí trocha teorie: číšníkovo chování ke Kitty je vlastně takový sendvič – spodní plátek chleba představuje znuděné a lehce dekadentní chování, které používá k normálním zákazníkům; náplň je to vyšinuté a abnormální chování, k němuž ho dohání blízkost slavné devatenáctileté dívky, a horní plátek představuje jeho snahu potlačit a zamaskovat tu cizáckou mezivrstvu něčím, co se aspoň vzdáleně podobá spodní vrstvě plné nudy a lehké dekadence, tedy standardu. Úplně stejně je na tom i Kitty Jacksonová. I ona má svou spodní chlebovou vrstvu, která podle všeho představuje „pravou Kitty“, tedy tu, co vyrůstala na předměstí Des Moines a jezdila na kole, chodila na plesy, dostávala slušné známky a – což je ze všeho nejzajímavější – věnovala se parkurovému skákání, v němž získala značné množství stuh a trofejí, a alespoň krátce v sobě chovala naději, že se stane žokejkou. Nad tím stojí její nevšední a snad i mírně psychotická reakce na nově získanou slávu – náplň sendviče – a úplně nahoře pak její snaha přiblížit se vrstvě číslo jedna tím, že předstírá své normální, tedy bývalé já.

Uplynulo šestnáct minut.

„Proslýchá se,“ spustím s pusou plnou rozžvýkaného hamburgeru ve vědomé snaze Kitty znechutit, propíchnout její ochranný štít utkaný z milého chování a zahájit promyšlený proces, jehož cílem je rozdrolení její sebekontroly, „že jste se zapletla se svým hereckým kolegou.“

To ji upoutá. Docela jsem ji tím zaskočil. Na vlastní kůži jsem totiž poznal, že pomalým propracováváním k osobním otázkám jen poskytujete těžko zvladatelným hvězdám příliš mnoho času na to, aby zaujaly bojovou pozici, a těm milým zase k tomu, aby zdvořile a s ruměncem ve tváři kličkovaly.

„To vůbec není pravda!“ rozkřikne se Kitty. „Máme s Tomem skvělý vztah. Nicole mám moc ráda. Vždycky pro mě byla vzorem. Dokonce jsem jim hlídala děti.“

Škodolibě vycením zuby; jalová taktika, jejímž cílem je prostě a jednoduše vynervovat a rozčílit protějšek. Pokud vám moje metody připadají zbytečně kruté, rád bych vám připomenul, že jsem dostal čtyřicet minut, z nichž necelá půlka už je pryč, a sám nejlépe vím, že jestli můj materiál bude na pendrek – tj., jestli se mi nepodaří přijít s něčím, co jste o Kitty nevěděli (jak se mi údajně „zadařilo“ v případě článků o lovu jelenů s Leonardem DiCapriem, čtení Homéra se Sharon Stoneovou a hledání mořských škeblí s Jeremy Ironsem) –, klidně ho smetou ze stolu, čímž ještě víc snížím hodnotu svých akcií od New Yorku po Los Angeles a prodloužím „směšnou šňůru nezdarů, které kupíš jeden za druhým, kámo“ (jak mi minulý měsíc u oběda řekl můj přítel a šéfredaktor Atticus Levi).

„Proč se tak usmíváte?“ ptá se Kitty nevraživě.

Vidíte? Už není milá.

„Já že se usmívám?“

Obrací pozornost ke svému salátu. A já spolu s ní. Neboť mám jen pramálo možností, jak dál; k vnitřní svatyni Kitty Jacksonové vede jen málo hraničních přechodů a mně nezbývá než sledovat – a teď vám i předat – následující fakta: totiž že během oběda vyzobala všechen ledový salát, přibližně dva a půl kousky kuřecího masa a několik osminek rajčete. Zde je výčet toho, co nechala bez povšimnutí: olivy, plísňový sýr, vařená vejce, slaninu a avokádo – jinými slovy všechno to, co ze salátu Cobb přísně vzato dělá salát Cobb. Pokud jde o dresink, který si vyžádala „navíc“, ani se ho nedotkla, akorát v něm jednou jedinkrát smočila špičku ukazováčku a olízla ji.[__2__]

„Povím vám, co si myslím,“ říkám, abych poněkud odlehčil napjaté vibrato, které pulzuje u našeho stolu. „Říkám si, má teprve devatenáct let. Za sebou kasovní trhák, polovina světa ji touží zahrnout pohádkovým bohatstvím. Ale co bude dál? Co může ještě dokázat?“

Z Kittyina obličeje se dá vyčíst celá řada věcí: úleva, že jsem neplácl něco horšího, něco o Tomu Cruiseovi, a spolu s ní (a částečně i kvůli ní) se mísí pomíjivá touha vidět ve mně něco víc než jen dalšího pošuka s diktafonem – člověka, který jejímu neuvěřitelně podivnému světu rozumí. Kéž by to byla pravda! Netoužím po ničem jiném než mu porozumět, zavrtat se do té podivnosti a nikdy z ní nevybřednout. Ale stejně můžu nanejvýš čekat, že se mi před Kitty Jacksonovou podaří udržet v tajnosti, že jakákoliv skutečná komunikace mezi námi je zhola nemožná, a že je triumfální úspěch, že se mi už jednadvacet minut úspěšně daří opak.

Proč se do této reportáže v jednom kuse prosazuju – přímo „cpu“, dalo by se říct? Protože se snažím z moc a moc milé devatenáctileté dívky vytřískat kus dobrého čtivá. Pokouším se vystavět příběh, který nejen že poodhaluje sametová tajemství jejího teenagerského srdce, ale zároveň má spád a vývoj alespoň s náznakem – k tomu mi dopomáhej bůh – nějakého hlubšího smyslu. Jenže mám problém: Kitty je uspávačka hadů. To nejzajímavější na ní je to, jak působí na druhé, a jelikož tím „druhým“, jehož vnitřní život se pro naši kolektivní prověrku doslova nabízí, není čirou náhodou nikdo jiný než já, je jen přirozené – ve skutečnosti přímo žádoucí („na kolenou tě prosím; prosím tě, napiš to tak, abych nevypadal jako pitomec, že jsem ti to zadal“ – Atticus Levi během našeho nedávného telefonického rozhovoru, v němž jsem vyjádřil své zoufalství nad tím, že mám napsat další hvězdný profil) –, aby moje reportáž byla vlastně vyprávěním o tom, kolika všemožným vlivům jsem v průběhu oběda s Kitty Jacksonovou z její strany vystavován. A aby vám onen vliv byl alespoň vzdáleně srozumitelný, nesmíte zapomínat, že Janet Greenová, moje přítelkyně, s níž jsem tři roky chodil a byl měsíc a třináct dní zasnoubený, mi před čtrnácti dny dala kopačky kvůli jednomu životopisci, který se v nedávno publikované knize obšírně zaobírá svou pubertální zálibou v masturbaci do rodinného akvária („Aspoň na sobě pracuje!“ – Janet Greenová během nedávného telefonického rozhovoru, v němž jsem se ji snažil přesvědčit, že se dopustila kolosální chyby).

„Na to myslím pořád – co bude dál,“ přiznává Kitty. „Někdy si představuju, jak se ohlížím zpátky za svým životem, a říkám si, kde jako budu, až se budu ohlížet? Bude mi dnešek připadat jako začátek skvělého života nebo… nebo čeho?“

A co přesně stojí ve slovníku Kitty Jacksonové pod pojmem „skvělý život“?

„Ale, však víte.“ Hihňání. Ruměnec. Jsme zpátky u „milé“ Kitty, ale poněkud odlišné od té původní. Chytli jsme se, a teď se udobřujeme.

„Sláva a bohatství?“ rýpnu si.

„Tak trochu. Ale taky prostě – štěstí. Chci najít pravou lásku, je mi fuk, jestli to zní otřepaně. Chci mít děti. Právě proto jsem se v tom novém filmu tolik sblížila se svou náhradní matkou…“

Moje pavlovovské pokusy vypustit z oběda složku zvanou píár byly úspěšné a Kitty se odmlčí. Ale sotva si stačím pogratulovat k úspěchu, postřehnu, že se kradmo dívá na hodinky (zn. Hermes). Jaký má to gesto na mě vliv? No, cítím, jak ve mně vře směsice vzteku, obav a chtíče. Vzteku proto, že tahle naivka má – z důvodů zřejmě neospravedlnitelných – daleko větší moc, než kdy budu mít já, a jakmile vyprší mých čtyřikrát deset minut, zkřížení mé přízemní dráhy s její nadpozemskou bude možné leda tak prostřednictvím trestného činu zvaného „stalking“. Obav proto, že při pohledu na své vlastní hodinky (zn. Timex) jsem zjistil, že třicet z oněch čtyřiceti minut je v trapu, a já – tedy zatím – nemám žádnou „historku z natáčení“, o kterou bych se ve své reportáži mohl opřít. No, a chtíče proto, že Kitty má velice dlouhý krk a kolem něj tenoulinký, téměř průsvitný zlatý řetízek. Její odhalená opálená ramena v bílých šatkách bez rukávu a se zavazováním kolem krku působí drobně a velice křehce jako dvě neopeřená holátka. Ale to přece nezní moc přitažlivě, kdežto ona byla fenomenálně přitažlivá! Těmi „holátky“ chci říct, že vypadala tak svůdně (její ramena), že jsem si na jedenkratičký okamžik uměl představit, jak z nich jednu po druhé vytahuju kůstky a vysrkávám z nich morek.[__3__]

Ptám se, jaké to je být sexsymbolem.

„Vůbec žádné,“ opáčí Kitty znuděně a znechuceně. „To je problém druhých, a ne můj.“

„Myslíte mužů.“

„Asi jo,“ říká a po půvabné tvářičce jí přeletí cosi nového a usadí se tam; pohled, který si troufám označit výrazem náhlá otrávenost.

Cítím to taky: jsem náhle otrávený. Ve skutečnosti všeobecně otrávený. „Kristepane, to je ale fraška,“ pustím si v nestřeženém okamžiku pusu na špacír. Nic tím nesleduju, a tím pádem toho budu během několika vteřin nepochybně litovat. „Proč se vůbec namáháme?“

Kitty si mě prohlíží s hlavou na stranu. Mám takový pocit, že mou všeobecnou otrávenost vycítila, možná dokonce i uhádla některé její příčiny. Jinými slovy pohlíží na mě s lítostí v očích. Právě jsem se ocitl nebezpečně blízko tomu, že neustojím největší riziko, které s sebou psaní o celebritách přináší, totiž, že dovolím protějšku, aby obrátil paprsek zájmu a ztratil se mi z očí. Pod nastalým tlakem, jehož předzvěstí jsou ostny potu, které mi vyrážejí v drasticky narůstajících koutech, vytřu dno svého talíře pořádnou skývou chleba a vrazím si ji do úst jako zubař vyplňující vyvrtaný zub. A v tu chvíli – ó ano – ucítím vtíravý příchod kýchnutí; a je to tady, zdrávas Maria, chléb nechléb, nic nedokáže zastavit salvu, s níž simultánně vybuchnou všechny otvory v mojí hlavě. Kitty se zděšeně odtahuje, zatímco dávám to neštěstí do pořádku.

Katastrofa byla odvrácena. Nebo jí bylo aspoň včas předejito.

„Víte co,“ říkám, když se mi za cenu téměř tří minut konečně podaří polknout to proklaté sousto chleba a vysmrkat se, „rád bych se šel projít. Co vy na to?“

Jen Kitty vycítí šanci uniknout na čerstvý vzduch, vymrští se ze židle. Koneckonců je den jak malovaný a okny do restaurace přitékají sluneční paprsky. Ale její nadšení okamžitě zmírňuje stejně silný, leč opačný stupeň bdělosti. „Ale co Jake?“ ptá se a má na mysli svého mediálního agenta, který se zjeví po vypršení čtyřiceti minut a mávnutím kouzelného proutku mě promění zpátky v dýni.

„Co kdyby zavolal a přišel za námi?“ navrhuju. „Fajn,“ přikývne a ze všech sil se snaží simulovat prvotní vlnu nefalšovaného nadšení, než se mu připletla do cesty ostražitost. „Jasně, pojďme.“

Rychle zaplatím. Zrežíroval jsem náš úprk z nitra restaurace hned z několika důvodů: zaprvé, chci s Kitty urvat ještě pár minut navíc a pokusit se tak zachránit osud tohoto článku a v širším slova smyslu i svou kdysi slibnou, dnes poněkud skomírající literární pověst („Možná ji jen zklamalo, že ses nepokusil napsat další román, když se ten první neprodával…“ – Beatrice Greenová nad šálkem horkého čaje, když jsem se jí v slzách vrhl k nohám a žadonil, aby mi pomohla rozkrýt důvody, které její dceru vedly k tomu, že mi dala kopačky). Zadruhé, chci vidět Kitty Jacksonovou vestoje a v pohybu. Za tímto účelem jí cupitám v patách, když jako první vychází z restaurace. Proplétá se mezi stoly se sklopenou hlavou tak, jak to dělají výjimečně přitažlivé ženy a také slavní lidé (nemluvě o těch, kteří stejně jako Kitty patří do obou kategorií). Zde přikládám překlad jejího držení těla a chůze do angličtiny: Vím, že jsem slavná a neodolatelná – což je kombinace, která se svými vlastnostmi blíží účinkům radioaktivity – a že vy, osazenstvo této místnosti, si s tím nevíte rady. Pro obě strany je trapné dívat se na sebe a vzájemně si uvědomovat mou radiaktivitu a vaši bezradnost, a tak nechám sklopenou hlavu, abyste se na mě mohli v klidu dívat. Já si zatím dobře prohlížím Kittyiny nohy, které jsou v poměru k jejímu nevelkému vzrůstu dlouhé a zároveň hnědé, ale nemají ten oranžovohnědý odstín jako ze solária, ale sytou, zlatohnědokaštanovou barvu, která mi připomíná – no prostě koně.

Central Park je pouhý blok odtud. Už uplynulo jednačtyřicet minut a čas stále běží. Vcházíme do parku, který tone v zeleni, sem tam pocákané světlem a stínem. Připadám si, jako bychom se společně ponořili do hluboké, tiché tůně. „Zapomněla jsem, o čem jsme mluvili,“ prohodí Kitty a dívá se na hodinky. „Kolik nám zbývá času?“

„Ale, žádný spěch,“ zamručím. Připadám si jako ve snu. Cestou pokukuju po Kittyiných nohách (co to dá, aniž bych se vedle ní plazil po zemi – což mě mimochodem napadlo) a zjišťuju, že nad koleny jsou poseté zlatavými chloupky. Protože je tak mladá a dobře živená, tak chráněná před svévolnou krutostí druhých (vůbec nedbá, že jednou dosáhne středního věku a nakonec i zemře, dost možná sama, protože doposud nepoznala zklamání, pouze okolní svět a sebe vylekala svými předčasnými úspěchy), její pleť – onen hlaďounký, kyprý, sladce vonící obal, na který život čmárá všechna selhání a vyčerpání – je prostě dokonalá. A tím mám na mysli, že nikde nic nevisí, neochabuje ani se neprověšuje, nevraští, neviní ani nevzdouvá – chci říct, její pleť je jako list, až na to, že není zelená. Neumím si představit, že by taková pleť vydávala nepříjemný zápach nebo měla nepříjemnou strukturu či chuť – i kdyby například trpěla byť jen slabounkou formou ekzému (což je upřímně nemyslitelné).

Posadíme se spolu na travnatý pahorek. Kitty znovu začne poslušně mluvit o svém novém filmu. Přízrak jejího co nevidět se navrátivšího mediálního agenta jí připomněl, že jediný důvod, proč je v mojí společnosti, je propagace zmíněného snímku.

„Ach, Kitty,“ říkám. „Zapomeňte na film. Jsme přece v parku, je překrásný den. Ponechme ty dva druhé svému osudu. Pojďme se bavit o… o koních.“

Ten pohled! Ten výraz! Napadají mě jen samé banální metafory: slunce vykukující z mraků, květiny nasazující na květ, náhlé a mystické zjevení duhy. Dokázal jsem to. Šel jsem na to od lesa, kolem a kolem nebo možná hopem, ale dotkl jsem se pravé Kitty. Z důvodů, kterým nerozumím a které musí patřit k těm největším záhadám kvantové mechaniky, pro mě ten kontakt byl čímsi objevným, palčivým, jako kdybych tím, že překonám propast mezi sebou a touto mladinkou herečkou, byl pozvednut nad vše zahalující temnotu.

Kitty otevře svou malou bílou kabelku a vytáhne z ní fotku. Fotku koně! Se záplavou bílých teček na nose. Jmenuje se Nixon. „Jako ten prezident?“ ptám se, ale Kitty na mou poznámku reaguje nechápavou grimasou. „Prostě se mi líbí, jak to jméno zní,“ opáčí a popisuje, jaké to je, když Nixona krmí jablkem – jak ho sevře do čelistí, jedním stiskem rozdrtí a z tlamy se mu řine mléčně bílá, teplá šťáva. „Vůbec na něj nemám čas,“ říká s nelíčeným smutkem. „Musím si najímat člověka, aby na něm jezdil, protože věčně nejsem doma.“

„Musí mu být bez vás smutno,“ říkám.

Kitty se ke mně otočí. Věřím, že úplně zapomněla, kdo jsem. Mám nutkání povalit ji na trávu… a taky to udělám.

„Hej!“ křičí můj protějšek přitlumeným a vylekaným hlasem, ale zatím ne tak docela vyděšeně.

„Představte si, že cváláte na Nixonovi,“ pobízím ji.

„HEJ!“ zaječí a já jí zakryj u ústa rukou. Kitty se pode mnou svíjí, ale hatí jí to jak moje výška – necelý metr devadesát tak váha, necelých sto dvacet kilo živé váhy, z čehož přibližně třetinu mám uloženou v „pneumatice“ (– Janet Greenová, během naše posledního nezdařeného pohlavního styku), která ji tiskne k zemi jako pytel s pískem. Jednou rukou jí zakrývám ústa a druhou se snažím zasunout mezi naše dvě zmítající se těla, než – ano! – se mi podaří v prstech sevřít jezdce mého zipu. Jaký to má na mě vliv? No, ležíme sice poněkud stranou od lidí na pahorku v Central Parku, avšak přísně vzato pořád na očích veřejnosti. A tak mě přepadá úzkost, tupé vědomí, že touhle opovážlivostí dávám všanc svou kariéru i pověst. Kromě toho mnou lomcuje šílená – co asi? – zuřivost, nic jiného. Co jiného by ve mně mohlo probouzet chuť vykuchat Kitty jako rybu a nechat jí vyhřeznout střeva, nebo zvláštní, logicky zapříčiněnou touhu rozervat ji vedví a zanořit paže do čiré, navoněné tekutiny, která jí proudí tělem. Mám chuť si ji vetřít do své drsné, „skrofulozní“ (ibid.), vysušené kůže v naději, že se konečně vyléčí. Mám chuť ji ošukat (očividně) a pak ji zabít nebo možná ji zabít při šukání (jako přijatelné se nabízejí tyto varianty onoho základního cíle: „ošukat ji k smrti“ a „vyšukat jí mozek z hlavy“). Zájem nemám akorát o to nejprve ji zabít a teprve potom ošukat, protože se zoufale toužím dostat na kobylku jejímu životu – vnitřnímu životu Kitty Jacksonové.

Jak se ukáže, nic z toho nakonec stejně neudělám.

Vraťme se však k rozhodujícímu okamžiku, kdy jednou rukou zakrývám Kitty ústa a snažím se přišpendlit její poněkud temperamentní hlavu, tou druhou zápolím se zipem na poklopci, který se mi nedaří rozepnout, nejspíš kvůli tomu, jak se pode mnou svíjí. Bohužel nemám sebemenší kontrolu nad jejíma rukama. Jedné z nich se podařilo proniknout do bílé kabelky, v níž se ukrývá celá řada věcí: fotka koně, mobil o velikosti bramborového lupínku, který už několik minut v kuse zvoní, a nádobka s něčím, co musím považovat za Mace nebo nějakou jinou značku slzného plynu soudě podle toho, co přijde, když mi ho vstříkne rovnou do obličeje: z očí podrážděných ostrým pálením se mi valí proudy slz, krk mi sevře dusivý pocit, ochromí mě křeče a prudká nevolnost, a to všechno mě nutí vyskočit na nohy a svíjet se nesnesitelnou bolestí (jednou nohou nepřestávám držet Kitty přišpendlenou u země), a v ten okamžik přijde na řadu další věc z kabelky: sada klíčů, k nimž je připevněný kapesní nožík švýcarské armády, s nímž mi rozřízne khaki kalhoty a vrazí mi miniaturní a poněkud tupou čepel do lýtka.

Teď už řvu a troubím jako bizon zahnaný do úzkých a Kitty pádí pryč, zlatohnědé nohy má nepochybně kropenaté od světla pronikajícího skrz listí stromů, i když na to, abych jim věnoval jeden jediný pohled, jsem příliš zničený.

Myslím, že tady budu muset náš společný oběd utnout. Dostal jsem navíc dvacet minut, hračka.

Ano, konec oběda, ale začátek něčeho mnohem horšího: předvolání před velkou porotu následovaného obviněním z pokusu o znásilnění, únosu a zvláště nebezpečného napadení; mým současným uvězněním (navzdory hrdinskému úsilí Atticuse Leviho dát dohromady peníze na mou kauci ve výši 500 000 dolarů) a nezadržitelně se blížícím soudním procesem, který má začít už tento měsíc – co čert nechtěl, ve stejný den, kdy do tuzemských kin vstupuje nový Kittyin film, Whip-poor-will Falls.

„Omlouvám se, pokud jsem ve vašem nervovém zhroucení sehrála jakoukoliv roli,“ napsala mi Kitty v dopise, který mi poslala do vazby, „a také za to, že jsem vás bodla [sic].“ Nad každým i byl kroužek a úplně na konci smajlík.

Co jsem vám říkal? Je milá.

Ovšem že naše drobná šarádička jí přinesla enormní užitek. Titulky na první straně a po nich záplava srdceryvných článků, úvodníků a komentářů z protější strany; všechny propíraly celou paletu souvisejících témat: „zvyšující se zranitelnost celebrit“ (New York Times); „neurvalou neschopnost některých mužů vyrovnat se s odmítnutím“ (USA Today); to, že je nezbytně nutné, aby si šéfredaktoři časopisů důkladněji prověřovali přispěvatele na volné noze, i nedostatek přiměřené bezpečnosti za bílého dne v Central Parku.[__4__] Kitty, mučednickou loutku v tomhle monstrtyjátru, už tipují na Marilyn Monroe své generace, a to ještě nezemřela.

Vypadá to, že její nový film bude trhák, ať je o čemkoliv.

10. Mimo tělo

Tvoji kamarádi si hrají na ledacos a tvým úkolem je to zpochybňovat. Drew tvrdí, že půjde rovnou na práva. Po pár letech praxe bude kandidovat na senátora jednoho z amerických států. Pak rovnou do amerického senátu. Nakonec na prezidenta. Tohle všechno říká zhruba stejně vlažně, jako bys prohlásil: Po semináři o moderní čínské malbě si zajdu do posilky, pak budu až do večeře šprtat v univerzitce, totiž kdybys vůbec ještě nějaké plány měl, což nemáš – kdybys ještě vůbec byl na škole, což nejsi, přestože teoreticky jde o přechodný stav.

Díváš se na Drewa skrz několik vrstev hašišového dýmu, který se vznáší ve slunečních paprscích. Je pohodlně opřený na futonu a objímá Sashu. Má široký, přívětivý obličej, bujnou tmavou kštici a dobrou figuru – není nabušený z posilky jako ty, ale má přirozeně vyvinutou muskulaturu z toho, jak věčně plave.

„Nesnaž se mi tvrdit, že to nevdechuješ,“ říkáš mu.

Všichni se smějou kromě Bixe, který sedí u kompu, a ty si asi tak na zlomek vteřiny připadáš vtipnej, než tě napadne, že se možná smějou jen proto, že vidí, že se snažíš být vtipnej, a bojí se, abys v případě nezdaru – byť jde o takovou prkotinu – náhodou nevyskočil z okna na Východní Sedmou ulici.

Drew si dá pořádného šluka. Slyšíš, jak mu kouř praská v plicích. Podá dýmku Sashe a ta ji bez jediného potáhnutí předá Lizzii.

„Přísahám, Robe,“ zaskřehotá Drew a zadržuje při tom kouř v plicích, „až se mě někdo zeptá, řeknu, že ten haš, co jsem hulil s Robertem Freemanem juniorem, byl skvělej.“

Myslel toho juniora z legrace? Ten hašiš nezabírá, jak má: jsi stejně paranoidní, jako když hulíš trávu. Ne, říkáš si, Drew si nedělá legraci. Drew má v sobě víru – loni na podzim byl jedním ze zarytých stoupenců demokratické strany, kteří na Washingtonově náměstí rozdávali letáky a registrovali studenty k volbám. Když se dali se Sashou dohromady, začal jsi mu pomáhat – hlavně se sportovci, protože jsi věděl, jak na ně. Trenér Freeman alias tvůj tatík říká týpkům, jako je Drew, „dřeváci“. Jsou to podle něj samotáři – lyžaři, dřevorubci –, a ne týmoví hráči. O těch ty něco víš; o týmovém duchu můžeš přednášet (jenom Sasha ví, že sis NYU vybral jen proto, že už třicet let tam nemají školní fotbalové družstvo). Tvůj nejlepší výsledek byl dvanáct zaregistrovaných týmových demokratů, a když jsi papíry předal Drewovi, nadšeně zvolal: „Máš cit, Robe.“ Jenže vtip byl v tom, že sám ses nezaregistroval, a čím déle jsi otálel, tím víc ses za to styděl. Pak už bylo pozdě. Dokonce ani Sasha, která zná všechna tvoje tajemství, se nikdy nedozvěděla, že jsi Billu Clintonovi nedal svůj hlas.

Drew se nakloní a vlepí Sashe polibek, až to mlaskne, a ty cítíš, že je z toho hašiše nadrženej, stejně jako ty – trnou ti zuby a nepřestanou, dokud někomu jednu nevrazíš, nebo ji sám nedostaneš. Na střední ses pouštěl do rvaček, když to na tebe přišlo, ale teď už se s tebou nikdo prát nebude – nejspíš kvůli tomu, že sis před třemi měsíci podřezal nožem na karton žíly na zápěstí. Málem jsi vykrvácel. Funguje to jako silové pole, ochromuje každého s povzbudivým úsměvem na rtech, kdo se ocitne v dosahu. Máš sto chutí podržet jim před obličejem zrcadlo a zeptat se: Jak přesně mi mají ty vaše úsměvy pomoct?

„Nikdo, kdo kouří hašiš, se nemůže stát prezidentem, Drewe,“ říkáš. „To nehrozí.“

„Jen si dopřávám období mladistvých experimentů,“ namítá s upřímností, která by byla u kohokoliv, kdo nepochází z Wisconsinu, k smíchu. „Navíc,“ dodá, „jak by se to asi tak dozvěděli?“

„Ode mě,“ odpovíš.

„Taky tě mám moc rád, Robe,“ směje se Drew.

Kdo říká, že tě má moc rád? máš na jazyku.

Drew vezme do ruky Sashiny vlasy a zkroutí je jako lano.

Políbí ji na kůži hned pod bradou. Vstáváš, vzteky bez sebe. Byt Bixe a Lizzie je maličký, jako pro panenky, a je plný kytek a jejich vůně (vlhké a rostlinné), protože Lizzie je do kytek blázen. Stěny jsou polepené Bixovou sbírkou plakátů s tématikou posledního soudu – nahatá miminkovská lidská stvoření rozdělená na dobré a zlé; ti dobří stoupají do zelených polí a zlatavého světla, ti zlí mizí v tlamách nestvůr. Okno je dokořán, a tak si vylezeš na požární schodiště. Březnový chlad tě zebe v dutinách.

O chvilku později se k tobě připojí Sasha. „Co tady hledáš?“ ptá se.

„Nemám tucha,“ odpovídáš. „Čerstvej vzduch.“ Zajímalo by tě, jak dlouho vydržíš mluvit ve dvouslovných větách. „Je hezky.“

Na druhé straně Východní Sedmé ulice si dvě staré dámy položily na parapet poskládané ručníky, opřely si o ně lokty a vyhlížejí ven na ulici. „Koukej támhle,“ ukážeš prstem, „ty dvě špionky.“

„Jsem z toho nervózní, Bobby,“ říká Sasha. „Když jsi tady venku.“ Je jediná, kdo tě tak oslovuje. Doma jsi byl „Bobby“ jen do deseti let; od té chvíle to bylo, aspoň podle tvého tatíka, jméno pro holku.

„A proč?“ ptáš se. „Třetí patro. Zlomená ruka. Nebo noha. Při nejhorším.“

„Prosím, pojď dovnitř.“

„Klídek, Sash.“ Usadíš se na mřížovaných schodech, které vedou k oknům ve čtvrtém patře.

„Pařba se přesouvá?“ Drew se vysouká oknem z obýváku – jeho tělo při tom připomíná origami – na požární schodiště a vykloní se přes zábradlí dolů na ulici. Zevnitř je slyšet, jak Lizzie bere telefon – „Ahoj, mami!“ –, snaží se ze svého hlasu vypudit hašiš. Přijeli ji navštívit rodiče z Texasu, což znamená, že Bix, který je černoch, přespává v laboratoři na elektrotechnické fakultě, kde pracuje na svém postgraduálním výzkumu. Lizziini rodiče dokonce ani nebydlí u dcery – ubytovali se v hotelu! Ale kdyby Lizzie spala ve stejném městě, kde pobývají i její rodiče, s černochem, oni by to prostě poznali.

Lizzie prostrčí trup oknem. Má na sobě miniaturní modrou minisukni a světlehnědé boty z lakované kůže, které jí sahají až nad kolena. Sama se už považuje za módní návrhářku.

„Co dělá pámbíčkářka?“ zeptáš se, ale naštvaně zjišťuješ, že ta věta má tři slova.

Lizzie se k tobě obrátí, rudá jak rak. „To mluvíš o mojí matce?“

„Kdepak.“

„V mém bytě takhle mluvit nebudeš, Robe,“ poučuje tě klidným hlasem, kterým s tebou od návratu z Floridy komunikují všichni. Nemůžeš si pomoct a obrušuješ ho tak dlouho, až se prostě zlomí.

„Nejsem tam.“ Ukážeš rukou na schodiště.

„Ani na mém požárním schodišti.“

„Není tvoje,“ opravíš ji. „Taky Bixovo. Vlastně ne. Patří městu.“

„Jdi do prdele, Robe,“ utře tě Lizzie.

„Ty taky,“ opáčíš. Při pohledu na opravdový vztek v lidské tváři se spokojeně žulíš. Takovou dobu nic.

„Uklidni se,“ říká Sasha Lizzii.

„Prosím? Já že se mám uklidnit?“ rozčiluje se Lizzie. „Vždyť se chová jako naprostej debil. Od chvíle, co je zpátky.“

„Je to teprve čtrnáct dní,“ namítá Sasha.

„Zbožňuju, jak se o mně baví, jako bych tady nebyl,“ prohodíš k Drewovi. „Myslí si snad, že jsem mrtvej?“

„Myslí si, že jsi sjetej.“

„To mají pravdu.“

„Já taky.“ Drew vyleze po požárním schodišti o pár stupňů výš, než jsi ty, a posadí se na bobek. Dlouze se nadechne, vychutnává si ten palčivý pocit v nose a ty to uděláš po něm. Ve Wisconsinu pomocí luku a šípu zastřelil losa, stáhl ho z kůže, maso rozporcoval a odnesl v batohu domů na sněžnicích. Nebo možná si z tebe jen utahoval. Spolu se svými bratry postavil holýma rukama srub. Drew vyrůstal na břehu jezera a každé ráno, v létě v zimě, si chodil zaplavat. Teď chodí do univerzitního bazénu, ale říká, že z chloru ho štípou oči a se stropem nad hlavou to není ono. Přesto je tam dost často, zvlášť když je nasranej, nervózní nebo se pohádá se Sashou. „Určitě jsi odmalička ve vodě,“ pro hlásil, když zjistil, žes vyrostl na Floridě, a ty nato: Jasně. Ale pravdou je, že voda ti k srdci nikdy nepřirostla – což o tobě ví jedině Sasha.

S vrávoráním se přesuneš k opačnému konci podesty, kde je okno vedoucí do maličkého výklenku, ve kterém přebývá Bixovo písíčko. Bix u něj sedí, dredy tlusté jak doutníky, a posílá si zprávy se svými spolužáky z postgraduálu. Podle něj bude tohle posílání zpráv přes počítač pecka – kam se hrabe telefon. Předpovídání budoucnosti je Bixův velký koníček a nemá cenu to zpochybňovat – možná je to tím, že je starší, možná jen tím, že je černoch.

Když se vynoříš v okně ve svých plandavých džínsách a fotbalové mikině, kterou jsi bůhvíproč zase začal nosit, Bix polekaně vyskočí. „Do prčic, Bobe,“ vyhrkne, „co tam vyvádíš?“

„Pozoruju tě.“

„Lizzie je z tebe na prášky.“

„To mě mrzí.“

„Tak pojď dovnitř a řekni jí to.“

Vlezeš zpátky do bytu oknem u Bixe. Přímo nad stolem mu visí plakát s Posledním soudem z katedrály v Albi. Vybavuješ si ho z loňského Úvodu do dějin umění, semináře, který sis zamiloval natolik, že sis dějiny umění přibral ke své hlavní specializaci – tedy k obchodu. Zajímalo by tě, jestli Bix věří v boha.

V obýváku na futonu sedí Sasha a Lizzie s nasupenými výrazy ve tvářích. Drew je pořád venku na požárním schodišti.

„Mrzí mě to,“ řekneš Lizzii.

„To je v poho,“ opáčí a tobě je jasné, že bys toho měl nechat – to je v pořádku, nech toho; ale nějaký bláznivý motor uvnitř tvojí hlavy ti nedovolí přestat. „Mrzí mě, že je tvoje máma pámbíčkářka. Mrzí mě, že Bix musí mít holku z Texasu. Mrzí mě, že jsem pitomec. Mrzí mě, že tě znervózňuju tím, že jsem se pokusil zabít. Mrzí mě, že ti kazím hezké odpoledne…“ V krku máš knedlík a v očích slzy, když vidíš, jak jejich kamenný výraz roztává a střídá ho smutek, a celé ti to připadá svým způsobem dojemné a milé až na to, že tam tak úplně nejsi – část tvého já je o kus dál nebo výš a říká si: Dobře, oni ti odpustí, neopustí tě, a otázkou je, které z těch dvou je tvoje pravé „já“: to, co říká a dělá ty nesmysly, nebo to, co se dívá?

Odcházíš od Bixe a Lizzie a společně se Sashou a Drewem míříte na západ k Washingtonovu náměstí. V jizvách na zápěstí ti chladivě cuká. Sasha s Drewem vytvoří propletenec loktů, ramen a kapes, díky čemuž je jim nejspíš větší teplo než tobě. Když ses zotavoval doma v Tampě, odjeli dálkovým autobusem do Washingtonu, D.C. na inauguraci; zůstali celou noc vzhůru a dívali se, jak na Mailu vychází slunce, a v tu chvíli (jak svorně tvrdí) ucítili, jak se jim přímo pod nohama začíná měnit svět. Když ti to Sasha říkala, uchichtl ses, ale od té doby pozoruješ na ulici tváře cizích lidí a přemítáš, jestli to cítí taky: jistou změnu, která prostě souvisí s nástupem Billa Clintona nebo něčím ještě větším a je všude kolem – ve vzduchu, pod zemí – a ví o ní každý kromě tebe.

Na Washingtonově náměstí se ty i Sasha rozloučíte s Drewem, který si jde zaplavat; potřebuje vyplavit z hlavy hašiš. Sasha má na zádech batoh a namířeno do knihovny.

„Díky bohu,“ řekneš. „Je fuč.“ Zdá se, že nemůžeš přestat mluvit ve dvouslovných větách, přestože už ti to docela leze krkem.

„Pěkný,“ podotkne Sasha.

„Dělám prču. Je bezva.“

„Já vím.“

Pomalu tě opouští pocit opojení, místo hlavy máš jen krabici s cupaninou. Být v rauši je pro tebe novinka – vždyť právě to, že se nesjíždíš, byl ten pravý důvod, proč si tě Sasha loni hned první den seznamovacího kurzu pro studenty prvního ročníku na Washingtonově náměstí vybrala. Stoupla si před tebe s vlasy obarvenými hennou, udělala ti tlusté sklo a její neposedné oči na tebe koukaly spíš ze strany, a ne zpříma. „Sháním přítele jen naoko,“ řekla. „Nechceš to zkusit?“

„A co takhle pravýho?“ opáčil jsi.

Posadila se k tobě a všechno ti vyložila: doma v L.A. – ještě na střední – utekla s bubeníkem z nějaké kapely, o které jsi v životě neslyšel, ze země a na vlastní pěst procestovala Evropu a Asii – nikdy neodmaturovala. Teď je v prváku a je jí jednadvacet. Její nevlastní otec použil všechny páky, aby ji sem dostal. Minulý týden jí oznámil, že si najme soukromé očko, aby měl jistotu, že se v New Yorku „nedopouští žádných nepravostí“. „Takže právě teď mě klidně může někdo sledovat,“ dodala a rozhlédla se po náměstí zaplněném mladými lidmi, kteří jako by se navzájem znali. „Aspoň mám ten pocit.“

„Mám tě obejmout?“

„Prosím tě.“

Slyšel jsi, že pouhý úsměv v lidech umocňuje pocit štěstí; když vezmeš Sashu kolem ramen, máš sto chutí ji chránit. „Proč právě já?“ zeptal ses. „Ptám se jen ze zvědavosti.“

„Jsi milej,“ řekla. „Navíc vypadáš, že nefetuješ.“

„Jsem fotbalista,“ opáčil jsi. „Teda byl jsem.“

Museli jste si oba pořídit učebnice, a tak jste je nakoupili společně. Zaskočil jsi k ní na kolej a tam jsi nachytal Lizzii, její spolubydlící, jak za tvými zády souhlasně přikyvuje. V půl šesté jste si v menze ládovali táci s večeří; tys šel do pořádné porce špenátu, protože všichni říkají, že svaly se změní v bláto, když člověk přestane se sportem. Oba jste si vyřídili průkazky do knihovny, vrátili jste se na kolej, v osm si dali sraz na skleničku v baru Jablko. Bylo tam narváno studenty. Sasha neustále těkala pohledem a ty sis říkal, že asi pátrá po tom detektivovi, a tak jsi ji vzal kolem ramen a vlepil jí polibek na tvář a na vlasy, vonící ohněm. Díky tomu, že to bylo jen „jako“, ses uvolnil tak, jak se ti to s dívkami u vás doma nikdy nepodařilo. V tu chvíli ti Sasha vysvětlila krok číslo dva: každý musí tomu druhému říct něco, kvůli čemu by s ním ve skutečnosti nikdy nezačal chodit.

„Už jsi to někdy udělala?“ zeptal ses nevěřícně.

Vypila dvě sklenky bílého vína (držel jsi s ní krok v pití piva v poměru dvě ku jedné) a pouštěla se do třetí. „Jasně že ne.“

„Takže… když ti řeknu, že jsem týral kočičky, už nebudeš mít chuť si to se mnou rozdat?“

„Vážně jsi je týral?“

„Hovno, ne.“

„Jdu na to,“ řekla Sasha.

Ve třinácti začala s kamarádkami krást po obchodech, schovávala do rukávů hřebeny ozdobené korálky a třpytivé náušnice, schválně, která toho šlohne víc, ale Sasha při tom cítila něco jiného – byla štěstím bez sebe. Ve škole si pak v duchu přehrávala celý úlet krok po kroku, počítala dny, než do toho půjdou znovu. Ostatní dívky byly nervózní, předháněly se mezi sebou a Sashu stálo spoustu sil, aby se chovala aspoň krapet jako ony.

Když žila v Neapoli a došly jí peníze, kradla po obchodech a kradené zboží prodávala Larsovi, jednomu Švédovi. Čekala na podlaze v jeho kuchyni s další hladovou omladinou, která držela v ruce peněženky turistů, bižuterii, americké pasy, až na ni přijde řada. Tiše na Larse nadávali, že jim nedá, co jim patří. Údajně býval ve Švédsku koncertním flétnistou, ale je možné, že tu fámu pustil do oběhu sám Lars. Nesměli k němu dál než do kuchyně, ale kdysi kdosi zahlédl za pootevřenými dveřmi klavír a Sasha často slýchávala dětský pláč. Když poprvé přinesla boty na platformě s flitry, které čmajzla v jednom butiku, nechal ji Lars čekat ze všech nejdéle. A když všichni ostatní vyinkasovali peníze a odešli, přidřepl si k ní v kuchyni na podlahu a rozepnul si poklopec.

Kšeftovala s Larsem několik měsíců, někdy přicházela, i když se jí nepodařilo nic ukrást, jen proto, že potřebovala peníze. „Myslela jsem, že je můj kluk,“ řekla. „Ale mám takový pocit, že už mi to nemyslelo.“ Teď už je na tom líp, dva roky nic neukradla. „Tam v Neapoli, to jsem nebyla já,“ řekla ti s pohledem zabodnutým do přeplněného baru. „Nevím, co byla zač. Bylo mi jí líto.“

A tak možná jen kvůli tomu, aby ses nedal zahanbit, nebo kvůli tomu, že v komnatě pravdy, v níž jste se se Sashou ocitli, se může říkat cokoliv, nebo tomu, že po ní zůstalo vzduchoprázdno, které musíš na základě nějakého fyzikálního zákona zase vyplnit, jsi jí řekl o svém spoluhráči Jamesovi. O tom, jak jste jednou večer vzali v tatíkově autě na rande dvě holky, a když jste je zase zavezli domů (brzy – bylo po zápase), odjeli jste s Jamesem na jedno osamělé místo a strávili spolu asi hodinu v autě. Stalo se to jen jednou, bez nějakých debat nebo domlouvání; od té doby jste spolu skoro nepromluvili. Občas se ti honilo hlavou, jestli sis to celé náhodou nevymyslel.

„Nejsem teplej,“ řekl jsi Sashe.

To jsi nebyl ty v tom autě s Jamesem. Tys byl někde jinde, díval ses dolů a v duchu sis říkal: Ten teplouš si užívá s druhým. Jak může něco takového dělat? Jak to může chtít? Jak se sebou může žít?

Sasha v knihovně dvě hodiny vyťukává do počítače esej na téma Mozartovo mládí a při tom usrkává dietní kolu. Ve svém věku si na škole připadá zaostalá – zapsala se na šest seminářů a navíc do letní školy, aby mohla za tři roky odpromovat. Studuje dvouoborově – stejně jako ty – obchod a dějiny umění, ale specializuje se na hudbu. Složíš paže na stůl, položíš na ně hlavu a podřimuješ, než je hotová. Pak spolu kráčíte tmou ke koleji na Třetí avenue. Ve výtahu je cítit popcorn – a skutečně, všichni tři spolubydlící jsou doma a s nimi i Pilař, dívka, se kterou jsi loni na podzim „jen jako“ chodil, abys našel trochu rozptýlení, když se Sasha dala dohromady s Drewem. Sotva vejdeš dovnitř, pecka od Nirvány se ztiší a okna se rozletí dokořán. Zdá se, že teď patříš do stejné kategorie jako profesoři nebo poldové: neustále někoho znervózňuješ. Musí přece existovat způsob, jak z toho něco vytěžit.

Vcházíš za Sashou do jejího pokoje. Pokoje většiny studentů připomínají pelech křečka vystlaný kousíčky a střípky domova – polštářky, plyšáky, rychlovarnými konvicemi a chlupatými bačkorami –, ale Sashin pokoj je prakticky prázdný; když vloni přijela, měla jen jeden kufr. V jednom rohu stojí vypůjčená harfa, na kterou se učí hrát. Položíš se na záda na její postel; ona si posbírá kosmetickou taštičku a zelené kimono a odchází. Rychle se vrací (máš pocit, že tě nechce nechávat dlouho o samotě) oblečená v kimonu a s turbanem z ručníku na hlavě. Sleduješ z postele, jak si roztřepává dlouhé vlasy a vyčesává si z nich hřebenem s širokými zuby zamotané uzlíky. Pak vyklouzne z kimona a začne se oblékat: černá krajková podprsenka a kalhotky, otrhané džínsy, vybledlé černé tričko, martensky. Když loni Lizzie začala chodit s Bixem, začal jsi přespávat na prázdné Lizziině posteli, necelý metr od Sashy. Víš, že má na levém kotníku jizvu po zlomenině, kterou jí museli operovat, protože špatně srostla; znáš i Velký vůz z načervenalých mateřských znamének kolem jejího pupíku i naftalínový zápach, který jí vychází z úst hned po probuzení. Všichni se domnívali, že spolu chodíte – tak to mezi tebou a Sashou bylo vážné. Když začala fňukat ze spánku, vlezl sis k ní do postele a objímal ji, dokud se její dech zase nezklidnil a nezpomalil. Připadala ti v náručí tak lehounká. Usnul jsi se Sashou v objetí, a když ses probudil, tak ti stál a tys tam jen tak ležel, cítil to dobře známé tělo, jeho kůži a vůně, spolu s vlastní touhou někoho přefiknout, a čekal jsi, až se tyhle dva pocity spojí v jeden jediný impulz. No tak, vzmuž se a projednou se chovej jako normální chlap, ale bál ses dát všanc svůj chtíč, nechtěl sis to u Sashy rozházet, co kdyby se to nějak zvrtlo. Nepřefiknout Sashu byl ten největší omyl tvého života – což jsi natvrdo pochopil ve chvíli, kdy se zamilovala do Drewa. Přepadly tě tak brutální výčitky svědomí, že sis nejprve myslel, že to nepřežiješ. Mohl jsi zůstat se Sashou a současně znormálnět, ale ani ses o to nepokusil – zahodil jsi jedinou šanci, kterou ti bůh seslal, a teď už bylo pozdě.

Venku na ulici tě třeba Sasha vzala za ruku nebo se ti vrhla kolem krku a vlepila ti pusu – to kvůli tomu detektivovi. Mohl být kdekoliv, pozorovat, jak se koulujete na Washingtonově náměstí, jak ti Sasha vyskakuje na záda a na jazyku ti zůstávají chloupky z jejích huňatých palčáků. Byl oním neviditelným společníkem, kterého jste zdravili nad miskami s dušenou zeleninou v Dojo („chci, aby viděl, že jím zdravě,“ prohlásila). Tu a tam ses na něj sice zeptal – Zmínil se o něm její otčím znovu? Ví určitě, že je to muž? Jak dlouho si myslí, že na ni bude dozírat? –, ale podobné uvažování šlo Sashe akorát tak na nervy, a tak jsi to nechal plavat. „Jen chci, aby věděl, že jsem šťastná,“ tvrdila. „Chci, aby viděl, že je mi zase fajn – že jsem – i po tom všem – pořád normální.“ Ani tobě o nic jiného nešlo.

Když se Sasha seznámila s Drewem, pustila soukromé očko z hlavy. Na Drewa si nějaký detektiv nepřijde. Dokonce i její otčím ho má rád.

*

Když se Sasha a ty znovu scházíte na Třetí avenue a ulici Svatého Marka s Drewem, je po desáté večer. Má oči jak králík z plavání a mokré vlasy. Líbá Sashu, jako by se týden neviděli. „Moje starší žena,“ škádlívá ji a zakládá si na tom, že je světem protřelá. Ovšem že nemá ani tušení, jak se Sasha protloukala v Neapoli, a v poslední době máš pocit, že na to sama začíná zapomínat, že začíná jako Drewova partnerka znovu od nuly. Pukáš z toho závistí; proč jsi to pro Sashu nemohl udělat ty? Kdo udělá něco takového pro tebe?

Na Východní Sedmé ulici míjíte dům, v němž bydlí Bix s Lizzií, ale v bytě se nesvítí – Lizzie si vyrazila s rodiči. Ulice jsou plné lidí, většina z nich se směje a tobě se znovu honí hlavou ta změna, kterou Sasha pocítila, když nad Washingtonem, D.C. vycházelo slunce – jestli ji cítí i ti lidé, a proto je jim do smíchu.

Na Avenue A zůstanete všichni tři stát před klubem Pyramida a zaposloucháte se. „Pořád hraje druhá kapela,“ soudí Sasha, a tak si dojdete do stánku s ruským občerstvením pro čokoládové koktejly a vypijete je na lavičce v parku na Tompkinsově náměstí, který znovu otevřeli teprve loni.

„Koukněte,“ říkáš a rozevíráš dlaň. Tři žluté pilulky. Sasha si vzdychne; dochází jí trpělivost.

„Co to je?“ ptá se Drew.

„Éčko.“

Drewa v kladném slova smyslu přitahuje všechno nové – věří, že ho to nějak obohatí, že mu to neublíží. V poslední době toho začínáš zneužívat, předhazuješ mu je jako drobty jeden po druhém. „Chci to zkusit s tebou“ prosí Sashu, ale ta vrtí hlavou. „Prošvihl jsem období tvých drogových experimentů,“ dodává nostalgicky.

„Díky bohu,“ říká Sasha.

Vhodíš si jednu pilulku do pusy a zbylé dvě si strčíš zpátky do kapsy. Éčko začne účinkovat, hned jak vstoupíš do klubu. Pyramida je nacpaná k prasknutí. Roury patří už spoustu let ke stálicím vysokoškolských klubů, ale Sasha je přesvědčená, že jejich nové album je prostě bomba a že za něj získají multiplatinovou desku. Ráda se tlačí hned pod pódiem, tváří v tvář s kapelou, kdežto ty potřebuješ odstup. Drew se drží blízko Sashy, ale sotva sebou jejich praštěný kytarista Bosco začne házet jako při tanci svatého Víta, pomalu začne ustupovat.

Dostáváš se do fáze, kdy se ti žaludek tetelí blahem a připadá ti, že tak nějak sis v dětství představoval dospělost: jako rozmazanou ztrátu orientace, osvobození od únavného kolotoče jídla, domácích úkolů, kostela a samého Takhle se se sestrou nemluví, Roberte juniore. Chtěl jsi bráchu. Chceš, aby byl Drew tvůj bratr. Pak byste mohli ten srub postavit společně a přespat v něm, zatímco by za okny narůstaly sněhové závěje. Mohli byste ulovit losa, a když by bylo po všem, vysvlékli byste se společně u ohně, umazaní od krve a kožešiny. Vidět Drewa nahého, byť jen jednou, by v tobě zmírnilo ten hluboký, příšerný tlak.

Vztyčené paže si podávají Boscoa nad tvojí hlavou; je bez košile, hubený trup má mazlavý od piva a potu. Dlaněmi zavadíš o tvrdé svaly na jeho zádech. Nepřestává hrát na kytaru a vyřvávat i bez mikrofonu. Drew tě zahlédne a protlačí se k tobě, kroutí hlavou. Před tím, než poznal Sashu, v životě na žádném koncertě nebyl. Vyštracháš z kapsy jednu ze zbývajících žlutých pilulek a vtiskneš mu ji do dlaně.

Před chvilkou ti něco přišlo legrační, ale za boha si nevzpomeneš co. Zdá se, že ani Drew si to nepamatuje, i když se oba bezmocně svíjíte smíchy.

Sasha si myslela, že na ni po koncertě počkáte v klubu, takže chvíli trvá, než vás oba najde na chodníku. Těká mezi vámi v kyselém pouličním osvětlení očima. „Aha,“ říká. „Chápu.“

„Nebuď naštvaná,“ chlácholí ji Drew. Snaží se na tebe nedívat – jestli se na sebe podíváte, je s vámi konec. Jenže tobě to nedá a musíš se na něj furt dívat.

„Já nejsem naštvaná,“ namítá Sasha. „Nudím se.“ Nechala se představit producentovi Rour Benniemu Salazarovi a ten ji pozval na večírek. „Myslela jsem, že tam půjdeme všichni,“ říká Drewovi, „jenže ty ses sjel.“

„On s tebou nechce nikam chodit,“ hulákáš a z nosu ti valí usoplený smích. „On chce jít se mnou.“

„To je pravda,“ přikyvuje Drew.

„Fajn,“ odsekne Sasha naštvaně. „Pak jsou všichni spokojení.“

Motáte se od ní pryč. Povznesená nálada vám vydrží několik bloků, ale má v sobě cosi zvráceného, jako když tě něco svědí, a čím víc si to budeš škrábat, tím se ti to zadře hlouběji pod kůži, do svalů a do kostí a rozdrásá ti to srdce. Jednu chvíli musíte oba dva zůstat stát a posadit se na schody před jedním domem, opíráte se o sebe a máte na krajíčku. Koupíte si dvoulitrovou krabici pomerančového džusu a lijete ho do sebe na rohu, džus vám prýští po bradě a vpíjí se vám do nafouklých bund. Držíš si krabici u pusy dnem vzhůru a snažíš se zachytit pár posledních kapek. Když ji zahodíš, temné město tě úplně pohltí. Stojíte na Druhé ulici a Avenue B. Lidé si podávají ruce a při tom si předávají malé ampulky. Drew se protahuje, cítí to éčko až v konečcích prstů. V životě jsi neviděl, že by byl vystrašený; akorát zvědavý.

„Mám výčitky,“ říkáš, „kvůli Sashe.“

„Neboj,“ chlácholí tě Drew. „Odpustí nám.“

Když ti zašili a ofačovali zápěstí a napumpovali do tebe cizí krev a tvoji rodiče už se nemohli dočkat, až na letišti v Tampě sednou na první letadlo a odletí pryč, Sasha odsunula hadičky od kapačky a vlezla si za tebou v nemocnici sv. Vincenta do postele. I když ti podávali analgetika, tupá bolest kolem zápěstí neustávala.

„Bobby?“ zašeptala. Tváří se skoro dotýkala tvého obličeje. Nadechovala se s tebou a ty zase s ní, její dech voněl z nedostatku spánku a ze strachu po sladu. Byla to ona, kdo tě našel. Ještě deset minut a bylo po tobě, říkali.

„Bobby, poslouchej mě.“

Vpíjela se do tebe zelenýma očima, vaše řasy byly propletené. „V Neapoli,“ spustila, „byly děcka, co byly prostě ztracený. Bylo poznat, že už nikdy nebudou takoví jako dřív, že nebudou mít normální život. A pak tam byli takoví, u kterých sis říkal, že by to mohli dát.“

Pokusil ses zeptat, do které kategorie patřil Švéd Lars, ale z úst ti vyšlo jen takové zakňourání.

„Poslouchej,“ naléhala. „Bobby. Za okamžik mě vykopnou ven.“

Otevřel jsi oči; vůbec jsi nevěděl, že se zase zavřely. „Chci říct, že my jsme ti, co to dali,“ vyhrkla Sasha.

Řekla to způsobem, který ti jednou provždy vyčistil hlavu od těch zmatků, které se ti v ní honily: jako kdyby otevřela obálku a přečetla výsledek, po kterém jsi tolik prahl. Jako kdyby tě nachytali v ofsajdu a museli srovnat.

„Každej to nedá. Ale my jo. Jasný?“

„Jasný.“

Položila se vedle tebe, dotýkala se tě každým coulem svého těla tak jako tolik nocí po sobě, než potkala Drewa. Cítil jsi, jak se ti pod kůži zadírala její síla. Snažil ses ji obejmout, ale ruce jsi měl jako plyšák a nemohl s těmi pahýly hýbat.

„Což znamená, že už to nikdy nesmíš udělat,“ dodala. „Nikdy. Nikdy. Nikdy. Nikdy. Přísaháš, Bobby?“

„Přísahám.“ A myslel jsi to vážně. Co se Sashe slíbí, to se musí dodržet.

„Bixi!“ zakřičí Drew a vyřítí se po Avenue B, až mu na dlažbě pleskají podrážky bot. Bix jde sám, ruce vražené v kapsách zelené maskáčové bundy.

„Ou,“ utrousí a směje se, když z Drewových očí vyčte, jak je sjetej. Tvůj rauš začíná pomalu opadat. Chtěl sis vzít poslední pilulku, ale místo toho ji nabídneš Bixovi.

„Vlastně už jsem toho nechal,“ říká Bix, „ale pravidla se maj porušovat, že jo?“ Kvůli správci budovy musel odejít z laboratoře a dvě hodiny už bloumá po venku.

„Lizzie zatím spí ve tvém bytě,“ prohodíš.

Bix tě zpraží pohledem, který z tebe nadobro vysaje dobrou náladu. „Nechme toho,“ odbyde tě.

Kráčíte vedle sebe a čekáte, až Bix ucítí éčko. Je něco po druhé hodině ráno, což je doba, kdy (aspoň to tak vypadá) si normální lidi šli lehnout domů do postele a venku zůstali jen opilci, magoři nebo vypatlanci. Ty s nikým takovým být nechceš. Máš chuť vrátit se na kolej a zaklepat na Sashiny dveře, které zůstávají odemčené, když u ní Drew tu noc nespí.

„Nespi, Robe,“ říká Bix. Má dobrácký výraz v obličeji a lesklé, omámené oči.

„Napadlo mě, že půjdu domů,“ říkáš.

„To nemůžeš!“ zvolá Bix. Láska k bližnímu mu úplně tryská z pórů a hřeje tě na kůži. „Seš motor týhle akce.“

„Správně,“ mumláš.

Drew tě vezme kolem ramen. Je cítit Wisconsinem – dřevem, ohněm, jezery –, i když jsi tam v životě nebyl. „To je pravda, Robe,“ přitakává. „Jsi naše roztoužený, tlukoucí srdce.“

Skončíte v jednom klubu na Ludlowově ulici, co Bix zná. Mají tam otevřeno, když je všude jinde po zavíračce; je plný týpků, co jsou příliš sjetí, než aby šli domů. Tančíte všichni společně, rozdělujete časoprostor na dnes a zítra, až se zdá, že čas běží pozpátku. Vyhulíš silnýho jointa s holkou, která má krátkou ofinu a leskne se jí odhalený čelo. Tančí blízko tebe, paže položené kolem tvého krku, a Drew ti řve do ucha, aby překřičel hudbu: „Chce s tebou jít domů, Robe.“ Ta holka to ale nakonec vzdá, nebo zapomene – nebo zapomeneš ty – a zdejchne se.

Když všichni tři vypadnete z klubu, obloha se začíná projasňovat. Zamíříte společně na sever po Avenue A na míchaná vejce a hromady hranolků k Leshkovi a nacpaní k prasknutí se zas vymátožíte na ulici. Bix jde mezi tebou a Drewem, oba vás drží kolem krku. Na zdech domů visí požární schodiště. Kostelní zvony začnou štěkavě vyzvánět a ty si vybavíš: je přece neděle.

Jako by vás někdo odváděl k nadjezdu na Šesté ulici, co vede k East River, ale ve skutečnosti se pohybujete společně jako po spiritistické tabulce. Vychází palčivé slunce, zrak vám oslepují ostré, kovové paprsky, které ionizují vodní hladinu, takže znečištění ani sajrajt dole pod ní není vidět. Vypadá mysticky, skoro biblicky. V krku se ti usadí knedlík.

Bix vám stiskne rameno. „Dobré ráno, pánové.“

Stojíte bok po boku na břehu řeky, hledíte do dáli a u nohou se vám válejí poslední zbytky sněhu. „Podívejte se na tu vodu,“ pronese Drew. „Mám sto chutí si v ní zaplavat.“ A hned dodá: „Vzpomínejme na tento den i v časech, kdy už nebudeme jeden druhého znát.“

Očima přimhouřenýma před sluncem pohlédneš na Drewa a na zlomek vteřiny vidíš, jak si tvoje budoucnost razí cestu tunelem, na jehož konci stojí jistá verze tvého „já“ a ohlíží se zpátky. A v tu chvíli to ucítíš – to, cos zahlédl ve tvářích lidí na ulici – něco jako vzdouvající se spodní proud příboje, který tě unáší k místům, do nichž nemáš šanci dohlédnout.

„Ba ne, my se budeme znát nadosmrti,“ namítne Bix. „Časy odcizení se chýlí ke konci.“

„Co to má znamenat?“ nechápe Drew.

„Sejdeme se znovu na jiném místě,“ opáčí Bix. „Potkáme každého, koho jsme ztratili. Nebo oni nás.“

„Kde? Jak?“ vyzvídá Drew.

Bix zaváhá, jako kdyby v sobě to tajemství nosil příliš dlouho a teď se bál, co se s ním stane, až ho konečně vyjeví. „Představuju si to jako Soudný den,“ řekne nakonec, oči zapíchnuté na vodu. „Opustíme svá těla a naše duše znovu naleznou jedna druhou. Setkáme se na novém místě, všichni společně, a nejprve nám to bude připadat divný, ale zanedlouho bude divný spíš to, že bys mohl někoho ztratit nebo sám zbloudit.“

Bix ví svoje, napadne tě – vždycky věděl, když seděl u toho svého kompu, a teď se s vámi o to chce podělit. Jenže tebe nenapadne nic jiného než se zeptat: „Seznámíš se nakonec i s Lizziinými rodiči?“

Bixovi se po tváři rozlije čirý údiv, pak se nahlas rozřehtá. „To nevím, Robe,“ přiznává a kroutí hlavou. „Možná že ne – možná že tohle se nikdy nezmění. Ale ta představa se mi líbí.“ Promne si oči, z nichž najednou kouká únava, a dodá: „A když už jsme u toho, je čas jít domů.“

Odchází, ruce v kapsách maskáčové bundy, ale chvíli trvá, než ti dojde, že je opravdu pryč. Vytáhneš z peněženky posledního špeka a za chůze ho s Drewem vykouříš. Řeka je klidná, nikde žádný člun, pod Williamsburg Bridge akorát rybaří pár bezzubejch dědků.

„Drewe,“ říkáš.

Civí na vodu v tom sjetém poblouznění, v němž člověka přitahuje sebevětší kravina. Nervózně se zasměješ a on se otočí. „Co?“

„Škoda že spolu nemůžeme žít v tom srubu. Ty a já.“

„V jakým srubu?“

„V tom, cos postavil. Ve Wisconsinu.“ Když v jeho tváři spatříš zmatení, rychle dodáš: „Jestli teda vůbec ňákej existuje.“

„Jasně že existuje.“

V tom tripu ti zrní obraz před očima i Drewův obličej, a když se znovu ustálí, má v sobě jistou obezřetnost, která tě děsí. „Stýskalo by se mi po Sashe,“ říká pomalu. „Tobě ne?“

„Vždyť ji ani neznáš,“ vyhrkneš trošku zoufale. „Ani nevíš, po kom by se ti stýskalo.“

Do cesty se vám připlete obrovský hangár se skladištěm, a tak to vezmete okolo. „Co o Sashe nevím?“ ptá se Drew svým obvyklým přátelským tónem, který však vyznívá jinak – cítíš, že se odvrací, a začíná se tě zmocňovat panika.

„Že šlapala,“ říkáš. „Když žila v Neapoli, živila se jako šlapka a kapsářka.“

Ještě než to dořekneš, začíná ti kvílet v uších. Drew zůstane stát. Víš jistě, že ti jednu vrazí, a čekáš na to.

„To je na palici,“ namítá. „A naser si, když něco takovýho můžeš říct.“

„Zeptej se jí,“ křičíš, aby tě bylo skrz to kvílení slyšet. „Zeptej se jí na Švéda jménem Lars, co hrál na flétnu.“

Drew jde dál, hlavu svěšenou. Jdeš vedle něho a v každém kroku ti rezonuje panika: Cos to udělal? Cos to udělal? Cos to udělal? Cos to udělal? Nad hlavou máš Rooseveltovu dálnici a s ní řev pneumatik, benzin v plicích.

Drew znovu zůstane stát. Pohlédne na tebe skrz matný, olejnatý vzduch, jako by tě viděl poprvé. „Wau, Robe,“ říká. „Ty seš ale fakticky debil.“

„Jsi poslední, komu to došlo.“

„Já ne. Sasha.“

Obrátí se, rychle odchází a nechává tě tam stát samotného. Vyřítíš se za ním, zmocní se tě bláznivé přesvědčení, že když ho zadržíš, hermeticky utěsníš tu škodu, cos napáchal. Ona nic neví, opakuješ si v duchu, ještě nic neví. Dokud máš Drewa na dohled, nic neví.

Plížíš se za ním po břehu, dělí vás necelých sedm metrů, napůl klušeš, abys mu stačil. Jednou se otočí. „Jdi pryč! Nechci tě mít u sebe!“ Ale ty z těch slov vycítíš, že je zmatený, neví, kam jít a co dělat, a to tě uklidňuje. Ještě se nic nestalo.

Mezi Manhattanem a Brooklynským mostem zůstane Drew stát u něčeho, co by se dalo nazvat náplavkou. Je tvořená výlučně odpadem – staré pneumatiky, harampádí, rozštípané dřevo, sklo, špinavý papír a staré igelitky – a postupně se zužuje do East River. Drew na tom sajrajtu stojí, hledí do dáli a ty čekáš opodál. Pak se začne vysvlékat. Nejdřív máš pocit, že se ti to jen zdá; svlékne si bundu, svetr, dvě trička a tílko. Je do půl těla nahý, má silný a pevný trup, přesně jak sis představoval, i když útlejší. Tmavé ochlupení na hrudi má pikový tvar.

Jen v džínách a botách opatrně zamíří k místu, kde usazeniny obtéká voda. Z řeky trčí ostře řezaný kus betonového panelu, zborcené základy něčeho dávno zapomenutého, a Drew se na něj vyšplhá. Rozšněruje si boty, zuje se, pak ze sebe shodí džíny a trenýrky. I ve svém ochromení hrůzou matně oceňuješ krásu a těžkopádnost vysvlékajícího se muže.

Letmo se po tobě ohlédne a ty zahlédneš jeho nahá prsa, tmavé ochlupení a svalnaté nohy. „Vždycky jsem to chtěl zkusit,“ říká bezvýrazně a dlouhým, nízkým skokem se vrhá do vody, prořízne hladinu East River a vyrazí ze sebe cosi mezi výkřikem a zajíknutím. Vynoří se a ty slyšíš, jak lapá po dechu. Okolní vzduch nemá víc než sedm stupňů celsia.

Vylezeš na betonový panel a začneš ze sebe shazovat šaty. Tělo máš ochromené hrůzou, ale roztřesené dojetím, že když se ti to podaří překonat, bude to něco znamenat, bude to o tobě něco vypovídat. V té zimě ti brní jizvy. Pták se ti scvrkl na velikost vlašského ořechu a tvůj vršek vyfachčený z fotbalu se začíná propadat, ale Drew se na tebe stejně nedívá a pravidelnými, jasnými záběry proráží vodní hladinu.

Nemotorně se odrazíš, tvoje tělo se noří pod hladinu, kolenem narazíš do něčeho tvrdého. Chlad tě sevře do svých kleští, vyrazí ti dech. Začneš plavat jako šílenec pryč od těch odpadků, které si tam dole představuješ, zrezavělé háky a pařáty, které se po tobě sápou a chtějí ti pořezat genitálie a chodidla. Z toho nárazu do bůhvíčeho tě bolí koleno.

Zdvihneš hlavu a vidíš, jak se Drew vznáší na zádech na hladině. „Dostaneme se z té vody ven, že jo?“ ječíš.

„Ano, Robe,“ ujišťuje tě novým, bezvýrazným hlasem. „Stejně, jako jsme se dostali do ní.“

Nic jiného už neřekneš. Šlapat vodu a lapat po dechu tě stojí všechny síly. Nakonec ti z té ledové vody polije kůži tropické vedro. Jekot v uších ustává a můžeš znovu dýchat. Rozhlížíš se kolem sebe, vyplašený z té mystické krásy všude kolem: ostrov obtékaný vodou. Remorkér, co v dálce trčí svůj gumový ret. Socha svobody. Hukot kol na Brooklynském mostě, který připomíná tělo harfy. Kostelní zvony, odplouvající a falešné jako zvonkohra, co tvoje matka pověsila na verandu. Proud tě rychle unáší, a když se poohlížíš po Drewovi, nikde ho nevidíš. Břeh už je daleko. Kousek od něj plave nějaká postava, ale když zastaví a mává horečnatě pažemi, na tu dálku ji stejně nepoznáváš. K uším ti dolehne slabé volání – „Robe!“ – a uvědomíš si, že už ho chvíli slyšíš. Tělo ti prostřihne panika a přidají se k ní křišťálově čistá fakta: strhl tě proud – v té řece jsou proudy – to jsi přece věděl – někde jsi to slyšel a zapomněl na to – křičíš, ale cítíš nicotnost vlastního hlasu, seizmickou lhostejnost okolní vody – to všechno v jednom kratičkém okamžiku.

„Pomoc! Drewe!“

Mácháš kolem sebe rukama, přestože víš, že nesmíš panikařit – panika z tebe vysaje všechnu sílu – opouští tě mysl, sama od sebe, někdy to ani nepostřehneš, nechává Roberta Freemana juniora, aby si sám poradil s tím proudem, zatímco ty se zatouláš někam do volného prostoru, k vodě, budovám a ulicím, bulvárům jako nekonečným chodbám, koleji plné spících studentů, vzduchu prosycenému jejich společným oddechováním. Proklouzneš Sashiným otevřeným oknem, vznášíš se nad parapetem, na kterém má seřazené upomínky z cest: bílou mušli, zlatou pagodku, dvojici červených hracích kostek. V jednom rohu stojí harfa s malou dřevěnou stoličkou. Sasha spí v úzké posteli, proti bělostnému povlečení jí tmavě žhnou zrzavé vlasy. Poklekneš vedle ní, vdechuješ známou vůni jejího spánku, špitáš jí do ucha jedno přes druhé Promiň a Věřím v tebe a Vždycky budu poblíž a budu tě chránit a Nikdy tě neopustím, zůstanu stulený u tvého srdce až do konce tvého života, než mě tlak vody na ramenou a na prsou zmáčkne a znovu přivede k vědomí a slyším, jak mi Sasha ječí do tváře: Bojuj! Bojuj! Bojuj!

11. Sbohem, lásko má

Když Ted Hollander svolil, že odjede do Neapole hledat svou nezvěstnou neteř, sestavil pro švagra, který to celé cáloval, plán pátrání. Hodlal objíždět místa, na kterých se zdržují mladí blouznivci v drogovém opojení – například vlaková nádraží – a vyptávat se, jestli ji náhodou neznají. „Sasha. Američanka. Capelli rossi“ – zrzavé vlasy – výslovnost dokonce trénoval tak dlouho, až to r na začátku slova rossi vzorově drnčelo. Ale od chvíle, co před týdnem dorazil do Neapole, ho ani jednou nepoužil.

Dnes ignoroval rozhodnutí začít s hledáním a raději navštívil trosky Pompejí; prohlížel si rané římské nástěnné malby a malá, ležící těla, poházená jako velikonoční vejce na nádvořích obehnaných sloupovím. Pod olivovníkem snědl plechovku tuňáka a naslouchal šílenému, pustému tichu, které tam panovalo. Vpodvečer se vrátil do hotelu, složil znavené tělo na velkou manželskou postel a zavolal svojí sestře Beth, Sashině matce, aby ji zpravil o tom, že má za sebou další neúspěšný den.

„Oukej,“ vzdychla si Beth v Los Angeles tak jako na konci každého dne. Její povzdech byl nabitý energií a Tedovi připadalo, jako by byl v telefonu někdo třetí.

„Mrzí mě to,“ hlesl. Srdce mu prodchla kapka jedu. Půjde Sashu hledat zítra. A přesto sotva to odpřísáhl, v duchu už spřádal zcela protichůdný plán spojený s návštěvou Museo Nazionale, domova slavného Orfea a Eurydiky, římského mramorového reliéfu, který byl zhotoven podle řeckého originálu. Léta už ho obdivoval a vždycky toužil spatřit ho na vlastní oči.

Hammer, Bethin druhý manžel, ho obvykle zasypal sprškou otázek, jež v podstatě všechny znamenaly jedno jediné – Jaká je návratnost mých investic? (což v Tedovi probouzelo úzkost, jako kdyby byl za školou), ale dnes buď nebyl doma, nebo do toho nechtěl vstupovat. Když Ted zavěsil, zamířil k minibaru a nalil si vodku s ledem. Odnesl si pití i s telefonem na balkon, posadil se do bílého plastového křesílka a zadíval se dolů na Via Partenope a Neapolský záliv. Břehy byly rozeklané, čistota vody sporná (i když hladina byla úchvatně modrá) a nebojácní obyvatelé Neapole, z nichž většina byla při těle, ze sebe na skaliskách shazovali oblečení a skákali do vody přímo před očima chodců, turistických hotelů a dopravního ruchu. Ted vytočil manželčino číslo.

„Jé, ahoj, zlato!“ Susan se divila, že volá tak brzy – obvykle volával až těsně před spaním, když bylo na východním pobřeží kolem šesté. „Je všechno v pořádku?“

„Všechno je v pohodě.“

Její energický, radostný tón ho deprimoval. V Neapoli na ni často myslel, ale na Susan v poněkud odlišném provedení: přemýšlivou, chápavou ženu, s níž by si mohl povídat bez mluvení. Byla to ona poněkud odlišná verze Susan, která s ním naslouchala pompejskému tichu a které neunikly doznívající ozvěny výkřiků a snášejícího se popela. Jak se vůbec dá taková zkáza umlčet? Právě ta otázka se Tedovi honila hlavou v tom osamělém týdnu, který mu připadal jako měsíc a současně jako minuta.

„Tak jsem omrkla ten dům Suskindových,“ vyhrkla Susan a očividně doufala, že ho zprávičkou z říše realit přivede na jiné myšlenky.

Leč každé zklamání, každou inkrementální deflaci, které se od své manželky dočkal, doprovázel sžíravý pocit viny. Před mnoha a mnoha lety vzal vášeň, kterou k ní pociťoval, a nadvakrát ji přeložil, aby se ho už nezmocňovala ta utápějící beznaděj, když vedle sebe v posteli zahlédl její povislé paže a měkkou, macatou zadnici. Pak ji přeložil znovu, takže když po Susan zatoužil, neobjevoval se už panický strach z neukojení. Pak ještě jednou, aby ta touha nebyla spojená s okamžitou potřebou konat. Pak ještě jednou, aby ji už necítil. Nakonec už byla tak nicotná, že ji mohl strčit do stolu nebo do kapsy a úplně na ni zapomenout. To, že rozmontoval nebezpečný strojek, který je mohl oba semlít na padrť, mu dodávalo pocit bezpečí a úspěšně splněné mise. Susan to nejprve zmátlo, vzápětí zdrtilo: dvakrát ho udeřila do tváře; vyběhla v bouřce z domu a přespala v motelu; povalila Teda v ložnici na zem ve svůdném černém prádélku. Nakonec ji postihl jistý druh amnézie; její vzpoura a pocit ublížení odezněly, rozbředlý se do líbezného, věčného optimismu, který byl strašný, jako by byl strašný i život, soudil Ted, kdyby mu nedávala formát a tvar sama smrt. Zpočátku se domníval, že její neutuchající veselí je výsměch, jiná forma vzpoury, než mu došlo, že Susan prostě zapomněla, jaké to mezi nimi bývalo, než Ted začal překládat svou touhu napůl. Zapomněla a nic jí nechybělo – už nikdy nebyla nespokojená. Tohle všechno posilovalo jeho úžas nad neuvěřitelnou pružností lidské mysli, současně s tím však měl pocit, že jeho ženě někdo vymyl mozek. A tím někým byl on. „Zlato,“ řekla Susan. „Chce s tebou mluvit Alfred.“

Ted se snažil obrnit, než započne rozhovor se svým náladovým, nepředvídatelným synem. „Zdarec, Alfe!“

„Tati, nemluv tak.“

„Jak?“

„Tím rádoby otcovským tónem.“

„Co po mně chceš, Alfrede? Můžeme si normálně popovídat?“

„Prohráli jsme.“

„Takže jaké je skóre? Pět ku osmi?“

„Čtyři ku devíti.“

„To nic. Ještě je čas.“

„Není,“ ohradil se Alfred. „Čas se krátí.“

„Je tam ještě tvoje matka?“ zeptal se Ted kapku zoufale. „Mohl bys mi ji zase dát?“

„Chce s tebou mluvit Miles.“

Ted vyslechl své zbylé dva syny, kteří pro něj měli další výsledky. Připadal si jako bookmaker. Dělali totiž každý sport, který si jen uměl představit, a i pár takových, u kterých to Tedovi moc nešlo: kopanou, hokej, baseball, lakros, basketbal, americký fotbal, šerm, zápas, tenis, skateboard (to není sport!), golf, pingpong, video vúdú (což Ted v žádném případě nepovažoval za sport a byl striktně proti), lezení po skalách, kolečkové brusle, bungee jumping (Miles, jeho nejstarší syn, jenž v sobě podle Teda měl radostnou touhu po sebezničení), vrchcáby (to není sport!), volejbal, hrátky s wiffle ballem, rugby, kriket (kde to probůh žijeme?), squash, vodní pólo, balet (samozřejmě Alfred) a nedávno k nim přibylo i taekwondo. Čas od času Teda napadlo, že si jeho synové přibírají další a další sporty jen proto, aby si zajistili jeho přítomnost u celé škály nejrůznějších sportovišť. Poslušně se objevoval a mohl si vykřičet plíce: na podzim mezi hromadami zetlelého listí a v silné pachuti spáleného dřeva, na jaře zas v jeteli hrajícím všemi barvami nebo v letním vlhku promořeném komáry, které panovalo na severu státu New York.

Když Ted domluvil s manželkou a syny, cítil se zpitý, potřeboval vypadnout ven z hotelu. Pil velmi zřídka; chlast mu opřádal mysl únavou, okrádal ho o dvě, možná tři cenné hodinky, které mohl večer co večer po večeři s rodinou věnovat bádání a psaní o umění. V ideálním případě by se měl uměním zabývat a psát o něm neustále, ale kvůli souhře mnoha faktorů nebylo něco takového ani potřebné (měl definitivu na třetiřadé univerzitě a sem tam musel něco publikovat), ani možné (učil tři semináře dějin umění za semestr a nabral si – kvůli penězům – obrovské množství administrativních povinností). Místem jeho úvah a psaní byla malá pracovna, vecpaná do rohu jejich neudržovaného domu, na jejíž dveře si kvůli synům namontoval zámek. Jeho chlapci s potlučenými, zarmoucenými tvářemi toužebně postávali za dveřmi. Nesměli sice na dveře místnosti, v níž se věnoval bádání, ani zaklepat, ale Ted jim nedokázal nijak zabránit v tom, aby za nimi obcházeli – divoká stvoření, co chodí jako duchové pít ve svitu měsíce z jezera –, bořili bosé nohy do koberce, přejížděli zpocenými prsty po stěnách, kde po nich zůstávaly stopy, na které Ted týden co týden upozorňoval posluhovačku Elsu. Sedával v pracovně, naslouchal pohybům svých synů a představoval si, že cítí jejich horký, zvědavý dech. Nepustím je dovnitř, říkal si v duchu. Budu tady sedět a přemítat o umění. Ale ke svému zoufalství často zjišťoval, že toho není schopen. Nedokázal myslet vůbec na nic.

Ted se prošel za soumraku po Via Partenope až na Piazza Vittoria. Hemžilo se to tam rodinkami, kluky vykopávajícími všudypřítomné mičudy z rukou a ze všech stran zněly salvy ohlušující italštiny. Ale v tom ubývajícím světle se míhalo i cosi dalšího: špinavé, matně nebezpečné mladé existence, které se bez cíle vlekly po ulicích tohoto města s třiatřicetiprocentní nezaměstnaností; členové vyloučené generace, kradoucí se kolem zchátralých paláců, v nichž jejich předkové v patnáctém století vedli honosný život, šlehající si drogu na schodech do kostela, v jehož kryptě spočívají titéž předkové, miniaturní rakve vyrovnané jako dříví. Ted se jim vyhýbal, přestože měřil metr devadesát, vážil něco ke sto patnácti kilům a měl obličej, co v koupelnovém zrcadle vypadal dost neškodně, ale u kolegů často vzbuzoval potřebu přeptat se, co že se mu stalo. Bál se, že mezi nimi bude i Sasha – že to ona ho pozoruje v tom žloutenkovém pouličním světle, které Neapol po setmění zalilo. Před odchodem si z peněženky vyndal všechno kromě jedné kreditky a minimální hotovosti. Rychle z piazzy odešel a poohlédl se po nějaké restauraci.

Sasha zmizela před dvěma lety, ve svých sedmnácti. Vypařila se stejně jako její otec Andy Grady, finančník se sklony k nepříčetnosti a fialovýma očima, který rok po svém rozvodu s Beth odešel od jednoho zpackaného obchodu, a od té doby o něm nikdo neslyšel. Sasha se zjevovala v pravidelných intervalech, když potřebovala, aby jí do zapadlých míst poslali telegraficky peníze. Beth s Hammerem dokonce dvakrát na jedno z těch míst odletěli a marně se ji pokoušeli vystopovat. Sasha prosvištěla pubertou, kterou v součtu toho nejhoršího tvořily drogy, bezpočet zatčení kvůli drobným krádežím, záliba pohybovat se v blízkosti rockových hudebníků (hlásila bezmocná Beth), čtyři cvokaři, rodinná terapie, skupinová terapie a tři pokusy o sebevraždu, což všechno Ted zpovzdálí sledoval s hrůzou, kterou postupně přesunul na celou její osobnost. Jako malá byla roztomilá – přímo okouzlující. Měl v živé paměti hlavně jedno léto, které s Andym a Beth strávil v jejich domě u Michiganského jezera. Ale když se v pozdějších letech čas od času přihnala o Vánocích nebo na Díkuvzdání jako fúrie, raději od ní držel svoje chlapce dál ze strachu, aby se jejími sebezničujícími sklony nenakazili. Nechtěl mít se Sashou nic společného. Nebylo jí pomoci.

Příští den Ted časně ráno vstal a odjel taxíkem do Museo Nazionale: stinného, plného ozvěn a bez turistů navzdory tomu, že bylo jaro. Proplouval mezi zaprášenými bystami Hadriána a nejrůznějších Césarů a v přítomnosti takového množství mramoru se mu zrychloval tep, což hraničilo až s erotickým zážitkem. Blízkost Orfea a Eurydiky vytušil ještě dřív, než reliéf spatřil; cítil jeho chladivou tíhu přes celý sál, ale oddaloval okamžik, než před ním stane tváří v tvář, připomínal si události, které předcházely tomu, co zachycuje: Orfeus a Eurydika jsou zamilovaní a čerstvě po svatbě; Eurydika umírá na hadí uštknutí, když prchá před nemravnými návrhy jednoho pastýře; Orfeus sestupuje do podzemí, vyplňuje jeho provlhlé chodby líbeznými tóny své lyry a zpívá o tom, jak moc touží po své manželce; Pluto se uvolí, že Eurydiku pustí zpět mezi živé pod jedinou podmínkou, že se na ni Orfeus cestou nahoru neohlédne. A pak ten nešťastný okamžik, kdy se ze strachu o manželku, která klopýtne, zapomene a otočí.

Ted přistoupil k reliéfu. Pohltil ho a zapůsobil na něj tak, že mu připadalo, jako by do něho vstoupil. Zachycoval okamžik těsně předtím, než Eurydika musí podruhé sestoupit do podsvětí a kdy se loučí s Orfeem. To, co Teda dojímalo a drtilo křehké skleněné předivo v jeho hrudi, byl klid, s nímž na sebe ti dva hledí, žádné drama ani slzy, jen jemný dotyk prstů. Cítil, že jejich vzájemné porozumění je tak hluboké, že se obejde beze slov: nevýslovné vědomí toho, že je vše ztraceno.

Hleděl na ten reliéf jako přimražený celých třicet minut. Poodešel a zase se k němu vrátil. Opustil sál a zase do něj vešel zpátky. Pokaždé na něj čekalo vzrušení, které rozechvívalo každé vlákno jeho těla a léta se ho už při pohledu na umělecké dílo nezmocnilo. Umocňoval ho rozjitřený pocit, že je něco takového vůbec možné.

Zbytek dne strávil v prvním patře mezi mozaikami z Pompejí, ale v duchu nikdy neopustil Orfea a Eurydiku. Než z muzea odešel, znovu se na ně zašel podívat.

Když vyšel na ulici, bylo odpoledne. Jako ve snách se pustil ulicí, než si uvědomil, že se ocitl ve spleti postranních uliček, které byly tak úzké, že vypadaly ponořené do tmy. Míjel kostely obalené špínou, práchnivějící paláce, z jejichž zanedbaných interiérů prosakovaly zvuky kočičího kvílení a dětského křiku. Nad masivními vstupními dveřmi byly vyryté zašlé a zapomenuté erby, což Teda vyvádělo z míry: takové univerzální, jasně určující symboly, a působením ničeho menšího než času ztrácejí význam. Představoval si, jak se o své nadšení dělí se Susan v poněkud odlišném provedení, která kráčí po jeho boku.

Když jeho nadšení z Orfea a Eurydiky vyprchalo, uvědomil si, že se ocitl v samém středu právě probíhající tajné šeptandy, souhry letmých pohledů, hvízdání a signálů, na nichž se podíleli všichni – od staré báby v černém před kostelem až po kluka v zeleném tričku, který kolem něj opakovaně profrčel na vespě tak těsně, až se o něj otřel. Tedy všichni kromě něj. Stará žena v okně spouštěla na laně košík plný marlborek. Černý trh, pomyslel si Ted a jako na trní sledoval, jak dívka s rozcuchanými vlasy a snědými pažemi vyndává z košíku krabičku cigaret a vkládá do něj pár mincí. Když se košík zhoupl zpátky vzhůru k oknu, Ted v dotyčné poznal svou neteř.

Tak citelně se toho setkání děsil, že ho vůbec nepřekvapilo, že k němu nakonec došlo za tak náhodných okolností. Sasha si se svraštělým čelem zapálila marlborku, Ted zpomalil a dělal, že si prohlíží umaštěnou zeď paláce. Když vyrazila, vydal se za ní. Měla na sobě vybledlé černé džíny a šedivé tričko, jehož barva připomínala vodu z mytí nádobí. Šla nestejnoměrně a při chůzi lehce pajdala, chvíli pomalu, pak zas rychle, a tak se musel soustředit, aby ji náhodou nepředběhl nebo naopak nezůstal moc pozadu.

Nořil se stále hlouběji do spletitých útrob města, chudinských čtvrtí bez turistů, kde se mísil zvuk třepetajícího se prádla s popudlivým švitořením holubích křídel. Pak se Sasha bez varování prudce otočila čelem k němu. „Snad to není?“ vykoktala a zmateně mu hleděla do tváře. „Strýčku –“

„Ach bože! Sasho!“ zvolal Ted a ze všech sil se snažil dělat překvapeného. Byl však mizerný ochotník.

„Vyděsil jsi mě,“ řekla Sasha a stále tomu nemohla uvěřit. „Cítila jsem, že za mnou někdo…“

„Tys mě taky vyděsila,“ připojil se Ted a oba se nervózně zasmáli. Měl ji hned obejmout. Přišlo mu, že už je pozdě.

Jen aby se Ted vyhnul jasné otázce (Co dělá v Neapoli?), honem se jí zeptal, kam má namířeno.

„Já… jdu na návštěvu k přátelům,“ odvětila Sasha. „A co ty?“

„Jen se… tak procházím!“ vyhrkl příliš nahlas a srovnal s ní krok. „Snad nekulháš?“

„Zvrtla jsem si v Tangeru kotník,“ řekla. „Spadla jsem ze schodů.“

„Doufám, žes s tím byla u doktora.“

Zpražila ho pohrdavým pohledem. „Tři a půl měsíce jsem nosila sádru.“

„Tak proč kulháš?“

„To netuším.“

Vyspěla. Projevovalo se to nesmlouvavě štědrým inventářem ňader, boků a lehce zvlněného pasu i zkušeným odklepáváním popela z cigarety. Ted tu změnu okamžitě zachytil. Zázrak. Vlasy už zdaleka neměla tak zrzavé jako dřív. Její tvář byla křehká a nezbedná, dost bledá na to, aby nasávala odstíny barev z okolního světa – nachovou, zelenou, růžovou – jako tvář od Luciana Freuda. Vypadala jako dívka, která by se před sto lety sotva dožila vyššího věku; umřela by ještě v dětství. Dívka, jejíž křehounké kosti se špatně hojí.

„Ty žiješ tady?“ zeptal se. „V Neapoli?“

„V lepší čtvrti,“ opáčila Sasha s nádechem snobství. „A co ty, strýčku Teddy? Pořád ještě bydlíš v Mount Cray ve státě New York?“

„Ano,“ přikývl, vyjevený z toho, že si to pamatuje.

„Máš hodně velký dům? Se spoustou stromů? A s houpačkou z pneumatiky?“

„Stromů máme habaděj. A k tomu závěsnou síť, kterou nikdo nepoužívá.“

Sasha se zarazila a přivřela oči, jako by si zkoušela něco představit. „Máš tři syny,“ dodala. „Milese, Amese a Alfreda.“

Měla pravdu; nepopletla dokonce ani jejich pořadí. „Já žasnu, co všechno si pamatuješ,“ přiznal Ted.

„Pamatuju si všechno,“ řekla Sasha.

Zůstala stát před jedním ze sešlých paláců, jehož erb byl přemalovaný žlutým smajlíkem, což Tedovi přišlo úděsné. „Tady bydlí moji přátelé,“ oznámila. „Sbohem, strýčku Teddy. Moc ráda jsem se s tebou viděla.“ Podala mu vlhkou dlaň s pavoučími prsty.

Ted nebyl na tak náhlé loučení připravený, a tak se trochu zakoktal. „Počkej, ale – nemohl bych tě pozvat na večeři?“

Sasha dala hlavu na stranu a pátrala v jeho očích. „Mám toho nad hlavu,“ řekla na omluvu. A pak, jako by se dala obměkčit nějakou hlubokou, neutuchající vůlí po zdvořilosti, dodala: „Tak jo. Dnes večer by to šlo.“

Teprve když Ted strčil do dveří hotelového pokoje a tak jako každý den, který nestrávil pátráním po Sashe, ho přivítal pel-mel béžových tónů z padesátých let minulého století, trklo ho, jak to setkání vlastně bylo bizarní. Byl čas na pravidelný telefonát Beth a on už si představoval, jak jeho sestra bude radostí bez sebe, až ji zasype samými dobrými zprávami: nejen že se mu podařilo Sashu najít, ale podle všeho vypadala čistě, poměrně zdravě, duševně čile a obklopená přáteli; stručně řečeno lépe, než vůbec měli právo doufat. A přesto Ted žádnou radost nepociťoval. Proč? vrtalo mu hlavou, když se s překříženými pažemi položil na postel a zavřel oči. Proč touží po včerejšku, dokonce i dnešním ránu – po relativním klidu a vědomí, že by měl Sashu hledat, ale stejně to vzdá? Nevěděl. Neměl ani tušení.

Manželství Beth a Andyho efektně vyhaslo zrovna to léto, kdy s nimi u Michiganského jezera pobýval Ted; v době, kdy kousek odtamtud řídil jednu stavbu. Kromě samotného svazku se na seznamu ztrát koncem léta objevil i talíř z majoliky, který sestře věnoval k narozeninám; všelijaké kusy rozbitého nábytku; Bethino levé rameno, které jí Andy dvakrát vykloubil, a klíční kost, kterou jí zlomil. Když se hádali, Ted brával Sashu skrz stébla trávy ostré jako břitvy na pláž. Měla dlouhé zrzavé vlasy a modrobílou pleť, kterou Beth vždycky úzkostlivě chránila před spálením. Bral si sestřinu starostlivost k srdci a vždycky s sebou nosil opalovací krém. Písek byl v podvečer tak rozpálený, že po něm Sasha dokázala přejít jen s křikem. Nosíval ji v náručí, v červenobílých bikinách skoro nic nevážila, položil ji na ručník a namazal jí ramena, záda, obličej a drobný nosík krémem – muselo jí být tak pět – a přemítal, co z ní asi bude, když vyrůstá obklopená takovým násilím. I když se vzpouzela, trval na tom, že si musí nechat na hlavě bílý námořnický klobouček. Dělal tehdy postgraduál z dějin umění a vydělával si na školné jako stavbyvedoucí.

„Stav-by-ve-dou-cí,“ vyslabikovala Sasha puntičkářský. „Co to znamená?“

„No, stavbyvedoucí organizuje při stavbě domu nejrůznější řemeslníky.“

„Jsou tam i podlaháři?“

„Jasně. Ty nějakého znáš?“

„Jednoho,“ přiznala. „Dělal podlahy u nás doma. Jmenuje se Mark Avery.“

V Tedovi tenhle Mark Avery okamžitě vzbudil nedůvěru.

„Dal mi rybku,“ dodala Sasha.

„Zlatou rybku?“

„Ne,“ rozesmála se a plácla ho po paži. „Rybku do vany.“

„Píská?“

„Ano, ale mně se ten zvuk nelíbí.“

Podobně spolu rozprávěli celé hodiny. Ted měl neblahé tušení, že malá spřádá hovory jen proto, aby vyplnila čas a odvedla pozornost od dění v domě. A právě proto mu připadala mnohem starší, než ve skutečnosti byla, taková zmenšenina dospělé ženy: chápavá, protřelá životem, smířená s životními peripetiemi, že o nich prostě nemluvila. Ani slovem se nezmínila o rodičích nebo o tom, před čím se vlastně s Tedem na té pláži schovávají.

„Vezmeš mě do vody?“

„Jasně,“ ujistil ji.

Teprve v tu chvíli jí dovolil sundat z hlavy klobouček. Měla dlouhé, hedvábné vlasy, které mu vlály do obličeje, když ji vzal do náručí a zamířil s ní (tak, jak si vždycky přála) do vod Michiganského jezera. Omotala se kolem něj hubenýma nohama a pažemi rozehřátými od sluníčka a položila mu hlavu na rameno. Když se blížili k vodě, Ted cítil, že je stále vyděšenější, ale stejně mu nedovolila, aby se otočil. „Ne. To neva. Běž dál,“ mumlala mu zarputile do krku, jako kdyby ponoření do vod Michiganského jezera bylo nějakou zkouškou, kterou musí přetrpět kvůli vyššímu blahu. Ted se jí to pokoušel všemožně usnadňovat – nořil se krok za krokem anebo se vrhal rovnou do vody ale Sasha se stejně vždycky bolestivě zajíkla a přisála se k němu jako klíště. Když bylo po všem a byla ve vodě, znovu to byla ona; plavala na čubičku, přestože se ji snažil naučit kraula. („Já umím plavat!“ odbývala ho netrpělivě. „Akorát se mi nechce.“) Stříkala po něm, statečně jektala zuby. Jenže Teda celý ten obřad zneklidňoval, jako kdyby jí tím ubližoval, jako kdyby ji k něčemu nutil, zatímco toužil jedině po tom – o ničem jiném nesnil že ji zachrání. Zabalí do deky a před svítáním tajně vynese pryč z domu; odpluje s ní ve starém člunu, který našel; odnese ji na pláž a ani jednou se neohlédne. Bylo mu dvacet pět let. Nikomu jinému nevěřil. Jenomže ve skutečnosti opravdu nemohl udělat nic, čím by svou neteř ochránil, a zatímco se týdny couraly jeden za druhým, začínal s neblahou předtuchou pohlížet na konec léta jako na cosi černého a zlověstného. Přesto když nadešel čas odjezdu, proběhl kupodivu snadno. Sasha visela matce kolem krku, Ted si naložil věci do auta a rozloučil se. Odjížděl nazlobený a uražený, i když věděl, že se chová dětinsky, ale stejně si nemohl pomoct. Když ho to přešlo, cítil se tak vyčerpaný a unavený, že nemohl řídit. Zaparkoval u rychlého občerstvení a prospal se.

„Jak mám vědět, že umíš plavat, když mi to nechceš ukázat?“ zeptal se Sashy jednou, když seděli na písku.

„Chodila jsem do plaveckého kurzu k Rachel Constanzové.“

„Neodpovídáš mi na otázku.“

Usmála se na něho krapet bezradně, jako kdyby dychtila schovat se za svou dětinskost, ale tak nějak cítila, že na to už je příliš pozdě. „Má siamskou kočku jménem Pírko.“

„Proč nechceš plavat?“

„Ach jo, strýčku Teddy,“ vzdychla si a snažila se co nejpřesvědčivěji napodobit svou matku. „Už mě nebavíš.“

Sasha do hotelu dorazila v osm hodin večer v červených minišatech a černých lakovkách. V obličeji si s pomocí celé plejády kosmetických přípravků vytvořila malou, ostře řezanou masku. Její přimhouřené oči připomínaly zakroucené háčky. Ted ji zahlédl, když vstoupila do vestibulu, a pocítil nechuť hraničící až s ochromením. Krutě totiž doufal, že nepřijde.

Přece se však přinutil jít jí naproti a vzít ji za paži. „Pokud nemáš jiný nápad, tady v ulici je jedna dobrá restaurace,“ navrhl.

Měla. Vyfukovala kouř z okýnka taxi a lámanou italštinou taxikáře navigovala, zatímco s jekotem svištěli uličkami a jednosměrkami v protisměru do Vomera, blahobytné čtvrti, kterou Ted dosud nenavštívil. Rozkládala se vysoko na kopci. Šly na něj mdloby, když taxikáři zaplatil a zůstal se Sashou stát v mezeře mezi dvěma domy. Dole pod nimi se v sevřeném šiku rozkládalo placaté, nablýskané město a špičkou se líně dotýkalo moře. Hockney, blesklo Tedovi hlavou. Diebenkorn. John Moore. V dálce vlídně spočíval Vesuv. Ted si představoval, jak vedle něj stojí Susan v poněkud odlišném provedení a kochá se tím pohledem.

„Tohle je nejlepší výhled v Neapoli,“ pronesla Sasha vzdorně, ale Ted vycítil, že čeká na jeho souhlas.

„Je překrásný,“ ujistil ji, a když se loudavou chůzí pustili stromořadím ve vilové čtvrti, dodal: „Hezčí čtvrť jsem v Neapoli neviděl.“

„Tady bydlím,“ řekla. „Pár ulic odtud.“

Ted se zatvářil pochybovačně. „Měli jsme si dát sraz tady nahoře. Mohl jsem ti ušetřit cestu.“

„Pochybuju, že bys sem trefil,“ namítla Sasha. „Cizinci si v Neapoli nevědí rady. Většinou je okradou.“

„Copak taky nejsi cizinka?“

„Z formálního hlediska ano,“ řekla Sasha. „Ale vyznám se tady.“

Došli na křižovatku zalidněnou mladými lidmi, nejspíš vysokoškoláky (zvláštní, jak jsou si všude podobní): chlapci a děvčata v černých kožených bundách, co se na vespách projížděli, posedávali na nich, hřadovali a dokonce na nich i stáli. Kvůli hustotě přítomných skútrů to vypadalo, jako by celé náměstí vibrovalo: výfukové plyny měly na Teda mírně opojný účinek. V tom šeru se proti obloze jako od Belliniho svůdně vlnila řada palem. Sasha se mezi studenty proplétala s křehkou nesmělostí, pohled zapíchnutý někam před sebe.

V restauraci na náměstí požádala o stůl u okna a objednala jídlo: jako předkrm smažené cuketové květy, jako hlavní jídlo pizzu. Znovu a znovu nepřestávala pokukovat po té mládeži na skútrech. Bylo až dojemně jasné, že touží být mezi nimi. „Ty někoho z nich znáš?“ zeptal se Ted.

„Jsou to studenti,“ opáčila přezíravě, jako by to slovo bylo synonymem pro „nuly“.

„Vypadají jako tvoji vrstevníci.“

Sasha pokrčila rameny. „Většina z nich pořád bydlí doma,“ řekla. „Teď chci, abys mi vyprávěl něco o sobě, strýčku Teddy. Pořád jsi ještě profesorem umění? Teď už z tebe musí být kapacita.“ Její bezchybná paměť Tedovi znovu vyrazila dech. Cítil, jak v něm narůstá tlak jako pokaždé, když se pokoušel mluvit o své práci – zmatení z toho, co ho vlastně původně přimělo zklamat rodiče a vzít si monstrózní půjčku, jen aby mohl napsat dizertační práci s tvrzením (a dychtivostí, která ho teď přiváděla do rozpaků), že Cézannovy osobité tahy štětcem u letních krajinek představují jeho snahu zachytit zvuk – zvlášť hypnotické cvrčení cikád.

„Píšu o vlivu řeckého sochařství na francouzské impresionisty,“ pronesl ve snaze o oživení, ale jeho slova mezi ně dopadla tupě jak cihla.

„Tvoje žena se jmenuje Susan,“ řekla Sasha. „Má blonďaté vlasy, že?“

„Ano, Susan je blondýnka…“

„Já jsem mívala zrzavé vlasy.“

„Pořád jsou zrzavé,“ opáčil. „Nazrzlé.“

„Ale ne jako dřív.“ Pozorovala ho a čekala na potvrzení.

„To ne.“

Nastalo ticho. „Miluješ ji? Susan?“

Ten nevzrušený dotaz přistál Tedovi v blízkosti plexu – a málem mu vyrazil dech. „Tetičku Susan,“ opravil ji.

„Tetičku,“ podvolila se Sasha.

Přinesli jim večeři: pizzu obloženou mozzarellou z buvolího mléka. Ta teplá máslová chuť se Tedovi rozlila v krku. Po druhé sklence červeného vína se Sasha rozpovídala. Utekla z domu s Wadem, bubeníkem z Hňupů (kapely, kterou nebylo třeba představovat), kteří krátce nato odjeli hrát do Tokia. „Bydleli jsme v hotelu Okura, což je synonymum pro nóbl,“ spustila. „Byl duben, to v Japonsku rozkvétají sakury. Každý strom pokrývala záplava růžových kvítků a pod nimi zpívali a tančili podnikatelé v papírových čepicích!“ Ted, který v životě na Dálném nebo dokonce Blízkém východě nebyl, pocítil osten závisti.

Z Tokia kapela odjela do Hongkongu. „Bydleli jsme v bílém paneláku na kopci s tím nejúžasnějším výhledem,“ líčila. „Ostrovy, samá voda, lodě a letadla…“

„Takže Wade je teď s tebou? V Neapoli?“

Sasha zamrkala. „Wade? Ne.“

Opustil ji ještě v Hongkongu, v té bílé výškové budově; pobývala tam tak dlouho, dokud ji majitel nepožádal, ať odejde. Pak se přesunula do mládežnického hostelu v budově plné vykořisťovatelských dílen, kde na hromadách ústřižků látek pod šicími stroji spali lidé. Sasha to vyprávěla tak bezstarostně, jako by to celé byla fraška. „Pak jsem se spřátelila s pár lidmi,“ pokračovala, „a přešla s nimi hranice do Číny.“

„To jsou ti, cos za nimi včera šla?“

Sasha se zasmála. „Všude, kam jedu, poznávám nové lidi,“ řekla. „Tak to chodí, když člověk hodně cestuje, strýčku Teddy.“

Byla zardělá – z vína nebo snad příjemného vzpomínání. Ted mávl na číšníka, nechal si přinést účet a zaplatil ho. Připadal si obtěžkaný, v depresi.

Mládež se vytratila do chladné noci. Sasha neměla kabát. „Obleč si, prosím tě, moje sako,“ navrhl Ted a svlékl si obnošený, těžký tvíďák, ale ona o tom nechtěla slyšet. Měl takový pocit, že chce, aby ji v těch červených šatech bylo dobře vidět. V lodičkách kulhala ještě viditelněji.

Poté, co prošli několik bloků, dorazili k nenápadně vyhlížejícímu klubu a vyhazovač jim apaticky pokynul, ať jdou dál. Bylo něco před půlnocí. „Patří to tady mým přátelům,“ řekla Sasha a už ho vedla do změti těl, fialových zářivek a rytmu prodchnutého nejrůznějšími druhy sbíječek. Nudná familiárnost místa působila dokonce i na Teda, a to nebyl žádný znalec nočních klubů; Sasha byla podle všeho ve svém živlu. „Koupíš mi drink, strýčku Teddy?“ vybídla ho a ukázala na ohavně vyhlížející míchaný nápoj na nedalekém stolku. „Ten s tím deštníčkem.“

Ted se protlačil k baru. Sotva se od ní trochu vzdálil, měl pocit, jako by se někde otevřelo okno a nedýchatelná stísněnost se uvolnila. Jenomže v čem byl vlastně problém? Sasha si užila, poznala kus světa; kruci, vždyť toho za dva roky stihla víc, než Ted prožil za dvacet let. Tak proč už se nemůže dočkat, až se jí zbaví?

Sasha zabrala dvě místa u nízkého stolku. Ted si za daných okolností – s koleny vraženými pod bradou – připadal jako opice. Když pozvedla ke rtům deštníčkové pití, vylouhovaly se jí v tom nachovém světle na vnitřní straně zápěstí tenké jizvičky. Odložila drink, Ted ji vzal za ruku a natočil si ji k sobě; Sasha se nebránila, dokud jí nedošlo, na co se dívá, a nevyškubla se mu. „To je z dřívějška,“ řekla. „Z Los Angeles.“

„Ukaž.“

Zatvrzele odmítala poslechnout. Ted se ke svému vlastnímu úžasu natáhl přes stůl, popadl ji za zápěstí a silou je otočil; ubližovat neteři mu přinášelo jisté namíchnuté potěšení. Všiml si, že má červeně nalakované nehty; musela si je nalakovat dnes odpoledne. Sasha nakonec ustoupila, odvrátila zrak a on si v tom studeném, nepřirozeném světle bedlivě prohlížel její předloktí. Byla zjizvená a zdrsněná jako kus nábytku.

„Hodně z toho byla náhoda,“ řekla Sasha. „Byla jsem rozhozená.“

„Užila sis svoje.“ Chtěl, aby to přiznala.

Nastalo ticho. „Pořád se mi zdálo, že vidím svého otce,“ řekla Sasha nakonec. „Není to šílené?“

„Nevím.“

„V Číně, v Maroku. Podívala jsem se na opačnou stranu místnosti – bum – a zahlédla jsem jeho vlasy. Nebo nohy. Pořád si pamatuju, jaký měly tvar. Nebo jak zakláněl hlavu, když se smál – vzpomínáš, strýčku Teddy? Jak ryčel smíchy?“

„Vzpomínám, když o tom teď mluvíš.“

„Myslela jsem, že mě třeba hlídá,“ dodala Sasha, „aby se ujistil, že jsem v pohodě. A pak, když se zdálo, že to tak není, dostala jsem opravdu strach.“

Ted ji pustil a ona si složila paže do klína. „Říkala jsem si, že mě dokáže vystopovat díky vlasům. Ale teď už ani nejsou zrzavé.“

„Já jsem tě poznal.“

„To je pravda.“ Naklonila se k němu, bledou tvář těsně u jeho obličeje měla napjatou očekáváním. „Co tady děláš, strýčku Teddy?“

Právě z té otázky měl celou dobu hrůzu, a přesto mu odpověď vyklouzla z úst, jako když maso odpadne od kosti. „Jsem tu, abych se kochal uměním,“ odpověděl. „Díval se na něho a přemýšlel o něm.“

A je to: náhlý, povznášející pocit klidu. Úlevy. Nepřijel kvůli Sashe, to je přece pravda.

„Umění?“

„Je to moje záliba,“ dodal s úsměvem, když si vzpomněl na to, jak se dnes odpoledne opájel Orfeem a Eurydikou. „O nic jiného mi nejde. Na ničem jiném mi nezáleží.“

Cosi v Sashině tváři ochablo, jako kdyby z ní sňal závaží, se kterým celou dobu zápolila. „Myslela jsem, žes mě přijel hledat,“ řekla.

Ted ji z odstupem sledoval. S poklidným odstupem.

Sasha si zapálila marlborku. Než ji zamáčkla, dvakrát z ní potáhla. „Pojďme si zatančit,“ vybídla ho a s jistou těžkopádností vstala. „Tak pojď, strýčku Teddy,“ vzala ho za ruku a táhla na taneční parket k přelévající se mase těl, která v něm probouzela strašlivé rozpaky. Váhal, bránil se, ale Sasha ho vtáhla mezi ostatní tanečníky a on okamžitě pocítil, jak se mu vrací nálada, jako by se vznášel. Jak je to dávno, co naposledy tančil v nočním klubu? Patnáct let? Víc? Ted se zdráhavé začal hýbat, připadal si v tom profesorském tvídu neohrabaně jako medvěd; přešlapoval, aby to aspoň trochu připomínalo taneční kreace, když si všiml, že Sasha se vůbec nehýbá. Stála a pozorovala ho. Pak se po něm natáhla, objala ho dlouhými pažemi a pověsila se mu kolem krku. Ted na sobě ucítil její drobnou postavu, výšku a váhu nové Sashy, své dospělé neteře, která kdysi byla tou malou holčičkou, a ona nezvratitelnost té proměny v něm zažehla kostrbatý smutek, až se mu udělal knedlík v krku a začalo ho bolestivě šimrat v nosních dírkách. Přilepil se k ní. Ale ta malá byla pryč. Zmizela spolu s tím vášnivým mladíkem, který ji miloval.

Nakonec se odtáhla. „Počkej tady,“ řekla, ale nedívala se mu do očí. „Hned se vrátím.“ Dezorientovaný Ted se motal mezi tančícími Italy, než ho narůstající rozpaky vyhnaly z parketu. Chvíli postával stranou a nakonec obešel celý klub. Zmínila se, že tam má přátele – co když se někde zapovídala? Nešla ven? Znepokojený Ted s myslí zastřenou pitím si u baru objednal minerálku San Pellegrino. A teprve když sáhl do kapsy pro peněženku, zjistil, že ji nemá, a uvědomil si, že ho Sasha okradla.

Sluneční paprsky mu násilím rozlepily oční víčka a donutily ho se probrat. Zapomněl zatáhnout žaluzie. Do postele se dostal až v pět ráno po bezradném několikahodinovém bloumání po městě. Poté, co ho několikrát špatně nasměrovali; poté, co konečně našel policejní stanici a strážníkovi s napomádovanými vlasy a dokonale lhostejným přístupem povyprávěl svůj smutný příběh (totožnost zlodějky vynechal); poté, co dostal od staršího páru, s nímž se seznámil na stanici a jimž ukradli na trajektu z Amalfi pasy, nabídku, že ho odvezou do hotelu (o nic jiného mu vlastně nešlo).

Ted vstal z postele s bušením v hlavě a tlukoucím srdcem. Stolek byl poházený telefonickými vzkazy: pět bylo od Beth, tři od Susan a dva od Alfreda (Prohrál sem, zapsal na jeden z nich lámanou angličtinou recepční). Ted je tam v noci zahodil a nechal ležet. Dal si sprchu, bez holení se oblékl, obrátil do sebe vodku z minibaru a vybral si z pokojového trezoru hotovost a další kreditní kartu. Musí hned teď Sashu najít – ještě dnes. Morální imperativ, který v něm sám od sebe uzrál, vyžadoval bezodkladné řešení, tedy pravý opak jeho předchozího zdráhání. Bylo třeba vyřídit i další věci – zavolat Beth a Susan, najíst se –, ale nic z toho teď nepřicházelo v úvahu. Nejdřív ji musel najít.

Ale kde? Ted tu otázku zvažoval, když do sebe v hotelovém vestibulu postupně obrátil tři espresa a nechával kofein a alkohol, aby se mu v mozku mrskaly jako ryby. Kde má Sashu v tomhle rozlezlém, páchnoucím velkoměstě hledat? V duchu znovu probíral možnosti, na které zatím nedošlo: kontakt s mladistvými zkrachovalci na nádražích a v hostelech, ale to ne. Na to, aby teď jakkoliv experimentoval, už čekal příliš dlouho.

Bez jasnějšího plánu odjel taxíkem k Museo Nazionale a vydal se zhruba stejným směrem, kterým kráčel včera po návštěvě Orfea a Eurydiky. Nic nevypadalo stejně, ale možná že za to mohlo jen jeho duševní rozpoložení; v mozku jako by měl maličký metronom, který mu odměřoval paniku. Nic nevypadalo stejně, ale všechno mu bylo jakžtakž povědomé: ušpiněné kostely a šikmé, krustou opatřené zdi, bary připomínající záděru. Když došel úzkou uličkou až k jejímu propletenému ústí, vynořil se na široké třídě lemované sešlými paláci, v jejichž vykuchaném přízemí sídlily krámky s laciným oblečením a obuví. Teda zaplavil letmý závan poznání. Pomalu se po ní pustil, rozhlížel se napravo i nalevo a nakonec ten žlutý smajlík, zakrývající palimpsest z mečů a křížů, zahlédl.

Strčil do malých obdélníkových dveří, které byly vyřezané v široké, obloukové bráně, původně určené pro vjezd kočárů, a prošel průchodem na dlážděné nádvoří, dosud vyhřáté od slunečních paprsků. Páchlo to tam shnilými melouny. Přikulila se k němu stará, křivonohá žena v šatech a modrých podkolenkách, s hlavou zahalenou šátkem.

„Sasha,“ řekl Ted do jejích apatických zvlhlých očí. „Američanka. Capelli rossi.“ Na r se zadrhl a zkusil to znovu. „Rossi,“ zadrnčel se správným přízvukem. „Capelli rossi.“ Ještě než to dořekl, uvědomil si, že ten popis už vlastně nesedí.

„Ne, ne,“ zamumlala žena. Když se od něj začala pajdavě vzdalovat, Ted ji doběhl, zastrčil jí do měkké dlaně dvacetidolarovku a zeptal se znovu; jeho r tentokrát zadrnčelo bez zaškobrtnutí. Žena mlaskla, škubla bradou a téměř posmutněle mu naznačila, ať ji následuje. Šel, pln pohrdání, jak snadno se dala koupit, jakou má její ochrana prachmizernou cenu. Z jedné strany domovních dveří bylo široké schodiště, skrz špínu na něm tu a tam pomrkávaly fleky skvostného neapolského mramoru. Žena začala pomalu stoupat vzhůru, přidržovala se zábradlí. Ted šel za ní.

První patro, jak už léta přednášel svým studentům, bylo takzvané piano nobile, reprezentativní část domu, v níž se majitelé paláců oháněli bohatstvím před návštěvami. Dokonce i tady působily klenbové oblouky s výhledem na nádvoří, zaneřáděné vypelichanými holuby a omítnuté jejich trusem, honosným dojmem. Když si žena všimla, co si prohlíží, řekla: „Bellissima, eh? Ecco, guardate!“ a s pýchou, jež Tedovi připadala až dojemná, otevřela dokořán dveře velikého, zšeřelého sálu, jehož stěny byly flekaté od něčeho, co vypadalo jako plíseň. Žena rozsvítila a žárovka klinkající na drátě přeměnila ony plesnivé tvary na obrovské nástěnné malby ve stylu Tiziana a Giorgioneho: robustní nahé ženy držící ovoce, shluky tmavého listí. Šepot stříbřitých ptáků. Tohle musel být taneční sál.

Ve druhém patře si Ted povšiml dvou chlapců, co se ve dveřích dělili o cigaretu. Další spal pod rozvěšeným prádlem všeho druhu: mokré ponožky a spodní prádlo, pečlivě přikolíčkované k drátu. Ted ucítil drogy a žluklý olivový olej, zaslechl neviditelné hemžení a uvědomil si, že z paláce se stal hostel. Pobavila ho ironie v tom, že se ocitl přímo uprostřed polosvěta, jemuž se tak dlouho vyhýbal. A jsme tady, pomyslel si. Konečně.

Ve čtvrtém, nejvyšším patře, kde kdysi žilo služebnictvo, byly dveře menší a rozmístěné podél úzké chodby. Tedova postarší průvodkyně musela zůstat stát a opřít se o zeď, aby si odpočinula. Pohrdání, které vůči ní pociťoval, ustoupilo vděčnosti: za těch dvacet babek se pěkně nadřela! Musela je sakra potřebovat. „Promiňte,“ řekl, „omlouvám se, že jsem vás tahal až sem.“ Ale žena jen zavrtěla hlavou, nerozuměla mu. Dobatolila se chodbou o kus dál a zostra zaklepala na jedny úzké dveře. Otevřely se a Ted uviděl Sashu: byla ospalá, oblečená v pánském pyžamu. Když ho spatřila, oči se jí rozšířily, ale výraz její tváře zůstával netečný. „Ahoj, strýčku Teddy,“ pozdravila mírně.

„Sasho,“ řekl a teprve v ten okamžik si uvědomil, že i on je z toho výstupu celý zadýchaný. „Chtěl jsem… s tebou mluvit.“

Žena mezi nimi rejdila pohledem; pak se otočila a zamířila pryč. Ve chvíli, kdy zašla za roh, přirazila mu Sasha dveře před nosem. „Jdi pryč,“ řekla. „Mám práci.“

Ted přistoupil ke dveřím a položil dlaň na otřískané dřevo. Cítil skrz něj vystrašenou, nazlobenou přítomnost neteře. „Takže tady bydlíš,“ poznamenal.

„Budu se stěhovat do lepšího.“

„Až okradeš dost lidí?“

Bylo ticho. „To jsem nebyla já,“ namítla. „To byl jeden kamarád.“

„Máš kamarády po celém městě, ale ve skutečnosti nejsou vidět.“

„Běž pryč! Odejdi, strýčku Teddy.“

„Rád bych,“ ujistil ji. „Věř mi.“

Nedokázal se však k ničemu rozhoupat, vlastně se nemohl ani pohnout. Stál tak dlouho, až ho rozbolely nohy, pak je pokrčil v kolenou a svezl se na zem. Bylo pozdní odpoledne, oknem na jednom konci chodby tryskala svatozář zatuchlého světla. Ted si promnul oči a měl pocit, že co nevidět usne.

„Jsi tam pořád?“ vyštěkla Sasha přes dveře.

„Pořád.“

Dveře se otevřely na špehýrku, Tedovi se odrazila od hlavy jeho peněženka a přistála na zemi.

„K čertu s tebou,“ procedila Sasha a znovu zabouchla dveře.

Ted peněženku otevřel, zjistil, že nic nechybí, a strčil si ji do kapsy. Pak se posadil. Nadlouho se rozhostilo ticho – připadalo mu to jako hodiny (zapomněl si vzít hodinky). Sem tam v ostatních pokojích zaslechl pohyb některého z dalších, odhmotněných nájemníků. Představoval si, že je součástí samotného paláce; plísní obdařenou smysly nebo schodem, jehož osudem je zažít úpadek a koloběh generací, zažívat na vlastní kůži, jak se ta středověká masa boří hlouběji do půdy. Další rok, další půlstoletí. Dvakrát se zvedl, aby kolem něj mohli projít nájemníci, dívky s nenechavýma rukama a kabelkami z popraskané kůže. Sotva mu věnovaly pohled.

„Jsi tam pořád?“ zeptala se Sasha zpoza dveří.

„Pořád.“

Vynořila se z pokoje a rychle za sebou zamkla. Měla modré džínsy, tričko a gumové žabky, v ruce držela vybledlý růžový ručník a kosmetickou taštičku. „Kam jdeš?“ zeptal se, ale ona demonstrativně, bez jediného slova, odkráčela chodbou. Za dvacet minut byla zpátky, vlasy měla mokré a voněla mýdlem. Odemkla dveře a zaváhala. „Vytírám chodby, abych ten pokoj zaplatila, jasný? Zametám zasraný nádvoří. Spokojenej?“

„Hlavně, abys byla spokojená ty,“ kontroval.

Dveře se otřásly v závěsech.

Ted se posadil a během přemítání nad dosavadním vývojem odpoledne si uvědomil, že myslí na Susan. Ne na tu v poněkud odlišném provedení, ale na pravou Susan – svou manželku – a vzpomíná na den před mnoha a mnoha lety, dřív než začal svou touhu překládat do toho maličkého tvaru, který z ní zbyl. Během jednoho výletu do New Yorku, kdy se z legrace svezli trajektem na Staten Island, protože to oba chtěli zkusit, se k němu zničehonic otočila a vyhrkla: „Postarejme se, aby to bylo vždycky takhle.“ V té době byli vyladěni na stejnou vlnovou délku a Ted přesně věděl, proč to říká. Ne proto, že se ráno pomilovali, nebo proto, že k obědu vypili láhev špičkového francouzského chardonnay, ale proto, že cítila plynutí času. I Ted ho zaregistroval: v rozbouřených hnědavých vlnách, člunech klouzajících po hladině a větru – všude samý pohyb a chaos –, a tak vzal Susan za ruku a slíbil: „Vždycky. Vždycky to bude takhle.“

Když se o tom výletu nedávno v nějakém jiném kontextu zmínil, Susan mu pohlédla zpříma do tváře a svým novým optimistickým hlasem zatrylkovala: „Víš jistě, že jsem to byla já? Já si na to vůbec nepamatuju!“ a vlepila mu polibek na temeno. Ztráta paměti, blesklo Tedovi hlavou. Vymývání mozků. Ale teď mu došlo, že jednoduše lhala. Nechal ji jít, šetřil se na – ale na co? Teda vyděsilo, že vlastně netuší. Nechal ji jít a ona byla pryč.

„Jsi tam ještě?“ zavolala Sasha, ale on neodpověděl.

Otevřela dokořán dveře a vykoukla. „Jsi,“ odpověděla s úlevou. Ted k ní z podlahy zvedl oči a mlčel. „Hádám, že už můžeš jít dovnitř,“ řekla rezignovaně.

Namáhavě se postavil a vešel do pokoje. Byl mrňavý: úzká postel, stůl, plastová miska s větvičkou máty, která prosycovala pokoj svou vůní. Červené minišaty pověšené na ramínku. Slunce právě začínalo zapadat, klouzalo po střechách a kostelních věžích a přistávalo v tom pokoji skrz jediné okno u postele. Parapet byl hustě posetý drobnostmi, které vypadaly jako suvenýry z jejích cest: zlatá pagodka, kytarové trsátko, dlouhá bílá mušle. Uprostřed okna visel drátěný kruh na šňůrce, narychlo spíchnutý z ohnutého ramínka. Sasha seděla na posteli a sledovala, jak si Ted prohlížel její nuzný příbytek. S nemilosrdnou průzračností totiž pochopil něco, co mu den předtím nějak uniklo: jak je jeho neteř v té cizí zemi osamělá. Jak má prázdné ruce.

„Poznávám spousty lidí,“ řekla Sasha, jako kdyby mu dokázala číst myšlenky. „Ale nikdy to není nadlouho.“

Na stole ležela hromádka knih v angličtině: Dějiny světa ve 24 kapitolách. Přepychové poklady Neapole. Úplně nahoře pak otrhaný svazek s názvem Učíme se psát na stroji.

Ted se posadil na postel vedle neteře a vzal ji kolem ramen. Připadala mu pod sakem jako dvě schoulená ptačí hnízda. V nose znovu ucítil to nepříjemné mravenčení.

„Poslouchej mě, Sasho,“ spustil. „Můžeš to udělat sama. Ale bude to mnohem těžší.“

Nic na to neřekla. Dál pozorovala zapadající slunce. I Ted hleděl na ten výbuch zaprášených barev v okně. Turner, pomyslel si. O’Keeffeová. Paul Klee.

Jiného dne po více než dvaceti letech, poté, co Sasha nastoupila na vysokou a usadila se v New Yorku; co se na Facebooku znovu dala dohromady se svým přítelem z vysoké, vzala si ho (když už Beth pomalu ztrácela naději) a měla s ním dvě děti, z nichž jedno bylo mírně autistické; co jako každý druhý vedla život, který ji trápil, uchvacoval i zdrcoval současně, ji Ted navštívil – dávno po rozvodu a poté, co se stal dědečkem – v jejím domě v kalifornské poušti. Prošel obývacím pokojem skrz všelijaké krámy, které tam nechaly její malé děti, a díval se, jak skrz posuvné skleněné dveře žhne zapadající slunce. Na okamžik si vzpomněl na Neapol: jak seděl se Sashou v jejím mrňavém pokojíčku; na to náhlé překvapení a radost, které pocítil, když slunce konečně spadlo do středu jejího okna a uvízlo v tom drátěném kruhu.

Teď se k ní otočil, zubil se od ucha k uchu.

„Vidíš,“ zamumlala Sasha. Vlasy a tvář měla v jednom plameni a nespouštěla oči ze slunce. „Je moje.“

12. Slavné rokenrolové pauzy od Alison Blakeové

13. Čistý jazyk

„Tobě se do toho prostě nechce,“ zabrblal Bennie. „Nemám pravdu?“

„Naprostou,“ opáčil Alex.

„Myslíš si, že zrazuješ sám sebe. Zpronevěřuješ se ideálům, které symbolizují tvé pravé já.“

Alex se zasmál. „Přesně o to tady jde.“

„Vidíš, jsi purista,“ namítl Bennie. „Právě proto jsi dokonalá volba.“

Alex cítil, že na něj ty lichotky zabírají jako první sladké tahy z marihuanové cigarety, která vás zničí, když ji vyhulíte celou. Dlouho očekávaný brunch s Benniem Salazarem se pomalu chýlil ke konci, a jeho vypilovaná snaha o to, aby dostal místo zvukaře, zůstala bez odezvy. Teď, když jeden druhého pozorovali z úzkých pohovek, postavených kolmo k sobě a zalitých zubatými slunečními paprsky, které přitékaly střešním oknem Bennieho podkrovního bytu v Tribeca, se Alexe zmocnilo fascinující zaujetí pro zvědavost toho staršího muže. Jejich manželky byly v kuchyni; jejich malé dcerky si obezřetně půjčovaly nádobíčko na červeném peršanu mezi jejich nohama.

„Když do toho nepůjdu,“ podotkl Alex, „pak jsem jen těžko dokonalý.“

„Myslím, že půjdeš.“

To Alexe naštvalo i zaujalo současně. „Jak to víš?“

„Předtucha,“ opáčil Bennie a mírně se povytáhl z pololehu. „Že máme kus společné historie, který je třeba ještě vytvořit.“

Alex o Benniem Salazarovi poprvé slyšel od jedné dívky, se kterou byl kdysi na rande, když přijel do New Yorku a Bennie byl stále ještě celebrita. Ta dívka pro něj pracovala – tohle měl Alex v živé paměti ale na víc si nevzpomínal; její jméno, to, jak vypadala, co přesně spolu podnikli – tyhle maličkosti byly z jeho paměti vymazány. Jediné, co si Alex z té schůzky vybavoval, byla zima, tma a něco s nějakou peněženkou, jen si představte, že by se ztratila? Našla? Byla odcizena? Patřila té dívce, nebo jemu? Bylo k vzteku, že neznal na ty otázky odpovědi – bylo to, jako když se pokoušíte vzpomenout si na nějakou písničku, která ve vás dřív vyvolávala jistou náladu, aniž byste znali její název, interpreta nebo aspoň pár taktů. Ta dívka pro něj zůstávala nedosažitelná, tu peněženku mu nasadila do hlavy jako takového brouka, jen aby ho pozlobila. S tím, jak se blížilo datum brunche s Benniem, si Alex najednou uvědomil, že se k ní zvláštním způsobem upnul.

„To je móje!“ bránila se Ava, Bennieho dcerka, čímž jen potvrdila Alexovu teorii, s níž nedávno přišel, že osvojování mateřštiny zahrnuje i fázi, v níž dítě hovoří cizí řečí. Vytrhla jeho vlastní dceři Care-Ann umělohmotnou pánvičku a Cara-Ann se po ní s jekotem vrhla: „Móje páňef! Móje páňef!“ Alex vyskočil na nohy, ale když si všiml, že s Benniem to ani nehnulo, přinutil se zase se posadit.

„Vím, že bys rád mixoval,“ pronesl Bennie a i přes vřískot ho kupodivu bylo slyšet, aniž by podle všeho zvýšil hlas. „Miluješ hudbu. Chceš pracovat se zvukem. Myslíš, že nevím, jaké to je?“

Děvčátka se do sebe pustila jako rozběsnění gladiátoři s vytím, škrábáním a škubáním za chmýří na hlavě. „Děje se něco?“ zavolala z kuchyně Alexova manželka Rebecca.

„Všechno v pohodě,“ odpověděl Alex. Žasl nad Bennieho klidem; je to tím, že si to už vyzkoušel v prvním manželství?

„Potíž je v tom,“ pokračoval Bennie, „že už nejde jen o zvuk. Ani o hudbu. Jde o dosažitelnost. To je ta hořká pilulka, kterou musím kurva spolknout.“

„Já vím.“

Význam: věděl (stejně jako kdokoliv jiný z branže), že Bennieho před mnoha lety vykopli z jeho vlastního labelu Sviňské ucho, když členům správní rady naservíroval v zasedací síni kravince („a pěkně v napařovacích nádobách,“ vylíčila sekretářka, která celý poprask popsala v reálném čase na Gawkeru). „Chcete, abych lidem servíroval sračky?“ řval Bennie údajně na konsternované kravaťáky. „Sami ochutnejte, ať vidíte, jak to chutná!“ Od té chvíle Bennie začal znovu produkovat muziku s chraplavým, analogovým zvukem, která se ale moc neprodávala. Teď měl na krku šedesátku a byl považován za bezvýznamnou figurku; Alex zaznamenal, že se o něm většinou mluvilo v minulém čase.

Když Cara-Ann zabodla svoje čerstvě prořezané řezáčky do Avina ramene, byla to Rebecca, kdo se vyřítil z kuchyně a odtrhl je od sebe; při tom vrhla nechápavý pohled po Alexovi, který jako by se na pohovce oddával zenové meditaci. V patách jí přispěchala Lupa: tmavooká matka, jíž se Alex na hřišti nejprve vyhýbal pro její krásu, než zjistil, že je to manželka Bennieho Salazara. Když byly rány obvázány a znovu nastolen pořádek. Lupa políbila Bennieho na čelo (jeho legendární husté vlasy byly prokvetlé stříbrem) a řekla: „Pořád čekám, až pustíš Scottyho.“

Bennie se na svou o mnoho let mladší manželku pousmál a opáčil: „Šetřím si ho.“ Pak něco namačkal na svém handsetu a z ohromujících beden (které jako by proháněly hudbu skrz Alexovy póry) se vyvalil zlověstný zpěv nějakého mužského interpreta za doprovodu nakrknuté, vibrující steelky. „Tohle jsme vydali před pár měsíci,“ oznámil mu Bennie. „Už jsi o něm slyšel? O Scottym Hausmannovi? Boduje hlavně u svišťáků.“

Alex se letmo podíval po Rebecce, která výrazem „svišťák“ pohrdala a ve vší slušnosti, byť rázně opravovala každého, kdo by jím označil Caru-Ann. Naštěstí to nezaslechla. V dnešní době, kdy byly dětské Hvězdice neboli tablety všude, si mohlo stáhnout hudbu každé mrně, které umělo ukázat prstem – nejmladším, dosud zaznamenaným kupcem, se stal tříměsíční kojenec z Atlanty, který si stáhl skladbu „Ga-ga“ od Nine Inch Nails. Po patnáctileté válce nastal baby boom a tyhle děti nejen, že vnesly do skomírajícího hudebního průmyslu oživení, ale staly se i arbitry jeho úspěchu. Klasickým kapelám nezbývalo nic jiného, než předělávat vlastní skladby tak, aby se zavděčily capartům v preverbální fázi vývoje řeči; dokonce i slavný rapper Biggie vydal další posmrtné album, jehož titulní skladbou byl remix slavného „Jdi někam, mrcho“ na přijatelnější „Jsi teda machr!“. Na obalu držel Biggie v náruči kojence, který měl na hlavě indiánskou čelenku. Hvězdice měla i další funkce – malování prstem, džípíesku pro batolata, co se učí chodit, PicMail neboli obrázkovou poštu –, ale Cara-Ann se jí zatím ani nedotkla a Rebecca s Alexem se dohodli, že ji dceři nepořídí dřív než v pěti letech. Své vlastní handsety před ní používali velice sporadicky.

„Poslechni si ho,“ vybídl ho Bennie. „Jen si ho poslechni.“

To tklivé vibrato, zvonivý třaslavý zvuk válečku rejdícího po strunách, Alexovi rvaly uši. Jenže tohle byl Bennie Salazar, který před všemi těmi lety objevil Roury. „Co tam slyšíš ty?“ zajímalo Alexe.

Bennie zavřel oči a zjevně se zaposlouchal každým coulem. „Je naprosto čistý,“ řekl. „Nedotknutelný.“

I Alex zavřel oči. Okamžitě si začal s větší intenzitou uvědomovat okolní zvuky: vrtulníky, kostelní zvony, vzdálený zvuk vrtačky. Obvyklé konfety klaksonů a sirén. Téměř nepostřehnutelné hučení stropního bodového světla, šplouchání myčky. Cara-Annino ospalé „Nee…“, když jí Rebecca přetáhla přes hlavu svetřík. Chystali se k odchodu. Při pomyšlení, že z brunche s Benniem Salazarem odejde s prázdnýma rukama, ho ochromilo zděšení nebo něco velmi podobného.

Alex otevřel oči. Bennie už je měl otevřené a díval se na něj s pokojným výrazem v hnědých očích. „Myslím, že slyšíš to co já, Alexi,“ pronesl. „Je to tak?“

Když večer Rebecca s Carou-Ann tvrdě usnuly, Alex vybředl z kašovitého tepla jejich společné postele zahalené moskytiérou a odešel do obývacího pokoje/herny/pokoje pro hosty/pracovny. Stačilo, aby se postavil těsně k prostřednímu oknu, podíval se nahoru a spatřil špičku Empire State Building, dnes večer v červeno-zlatavém osvětlení. Právě ten výhled ve tvaru vykrojeného véčka rozhodl o tom, že rodiče ten jednopokojový byt v Garment District Rebecce před mnoha lety, hned po jedenáctém září, koupili. Když otěhotněla, chystali se ho s Alexem prodat, ale pak se dozvěděli, že squat, na který měli z oken výhled, koupil nějaký developer a chystal se na jeho místě postavit mrakodrap, který by je připravil o výhled i světlo. Byt se v tu ránu stal neprodejným. Teď, o dva roky později, začala stavba konečně vyrůstat, což Alexe naplňovalo pocitem hrůzy a zkázy, ale zároveň i závratného opojení – vychutnával si každičký okamžik, kdy trojicí východních oken přitékaly teplé sluneční paprsky. I tenhle kousíček jiskřivé noci, kterou léta sledoval z polštářku položeného na parapetu, často při hulení trávy, mu teď připadal mučivě překrásný, skoro jako přelud.

Alex zbožňoval ticho uprostřed noci. Bez rámusu ze stavby a všudypřítomných vrtulníků se jeho uším otevíraly skryté zvukové brány: hvízdání čajové konvice a tlumený dusot nohou jen v ponožkách, patřících Sandře, svobodné matce, která žila nad nimi; jednotvárný kolibří bzikot, který podle Alexe patřil jejímu dospívajícímu synovi, který v sousedním pokoji masturboval nad svým handsetem. Z ulice přilétlo osamělé zakašlání, zbloudilé útržky hovorů: „… chceš, abych byl jiný…“ a „Věř nebo ne, ale díky pití jsem čistý.“

Alex se opřel o polštářek a zapálil si jointa. Celé odpoledne se snažil – a nakonec marně – oznámit Rebecce, na čem se s Benniem Salazarem dohodli. Bennie výraz „papoušek“ vůbec nepoužil; od doby „blogerských skandálů“ se z něj totiž stalo téměř sprosté slovo. Dokonce ani zprávy o finanční situaci, které byli političtí blogeři nuceni vyvěšovat, nedokázaly vyvrátit podezření, že vlastně jen „papouškují“ cizí názory. „Kdo tě platí?“ byla pohotová odpověď, která spolu se smíchem reagovala na jakýkoliv výbuch nadšení – kdo by se nechal koupit? Jenže Alex slíbil Benniemu, že mu sežene padesát papoušků, kteří vlastnoústně roznesou „zaručené“ zprávy o prvním živém koncertě Scottyho Hausmanna, který se má příští měsíc konat v dolní části Manhattanu.

S pomocí handsetu začal vytvářet systém, podle něhož by ze svých 15 896 přátel vybral potenciální papoušky. Použil tři proměnné: jak moc potřebují peníze („Finanční nouze“), jaké mají konexe a jak velké se těší úctě („Vliv“) a jaká je šance, že se nechají koupit („Zkorumpovatelnost“). Namátkou vybral pár lidí a seřadil je v každé kategorii na stupnici od nuly do desítky; čísla převedl do trojrozměrných grafů a hledal shluky teček, v nichž se ty tři proměnné protínají. Jenže pokaždé, když někdo zabodoval ve dvou kategoriích, naprosto pohořel v té třetí: chudí a vysoce zkorumpovatelní lidé – například jeho přítel Finn, neúspěšný herec a kvazi-feťák, který zveřejnil na své stránce návod na výrobu směsi kokainu a heroinu a tyl povětšinou z dobré vůle svých bývalých spolužáků z Wesleyan University (Finanční nouze: 9; Zkorumpovatelnost: 10), měl jen minimální vliv (1). Chudí, vlivní lidé jako Rose, striptérka/violoncellistka, jejíž vlasové proměny byly v jistých částech East Village okamžitě imitovány (Finanční nouze: 9; Vliv: 10), byli nezkorumpovatelní (0) – Rose měla ve skutečnosti na své stránce zřízený tzv. klevetník, něco jako neformální policejní rejstřík, na němž se objevovaly aktuální informace o tom, kterou kamarádku zřezal přítel, kdo si vypůjčil a rozmlátil bubny, nebo čí pes zůstal v dešti několik hodin uvázaný u parkovacího automatu. Existovali vlivní a zkorumpovatelní lidé jako jeho přítel Max, někdejší zpěvák skupiny Růžové knoflíky, současný mocnář síly větru, jemuž patří v Soho byt o třech podlažích a jehož každoroční vánoční večírek se odehrává ve znamení kaviáru – kvůli pozvánce mu někteří už od srpna lezou do zadku (Vliv: 10; Zkorumpovatelnost: 8). Jenže Max je oblíbený, protože je bohatý (Finanční nouze: 0), a má nulovou potřebu nechat se koupit.

Alex vyjeveně hleděl na displej handsetu. Přistoupí na tohle vůbec někdo? A pak mu blesklo hlavou, že někdo už se přece jen chytil: on sám. Alex sám sebe zanesl do grafu tak, jak by ho asi viděla Rebecca: Finanční nouze: 9; Vliv: 6; Zkorumpovatelnost: 0. Byl purista, jak poznamenal Bennie; dokázal odejít od pochybných šéfů (v hudební branži) stejně, jako se vyhýbal ženám, které přitahoval pohled na muže, který se v pracovní době stará o malou dcerku. Sakra, vždyť se s Rebeccou seznámil, když se pokoušel dopadnout chlápka ve vlčí masce, který jí den před Halloweenem vyškubl z ruky kabelku. Ale Benniemu Salazarovi se vzdal bez boje. Proč? Protože v jeho bytě bude brzy tma a nedýchatelno? Protože už má roupy z toho, že je doma s Carou-Ann, zatímco Rebecca na plný úvazek učí a píše? Protože nikdy nedokázal úplně zapomenout, že každičký bajt informací, který kdy šoupl na síť (oblíbená barva, zelenina, sexuální poloha), je uložený v databázích nadnárodních společností, které přísahaly, že je nikdy, ale nikdy nezneužijí – jinými slovy, že ho mají v hrsti, že se neuváženě zaprodal právě v té fázi svého života, kdy si připadal jako nejpodvratnější živel? Nebo je v tom nějaká zvrácená symetrie: nejprve, úplně na počátku slyšel jméno Bennieho Salazara od ztracené dívky, s níž kdysi chodil, a teď po více než patnácti letech se s ním prostřednictvím svojí dcerky konečně seznámil na dětském hřišti?

To netušil. Nepotřeboval to vědět. To, co potřeboval, bylo najít další padesátku lidí jako on, kteří přestali být sami sebou, aniž si toho byli vědomi.

„Fyzika je povinná. Tři semestry. Když ji neuděláte, vyhodí vás.“

„Ze studia marketingu?“ Alex z toho byl paf.

„Dřív se tomu říkalo epidemiologie,“ dodala Lulu. „Dokud se ještě běžně používal virový model.“

„Copak lidé už nepoužívají slovo ‚virový’?“ Alex litoval, že před sebou nemá hrnek poctivé kávy namísto břečky, co rozlévali v té řecké jídelně. Bennieho asistentka Lulu se chovala, jako by jí bylo něco mezi patnácti a dvaceti – ledaže by prostě byla taková.

„To slovo už nikdo nepoužívá,“ opravila ho Lulu. „Možná bez rozmyslu, tak jako používáme slova ‚připojit‘ nebo ‚vysílat‘ – ty zastaralé mechanické metafory, které nemají s přenosem informací nic společného. Chápete, dosah už nelze definovat pomocí pojmů příčina a následek: jde o simultánní proces. Je rychlejší než rychlost světla, která byla naměřena. Takže teď se zabýváme částicovou fyzikou.“

„Co dál? Strunová teorie?“

„Ta je volitelná.“

Lulu bylo něco málo přes dvacet, studovala na Barnard College a současně s tím pracovala na plný úvazek jako Bennieho asistentka: živé ztělesnění takzvaného „handsetového zaměstnance“: nepotřebuje papír ani stůl, nemusí dojíždět a je teoreticky všudypřítomný, i když se zdálo, že Lulu si neustálého pípání a krkání tabletu kolem sebe vůbec nevšímá. Fotky na jejím profilu vůbec nedokázaly vystihnout její podmanivou symetrickou tvář s očima daleko od sebe ani zářivý lesk jejích vlasů. Byla „čistá“: žádný piercing, tetování ani zjizvení. To v dnešní době platilo o všech mladých lidech. Není se jim co divit, pomyslel si Alex a sledoval, jak posledním třem generacím ochabuje na mizerně naducaných bicepsech a povislých zadnicích mdlé tetování jako čalounění prožrané od molů.

Cara-Ann spinkala v šátku, tvářičku vklíněnou mezi jeho bradou a klíční kostí, do nosu mu stoupal její dech vonící po ovoci a sušenkách. Měl k dispozici takových třicet, možná čtyřicet minut, než se vzbudí a bude se dožadovat oběda. Přesto pociťoval umíněnou potřebu vzít to proti proudu času, přijít Lulu na kobylku, dopídit se, proč ho tak vyvádí z míry.

„Jak jste se vlastně dostala k Benniemu?“ zeptal se.

„Jeho bývalá manželka kdysi dávno, když jsem byla ještě malá, pracovala pro mou mámu,“ odpověděla. „Znám Bennieho odjakživa – i jeho syna Chrise. Je o dva roky starší než já.“

„Uhm,“ přikývl Alex. „A čím se živí vaše máma?“

„Bývala mediální agentka, ale změnila obor,“ vysvětlila Lulu. „Teď žije na severu státu.“

„Jak se jmenuje?“

„Dolly.“

Alex měl sto chutí pokračovat ve výslechu a dobrat se až k okamžiku Luluina zplození, ale zarazil se. Rozhostilo se ticho, které přerušila až servírka, co jim přinesla jídlo. Alex si chtěl původně objednat polévku, ale přišlo mu to zbabělé, a tak se na poslední chvíli rozhodl pro sendvič Reuben, ale úplně zapomněl, že žvýkáním tuhých soust probudí Caru-Ann. Lulu si objednala citrónový koláč se sněhem a vidličkou z něj uždibovala kousíčky.

„Takže,“ spustila, když Alex dál zarytě mlčel. „Bennie říkal, že máme vybrat tým naslepo a vy máte být anonymní kapitán.“

„Tohle jsou jeho přesná slova?“

Lulu se zasmála. „Ne, to jsou marketingové pojmy. Ze školy.“

„Vlastně jsou to termíny z oblasti… sportu,“ opravil ji Alex. Mnohokrát byl kapitánem družstva, přestože v přítomnosti někoho tak mladičkého se tou dávnou prehistorií ani nechtěl chlubit.

„Sportovní metafory stále platí,“ podotkla Lulu.

„Takže jde o známou věc?“ zajímalo ho. „Tým naslepo?“ Alex měl pocit, že jde o jeho vlastní myšlenkový pochod: snížit potupu a pocit viny z papouškování tím, že sestaví tým, jehož členové o sobě vzájemně nevědí – ani o tom, že mají nějakého kapitána. Jeden po druhém by jednali s Lulu, Alex by všechno tajně řídil z pozadí.

„No jasně,“ opáčila Lulu. „Téenka – týmy naslepo – fungují zvlášť dobře u starších lidí. Chci říct“ – usmála se – „u lidí nad třicet.“

„A pročpak?“

„Jsou odolnější vůči…“ Jako by malinko znejistěla.

„Vůči tomu nechat se koupit?“

Lulu se pousmála. „Vidíte, tomuhle se říká falešná metafora,“ vysvětlovala. „Efemka se tváří jako pojmenování, ale ve skutečnosti jde o hodnotící soudy. Je snad člověk, který prodává pomeranče, koupený? Je snad někdo, kdo opravuje spotřebiče, zaprodaný?“

„Ne, protože to, co dělají, je naprosto transparentní,“ opáčil Alex a byl si vědom, že se chová blahosklonně. „Chovají se otevřeně.“

„A, vidíte, metafory ‚transparentní‘ a ‚otevřeně‘ patří systému, jemuž říkáme atavistický purismus. Ápéčko předpokládá existenci eticky dokonalého státu, který nikdy neexistoval a existovat nebude, ale obvykle se používá k podpoře předsudků každého, kdo vynáší soudy.“

Alex ucítil, jak se mu Cara-Ann zavrtěla u krku, a nechal dlouhý mastný kus uzeného hovězího sklouznout bez rozkousání do jícnu. Jak dlouho už tady sedí? Jisté je, že déle, než měl původně v plánu, a přesto nemohl odolat nutkání poměřit s tou dívkou své síly. Její sebevědomí působilo ještě drastičtěji než výsledek šťastného dětství; šlo o buněčné sebevědomí, jako kdyby Lulu byla královna v přestrojení a nechtěla – ani po tom netoužila –, aby ji poznali.

„Takže,“ spustil. „Vy říkáte, že na tom, že člověk něčemu uvěří – nebo to aspoň tvrdí – pro peníze, není v podstatě nic špatného?“

„’V podstatě nic špatného’,“ pronesla. „A jéje, to je parádní příklad zbytnělé morálky. Musím si ho zapamatovat pro starého dobrého učitele moderní etiky, pana Bastieho; on je totiž sbírá. Poslyšte,“ pokračovala, napřímila páteř a šlehla po Alexovi svýma povážlivě vážnýma (navzdory přátelsky šprýmovnému výrazu v obličeji) šedýma očima, „jestli věřím, tak věřím. Proč byste měl moje pohnutky soudit zrovna vy?“

„Protože jestli jsou těmi pohnutkami peníze, pak nejde o víru, ale prachobyčejné kecy.“

Lulu se ušklíbla. Další poznávací znak její generace: nikdo nemluvil sprostě. Alex skutečně slyšel, jak si dospívající bez zjevných známek ironie mezi sebou vyměňují výrazy jako „krutibrko“ a „do pěruna“. „To je něco, s čím se často setkáváme,“ mínila Lulu a prohlížela si Alexe. „Etická ambivalence – říkáme tomu éáčko – tváří v tvář silné marketingové akci.“

„Snad ne esemáčko?“

„Ano,“ přikývla. „Což ve vašem případě znamená vybrat tým naslepo. Na první pohled se zdá, že do toho možná ani nepůjdete, jak jste rozpolcený, ale já si myslím, že opak je pravdou: myslím, že to éáčko je něco na způsob očkování, způsob, jímž se předem vymluvíte na něco, co vlastně chcete udělat. Bez urážky,“ dodala.

„Jako když řeknete ‚bez urážky‘ někomu, koho jste právě urazila?“

Lulu zrudla tím nejdramatičtějším způsobem, jaký Alex zažil: ve tváři se jí rozlila sytá rumělka, jako by došlo k závažnému zhoršení jejího zdravotního stavu, jako by se dusila nebo měla dostat výron krve do mozku. Alex se bezděčně napřímil a zkontroloval Caru-Ann. Zjistil, že má otevřené oči.

„Máte pravdu,“ uznala Lulu a přerývaně dýchala. „Omlouvám se.“

„To nic,“ opáčil Alex. Ten ruměnec ho zaskočil víc než její sebevědomí. Díval se, jak se Lulu vytrácí barva z tváře a pleť zůstává do očí bijícím způsobem bílá. „Jste v pořádku?“ chtěl vědět.

„Nic mi není. Jen mě to mluvení začíná unavovat.“

„Nápodobně,“ přikývl Alex. Cítil se vyčerpaný.

„Člověk se může splést tolika možnými způsoby,“ řekla Lulu. „Jediné, co máme, jsou metafory, a ty stejně nikdy nejsou zcela přesné. Nikdy prostě neřeknete to, co chcete.“

„Ďo je ťo?“ zeptala se Cara-Ann, očka upřená na Lulu.

„To je Lulu.“

„Můžu vám textnout?“ zeptala se Lulu.

„Myslíte jako –“

„Teď. Můžu písnout?“ Ta otázka byla pouhá formalita; už držela v ruce handset a psala textovku. Za okamžik Alexovi zavrčel v kapse u kalhot tablet; musel posunout Caru-Ann, aby ho vyndal.

Mate pro me mena? stálo na displeji.

Tady sou, napsal Alex a přeposlal jí seznam padesáti kontaktů spolu s poznámkami a tipy, jak se jim co nejlépe dostat na kobylku a čemu se za každou cenu vyhnout.

Supr. Dam se do toho.

Pohlédli si do očí. „To byla brnkačka,“ řekl Alex.

„Já vím,“ opáčila Lulu. Vypadala, jako by ji samou úlevou měla přemoct dřímota. „Je to tak čisté – žádná filozofie, žádné metafory, žádné soudy.“

„Já to či,“ zažvatlala Cara-Ann. Prstíkem ukazovala na Alexův handset, z něhož naprosto neuváženě esemeskoval jen pár centimetrů od její tvářičky.

„Ne,“ řekl, najednou znervózněl. „Už – už musíme jít.“

„Počkejte,“ namítla Lulu a jakoby poprvé si všimla Cary-Ann. „Něco jí písnu.“

„Ehm, my totiž –“ nedokázal však Lulu objasnit své a Rebeccino přesvědčení, že některé věci dětem do ruky prostě nepatří. Teď mu navíc znovu začal vibrovat v ruce handset; Cara-Ann radostně zavýskla a zapíchla baculatý prstík do displeje. „Já sama,“ oznámila mu.

Mas heskho tatku, prcku, přečetl Alex poslušně nahlas, až se i jemu rozlila v obličeji červená barva. Cara-Ann bušila do kláves s horečnatým šílenstvím vyhladovělého čokla, kterého pustili v masně ze řetězu. Teď se mu na displeji objevila jedna z těch pitomin, co se posílají dětem: lev pod zářícím sluncem. Cara-Ann zazoomovala na jednotlivé části obrázku, jako by to dělala od narození. Ja fo3ka nepoznala. Umrel predmym narozením. To si Alex přečetl v duchu.

„Páni. To je mi líto,“ řekl nahlas a pohlédl na Lulu, ale vyznělo to příliš chraplavě a rušivě. Sklopil zrak a skrz dcerčiny neposedné prstíky, připomínající vidlice mixéru, se mu podařilo odepsat: Smutný.

Dvno, odpověděla Lulu.

„Mojéé!“ rozčilovala se Cara-Ann hrdelním hláskem, vykláněla se z šátku a píchala ukazováčkem do Alexovy kapsy. Právě mu v ní vibroval handset – od chvíle, co před několika hodinami odešli z té jídelny, bzučel téměř bez přestání. Je možné, že jeho dcera ty vibrace cítí skrz jeho tělo?

„Mojéé hlízo!“ Alex netušil, kde k tomu pojmenování přišla, ale rozhodně ji nehodlal opravovat.

„Copak bys ráda, broučínku?“ zeptala se Rebecca přehorlivým způsobem (aspoň Alexovi to tak připadalo), kterým s dcerkou mluvila vždycky, když se vrátila po celém dni z práce.

„Tatíí hlízo.“

Rebecca tázavě pohlédla na Alexe. „Ty máš lízátko?“

„Jasně že ne.“

Pospíchali směrem na západ, aby dorazili k řece ještě před západem slunce. V důsledku vlivu změn klimatu na oběžnou dráhu Země se dny zkrátily, takže teď v lednu slunce zapadalo už v 16.23.

„Můžu ji dát na zem?“ zeptala se Rebecca.

Vytáhla Caru-Ann ze šátku a postavila ji na ukoptěný chodník. Děvčátko udělalo pár vratkých krůčků jako paňáca. „Jestli půjde sama, nestihneme to,“ upozornil ji Alex, a tak Rebecca vzala malou do náruče a přidala do kroku. Alex překvapil manželku před knihovnou, což teď dělal často, jen aby se vyhnul stavebnímu ruchu u nich doma. Dnes měl však ještě jeden důvod navíc: potřeboval jí říct, na čem se domluvil s Benniem. Hned, bez dalších odkladů.

Než došli k řece Hudson, slunce se schovalo za pobřežní zídku, ale sotva vystoupali po schůdcích k PROMENÁDĚ, jak znělo rozšafné označení ochranného valu, zjistili, že rubínově-oranžová koule připomínající žloutek stále visí přímo nad Hobokenem. „Ďolů,“ rozkázala Cara-Ann a Rebecca ji postavila na zem. Holčička se rozběhla k železnému plotu podél vnější strany zdi, kolem níž se v tuhle denní dobu vždycky tlačila spousta lidí, kterým byl (stejně jako Alexovi) do doby, než tu zeď postavili, nějaký západ slunce ukradený. Zato teď se ho nemohli nabažit. Než vyrazil za dcerkou, vzal manželku za ruku. Od chvíle, co se poznali, vyvažovala svůj sex-appeal brýlemi s obřími obroučkami, v nichž někdy vypadala jako Dick Smart, jindy zase jak Catwoman. Alex je zbožňoval, protože stejně nedokázaly její krásu skrýt, ale poslední dobou už si nějak nebyl jistý. Hrozilo, že brýle spolu s předčasnými šedinami a skutečností, že Rebecca byla často nevyspaná, jen promění její převlek na totožnost: křehká, uštvaná vysokoškolská učitelka, která se dnem i nocí pachtí, aby dokončila knihu, a při tom přednáší a předsedá několika výborům. Nejvíc Alexe deprimovalo, jakou v tom živém obraze sám hraje roli: stárnoucí hudební fanda, co si neumí vydělat sám na sebe a vysává život (nebo aspoň sex-appeal) ze svojí manželky.

Rebecca byla na akademickém poli hvězdou. Její nejnovější kniha pojednávala o fenoménu takzvaných zapouzdřených slov, což byl termín, který vymyslela pro výrazy, které se používaly výhradně v uvozovkách a v angličtině se to jimi jen hemžilo. Slova jako „kamarád“, „skutečný“, „příběh“ nebo „změna“ byla zbavena původních významů a zbyly z nich pouhé skořápky. Některá, jako „identita“, „hledat“ nebo „mrak“, evidentně zbavilo života časté používání na webu. S jinými se to mělo poněkud složitěji; jak se ze slova „americký“ stal výraz plný ironie? Proč se „demokracie“ začala používat v blahosklonném, výsměšném slova smyslu?

Tak jako obvykle v několika posledních vteřinách před samotným západem slunce ovládlo dav ticho. Dokonce i Cara-Ann se v Rebeccině náručí ztišila. Alex ucítil na tváři ochranitelské sluneční paprsky a zavřel oči, vychutnával si jejich mdlé teplo, v uších se mu rozléhalo šplouchání projíždějícího trajektu. V okamžiku, kdy slunce zmizelo, se náhle všichni dali do pohybu, jako by kouzlo pominulo. „Dolů,“ poručila Cara-Ann a vydala se po nábřeží. Rebecca se za ní se smíchem rozběhla. Alex si rychle zkontroloval přijaté textovky.

JD musi rozmislet

Sancho: J

Cal: ani za nic

S každou přijatou odpovědí ho zalila směsice emocí, s nimiž se v průběhu odpoledne dokonale sžil: pocit vítězství mramorovaný despektem vůči každému, kdo souhlasil; zklamání posilněné silným proudem obdivu ke každému, kdo odmítl. Jen co začal vyťukávat odpověď, zaslechl dusot nožek a po něm toužebné volání dcerky: „Blí-zóóó!“ Alex handset vmžiku schoval, ale už bylo pozdě. „Moje toto,“ řekla Cara-Ann a tahala ho za džínsy.

Kde se vzala, tu se vzala, Rebecca stála vedle něj. „Aha. Takže tohle je lízátko.“

„Zřejmě.“

„Tys jí ho dal na hraní?“

„Jen jednou, jasný?“ Jeho srdce se dalo na úprk.

„Prostě ses rozhodl změnit sám od sebe pravidla, co?“

„Nic jsem nezměnil, ujelo mi to. Snad mi může jednou krucinál něco ujet, ne?“

Rebecca zdvihla jedno obočí. Alex cítil, jak ho skenuje. „Proč zrovna teď?“ zeptala se. „Dneska, po takové době – to nechápu.“

„Na tom není nic k chápání!“ vyštěkl Alex, ale hlavou mu prolétlo: Jak to ví? A hned: Co ví?

Stáli v řídnoucím světle a upřeně se dívali jeden druhému do očí. Cara-Ann tiše vyčkávala, „lízátko“ zjevně pustila z hlavy. Promenáda už se téměř vylidnila. Byl nejvyšší čas, aby Rebecce pověděl o kšeftu s Benniem – teď, hned!-, ale cítil se ochromený, jako kdyby to, co se jí chystal vyzradit, už bylo stejně otrávené. Bláznivě jí zatoužil poslat textovku, dokonce už si ji v duchu sumíroval: Nov job na obzoru – velky $ prsm neblazni.

„Pojďme,“ navrhla Rebecca.

Alex posadil Caru-Ann zpátky do šátku a společně sešli z ochranné zdi rovnou do tmy. Procházeli zšeřelými ulicemi a Alex si najednou uvědomil, že vzpomíná na den, kdy se s Rebeccou seznámili. Poté, co se marně pokusil dopadnout zloděje kabelek s vlčí hlavou, ukecal ji, aby zašli na pivo a burritos, a pak se s ní vyspal na střeše domu na Avenue D, kde měli aspoň klid od trojice jejích spolubydlících. Neznal ani její příjmení. A v tu chvíli, bez ohlášení, si Alex náhle vybavil jméno dívky, která tehdy pracovala pro Bennieho Salazara: Sasha. Samo od sebe mu naskočilo v hlavě, jako když se otevřou dveře. Sasha. Alex pečlivě zalovil v paměti a za chvilku už začaly vyplouvat na světlo první bojácné záblesky vzpomínek: hotelové lobby; malý, přetopený byt. Bylo to, jako by se snažil rozpomenout na nějaký sen. Píchal ji? Alexe napadlo, že asi ano – v té době končilo sexem téměř každé rande, přestože ve společné posteli provoněné miminkovskou vůní a chemickým zápachem bio-plenek si něco takového téměř nedokázal představit. Jenže Sasha odmítala v otázce sexu ustoupit; mrkla na něj (zelenýma očima?) a zase zmizela.

Uz to vis? přečetl si Alex jednou v noci na handsetu, když seděl na svém obvyklém místě u okna.

JJ

Tou „novinkou“ bylo, že Bennie přesunul koncert Scottyho Hausmanna ven pod širé nebe, přímo na Footprint, což by si od Alexových slepých papoušků vyžádalo (bez navýšení honoráře) mnohem větší přesah, aby potenciální návštěvníci koncertu věděli, kam jít.

Bennie mu změnu místa konání oznámil do telefonu: „Scotty má hrůzu z uzavřených prostor. Myslím, že venku mu bude líp.“ Byl to zatím poslední z laviny stupňujících se požadavků a zvláštních potřeb. „Je to vlk samotář,“ prohlásil Bennie, když vysvětloval, k čemu Scotty potřebuje přívěs. „S novináři si užil svoje,“ když Scotty odmítl dávat rozhovory. „S dětmi nemá moc velké zkušenosti,“ proč by mu mohl vadit křik capartů. „K novým technologiím má nedůvěru,“ proč Scotty odmítl namluvit vzkaz na Streamu nebo odpovídat na textovky od fanoušků, které mu posílali na stránku, kterou pro něj Bennie vytvořil. Pokaždé, když se Alex na toho dlouhovlasého, bodrého chlápka s širokým, zářivě bílým kaolinovým úsměvem a v záplavě velkých, barevných míčů podíval, ucítil nepříjemné šimrání v žaludku.

Co dal? odepsal Lulu. Us3ce?

Ji jen cinu.

!

…

V reálu preqapive prima chlap co?

Nkdy sem ho neviděla.

Jako fkt?

Stydlin

!!@*

…

Dokázali takhle tlachat donekonečna. V mezičase Alex kontroloval, jestli jeho slepí papoušci na svých stránkách a Streamech pějí chválu na Scottyho Hausmanna, a přidával na seznam „provinilců“ ty, co se ulejvali. Od schůzky před třemi týdny se s Lulu neviděli ani spolu nemluvili; byla někým, kdo žije v jeho kapse a má své vlastní bzučení.

Alex zvedl hlavu. Rostoucí stavba teď dospěla ke spodní půlce oken, za hrubou siluetou z výztuh a trámů stále vyčuhoval hrot Empire State Building. Za pár dní úplně zmizí. Když se jim poprvé za okny vynořila rozeklaná stavba, hemžící se dělníky, Cara-Ann se polekala a Alex se to zoufale snažil proměnit v zábavu. „Héj-rup, héj-rup!“ skandoval každý den, jako kdyby jim za okny vyrůstalo něco vzrušujícího a slibného, a Cara-Ann ho brzy začala napodobovat. „Héj-lup! Héj-lup!“ tleskala a povzbuzovala dělníky.

Hejrup, napsal Lulu a povšiml si, jak snadno se dá dětská mluva vtěsnat do minimálního prostoru esemesek.

…co to? odepsala Lulu.

Hned vedle. Knc luftu a svtla

Da se to stopnout?

Zkusil sem

Přestěhovat?

Nehrozí

Nyc, odepsala Lulu, což Alexe nejdřív zmátlo; sarkasmus jí totiž vůbec nebyl podobný. Pak si ale uvědomil, že nechtěla napsat najs, nýbrž „New York City“.

V den koncertu bylo s ohledem na právě panující roční období – byl únor – nezvykle teplo: necelých dvaatřicet stupňů celsia a sucho. Na křižovatkách je bodaly do očí jasně žluté sluneční paprsky, které dopadaly zešikma a protahovaly stíny do nesmyslných délek. Stromy, které v lednu vykvetly, se teď váhavě odívaly listím. Rebecca nacpala Caru-Ann do loňských šatiček s obrázkem kačeny. Na Šesté avenue mezi mrakodrapy se spolu s Alexem přidali k dalším mladým rodinkám. Děvčátko sedělo Alexovi na zádech v titanové krosničce, kterou nedávno koupili místo šátku. Kočárky se na veřejných shromážděních používat nesměly – bránily by totiž v evakuaci.

Alex dlouho uvažoval, jak má Rebecce navrhnout, aby na ten koncert zašli, ale nakonec nemusel říct ani slovo. Když jednou večer uložila Caru-Ann, mrkla na svůj handset a řekla: „Scotty Hausmann… to jen ten chlapík, kterého nám pouštěl Bennie Salazar, že?“

Alex cítil, jak se mu na kratičký okamžik zastavilo srdce. „Myslím, že jo. Proč?“

„Pořád všichni mluví o tom koncertu, který zdarma pořádá v sobotu pro děti a rodiče na Footprintu.“

„Uhm.“

„Možná by ses zase mohl vidět s Benniem.“ Byla pořád kvůli Alexovi dotčená, že ho Bennie nezaměstnal. Kdykoliv se k tomu dostali, Alex se ošíval hanbou.

„To je fakt,“ opáčil.

„Tak tam pojďme,“ navrhla. „Proč ne, když je vstup volný.“

Prošli Čtrnáctou ulicí, mrakodrapy rázem zmizely a oči jim zaslepily šikmé sluneční paprsky; slunce stálo v únoru stále nízko na obloze a nedalo se ničím zaclonit. V tom oslnivém jasu Alex málem přehlédl svého starého přítele Zeuse, ale vzápětí se mu snažil vyhnout – Zeus byl totiž jedním z jeho slepých papoušků. Příliš pozdě: Rebecca už na něj zavolala. Doprovázela ho jeho ruská přítelkyně Natasha, každý nesl v babyvaku jedno z půlročních dvojčat.

„Jdete si poslechnout Scottyho?“ zeptal se Zeus, jako kdyby Scotty Hausmann byl někdo, koho oba znají.

„Jdeme,“ odvětil Alex obezřetně. „Co vy?“

„Se ví, kruci,“ ujistil ho Zeus. „Steelka s prstýnkem se hned tak naživo neslyší, co? A to nemluvíme o kombinaci rocku a westernu.“ Zeus pracoval v jedné krevní bance a ve volném čase pomáhal dětem s Downovým syndromem vyrábět a prodávat trička. Alex v jeho obličeji pátral po viditelné známce papouškování, ale jeho přítel vypadal úplně stejně jako vždycky; na bradě měl stále mušku, kterou nosil i poté, co vyšla z módy.

„Prý je nažívo móc dóbrij,“ poznamenala Natasha silným přízvukem.

„Taky jsem slyšela,“ přikývla Rebecca. „Aspoň od osmi různých lidí. Je to skoro divné.“

„To néni dívnyj,“ opáčila Natasha a nelibozvučné se zasmála. „Uplátili je.“ Alex ucítil, jak mu tváře polévá horkost, a nedokázal se na Natashu podívat. Přesto bylo jasné, že to jen tak plácla; Zeus držel svou roli v tajnosti.

„Byli to všechno moji známí,“ dodala Rebecca.

V takových dnech se na každé další křižovatce vynoří další známá tvář, staří kamarádi a kamarádi kamarádů, známí a lidé, co vám prostě jen přijdou povědomí. Alex žil ve městě příliš dlouho, než aby věděl, odkud je všechny zná: z klubů, ve kterých dělal diskžokeje? Advokátních kanceláří, v nichž pracoval jako koncipient? Z náhodných basketbalových zápasů, kterých se léta účastnil v parku na Tompkinsově náměstí? Od chvíle, co ve čtyřiadvaceti přijel do New Yorku, byl pořád jednou nohou na odchodu – i teď byli s Rebeccou připraveni kdykoliv vystřelit, kdyby se naskytlo něco lepšího na nějakém méně nákladném místě i když uplynulo už dost let na to, aby měl pocit, že na Manhattanu každého aspoň jednou potkal. Zajímalo by ho, jestli je někde mezi těmi lidmi i Sasha. Začal po ní mezi těmi matně známými tvářemi nevědomky pátrat, aniž by věděl, jak vlastně vypadá, jako kdyby odměnou za to, že ji po tolika letech pozná, byla odpověď na onu otázku.

Jdete k řece?… slyšeli jsme o tom… ne jen pro svišťáky… naživo má být…

Po deváté nebo desáté výměně tohoto typu, k níž došlo někde na úrovni Washingtonova náměstí, najednou Alexovi došlo, že všichni tito lidé, rodiče i bezdětní, svobodní i manželé, gayové i heterosexuálové, s piercingem i bez něj, mají namířeno na koncert Scottyho Hausmanna. Jeden každý z nich. Šok, který ho po tom zjištění zaplavil, vystřídal vlastnický pocit moci – dokázal to, kristepane, je třída – a po něm se dostavila náhlá nevolnost (na takové vítězství nebyl právě pyšný) a úplně nakonec ho sevřel strach: Co když vystoupení Scottyho Hausmanna bude stát za starou belu? Co když je to jen tuctový, ne-li horší, muzikant? Hlavou mu bleskla textovka, kterou si okamžitě přiložil jako obklad na bolavou hlavu: nkdo o me nevi. Sem nevdtlny.

„Není ti nic?“ zeptala se Rebecca.

„Ne. Proč.“

„Připadáš mi nervózní.“

„Vážně?“

„Mačkáš mi ruku,“ řekla. A s úsměvem zpod vosích brýlí hned dodala: „Je to milé.“

Když přešli Canal Street a vešli do dolní části Manhattanu (místa s největší hustotou zalidnění dětmi v zemi), stali se Alex s Rebeccou a Carou-Ann součástí lidského davu, který zaplavoval chodníky a celé ulice. Zastavovali dopravu a nad hlavou se jim slétaly vrtulníky, bičovaly vzduch nepřetržitým vrčením, které Alex zpočátku doslova nesnášel – bylo příliš hlasité –, ale v pozdějších letech si na něj zvykl: cena za bezpečnost. Dnes se to jejich vojenské kdákání podivně hodilo, napadlo Alexe, když se rozhlížel po moři babyvaků, klokanek a krosniček, starších sourozencích nesoucích ty mladší; copak tohle není svého druhu armáda? Armáda dětí: ztělesnění víry těch, co mysleli, že už jim žádná nezbývá.

Deti – budoucnost, zejo?

Před očima se jim v barvité šroubovici pnuly k obloze nové budovy, o tolik hezčí než ty staré (které Alex znal jen z fotek); vypadaly spíš jako sochy než domy, protože zely prázdnotou. Když byli na dohled, dav začal zpomalovat, tvořila se tlačenice, protože ti vepředu se nahrnuli kolem pamětních jezírek, počet policistů a tajných agentů (identifikovatelných podle vládních handsetů) se hmatatelně zněkolikanásobil spolu s rozvětveným kamerovým systémem připevněným k římsám, pouličnímu osvětlení a stromům. Alex na sobě – tak jako vždycky, když se ocitl na Footprintu – stále matně cítil tíhu toho, co se tady před více než dvaceti lety stalo. Vnímal to jako zvuk mimo doslech, vibrace starých otřesů. Teď mu připadaly ještě neodbytnější než kdykoliv předtím: tiché, hluboké bubnování, které původně znělo povědomě, jako by bzučelo uvnitř všech zvuků, které za ty roky Alex vyprodukoval a posbíral: jejich skrytý tep.

Rebecca mu sevřela ruku, útlé prsty se jí potily. „Miluju tě, Alexi,“ řekla.

„Neříkej to takhle. Jako by se mělo stát něco zlého.“

„Jsem nervózní,“ přiznala. „Nakazil jsi mě.“

„To ty vrtulníky,“ mínil Alex.

„Výtečně,“ zamumlal Bennie. „Počkej tam, Alexi, jestli ti to nevadí. U těch dveří.“

Alex nechal Rebeccu s Carou-Ann a přáteli v davu, který se rozrostl na několik tisíc; všichni trpělivě – pak o něco méně trpělivě – čekali na koncert, který měl začít, a nezačal. Pódium, na němž měl Scotty Hausmann vystoupit, střežila čtveřice nervózních bedňáků. Poté, co Alex dostal od Lulu esemesku, že Bennie potřebuje pomoc, propletl se uličkou černých šerifů až ke Scottyho přívěsu.

Uvnitř na černých skládacích židlích seděli zhroucení Bennie a jeden starý bedňák. Po Scottym Hausmannovi jako by se zem slehla. Alexovi vyschlo v krku. Sem nevdány, blesklo mu hlavou.

„Hele, Bennie,“ řekl technik. Pod manžetami flanelové košile se mu třásly ruce.

„To zvládneš,“ ujistil ho Bennie. „Ujišťuju tě.“

„Hele, Bennie.“

„Zůstaň u těch dveří, Alexi,“ zopakoval Bennie a věděl, proč to říká – Alex se chystal udělat první krok, zeptat se, co to tady kurva Bennie provádí: chce snad poslat na pódium místo Scottyho Hausmanna tohohle vetchého staříka? Má ho snad imitovat? Bedňák se ztrhanými tvářemi a rukama tak zarudlýma a sukovatýma, že vypadá, že by měl potíže zahrát si jednu hru pokeru, a ne ovládnout ten podivný, smyslný nástroj, který svírá mezi koleny. Ale když k němu Alex sklouzl očima, zničehonic s děsivou křečí v útrobách pochopil, že ten vyžilý technik není nikdo jiný než Scotty Hausmann.

„Jsou tu lidi,“ oznámil mu Bennie. „Všechno už se rozjelo. Nemůžu to zastavit.“

„Je příliš pozdě. Jsem příliš starej. Prostě – nemůžu.“

Scotty Hausmann mluvil, jako by se ještě před chvílí topil v slzách anebo mu měly každou chvíli vytrysknout – možná obojí. Vlasy ulíznuté z obličeje měl po ramena, prázdné, vyhořelé oči a navzdory hladce oholené tváři působil celkově zdevastovaným dojmem. Jediné, co Alex poznával, byly jeho zuby: bílé a zářící čistotou – tvářily se rozpačitě, jako kdyby jim bylo jasné, že téhle zpustošené tváři už nic nepomůže. Alex pochopil, že Scotty Hausmann vlastně vůbec neexistuje. Je to pouhý zapouzdřený výraz v lidské podobě: skořápka, jejíž podstata dávno vyprchala.

„Ale můžeš, Scotty – musíš,“ pobídl ho Bennie se svým obvyklým klidem, ale Alex si povšiml, že pod řídnoucími šedinami se mu na temeni leskne pot. „Čas je rváč, no ne? Snad se od něho nenecháš buzerovat?“

Scotty zavrtěl hlavou. „Má mě dávno v hrsti.“

Bennie se zhluboka nadechl, jedinou známkou jeho netrpělivosti byl letmý pohled na hodinky. „Pamatuješ, jak jsi za mnou přišel, Scotty?“ zeptal se. „Před takovými dvaceti lety – věřil bys, že je to tak dávno? Přinesl jsi mi rybu.“

„Jo.“

„Myslel jsem, že mě chceš zabít.“

„Měl jsem to udělat,“ opáčil Scotty. Jediné suché odkašlání a po něm smích. „Chtěl jsem.“

„A když jsem padl až na dno – když mě Steph vyhodila a vykopli mě i ze Sviňskýho ucha –, našel jsem si tě. A co jsem ti řekl? Pamatuješ, jak jsem tě našel u East River na rybách? Zčistajasna? Co jsem ti řekl?“

Scotty něco zamumlal.

„Řekl jsem: ‚Je načase, aby se z tebe stala hvězda.‘ A cos mi na to odpověděl?“ Bennie se naklonil ke Scottymu, vzal do poměrně pěstěných dlaní jeho třesoucí se zápěstí a zadíval se mu do obličeje. „Řekl jsi: ,O co, že ne?’“

Nastalo dlouhé ticho. Po něm Scotty bez ohlášení vyskočil na nohy a razil si cestu ke dveřím přívěsu; při tom převrhl židli. Alex byl připravený ustoupit a nechat ho projít, ale Scotty ho předběhl a začal se s ním přetlačovat a v ten okamžik si Alex uvědomil, že jeho úkolem – pravým důvodem, proč ho tam Bennie postavil na stráž – bylo zatarasit dveře a nenechat ho utéct. Strkali se v ufuněném tichu, Scottyho vysušená tvář byla tak blízko té Alexovy, že cítil jeho dech páchnoucí pivem. Pak poněkud poupravil svůj názor: žádné pivo, ale Jägermeister.

Bennie spoutal Scottyho zezadu, ale nedržel ho pevně, což Alex zjistil, když Scotty couvl a vpálil mu hlavou jednu do solaru. Alex zalapal po dechu a zkroutil se bolestí. Slyšel, jak Bennie něco mumlá, jako by chlácholil koně.

Když mohl znovu popadnout dech, pokusil se mu dát radu. „Bennie, jestli nechce –“

Scotty se po něm ohnal, ale Alex uskočil a útočníkova pěst narazila do tenkých dveří. Vzduch prořízl tříslovinový zápach krve.

„Bennie, tohle mi přijde trochu –“ zkusil to Alex znovu.

Scotty se Benniemu vyškubl a vrazil Alexovi kolenem do koulí; ten se sesypal na podlahu a zkroutil se do pozice plodu. Scotty ho odkopl a rozrazil dveře.

„Zdravím,“ ozval se zvenčí nějaký hlas. Vysoký, jasný, matně známý. „Já jsem Lulu.“

I přes vířící bolest se Alexovi podařilo otočit hlavu a podívat se, co se děje před přívěsem. Scotty zůstal stát ve dveřích a díval se dolů. Šikmé zimní sluneční paprsky zažehly Lulu vlasy a vytvořily jí kolem obličeje svatozář. Stála Scottymu v cestě a oběma pažemi se opírala o chatrné kovové zábradlí. Scotty ji mohl snadno porazit, ale neudělal to. A ono nepatrné zaváhání, to, že se o vteřinu déle zahleděl do tváře té hezké dívky, co mu zatarasila cestu, ho nakonec stálo vítězství.

„Smím vás doprovodit?“ zeptala se Lulu.

Bennie se s námahou zvedl, popadl kytaru a přes Alexovo ležící tělo ji podal Scottymu. Ten si ji vzal, přitiskl na prsa a zhluboka, nejistě se nadechl. „Jen když mě podepřete, drahoušku,“ odpověděl a Alex měl pocit, jako by na něj z tělesných trosek zamrkal hejskovský sexy přízrak Scottyho Hausmanna.

Lulu se do Scottyho zavěsila a společně zapluli do davu: zpustlý stařík s dlouhým, podivným nástrojem a mladá žena, která mohla být jeho dcerou. Bennie vytáhl Alexe na nohy a společně – Alex na slabých, neohrabaných nohou – je následovali. Srocený dav se samovolně rozestupoval jako oceán a uvolňoval jim cestu k pódiu, kde stála stolička a dvanáct obrovských mikrofonů.

„Ta Lulu,“ prohodil Alex k Benniemu a zavrtěl hlavou.

„Jednou bude ředitelkou zeměkoule,“ opáčil Bennie.

Scotty vystoupal na pódium a posadil se na stoličku. Bez toho, aniž by o publikum zavadil pohledem nebo mu věnoval pár úvodních slov, začal hrát „Já, malá ovečka“, popěvek, jehož infantilnost byla v naprostém rozporu s jemným vybrnkáváním jeho steelky a její sentimentální kovovou spletitostí. Pak zahrál „Kozy jako vozy“ a „Stromek jako já“. Zesilovače byly nastaveny tak, aby s dostatečnou silou přebily vrčení vrtulníků a přenesly zvuk až ke vzdáleným okrajům davu, kde se vytrácel mezi budovami. Přikrčený Alex poslouchal a čekal, že ty tisíce lidí, které se mu podařilo tajně svolat a jejichž trpělivost už podrobilo zkoušce dlouhé čekání, začnou hlasitě projevovat nevoli. Ale k ničemu takovému nedošlo; batolata, která ty písničky znala, tleskala a pištěla radostí, a zvědavost dospělých zas upoutaly dvojí významy a skryté náznaky, které se daly snadno rozklíčovat. Je možné, že v jistých historických okamžicích dává smysl svému srocení samotný dav, jako tomu bylo na prvním happeningu Human Be-In nebo na hudebním festivalu v Monterey nebo ve Woodstocku. Nebo je možné, že po dvou generacích válek a policejního dozoru lidé na osamělého, nevyrovnaného hráče na steelku pohlíželi jako na ztělesnění svého vlastního neklidu. Ať už byl pravý důvod jakýkoliv, ze středu publika se zvedla vlna souhlasu, hmatatelná jako déšť, a převalila se až ke krajům, kde narazila do budov a vodní stěny a s dvojnásobnou silou se odrazila zpátky ke Scottymu, vymrštila ho ze stoličky (bedňáci bleskurychle přenastavili mikrofony), odpálila tu roztřesenou skořápku, jíž se Scotty ještě před chvilkou zdál být, a rozpoutala něco silného, charismatického a neopakovatelného. Každý, kdo tam tehdy byl, vám dnes potvrdí, že koncert doopravdy začal až ve chvíli, kdy se Scotty postavil a začal zpívat písničky, které si už roky psal do šuplíku a které nikdo neznal – „Oči v mý hlavě“, „Jedničky a nuly“, „Kdo kouká a vidí“. Z hrudi muže, na němž bylo už od pohledu vidět, že v životě neměl na webu stránku ani profil, nevlastnil tablet ani handset, který nebyl součástí žádných dat a žil celé ty roky zalezlý ve skulinách, zapomenutý a plný vzteku, jenž se teď jevil jako čirý a nedotknutelný, se draly balady plné paranoi a odloučení. Ovšem že dnes už se dá jen těžko zjistit, kdo na onom prvním koncertě Scottyho Hausmanna skutečně byl – tvrdí to totiž víc lidí, než by se vůbec bývalo mohlo do toho prostoru směsnat, byť to širé prostranství praskalo ve švech. Teď když Scotty vstoupil do říše mýtů, se k němu všichni hlásí. A možná že by měli. Copak mýty nepatří nám všem?

Alex stál vedle Bennieho, který sledoval Scottyho a při tom horečně rejdil prstem po svém handsetu, a měl pocit, jako by to, co se kolem něj právě děje, byla minulost a on se jen ohlížel zpět. Zatoužil být s Rebeccou a Carou-Ann; nejprve maně, vzápětí až s palčivou bolestí. Pomocí handsetu bez problému lokalizoval ten manželčin, ale několik minut prohledával zoomem danou část davu, než ji nakonec spatřil. Při tom zabíral zaujaté, sem tam uslzené tváře dospělých, rozparáděné, bezzubé tvářičky batolat a mladých lidí jako Lulu. Ta se právě držela za ruce se sošným černochem a oba svorně hleděli na Scottyho Hausmanna s extatickou radostí generace, která konečně objevila někoho, kdo je hoden její úcty.

Nakonec Rebeccu našel; s úsměvem držela Caru-Ann v náručí a tančila. Byly příliš daleko, než aby se k nim Alex mohl rychle protlačit, a ta vzdálenost mu připadala nepřekonatelná, propast, která mu navždy zabrání v tom, aby se dotkl jemného hedvábí na Rebecciných víčkách anebo ucítil fofrem bijící srdíčko pod dceřinými žebry. Vždyť bez zoomu by jim ani neviděl do tváře. V zoufalství poslal Rebecce textovku, prsm počkej krásko moje. Držel kamerku zaostřenou na jejím obličeji, dokud se neujistil, že postřehla vibrace, přestala tancovat a sáhla si pro handset.

„Jen největší šťastlivec na světě něco takového zažije jednou za život,“ prohlásil Bennie.

„A ty ses dočkal,“ opáčil Alex.

„Nedočkal,“ namítl Bennie. „Kdepak, Alexi, ne – a právě o tom mluvím! Ani zdaleka!“ Nacházel se ve stavu dlouhotrvající euforie; rozepnutý límeček, paže v neustálém rozmachu. Bylo po oslavách: šampaňské teklo proudem (Jägermeister pro Scottyho), zastávka na knedlíčky v Chinatown, byly zachyceny a pozdrženy stovky telefonátů od zástupců tisku, holčičky se v doprovodu rozradostněných, rozjásaných manželek rozjely taxíky domů („Slyšel jsi ho?“ ptala se Rebecca v jednom kuse Alexe. „Už jsi někdy něco takového slyšel?“ Pak mu špitla do ucha: „Zeptej se Bennieho ještě jednou na tu práci!“) a závěr patřil Lulu – to když jim představila svého snoubence Joea, který pocházel z Keni a dělal na Kolumbijské univerzitě doktorát z robotiky. Teď bylo dávno po půlnoci a Bennie s Alexem spolu kráčeli po Lower East Side, protože Bennie se chtěl projít. Na Alexe padl zvláštní svíravý smutek – a navíc ho deptalo, že ho musí přes Benniem skrývat.

„Byl jsi fantastický, Alexi,“ pronesl Bennie a pocuchal mu vlasy. „Máš přirozený talent, to se musí nechat.“

Přirozený talent na co? měl Alex sto chutí odseknout, ale včas se zarazil. Místo toho se po krátké odmlce zeptal: „Pracovala pro tebe někdy žena… jménem Sasha?“

Bennie zůstal stát. Zdálo se, že to jméno se mezi nimi vznáší ve vzduchu a září. Sasha. „Ano, pracovala,“ odpověděl. „Byla to moje asistentka. Tys ji znal?“

„Jednou jsem se s ní viděl, už je to dávno.“

„Bydlela někde tady,“ poznamenal Bennie a šel dál. „Sasha. Už dlouho jsem na ni nepomyslel.“

„Jaká byla?“

„Byla skvělá,“ přiznal Bennie. „Byl jsem do ní blázen. Ale ukázalo se, že měla dlouhé prsty.“ Letmo se na Alexe podíval. „Kradla jak straka.“

„Děláš si legraci.“

Bennie zavrtěl hlavou. „Mám dojem, že to bylo něco jako choroba.“

V Alexově mozku se začínal utvářet spoj, ale pořád ho nedokázal dokončit. Věděl, že Sasha byla zlodějka? Přišel na to v průběhu onoho večera? „Takže… tys ji vyhodil?“

„Musel jsem,“ upřesnil Bennie. „Po dvanácti letech. Byla jako druhá polovina mého mozku. Nebo spíš tři čtvrtiny.“

„Netušíš, co dělá teď?“

„Vůbec. Myslím, že kdyby zůstala v branži, věděl bych to. I když možná taky ne“ – zasmál se Bennie – „sám už jsem tak trochu mimo.“

Několik minut kráčeli mlčky. V ulicích Lower East Side panovala tichá měsíčná noc. Bennieho podle všeho zaměstnávaly vzpomínky na Sashu. Nařídil zabočit na Forsythovu ulici a po pár krocích zůstal stát. „Tady,“ řekl a zvedl oči ke starému činžovnímu domu; za podřeným plexisklem bylo vidět zářivkami prosvětlený vestibul. „Tady Sasha bydlela.“

Alex se zadíval na začouzenou budovu, rýsující se proti levandulové modré obloze, a pocítil záblesk poznání, s nímž ho rychle po sobě zalilo horko a chlad, záchvěv déja vu, jako by se vracel na místo, které už neexistuje.

„Pamatuješ si číslo bytu?“ zeptal se.

„Myslím, že 4F,“ odvětil Bennie. A po chvilce dodal: „Chceš zkusit, jestli je doma?“

Usmíval se od ucha k uchu a vypadal při tom mladě; jsme jako spiklenci, napadlo Alexe, co brousí před bytem nějaké dívky, on a Bennie Salazar.

„Jmenovala se příjmením Taylorová?“ zeptal se Alex a prohlížel si rukou psanou jmenovku hned vedle zvonku. I jemu hrál na rtech široký úsměv.

„Ne, ale třeba je to její spolubydlící.“

„Zkusím to,“ řekl Alex.

Naklonil se ke zvonku, každým elektronem svého těla toužil po tom mizerně osvětleném schodišti, které si teď vybavil tak jasně, jako by ze Sashina bytu odcházel dnes ráno. V duchu po něm vystoupal a ocitl se v malém, poustevnickém bytě – samá fialová a zelená barva – provlhlém vůní horké páry a vonných svíček. Syčení radiátoru. Drobné tretky na parapetech. Vana v kuchyni – jasně, měla přece v kuchyni vanu! V žádném jiném takovém bytě nikdy nebyl.

Bennie stál u Alexe a společně vyčkávali, dočasně uvízlí ve stejném ošidném vzrušení. Alex se přistihl, že ani nedýchá. Otevře jim Sasha bzučákem dveře a společně s Benniem vystoupají po těch schodech až k jejím dveřím? Pozná ji a pozná ona jeho? A právě v ten okamžik dostala touha, kterou k Sashe pociťoval, jasný obrys: Alex si představil, jak vchází do jejího bytu a nachází tam sám sebe – své mladé já, plné ideálů a vysokých nároků, které má ještě všechno před sebou. Ta fantazijní představa ho prodchla nezvladatelnou nadějí. Znovu zmáčkl zvonek a s tím, jak uběhlo několik dalších vteřin, ji postupně vystřídal vyčerpávající pocit prohry. Celá ta bláznivá pantomima byla k ničemu.

„Už tu nebydlí,“ řekl Bennie. „Vsadím se, že je daleko odtud.“ Obrátil pohled k obloze. „Doufám, že má dobrý život,“ řekl nakonec. „Zaslouží si ho.“

Šli dál. Alex cítil píchání v očích a v krku. „Nevím, co se se mnou stalo,“ přiznal a zavrtěl hlavou. „Vážně nevím.“

Bennie se na něj letmo podíval, muž v nejlepších letech s bujnou šedivou hřívou a přemýšlivýma očima. „Dospěl jsi, Alexi,“ řekl, „jako my všichni.“

Alex zavřel oči a zaposlouchal se: stahovací roleta přes výkladní skříň sjíždí dolů. Chraplavý psí štěkot. Náklaďáky jedoucí na jedničku přes most. Má uši plné sametové noci. I ten hukot, vždycky ten hukot, který možná nakonec není žádnou ozvěnou, ale jen zvukem ubíhajícího času.

Modrá noc

Ulice co nejsou vidět

Hukot co nikdy nepřestane

Ticho proťal až klapot podpatků na dlažbě. Alex prudce otevřel oči a oba s Benniem se otočili jako na obrtlíku, vážně, a hledali v té popelavé tmě Sashu. Ale byla to jiná dívka, mladá a ve městě nová, a pohrávala si s klíči.