Lauren Elder & Shirley Streshinsky

Já jediná jsem přežila

Letecké katastrofy svojí výjimečností vždy poutaly pozornost široké veřejnosti. Nebylo tomu jinak ani v případě autorky tohoto románu, která jediná přežila leteckou katastrofu. Čtenář spolu s ní znovu prožívá vše, co se odehrálo od doby vzlétnutí až po havárii letadla, včetně následného strastiplného návratu zpět do civilizace. Napínavý děj tohoto neobvyklého románu zcela jistě zaujme každého čtenáře a udrží jej v napětí až do poslední stránky. Bohužel vše, co je zde uvedeno, se skutečně stalo.

PROLOG

Sestavuji katalogy. Musím je sestavovat, kdykoliv se mi něco zdá nepochopitelné, kdykoliv mám pocit, že věci porozumím pouze tehdy, budu-li se na ni dívat jako na součet jednotlivých složek. Katalogy vždy sestavuji dodatečně, teprve po určité události, abych pochopila, co se stalo a co z oné skutečností vyplývá, pokud to vůbec lze objasnit.

V jednom z mých katalogů jsou střípky vědomostí, útržky informací, které jsem nastřádala o určitém místě, drobností, které teď už dobře vím, ale o kterých jsem dříve neměla ani tušení.

Kupříkladu vím toto: šíře 36 stupňů 43 minut a délka 118 stupňů 20 minut 18 sekund určuje bod, ležící půl míle na jih od Mount Bradley, pouhých pět metrů pod vrcholem hřebene Sieny Nevady v Kalifornii – v horách, které John Muir nazval „Pohoří světla“. V onom bodě zemského povrchu je nadmořská výška čtyři tisíce čtyři sta třináct metrů; vzduch, který tam člověk vdechuje do plic, je řídký, ostrý a mrazivý, řezavč mrazný.

Vím toto: tato část Sierry Nevady je nazývána Whitneyský čtverec, podle nejvyšší hoiy v zemi, nepočítáme-li Aljašku. V oblastí široké pouhých dvacet jedna kilometrů a dlouhé dvacet sedm se nad hladinu tří tisíc metrů vypíná tolik vrcholků, že je obtížné mezi nimi Mount Whitney rozpoznat. Vždy tam ale je, kousek na jih od Mount Bradley, v nejvyšší části masívu tvrdého, chladného hřebene Sieny.

Whitneyský čtverec je pustá, nedotčená, nedostupná divočina, vysoko na hřebenech i dole v údolích. Spadá do oblastí Kings Canyon, do národního parku Sequoia a do lesního národního parku Inyo, a proto zůstane nedotčena věky. Vlastně se skoro nezměnila od doby před dvěma sty lety, kdy horstvo poprvé spatřil Španěl Fray Pedro Font a nazval je una gran sierra neuada – veliké sněžné hory.

To vše jsem dříve nevěděla, a možná že to je dobře.

Taky jsem netušila, jak pozdě zima odchází z výšky nad tři tisíce metrů. Mark Twain Sierru Nevadu znal. Kdysi napsal: „V oné oblasti znají jen dvě roční období… konec jedné zimy a začátek druhé.“

Vím toto: koncem dubna, ve slunečný den, kdy se celá Kalifornie koupe v jarním slunci, je teplota na hřebeni Sierry pouhých deset stupňů, i když se zdá být tepleji, protože v takové výšce je ochranná clona proti ultrafialovému záření méně účinná.

Když slunce začíná klesat k západu, ke hladině Pacifiku, hory září jasnou, nádhernou levandulovou barvou. Ti, kdo znají hory, té barvě říkají alpengbw. Jakmile se na vrcholech hor setmí, barvy zmizí a teplota se střemhlav řítí hluboko pod bod mrazu.

V takovém chladu mrzne pivo.

V takovém mrazu mrzne krev.

V mrazivém větru na hřebeni Sierry nemůže nadlouho nic živoucího přežít.

Teď už to vím.

Vím i to, že na východ spadají hory strmě až do údolí, k poušti. Více než jednu míli se tyčí žulová hradba lesknoucí se v chladném světle… chmurná žulová hradba, strmá, mohutná a hrozivá.

Údolí nazývají Owens Valley. I v samotné Kalifornii málokdo ví, kde toto údolí je. Prožila jsem v tomto státě skoro celý svůj život, ale Owens Valley jsem poprvé spatřila před třemi lety. Je to vzdálená končina, jen tu a tam najdete město, jako Independence nebo Lone Pine, města navlečená jako korálky na černé stužce asfaltové silnice, která přesně uprostřed probíhá dlouhým údolím, města obklopená územím Payutů. Je to pustá oblast.

Málokdo má příležitost či potřebu poznat Owens Valley… američtí Japonci údolí znají, ti tam strávili válku v táboře zvaném Manzanar. Manzanar jsem navštívila teprve nedávno, skoro nic už tam nezbylo, jen strážnice, pamětní deska a betonové základy, na kterých je vyznačen letopočet 1942. Tehdy v zimě muselo být na úpatí hor hodně chladno. Já v roce 1942 ještě ani nebyla na světě. Můj otec v onom roce bojoval v Tichomoří jako pilot stíhačky. Dostal spoustu medailí a vyznamenání.

Venturiho úkaz. Tatínek určitě věděl, co to je, já o ničem takovém neměla tušení. Tento termín používali piloti pro silné proudění vzduchu vydačovaného vzhůru přes horský hřeben. Proudění se nad vrcholy zrychlí a vzduch se pak nebezpečně, vířivě řítí se strhující silou dolů. Malá letadla si musí dát dobrý pozor, aby zůstala nad takovým prouděním. Bohužel ve vysokých nadmořských výškách je vzduch řídký a nenadnáší křídla tolik jako v nižších polohách.

Ještě něco: všímám si teď věcí, které bych předtím vůbec nebyla zaregistrovala, kupříkladu si všimnu krátkého článečku na páté stránce novin, kde píší o tom, jak na Mount Olympu, vysokém dva tisíce dvacet čtyři metry, zahynula výprava šesti řeckých horolezců. „Čtyři muži a dvě ženy nalezly smrt na Mount Olympu.“

Překvapuje mne, jak často se podobné zprávy opakují. Dnes ráno píší v sanfranciském Chronicle o dvou mladých lidech, které přepadla sněhová bouře, když se pokoušeli překročit hřeben Sierry Payutským sedlem, „…snažila se ho přinutit, aby si schoval ruce do kapes, ale on odmítal…“ Mládenec umrzl. Dívku zachránila helikoptéra a odvezla ji do nemocnice v Owens Valley s těžkými omrzlinami.

V malé kapli episkopální církve v Lone Pine mne vždy přitahuje barevné okno věnované památce místních dětí, které zahynuly na Mount Williamsonu – děti odletěly z osamělého údolí na letní tábor, kufříky plné zásobního prádla a plavek. Letadlo narazilo do druhého nejvyššího vrcholu whitneyského masívu.

Často myslím na rodiče oněch dětí, jestli postávají dole v údolí a dívají se na strmou hradbu Sieny, zda cítí její mohutnost, sílu i krutou krásu. Chtěla bych vědět, jestli se také pokoušejí rozeznat v tom množství vrcholků právě Mount Williamson, jako se já snažím najít Mount Bradley. Jako by to bylo důležité, aby člověk věděl přesně, kde se to stalo. Fata morgána říkají přeludům zjevujícím se někdy poutníkům na poušti. Dnes vím, jak vznikají. Obraz hor se odráží v horkých vrstvách vzduchu chvějících se nad pouští a žízniví poutníci jej považují za oázu.

Fata morgána je optický úkaz, který lze fotografovat, není to přelud. Název úkazu byl převzat z legendy o králi Artušovi, kde Morgana le Fay využívala optického klamu ke svým vlastním cílům. Fata morgána v sobě slučuje prvky vědy, fantazie i pudu sebezáchovy.

To vše dnes už vím, ale tehdy jsem to nevěděla. Tehdy… tehdy znamená dvacet devět let mého života, které jsem prožila před rokem 1976.

PRVNÍ DEN

1

Ráno nejsem nikdy v dobré formě, zvlášť ne v pondělí, a ono pondělní ráno už vůbec ne.

Dvacátého šestého dubna roku devatenáct set sedmdesát šest. Udělala jsem si kolem toho data v kalendáři kroužek a hned vedle jsem si zapsala pracovní schůzku, která pak odpadla. Byla jsem ráda, že z té záležitosti sešlo, získala jsem zase odklad, další den bez povinností a bez práce. Seděla jsem za dlouhým psacím stolem ve svém ateliéru, kolena u brady, a upíjela jsem kávu tak vřelou, že se mi nad ní zamlžovaly brýle. Ani jsem si je neutřela, zdálo se mi, že takový zamlžený pohled na svět v takový den vlastně není špatný… bylo škaredé pondělí, alespoň já tak onen den pokřtila.

Okny vysoko u stropu pronikalo sluneční světlo. Zase bude krásný jarní den, takový, kdy vzduchem poletují opeřená semínka a třpytí se ve slunci. V osm hodin ráno byl ale dřevěný dům studený a já ztuhlá v obvyklém ranním ochrnutí.

Zamlženými brýlemi jsem viděla nahoře na ochozu Jima. Pohyboval se jako tanečník – pružně, lehce, v dokonalé choreografii. Jim nebyl nikdy po ránu pomalý nebo nesoustředěný, myšlenky se mu nikdy nerozutíkávaly do odlehlých koutů, neposedával líně s koleny u brady. Jim ono pondělní ráno věděl zcela přesně, jak a kam chce jít, a mne zlobilo, že já to nevím. „Musíš se rozhodnout, Lauren,“ volal na mě. Znělo to jako přátelské ultimátum. „Buď se chceš vypravit na letecký výlet, nebo ne. Pokud ale chceš někam letět, musel bych teď hned zavolat Jaye. Tak se rychle rozhodni, já už tak jako tak vyrazím se zpožděním.“

Rozhodnout se. V tom byla právě ta obtíž. To pondělí mělo být dnem rozhodnutí… tak jsem si to určila po šesti týdnech toulek po Mexiku s Jimem, po šesti letech pokusů uživit se jako výtvarnice, po absolutoriu swarthmorské koleje a kalifornské univerzity v Los Angeles. Ten den jsem se chtěla vydat na novou cestu, chtěla jsem najít nějaký rozumný způsob, jak si vydělávat, aniž bych musela přestat malovat a aniž bych v práci nebo malování musela cokoliv slevovat. Na novu dráhu se člověk vždy vydává v pondělí.

„Lauren!“ ozval se Jim s důrazem na první slabice. Chtěl, abych pochopila, že už ztrácí trpělivost. „Odcházím přesně za třicet vteřin.“

„Já přemýšlím, snažím se rozhodnout,“ odpověděla jsem chabě, i když jsem měla dobrou vůli promluvit rázně.

Nedokázala jsem se rozhodnout, že se rozhodnu. Ten den mě Jimův přítel Jay pozval, abych s ním letěla přes hory a doly do modravých dálek až do Death Valley. Vlastně proč ne, byl by to únik. Unik. Uvědomila jsem si, že to je přesně to. Výlet letadlem mě osvobodí od jiných, zásadních rozhodnutí.

Jim se vynořil z kuchyně za ateliérem a zastrkoval si košili do kalhot. Zastavil se přede mnou. „Měla bys někam vyrazit,“ řekl. „Letět nad horama bude zážitek, to se ti bude líbit. Jay s sebou bere Jean. Hned bych letěl s vámi, nemít tolik práce ve špitále.“

Měl pravdu. Potřebovala jsem vypadnout a na chvíli na všechno zapomenout. Deset dní už jsem se nehnula z domu, zotavovala jsem se z ošklivé dysenterie, kterou jsem chytla v Mexiku. Možná že z té výšky najdu nové perspektivy. Můžu si s sebou vzít aparát a můžu z letadla fotografovat. Bylo by krásné, kdyby se člověk mohl soustředit jen na tvar, barvy a kresbu. Jenže já věděla, že bych se spíš měla pokusit vydělat nějaké peníze.

Přešla jsem k pultu, na kterém stál opřený o zeď můj nejnovější obraz. Upřeně jsem se na něj zadívala. Byl dost velký, asi tak třicet na čtyřicet, byl to akvarel, osmirkovaný a dodělávaný pastelem. Podívala jsem se na malý kaktus, který jsem do krajiny zakomponovala, takový ten s velkými, kulatými tučnými listy. Když si ho člověk poradně prohlédl, zjistil, že to je vlastně Mickey Mouse. Tohle mě občas bavilo dělat… rada jsem do kompozice vpašovala takové absurdní, zkarikované, bizarní prvky, dvojsmyslné nesmysly.

V hlavě se mi začínaly zvolna rozbíhat myšlenky, ale já je rychle zarazila. Kdybych se teď pustila do malování, měla bych výčitky svědomí, že se raději nesnažím vydělávat peníze. Správně bych se měla vydat na univerzitu a snažit se tam z nich vyrazit honorář za práci, kterou jsem dokončila, než jsme jeli do Mexika. Když si na tu dřinu jen vzpomenu… ty nekonečné hodiny strávené nudným sestavováním katalogu… ubíjející korektury nezáživných statistických tabulek… ještě dnes se mi z toho obrací žaludek. Jenže kdybych se tam vydala nebo kdybych se pustila do návrhu firemní vizitky, kterou jsem komusi slíbila, kdybych se odhodlala k jakékoliv výdělečné činnosti, chtělo by se mi o to víc malovat. Tohle dilema jsem musela nějak rozřešit. Nějak.

„Tak ho zavolej,“ tentokrát můj hlas zazněl jasně. „Řekni Jayovi, že s ním poletím.“

Dilema počká. Vzpomínám si, že mě to ráno napadlo, oč lehčí je odsunout velká rozhodnutí než malá, a že bych vlastně mohla proplouvat životem od jednoho malého rozhodnutí k drahému a těm velkým se jednoduše vyhnout. Vzala jsem tužku a načmárala jsem na čistý list papíru velkými písmeny: „Chci se svým životem naložit velkoryse.“

Nejdříve si ale zaletím na jednodenní výlet do Death Valley. Nasednu do malého hezkého aeroplánu, ten mě přenese přes hoiy a do večeře budu zase doma. Připadalo mi v tu chvíli, že to je vůbec to nejlepší, co člověk může v tak krásný jarní den podniknout.

Jim okamžitě zařadil čtyřku. Bez jediné vteřiny zdržení vypláchl šálek od čaje a konvici, utřel si ruce, zdvihl telefon a vytočil číslo. Promluvil těsnopisným stakatem, jakého vždy používal, když se bavil se svým přítelem.

„Jay? Tady Jim. Poslyš, Lauren poletí, v pořádku?“

Chvilku bylo ticho a mě napadlo, že Jay třeba řekne ne, pak bych musela zůstat doma a začít vážně uvažovat. Trochu jsem si možná přála, aby řekl ne.

Pak se ozval Jim. „Dobře, řeknu jí to.“ Bylo to jasné, Jay souhlasil. Jim se na mě ani neusmál a já věděla, že už myslí dopředu, nejspíš na práci, která ho čeká ve veterinární nemocnici. „Jc to domluvené. Jay ti za chvíli zavolá a řekne ti, co je třeba.“ Na odchodu mě ještě políbil. Sehnul se ke mně ve chvíli, kdy také přiletěla naše andulka, a oba se málem srazili. Dali jsme se do smíchu. „Tak si to užij,“ protáhl se přivřenými dveřmi, aby ptáček neulétl. „Uvidíme se asi tak kolem šestě,“ dodal.

„Asi tak.“ Neměla jsem tušení, jak dlouho uvá let do Death Valley a nazpět. Byla jsem tam jen jednou, před třemi lety, jako dozor při středoškolském přírodopisném zájezdu. Tehdy nám cesta vozem nazpět do San Franciska trvala dvanáct hodin. Nevěděla jsem ale, jak dlouho to může trvat letadlem.

Když Jim odešel, tiše jsem si ve velikém ateliéru sedla a naslouchala. Bylo ticho, ozývalo se jen štěbetání ptáků a šustot jejich křídel. Napadlo mě, že jsem se Jima zapomněla na něco zeptat… jak se Jean jmenuje příjmením. Setkala jsem se Jayovou nejnovější partnerkou před několika měsíci, ale nevěděla jsem, jak se vlastně jmenuje, a to mi vadilo. Chtěla jsem ještě na Jima zavolat, ale vtom už jsem slyšela, jak jeho starý vůz nastartoval a jak rachotí pryč po Croye Street.

Bydleli jsme s Jimem v Oaklandu v dělnické čtvrti; já jsem se tam přistěhovala ze San Franciska. Prostory bývalého obchodu se nám hodily jako nebem seslané, protože tam byla spousta místa a výborné svědo na malování. Jeden známý nám tam vestavěl dva dřevěné přístčnky, jeden na ochozu v ateliéru, druhý vzadu, jako ložnici. Všechny stěny byly čistě vybílené a od stropu i postranních trámů visely kytky v květináčích. Naše oáza se skrývala za šedivým, omšelým, špatně natřeným průčelím krámu v Grove Street. Je pravda, že to útočiště mělo i stinné stránky, jako třeba průvan, nebo že se těsně za domem přes dvůr vinul nájezd na nadúrovňovou dálnici. Museli jsme vždy pečlivě zamykat zadní vchod. Takovéhle detaily mně ale nevadily, spíš mě zlobilo, že jsme v podnájmu, byla bych chtěla bydlet ve svém, asi už jsem chtěla zapustit kořeny. To tak vědět táta, toho by snad ranila mrtvice! Jeho dcera, a chce zapustit kořeny!

Zazvonil telefon. Volal Jay. „Mohla byste se s námi sejít na oaklandském letišti v deset?“ zeptal se steučně.

Odpověděla jsem také stručně: „Ovšem, kde přesně mám čekat?“

Řekl mi, jak se dostat k Leteckému klubu kalifornské univerzity. „Zahnete doprava na Earhartovu ulici, ještě než dojedete k hlavní letištní budově.“

„Earhartova ulice? Čte se jako éro?“ ušklíbla jsem se.

„Přesně tak,“ bylo slyšet, že se usmívá, „tam zahnete.“

„Dobře, budu tam.“ Najednou jsem se začala hrozně těšit, byla jsem ráda, že jsem se rozhodla vyrazit. V poušti určitě všechno pokvete a vzduch bude krásně čistý a svěží. Možná že mě čeká krásný den.

Slíbila jsem Jayovi, že na něho počkám, jako by to bylo samo sebou, ale tak úplně jasné to nebylo. Pokud jsem to chtěla stihnout, musela bych vyjet do půl hodiny, ale v tom případě jsem musela zjistit, jestli můj karmann ghia bude ochoten ke spolupráci. Rychle jsem si oblékla prošívanou větrovku a spěchala jsem zadním vchodem do postranní uličky, kde jsem měla zaparkovaný svůj stárnoucí sportovní vůz. Byl krásný den, čistý a průzračný, člověk tu svěžest skoro cítil na jazyku. V takový den není dobře zůstat mezi betonovými zdmi, na to bylo nebe příliš modré a slunce příliš zářivé.

„Tak spusť, karmanne,“ domlouvala jsem vozu, když jsem zastrčila klíček do zapalování. „Chovej se způsobně.“

Karmann se nehodlal chovat způsobně. Ozvalo se kovové zabzučení a dost. Bylo mi jasné, že je po baterce… další důvod, proč si budu muset vyhledat nějakou výdělečnou činnost. Ještě jednou jsem otočila klíčkem, i když mi bylo jasné, že to je k ničemu, prostě mě nic chytřejšího nenapadlo. Takhle se ovšem na letiště včas nedostanu a na výlet přece jen nepoletím. Najednou jsem byla upřímně zklamaná, až mě to překvapilo, vlastně jsem ani nevěděla, jak moc se na ten výlet těším. Jim by možná mohl na chvíli utéct z práce a hodit mě na letiště. No co, stálo to za pokus.

Musela jsem několik minut čekat, než ho přivolali k telefonu, bylo mi proto hned jasné, že má asi rozdělanou nějakou práci. Taky jsem se nepletla. „To nejde,“ řekl. „Ale víš co, zavolej Jayovi, pojede od El Sobrante a nemá to k tobě daleko. Řekni si mu, ať se pro tebe staví, určitě tam zajede.“

Nechtělo se mi prosit Jaye, aby pro mne jezdil, už tak to byla od něho dost velká ochota, že mě vůbec chtěl vzít s sebou, třeba by raději letěl s Jean sám; v každém případě jsem mu ale zavolat musela. Začala jsem mu rozpačitě vysvětlovat situaci, ale jen jsem došla k vybité baterii, přerušil mě.

„My pro vás zajedeme. Já se ale dnes nějak nemůžu vypravit, tak to nejspíš nestihnem dřív než tak za hodinu… asi v jedenáct.“

„Výborně, jste opravdu velmi…“

Na díky neměl Jay trpělivost. Skočil mi do řeči. „Poslyšte, chceme letět k Furnace Creek a tam je tábořiště se stoly. Nemohla byste nám s sebou vzít něco k obědu, na piknik?“

„Samozřejmě!“ Byla jsem celá šťastná, že mám nějaký úkol. Ihned se mi zlepšila nálada. Ještě k tomu jsem měla celou hodinu času, abych se převlékla a připravila na cestu něco k jídlu. Při bleskové revizi ledničky jsem odhalila sardinky, načatou oříškovou pomazánku, džem a spoustu mandarínek. Mandarínky a sardinky. Přišlo mi to k smíchu.

Pak jsem se vrhla do skříně. Přece není obyčejný den – nesluší se, abych vyrazila v džínech, vytahaném svetru a turistických botách. Rozhodla jsem se, že se obléknu do gala, jak se sluší na elegantní dámu, chystá-li se na oběd u Furnace Creek. To pomyšlení mě rozesmálo. Naše kočka, vyhřívající se na sluníčku, seskočila z kuchyňského okna, přiběhla ke mně a začala se mi lísat k noze.

„Z cesty, kočko, chystám se na celodenní výlet!“

Vytáhla jsem ze skříně kostým koupený v Los Angeles, největší luxus, jaký jsem si v onom roce dopřála. Ovinovací sukně byla z měkké béžové vlněné látky a sahala mi až k okraji vysokých bot.

Vysoké boty. Ovšem. Začala jsem se hrabat na dně skříně mezi krabicemi se starými kostýmy, které jsem navrhla pro všelijaká divadelní představení, až se mi podařilo vylovit rezavě hnědé kožené holínky s vysokým podpatkem. Byly sice trochu moc parádní, ale co, většinu času stejně strávím vsedě, v letadle, takže o nic nejde. Pověsila jsem na dveře ramínko se sukní a sáčkem – béžovým kabátkem bez límce s modrým proužkem – ponořila jsem se do zásuvky prádelníku.

Spodnička. Bavlněná úpletová košile. Nová vesta bez rukávů koupená v Mexiku. Ponožky. Vytáhla jsem silné vlněné, které jsem si nedávno předtím koupila, takové sportovní, modré, v těch mě nebudou mrznout prsty u nohou. Ještě spodní kalhoty. Všechno jsem přehrabala, ale výsledek žádný. Chvíli jsem se zamyšleně dívala na koš se špinavým prádlem. Mám nebo nemám vytáhnout nějaké použité?

Ne. To se v takový den nehodí. Když se ženská nastrojí do gala od hlavy až k patě, nemůže si přece vzít našpiněné kalhoty. Pojedu bez kalhot, stejně to na mně nikdo nepozná.

Za chvíli jsem byla umytá, učesaná a oblečená. Stála jsem před velkým zrcadlem a kriticky jsem se prohlížela: vysoká, trochu hubená a kostnatá; v poslední době jsem zhubla o pět kilogramů. Vlasy kudrnaté, umyté. To je důležité, čistota je důležitá. Kdyby někdo napsal na zeď: „Lauren Elderová nenosí spodní kalhoty,“ připsala bych pod to: „čistota je nade vše.“

Posadila jsem si na nos brýle a znovu jsem se na sebe podívala. S brýlemi to bylo lepší, protože ta osoba v zrcadle byla značně krátkozraká. Teď jsem viděla, že má kobaltově modré oči, jen mi bylo divné, že jsou tak vážně, když jejich majitelka má skvělou náladu a je pevně rozhodnutá, že stráví krásný den. Možná že mi právě proto lidé, kteří mě znajíjen povrchně, často říkají, že jim připadám chladná a nepřístupná. Jak to vlastně říkají? „Člověk nikdy neví, co si vlastně myslíte.“ Co je jim do toho, co si myslím.

No co, ta paní v zrcadle vypadá docela dobře, má dobrou pleť, dobré zuby, dobrou kostru a má… proč to neříct… docela pěkný úsměv. Usmála jsem se na zkoušku… ano, souhlasí.

Ozvalo se zabušení na dveře, až jsem poskočila. Za poloprůhledným sklem se rýsovala Jayova vysoká silueta. Podle toho jak na ty dveře bušil, asi dost spěchal.

2

Pokud jsem něco věděla o Jayovi Fullerovi, bylo to většinou z druhé ruky. Jay byl vedoucím veterinární ošetřovny, byl tedy nejen Jimův přítel, ale také jeho šéf. Patřil k vzácným lidem, kteří dokáží být současně nadřízenými i kamarády. Jay to měl v povaze. Všichni zaměstnanci veterinární nemocnice s ním dobře vycházeli.

Žil pro svoje povolání a podle názoru svých kolegů byl velmi dobrý veterinář. Vyslechla jsem různé historky o tom, jaký je zdatný a neohrožený chirurg, jak si dovede poradit s těžce zraněnými, krvácejícími zvířaty. V dramatických situacích to byl vždy Jay, kdo převzal velení a rozhodoval o postupu. Dovedl také riskovat, pokud to považoval za správné a účelné.

Věřil ve svoje schopnosti. Když o něm jeho přátelé hovořili, často se ozvalo slovo „sebedůvěra“. Měla jsem pocit, že mu lidé slepě důvěřují, aniž dokáží vysvětlit, čím to je. Jeden Jayův velmi dobrý známý, veterinář, řekl: „Má takovou přirozenou inteligenci, zdravý selský rozum.“ To asi bylo ono, lidé měli dojem, že Jay ví věci, které oni neznají, a že se za jeho pomalou, váhanou řečí skrývá jakási základní, primitivní moudrost.

Plachtil na vlastní lodi, létal sportovním letadlem, jezdil na motocyklu a vydával se sám s batohem do nepřístupné divočiny. Přitom nic z toho nedělal s okázalostí, nesnažil se udělat na nikoho dojem. Asi se rád pohyboval na okraji nebezpečí, víc než většina jiných.

Jay byl vlastně venkovský chlapec, narodil se v jednom malém městečku na západě. Uměl zacházet se zvířaty a se stroji, měl úctu k primitivní síle. Na vysokoškolské studium odjel z domova s takovým tím „našlapaným“ vozem, takový, co má strašně široké obutí a vzadu spoiler. Když se toho sporťáku musel vzdát, byla prý to pro něho „veliká věc“. Veliká věc. Asi tím myslel velkou životní změnu.

Než začal studovat veterinární medicínu na daviské univerzitě, pracoval na ranči a musel dělat všechny práce, jaké se na ranči dělají. Tak získal pověst kovboje. („Měli byste slyšet Jayovy kovbojské historky,“ říkali lidé s posvátnou úctou.) Pravě ta kovbojská minulost okouzlovala také Jima, městského chlapce z Chicaga.

Zjistila jsem, že Jayovy přátele zaráželo jen jediné: to, že zásadně vyhledával o mnoho mladší partnerky. Bylo mu třicet šest, byl dvakrát rozvedený, v obou případech s podstatně mladšími ženami. Od chvíle, kdy prohlásil, že se už ženit nechce, volil většinou přechodné partnerky tak kolem dvaceti. Jeden jeho přítel na to měl vlastní teorii: tvrdil, že Jay by nesnesl rovnocenný vztah. Takový soud slýchal člověk v sedmdesátých letech v Berkeley často. Mužský buď je na ženění, nebo ne. Jak začne vyhledávat společnost o hodně mladších slečen, není něco v pořádku… má nějaké komplexy, které se snaží kompenzovat.

Napadlo mě ještě jedno vysvětlení, protože se mi zdálo, že lidé zbytečně hledají složité psychologické problémy, kde žádné nejsou. Třeba Jay vyhledává mladá děvčata, protože mají elán a energii a nadšení jako on. Ovšem, já vlastně Jayovy partnerky skoro neznala a do jeho vztahu k ženám mi také nic nebylo. U něho v bytě jsem byla jen jednou, na večírku pro spolupracovníky, a jednou jsem s ním byla na výletě na moři jeho lodí. Jinak jsem se s ním setkala několikrát jen letmo, když jsem zašla za Jimem, nebo když jsem nesla na ošetřovnu některou z našich koček. Nepamatuji se, že bychom spolu byli hovořili, a pokud ano, tak nevím o čem. Já pro něho byla jen „ta ženská, co s ní chodí Jim“. Věděl, že jsem mimo soutěž, a to se mi na něm docela líbilo. Určitě na něm bylo něco přitažlivého a já docela chápala, že se může ženským líbit.

V onen krásný jarní den stál v jedenáct hodin dopoledne na mém prahu, usmíval se a vypadal, jako by právě vstal z postele. Oteklá víčka měl rozbrázděná drobounkými vráskami na malá hranatá políčka. Vypadal mile a chlapecky, jako by si byl stačil jenom rychle opláchnout obličej, vyčistit zuby, obléct čistou košili, ale ještě se mu nerozlepily oči.

Jay byl vysoký skoro dva metry a postavu měl spíš šlachovitou než vysloveně hubenou. Tmavorudý vous o něco tmavší než vlasy, pleť typickou pro zrzavé: jemnou, světlou, pokropenou drobnými pihami. Měl na sobě nylonovou větrovku a džíny.

„Připravená?“ zeptal se. Nechtěl jít dál, abychom se nezdržovali, dopoledne ubíhalo tak jako tak příliš rychle.

Zeptala jsem se, jestli budu potřebovat bundu, a ihned jsem toho litovala. Viděla jsem na něm, že nemá trpělivost zabývat se takovými detaily.

„Jasně, vemte si bundu,“ odpověděl roztržitě. „Chci se sice vrátit před setměním, ale nad horami dovede být pěkná zima.“

Nad horami. To je pravda. Jenže o jakých horách mluví? O Sieře? Nebo o Inyos? O San Bemardinos? V Kalifornii je spousta horských masívů. Pokud jsem kdy byla v horách, bylo to v létě a vždycky byl vzduch čerstvý a chladný.

Nechala jsem Jaye čekat venku u pootevřených dveří a rychle jsem posbírala pytel s jídlem a malý batoh s fotografickým aparátem. Navlékla jsem si větrovku, honem jsem si ještě hodila kolem krku dlouhý hedvábný šál a na hlavu čepici, takovou legrační, jako měli letci ve druhé světové válce, i s klapkami přes uši. Nesnáším, když mi do uší fouká, ta čepice sice může být směšná, ale také užitečná.

Jak jsem nastupovala na zadní sedadlo toyoty, Jean se na mě s úsměvem ohlédla.

„Znáte vy se?“ zeptal se Jay.

Jean přikývla, ale dívala se na mě tak plaše, že jsem si nebyla jistá, jestli se na mne opravdu pamatuje.

„Setkaly jsme se na vaší lodi, asi před dvěma měsíci,“ pomáhala jsem jí. Nemohla jsem si vybavit, jestli jsme tehdy spolu vůbec promluvily. Bylo nás tam sedm, včetně Jayovy dcery Karly. Vzpomínám si, že se Jean celý den držela Jaye, zatímco Karla vesele kmitala a s každým se dávala do řeči. Karla byla velice samostatná mladá dáma. Bylo jí deset a žila u Jaye. Docela mne zajímalo, jak asi vychází s Jean.

„Dostali jste se tehdy do toho Mexika?“ zeptala se Jean. Tak si mě přece jen pamatovala.

„Ano, vrátili jsme se odtamtud teprve před velikonocemi.“

Jay bravurně zajel do proudu vozidel na Padesáté prvé ulici, směřujících napříč Oaklandem. „My jsme o velikonocích byli se stanem v Death Valley,“ řekl. „Proto vlastně dnes letíme k Furnace Creek.“

„Jimmy mi něco povídal o ztraceném kocourovi,“ řekla jsem.

„O Tygrovi?“ ozvala se Jean. „O tygrovi?“

„Tak se jmenuje můj kocour,“ vysvětloval za ni Jay. „Tábořil s námi. Jednou ráno, když jsem ho pustil ze stanu, tak zdrhnul. Nějaká paní z autokempinku u Furnace Creek ho našla, jak tam u nich přebírá odpadky a hledá něco k žrádlu. Měl na krku obojek se známkou a adresou, tak mi ta paní zatelefonovala. Slíbil jsem jí, že si pro něho doletím.“

„Ta paní si určitě musí myslet, že to je velice extrovní kocour, když se pro něho lítá soukromým letadlem,“ smála se Jean.

„Taky že je extrovní,“ ohradil se Jay. „Ušel čtrnáct kilometrů od místa, kde jsme tábořili, a to je výkon. Ostatně, poskytl nám skvělou záminku k celodennímu výletu do Death Valley.“

„K odpolednímu výletu,“ opravila ho Jean. „Stejně to ale od ní bylo hezké, že ti zavolala.“

„Jo, tos mi připomněla… měl bych jí koupit nějaký dárek. Napadá tě něco?“

Čekala jsem, jestli Jean něco vymyslí. Když se neozývala, navrhla jsem, že by třeba nebylo špatné koupit nějakou zelenou kytku v květináči. „Něco tučnolistého… co takhle kaktus? Že byste přivezl dříví do lesa?“

Jay se ušklíbl. Usmíval se hezky, ale nedovedla jsem si představit, jestli se dovede rozesmát nahlas.

Jean s úsměvem prohlásila, že to je dobrý nápad. Byla jsem ráda, že jí nevadí, že se do toho pletu, nechtěla jsem ji zlobit.

Jean na mě působila nesmírně přirozeně a hezky. Když jsem se na ni podívala, vybavovaly se mi všechny typické mladé jižní Kaliforňanky, štíhlé, urostlé dívky v bikinkách, s vlasy po pás, vybledlými od slunce, dívky trávící den za dnem u moře a v moři.

Jean spadaly dlouhé rovné plavé vlasy až na ramena. Chvilkami si je roztržitě sčesávala dozadu. Připadala mi ještě mladší, než jak jsem ji měla v paměti, musela mít asi tak dvacet jedna až dvacet dva. Tehdy na lodi mně připadala nápadně zakřiknutá, ale pak se mi zdálo, že asi nejspíš byla nesvá v přítomnosti Jayových starších přátel.

V Oaklandu foukal ono jasné ráno pořádný vítr. Palmy se ostře rýsovaly proti slunci a jejich koruny divoce vlály ve větru. S větrem ale také odvál špinavý opar, který na jaře často visíval nad městem. Uvidíme do veliké dálky.

Jay asi uvažoval stejně, protože najednou začal ještě víc spěchat. Přejížděl z jednoho dopravního pruhu do druhého a předjížděl, co mohl.

„Prosím vás, zajeďte támhle,“ přibrzdila jsem ho u nákupního střediska Rockridge na rohu Padesáté pivě a Broadway. Věděla jsem, že je tam velké květinářství a prodejna zahradnictví.

Všichni tři jsme vystoupili a rozběhli se k dlouhým policím s květináči. Museli jsme být dost neobvyklá trojice… já nastrojená podle nejnovější módy mladých, s vyleštěnými drahými holínkami, Jay ve sportovním oblečení, jaké nosil na loď, Jean v obligátních berkleyských maškarních hadrech, v tomto případě v kombinéze, jakou nosí malíři a natěrači. Měla docela hezkou postavu, ale v tom oblečení to nebylo vidět. Na nohou měla naboso plážové gumové sandály a k tomu všemu na nose velikánské nápadné brýle proti slunci.

Koupili jsme malý, kulatý, světle zelený kaktus a vybrali jsme mu hezký bílý keramický květináč. Jay strčil dárek Jean do ruky a odskočil do jiného obchodu pod arkádami. My jsme zatím s Jean čekaly.

„Šel pro basu piva, chce ji dát rangerům,“ vysvětlovala Jean. Nevěděla dost dobře proč, ale měla dojem, že to je také kvůli té kočce.

Měla jsem sto chutí se jí v té chvíli zeptat, jak se jmenuje příjmením, ale tím bych byla nepřímo přiznala, že se vlastně neznáme. Mohlo by to pokazit náladu a to jsem nechtěla, zvlášť ne v okamžiku, kdy jsme si začínaly rozumět. Taky jsem se mohla zeptat, kde bydlí (zmínila se předtím o nějaké Nancy a předpokládala jsem, že je to asi její spolubydlící), nebo jsem se mohla zeptat, kde pracuje.

Nezeptala jsem se na nic. Najednou to všechno přestalo být důležité. Důležité bylo pokračovat v našich plánech, odstartovat. Chtěla jsem se podívat na svět z jiného zorného úhlu, dostat se mimo něj a nad něj, ale zase ne příliš vysoko a daleko, abych dohlédla na větrolamy z řad eukalyptů, na vzoreček jarních zoraných polí. Chtěla jsem vidět, jak se vozy zvolna sunou po cestách, jak se řeky vinou jako stříbrné svítící stužky, třpytící se ve slunci. Nezeptala jsem se, jak se Jean jmenuje příjmením. Stály jsme tam v přátelském mlčení. Vtom k nám už spěchal Jay, vracel se, v každé ruce karton piva, ve tváři netrpělivý chvat.

Bylo už skoro půl dvanácté. Jay nastartoval, rychle se rozhlédl a vystřelil z parkoviště v protisměru vjezdem přímo na Pleasant Valley Road. Několik vteřin jsme tím sice ušetřili, ale zato jsme se málem srazili s jedním opelem, který právě vyjížděl z parkoviště, jak se patří, výjezdem.

Byla to neuvěřitelná náhoda. Za volantem seděla paní, se kterou jsem se ten den měla sejít. Naši schůzku zrušila, a my do ní týž den málem vrazíme autem! K neuvěření! Přišlo mi, že to třeba něco znamená, že to není jen tak, ale za nic jsem nemohla přijít na to, co by to mohlo znamenat.

„Mohl byste odbočit na Piedmont Avenue, když se chcete dostat na McArtur,“ odvážila jsem se poradit. Předpokládala jsem, že tuhle část Oaklandu znám líp než on. Chodila jsem sice během osmnácti let do třinácti různých škol, protože táta byl u námořnictva a my se často museli stěhovat, ale na gymnázium jsem chodila v Alamedě u Oaklandu.

„Na letiště se snad dostaneme po pětsetosmdesátce, ne?“ namítl jay.

Tvrdila jsem, že to nejde. (Kaliforňané mají ve zvyku hovořit o dálnicích ve zkratkách. Pro různé křižovatky a odbočky mají čísla a jiné nálepky, kterými porůznu prokládají celé dlouhé dialogy.)

„Určitě to musí nějak jít,“ trval na svém.

Na Piedmont Avenue je samá křižovatka se světly, to nás zdrželo. Jay bubnoval netrpělivě prsty na volant a tu a tam utrousil nezdvořilou poznámku o řidičích, kteří se nám pletli do cesty. My s Jean jsme mlčely.

„McArthur nás dovede na pětsetosmdesátku,“ tvrdil Jay, „můžeme si to zkrátit podle Millské koleje.“

Byla jsem přesvědčená, že se plete, ale nechala jsem si to pro sebe, a to jsem udělala dobře, protože se nakonec ukázalo, že měl pravdu. Jakmile jsme se dostali na široký bulvár, Jay se trochu uklidnil.

„Slyšela jsem od Jima, že máte nového spolupracovníka,“ řekla jsem. Moc mě zajímalo, jak to vypadá v Jayově podniku. Věděla jsem, že tam panuje určité napětí mezi vlastníky ošetřovny a mezi Jayem a ostatními odbornými pracovníky, kterým šlo hlavně o to dělat dobrou veterinární medicínu při slušném účtování.

„Ano. Je to výborný veterinář, jmenuje se Milligan.“ Jay se omluvně usmál. „Když říkám, že je výborný, tak tím vlastně myslím, že pracuje stejně jako my, nebo teda že má na věci podobné názory jako my.“ Pak dodal: „Rádi bychom celý podnik odkoupili, abychom ho mohli vést tak, jak si představujeme, že by to mělo vypadat, abychom si všichni slušně vydělávali, a přitom netahali ze zákazníků zbytečné peníze. No, ať už to dopadne, jak chce, mám dojem, že to nakonec dopadne k naší spokojenosti.“

„To jsem ráda. Jim mi vyprávěl, jaké máte tahanice s majiteli, držím vám palce, abyste se jich zbavili.“

Jean a Jay tu a tam něco prohodili, co se mne netýkalo. Bylo mi vlastně docela milé, že si můžu vzadu klidně sedět a myslet si na své, že se nemusím namáhat s konverzací. Oni dva spolu byli na výletě a mě jen přibalili, v tom ohledu se situace naprosto vyjasnila a mně to vyhovovalo. Požádal Jean, aby zapnula rádio, a poradil jí, na které stanici chytí zprávy o počasí. „Oblast zálivu San Franciska,“ zahlaholil hlas z přijímače. „Počasí dnes: jasno, mírné oteplení. Tlaková výše nad pobřežím, nad pevninou tlaková níže.“ Hlas stoupal a klesal v naučené kadenci. „Výstražné hlášení pro menší plavidla v oblasti zálivu San Franciska, záliv Suisun a západní deltu. Vane severo-severozápadní vítr, rychlost větru patnáct až čtyřicet osm kilometrů za hodinu. Hlášení pro turisty: na horách očekáváme silný, nárazový vítr. Na východních svazích v průběhu dne ojedinělé srážky.“ Hlas klesl na normální intonaci. Jean vypnula rádio a my zahnuli na Earhartovu ulici.

U budovy leteckých služeb Jay zastavil, vyskočil a odběhl s tím, že se za minutku vrátí.

„Musí vyplnit všelijaký formuláře a tak,“ vysvětlovala Jean.

„Taky se musí přeptat, jaký bude počasí tam, kam letíme. Ale letadlo máme zamluvený, takže pak můžeme hned vyrazit.“ Pak se věnovala svému fotoaparátu, strkala do něho film.

Poctivě jsem se snažila ignorovat neodbytné příznaky, věštící, že budu muset co nevidět jít na záchod. V tu chvíli jsem si celá nešťastná uvědomila, že neodbudu-li si to hned, budu to muset vydržet až do Death Valley, a to by bylo dost špatné.

Jay vyšel z budovy. Snažil se složit velikánskou mapu vlající ve větru. „Prý jasno ale větrno,“ hlásil. „Do dvanácti už budeme ve vzduchu. Ale bude to asi trochu házet.“

„Jaká je předpověď?“ zeptala jsem se, jako bych nebyla slyšela, co říkal.

Přidal podrobnosti. „Je výstražné hlášení pro letecký provoz… silný severní vítr s nárazy přes třicet uzlů… ale je jasno s dobrou viditelností.“ Zřejmě mu nevadilo ani počasí, ani to, že jsem se ptala.

S rukama plnýma různých balíčků jsme zamířili k hangáru Kalifornského leteckého klubu. Jay si opřel karton s pivem o bok, jednou rukou odemkl postranní dvířka a vpustil nás do malé chodbičky, takové, kterou lidé jen procházejí a nikdy se v ní nezdržují. Právě odemykal další dveře a přidržoval nám je, když jsem si všimla dveří, na kterých bylo napsáno „Muži“ (pod to někdo fixem připsal „Zeny“ á ještě někdo další „lidi“). Snažila jsem se sama sebe přesvědčit, že to musím vydržet, když Jay tolik spěchá. Chtěl přeletět hory co nejdřív, aspoň to říkal. Měla jsem chuť se zeptat proč, ale pak jsem byla zticha, aby si nemyslel, že mu nedůvěřuji. Prošli jsme hangárem a minuli cestou několik různě rozebraných aeroplánů, až jsme došli na konec, kde před betonovou plochou letiště stála zabrzděná připravená letadla.

Do tváří nás udeřilo oslnivé světlo odrážející se od bílého betonu. Jean přivřela oči a zastínila si je rukou. Jayovi sluníčko nevadilo, rychle se rozhlížel a hledal naše letadlo.

„Je to cessna 182,“ oznámil nám, jako bychom byly s to mu pomoct hledat. Pak tu svoji cessnu konečně našel, vyrazil k ní a my mu klusaly v patách.

Mířili jsme k malému červenobílému letadélku, které poskakovalo na místě, jak jím pohazoval vítr vanoucí od zálivu přes rozlehlou plochu letiště a startovacích drah. Dlouhá tráva vlála skoro úplně při zemi. Vítr nebyl chladný, ale byl silný. Jean zastrčila prázdnou klec na kočku do zavazadlového prostoru za sedadly. Já jsem s Jayem naložila ostatní věci, zatímco se Jean šplhala na sedadlo vedle pilota. Pak začala něco hledat v kabelce. Jay držel nějakou důležitě vypadající listinu, podle které prý musel všechno před letem zkontrolovat. Zeptala jsem se, jestli to můžu obejít s ním. Předtím jsem dlouho seděla a už jsem začínala být nesvá.

„Vy už máte zkušenosti s lítáním ve sportovních letadlech, ne?“ zeptal se. Ve skutečnosti jsem letěla menším aeroplánem jen dvakrát v životě; podivil se, když jsem mu to řekla. „Já myslel, že váš otec je letec.“

Vždycky jsem byla na rozpacích, jak na takové poznámky zareagovat. Nechtěla jsem nikoho nezdvořile odbýt, ale také jsem se nechtěla pouštět do dlouhých výkladů o minulosti svého otce. „Ano, je letec, byl u námořnictva, zalítával tryskáče.“ Buď ho to uspokojilo, nebo byl příliš zabraný do práce; k mé velké radosti se už na nic nevyptával. Rychle probíhal kolem letadla, tu se naklonil pod křídlo, tu si prohlížel kola podvozku. Chodila jsem za ním a různě se vyptávala a on mi stručně odpovídal.

Letadlo mi připadalo hrozně malé. Zadívala jsem se na podvozek. „To jsou kolečka, jako u kočárku, jako hračka.“

„Ale účel splní,“ utrousil.

Natáhla jsem ruku a dotkla se okénka, z kterého jsem se později chystala fotografovat. „Kuk,“ řekla jsem bezmyšlenkovitě. Na hustém nánosu špíny ostala stopa mého prstu.

„Pěkně špinavé, co, asi už bude muset co nejdřív projít kontrolní prohlídkou po sto hodinách, to ho současně taky umyjou,“ řekl. Když viděl, že se tvářím ustaraně, dodal: „Je to přesně podle předpisů letecké asociace, velice přísně dohlížejí na bezpečnostní předpisy.“

Najednou ze mne vylétlo: „Odevzdal jste letový plán?“

Zeptala jsem se trochu ostře a zničehonic, ale Jayovi to zřejmě nijak nevadilo. Pokrčil rameny. „Ne, to není zapotřebí, aspoň to není předpis.“

Poodstoupil, abych se mohla vyšplhat na zadní sedadlo. Pak se vyhoupl na místo pilota, jako kdyby vyskakoval na koně. Ihned se pustil do kontroly přístrojů.

V tom okamžiku mi už bylo jasné, že to do Death Valley nevydržím, že budu muset jít na záchod dřív. Tiskla jsem nohy k sobě a proklínala svůj neukázněný močový měchýř. Jay se chystal odstartovat a já musela na záchod! Vím, že jsem tehdy uvažovala o tom, zda člověk vůbec kdy dospěje do věku, kdy se v takových situacích přestane ocitat nebo, když už se v nich octne, kdy se naučí je řešit.

Jean mezitím něco říkala Jayovi, rušila ho v práci a očividně ho znervózňovala. O něco žadonila. Vytrvale vrtěl hlavou, ale ona ho nepřestávala přemlouvat. Stále si ještě dlaní zacláněla oči. Pak Jay konečně vstal a vytáhl z kapsy džínsů nějaké klíče a ty jí podal. Potom okamžitě pokračoval v kontrole.

„Brejle proti slunci,“ volala na mě Jean. „Nechala jsem je v autě.“ Vyskočila, odběhla a já jako blesk za ní. Netušila, jak jsem jí vděčná za to, že mi umožnila důstojný odchod.

Vlétla jsem na záchod, a než se Jean vrátila s brýlemi, byla jsem už zase venku. „Počkejte na mě, musím si taky odskočit.“ Čekala jsem na ni v prázdné chodbičce a najednou jsem cítila potřebu se nějak rozhýbat, zbavit se přebytečné energie. Udělala jsem výskok s otočkou, jak nás to učili v hodinách karate. Jak jsem vyskočila, najednou se mi sevřel žaludek.

Zůstaň doma.

Příkaz, který vyšel z mého podvědomí, byl stručný a jasný. Nebo snad ne?

Co to vlastně je, podvědomý příkaz, varování? Snažila jsem se uvažovat věcně. Copak to vůbec můžu vzdát? Za prvé, jak bych se dostala domů? Takhle daleko za město určitě nejede žádný autobus, musela bych jít po dálnici pěšky. A co bych řekla Jayovi a Jean? Prokázali mi už tak dost velkou ochotu, že pro mne zajeli, kvůli mně se vlastně zdrželi. Kdybych teď couvla, měli by mě za pěknou husu. Taky bych jim asi zkazila náladu na celý den.

Co je to vlastně předtucha? Má snad člověk očekávat, že se otevřou nebesa a hromovým hlasem se ozve hlas boží?

Třeba bych se mohla vymluvit, že mi není dobře. Jenže to by byla lež a já neumím dobře lhát. Taky by to bylo ode mne zbabělé. Když už člověk někam nechce, má to říct rovnou:

Odpusťte, kamarádi, že nechám děkovat, bylo to s vámi hezké, ale já už jdu pryč, tak se nezlobte a na shledanou.

Byli to vlastně cizí lidé. Kdybych je byla líp znala, možná že bych se byla odhodlala z celého výletu vycouvat. Opravdu jsem měla strach, žaludek jsem měla stažený do tuhého ranečku. Nevím, jestli to opravdu byla předtucha nebo ne. Je dobře možné, že právě v tuto chvíli je na letišti, na všech letištích na světě, spousta lidí, kteří si říkají: Nikam neleť, zůstaň doma, jo to nesmysl.

Vzpomněla jsem si na historku, kterou mi kdysi vyprávěl jeden pilot veliké letecké společnosti. Prý jednou letěl na východní pobřeží a musel pro poruchu motoru nouzově přistát někde v Cincinnati, nebo kde. Závadu pak odstranili a cestující se vraceli do letadla, když jeden z nich, byl to snad farář, přistoupil k pilotovi a prohlásil: „Přišlo mi na mysl, že ta porucha motoru byl hlas prozřetelnosti. Asi bych neměl letět dál.“ Ostatní stáli kolem a čekali, co řekne kapitán. „Otče, vám možná prozřetelnost napovídá, abyste tady zůstal, ale mně docela určitě říká, ať koukám být dneska večer doma v Rochesteru, takže se seberu a už tam letím.“ Potom všichni zase nastoupili a bez nehody doletěli do Rochesteru.

Jean vyběhla ze záchodu. Oči jí zářily vzrušením. Zhluboka jsem se nadechla a usmála se na ni. Pak jsme obě utíkaly přes hangár a startovací plochu zpátky k letadlu. Jay se mezitím spojil s věží a dostal instrukce ke startu. Letadlo se otřásalo, jen se rozjet. Rozesmáté a udýchané jsme nastoupily.

3

„Myslí vám to,“ zavolal na mě Jay přes rameno, než jsme nastoupily. Stačila jsem totiž rychle vyčistit z nejhoršího zadní okénko papírovými ručníky ze záchodu. Jak jsme jeli po startovní ploše a letadlo se s námi v nárazech větru otřásalo, vyčistila jsem ještě jedno ze zadních okének zevnitř a pak jsem se posunula na drahý konec zadního sedadla, abych vyčistila drahé. Sedadlo byla vlastně jen krátká lavička potažená koženkou, po které to krásně klouzalo. Byla jsem ráda, že je mám celé pro sebe a budu moct fotografovat na obě strany.

„Dnes by se vám mohly podařit dobré snímky, takhle jasno hned tak není,“ Jay se snažil překřičet řev motoru.

Měl na uších sluchátka a poslouchal instrukce z věže. „Budeme startovat směrem na střed města,“ hlásil.

Připnula jsem si bezpečnostní pás a několikrát jsem naprázdno polkla. To dělám vždy při startu letadla, jednak aby mi nezaléhalo v uších, jednak že mám strach. Pokaždé, když se letadlo ocitne na konci startovací dráhy, rozsvítí se mi v hlavě výstražné znamení a vybaví se okamžitě pravda, že k většině leteckých havárií dochází při startu nebo při přistávání.

Řítili jsme se vpřed čím dál tím větší rychlostí, se hřmotem a divokým otřásáním v silném větru. Opřela jsem se ramenem o stěnu a zjistila jsem k svému úžasu, že je měkká… i stěny byly čalouněné. Poslouchej, domlouvala jsem sama sobě, jsi tu tak pěkně usazená v tom měkoučkém kupátku, tak si hezky pohodlně sedni a bud ráda, w se vezeš. Stejně ti nic jiného nezbývá.

„Jsme ve vzduchu,“ volal na nás Jay.

Jean se usmála. „Já vím… a je právě poledne!“

Betonová plocha pod námi se změnila v oslnivě bílý pruh ozářený sluncem, v zálivu se na modrém moři objevovaly bílé čepičky pěny. Vzduch nás současně nadnášel i námi pohazoval, letadlo se kymácelo ze strany na stranu, nejprve se naklonilo pravé křídlo, pak levé, tu klouzavým, tu trhavým pohybem. Měla jsem co dělat, abych uklidnila vlastní žaludek.

Když námi jednou vítr prudce hodil do vzduchu a pak nás zase nechal spadnout do hloubky, podržela jsem raději fotoaparát v ruce.

„Hop,“ hlesla stísněně Jean.

„Jakmile se otočíme, bude to lepší, budeme mít vítr v zádech,“ utěšoval nás Jay.

Přisedla jsem si k okénku a tiskla jsem čelo na chladné sklo. Snažila jsem se rozeznat budovy před námi. „Co je támhleto?“ ukázala jsem na futuristické betonové monstrum.

Jay se podíval. „To bude Chabot College, jestli si ji chcete prohlídnout, tak nad ní zakroužím.“

„To ne, to není zapotřebí.“

Nebyla bych věřila, že Jay dokáže mít tak výbornou náladu, jakou měl, když nás unášel prostorem, v pilotním sedadle, ruku na řídicí páce letadla.

„Podívejte se!“ volala Jean. Slatiny na okrajích zálivu San Franciska pod námi tvořily obrovské, fantastické geometrické obrazce, ve kterých se střídala ostře žlutá s temně karmínovou. Nad těmi barvami se mi tajil dech pokaždé, když jsem přilétala na mezinárodní letiště v San Francisku nebo v Oaklandu. Kdybych tak dokázala tyhle odstíny namíchat!

Jakmile letadlo změnilo směr, přestalo to s námi tak házet, Jay měl pravdu. Je to jako při jízdě na koni, říkala jsem si, člověk se musí umět uvolnit a poddat se pohybu, musíš sebou nechat pohazovat v rytmu. Zadívala jsem se na Jaye a najednou jsem pochopila, proč vlastně maminka říkávala tátovi, když se vrátil z letiště, nebo mně, když jsem se vracela z jízdy na koni, že vypadáme ‚jako noví‘.

Záliv San Franciska a moře zmizely za námi. Mířili jsme na jihovýchod, k Pobřežnímu pohoří. Oblé kopec byly měkce zelené a hnědavé, svůdné a hebké, člověk by je chtěl pohladit. Tu a tam se na jejich svazích k sobě choulily chomáčky velikých dubů, tu a tam bylo čerstvě zorané pole připomínající proužkovaný prací samet.

Přehrabávala jsem se v kabelce, až jsem našla tužku a kousek papíru, abych si to mohla nakreslit. Napadlo mě, že bych podle té krásné krajiny mohla udělat textilní koláž ze samých odstínů hnědi a zelené, místy s kousky sametu nebo manšestru. Byla jsem spokojená, protože se mi podařilo hlavní kompoziční myšlenku naskicovat, měla jsem najednou pocit, že jsem nabitá energií. Tušila jsem, že zažiju den plný krásy.

Jean mi nabídla větrové cukrátko. I za těmi směšnými brýlemi bylo vidět, jak se jí to všechno líbí. „Je to fantastický, co?“ hlesla blaženě.

Ano, opravdu to bylo nádherné.

„A to jste, panstvo, ještě nic neviděly,“ deklamoval rozveseleně Jay, určitě byl rád, že jsme tak nadšené. „Račte počkat, až se vám naskytne první pohled na Vysokou Sierru, to teprv bude něco!“

Věděla jsem, že Jay létá už šest let a že s ním jednou v zimě Jim letěl přes Skalnaté hory k termálním pramenům poblíž Manmouthu.

„Kdy už uvidíme hory?“ ptala se Jean.

Jay se zahloubal do letecké mapy, kterou měl rozprostřenou na klíně. „Ještě něco přes hodinu,“ řekl neurčitě.

Odepnula jsem si bezpečnostní pás, abych se mohla líp posunovat po sedadle a dívat se z různých úhlů. Stalo se, že jsem v okouzlení nad nádherným jezerem lesknoucím se pod námi jako zrcadlo úplně zapomněla, že mám fotografovat, nebo jsem se fascinovaně zadívala na maličké autíčko sunoucí se zvolna ve vzestupné spirále po úzké silničce na kulatý kopec. Občas námi začal vítr pohazovat ze strany na stranu, ale já už si uměla poradit. Byla jsem ráda, že sedím vzadu na čalouněném sedadle a nemám se o co uhodit, naopak se mi zdálo, že Jean a Jay jsou vpředu mnohem zranitelnější.

Než jsme se nadáli, bylo Pobřežní pohoří za námi a my letěli údolím Central Valley, jehož jižní částí je San Joaquin. Kaliforňané tomuto údolí říkají Veliké, a ono také veliké je a tvoří vlastně střed celého státu.

Krajina pod námi byla neuvěřitelně úhledně uspořádaná. Veliká, plochá, rozlehlá pole, oddělená naprosto rovnými úpravnými pruhy, sahala do nedohledna. Věděla jsem, že ty dělicí čáry tvoří prašné cesty, po kterých jezdí nákladní vozy a zanechávají za sebou dlouhé oblaky zvířeného prachu, jak uhánějí do neznáma. Dívá-li se člověk na údolí z výšky jedenácti tisíc metrů z dopravního letadla, vypadá krajina jednotvárně, ale z malé cessny z dvanácti set je všechno jiné. Ten dokonalý geometrický rad je působivý, nekonečná šachovnice zeleně, jakou turista zřídkakdy vidí.

Jay stále studoval mapu na klíně; Jean se do navigace vůbec nepletla. Tu a tam spolu promluvili a ona se k němu nakláněla. Uvědomila jsem si ale, že za těch několik hodin, co jsem s nimi, se jeden druhého prstem nedotkli. Jen mě tak napadlo, jestli si Jay vůbec kdy nějakou dívku pustí k tělu. Bylo mi to ale lhostejné. Jedno jsem však pochopila: to údolí Jayovi nestačilo, spěchal k horám.

„Co je to za jezero?“ zeptala se Jean.

„To je vodní nádrž.“ Podíval se do mapy, jestli má nádrž název, ale nic nenašel. „Je v ní málo vody.“

Jean mu připomněla, jak málo tu zimu pršelo.

„Jsem zvědavý, kolik bude na horách sněhu,“ poznamenal Jay. Sníh! Vůbec mě nenapadlo pomyslet na sníh, ale ovšem, v horách by ho měla být ještě spousta, a až se nad ně dostaneme, bude nám nejspíš pořádná zima. Začala jsem Jean závidět její mohutnou prošívanou péřovou bundu a trpce jsem zalitovala, že jsem si nevzala svoji; když mně to ale doma připadalo tak absurdní! Jen jsem se divila, že Jay bral teplé oblečení tak na lehkou váhu, přece byl na podobných výletech víckrát, a sám měl na sobě tenkou bavlněnou košili a přes ni lehkou nylonovou větrovku. Nejspíš ví, že topení v letadle nás stačí zahřát.

Jay se znovu nabídl, že zakrouží, až si budu chtít něco vyfotografovat, a já znovu poděkovala. Také už jsem se nemohla dočkat, až uvidíme hory.

„Poletíme přes Yosemitský národní park?“ zeptala jsem se. Měla jsem dojem, že musí být před námi směrem na východ.

„Ne, už jsme pod ním, leží víc k severu,“ odpověděl Jay. „Přeletíme Sierru v oblasti národního parku Kings Canyon… podél stezky Johna Muira, víte?“

Nevěděla jsem, a tak jsem byla raději zticha.

„Tam je to skutečná, bohem opuštěná divočina,“ dodal Jay:

Slunce jsme měli vysoko nad hlavou. Bylo poledne a my pluli dál. Mluvili jsme jen málo, Jay a Jean si občas něco ukazovali. Já se dívala na zem a vzpomínala jsem na svůj první let ve sportovním letadle. Tehdy mi bylo dvanáct. Letadlo pilotoval táta a já byla jeho jediný cestující. Bydleli jsme tehdy v Marylandu a letěli jsme odtamtud do Williamsburgu ve Virgínii. Už si vůbec nepamatuji, proč jsme tam letěli, ani proč maminka a můj mladší bratr Craig jeli vozem, místo aby cestovali s námi. Pamatuji se ale, že to letadlo vypadalo jako cessna a že jsem seděla vpředu vedle táty. Na nebi byly černé mraky, pršelo, hřmělo, blýskalo se a házelo to námi nahoru a dolů.

Měla jsem tehdy strach, ale věděla jsem, že se táta nebojí vůbec, naopak, bouřka ho příjemně vzrušovala. Takže jsem sice strach měla, ale přitom jsem si byla jistá, že se mi nic nestane. S tátou jsem vždycky měla pocit bezpečí. V té době pracoval jako zkušební pilot tryskáčů, ale já se o něho nikdy nebála, ve snu mě nenapadlo, že by se mohl zabít, přestože jsem věděla, že mnoho jiných zkušebních pilotů zahynulo. Moji rodiče několikrát odešli do domu přátel na smutnou slavnost a pak mezi jejich známými přibyla další vdova.

U nás doma se vypraví o mně a o tátovi taková historka. Už jsem ji slyšela tolikrát, že už vlastně nevím, jestli si skutečně pamatuji, jak to tehdy bylo, nebo jestli to znám jen z doslechu. Bydleli jsme v Coronadu u námořní základny (potulovali jsme se po různých základnách) v San Diegu, mně ještě nebyly ani tři roky. Tatínek kropil trávník hadicí a já prý vždycky zastavila vodu a běžela se schovat. Pak jsem se dívala, co táta udělá, až mu voda z hadice přestane stříkat. Řekl mi, ať to nedělám. Podruhé už mi to řekl ostře. Táta je veliký, měří skoro dva metry a je zvyklý, že ho každý poslechne. Když jsem potřetí zastavila vodu a šla se schovat, vyrazil táta za mnou. Asi jsem poznala, že se doopravdy zlobí, protože jsem se dala na útěk. Prolétla jsem brankou, a jak se dvířka zavírala, uhodila tátu přímo do obličeje a železná tyčka mu přerazila nos.

Někdy si myslím, že se ta historie u nás povídá proto, že přesně vyjadřuje či ilustruje náš vzájemný vztah, tedy můj a tátův. Já ho zlobila a provokovala a on na to reagoval, jako by ho někdo udeřil do obličeje. Aspoň to tak bylo donedávna, teď je to jiné.

„Brzy bude pod námi Fresno,“ hlásil Jay a vytrhl mě ze snění. „Pak už poletíme k horám.“

Zase to s námi hodilo.

„Jak vysoko poletíme?“ zeptala se Jean.

„Hodně, poletíme přes nejvyšší hřeben severně od Mount Whitney, přes čtyři a půl tisíc metrů.“

To ve mně vzbudilo úctu. „No nazdar!“ To je tedy hodně vysoko. „Lítáte v takové výšce často?“

Jay se ušklíbl. „Dost často,“ řekl to tikovým tónem, jako by to pro něho bylo opravdu zanedbatelné, úplná hračka. „Poslechneme si, jaké tam bude počasí,“ dodal a začal točit knoflíky na přístrojové desce. „Fresno, Fresno, tady je cessna N 52855, letíme na východ, výška tři tisíce metrů, cíl Furnace Creek, sdělte prosím povětrnostní situaci,“ prozpěvoval monotónním, „rádiovým“ hlasem.

Chvíli bylo ticho. Poslouchal. Pak nám předal získané informace: „Jasno, viditelnost padesát kilometrů, střední až silný vítr pod hranicí šesti tisíc metrů.“

„Poletíme pod hranicí šesti tisíc metrů?“ zeptala se Jean.

Jay se ušklíbl a ujistil nás, že ano. Konstrukce letadla prý nedovoluje let ve větší výšce a naše konstrukce prý také ne, aspoň ne nadlouho.

Jean se tvářila nechápavě.

„Kyslík,“ vysvětloval. „Nad šest tisíc bychom těžko mohli dýchat.“

„Ve čtyřech a půl tisících se nám nebude špatně dýchat?“ zeptala jsem se pro změnu já.

„Trochu to ucítíte, ale my v té výšce budeme jen krátce, tak deset až patnáct minut, to se vydrží, pak hned začneme klesat. Vzduch je tam opravdu řídký.“

Jean se ještě zeptala, jestli to bude hodně házet, a Jay přiznal, že trošku ano, ale abychom si s tím nedělaly hlavu.

Fresno zmizelo pod naším pravým křídlem, mizely i předměstské čtvrti a přibývalo polí. Viděli jsme točité, slepé uličky na sídlištích, malé domečky, u každého autíčko. Takhle z výšky mně členění té předměstské čtvrti připadalo mnohem zajímavější než dole. Celková kompozice byla určitě lepší než kompozice jednotlivých částí. Pak mi ty moje úvahy přišly k smíchu.

Asi v jednu – aspoň myslím, že jsme už byli asi hodinu ve vzduchu – nasadil Jay mírný oblouk. Nebe bylo absolutně čisté a klidné, trvalo chvíli, než jsme poznaly, že stoupáme stále výš.

A tu se před námi objevila majestátní Sierra.

„Tak už je tu máte,“ zavolal Jay, „teď teprve přijde to pravé!“

4

V osm hodin ráno 7. prosince 1941 stála moje maminka na kopci v Honolulu a dívala se na Pearl Harbor. Japonská letadla nalétávala nad přístav přes ten její kopec, takže je viděla docela zřetelně, viděla dokonce červené kruhy na trupech letadel, viděla dokonce piloty. Viděla, jak padají bomby, viděla, jak stoupá kouř ze zasažených bitevních lodí. Jednou mi říkala, že jí tehdy připadalo, jako by se to odehrávalo jinde, jako by se jí to netýkalo, zůstala úplně klidná, ta hrůza jako by byla neskutečná, to krásné líbezné ráno ve slunném Honolulu. Vůbec neměla pocit nebezpečí, vůbec neměla strach, že se jí něco stane. Mladý námořník, se kterým šla předešlý večer tančit, sloužil na lodi Arizona. Onoho rána zahynul.

Někdy přemýšlím o tom, jaká tehdy asi máma byla, malá, živá dvaadvacetiletá žena, stojící na kopci na Oahu. Představuji si ji v bavlněných šatech ozdobených květinami, krásně naškrobených Japonkami, které praly prádlo mladým sekretářkám z americké pevniny. Jiné mladé ženy brzy po přepadení Pearl Harbor z ostrovů odjely, ale mamince se ještě domů do Spokane nechtělo. Spolu s dalšími dívkami si pronajala bungalow na pobřeží Waikiki a tam strávila celý první rok války.

Táta byl důstojník z povolání, pilot stíhačky u třetí bombardovací eskadrony, a lítal z mateřských lodí Enterprise, Yorktovm nebo Saratogy. Přijel do Honolulu krátce po přepadení Pearl Harbor. V krabici s rodinnými fotografiemi je svatební obrázek táty a mámy: dvacátého třetího října devatenáct set čtyřicet dva. Maminka je v bílém anglickém kostýmu s malým kloboučkem se závojem, táta v parádní letní uniformě. Oba na tom obrázku vypadají strašně mladě a romanticky.

Táta byl v několika akcích během prvních let války a získal řadu vyznamenání. Nikdy o nich nemluví, ale maminka mu je dala zarámovat na sametovém podkladě a pověsila je v pracovně u nich doma v Palos Verdes spolu s jinými vzpomínkami na válečná léta. Je tam pamětní medaile, na které je napsáno, že táta byl kapitánem mateřské lodi Goral Sea, a různá čestná uznání a diplomy.

Byl jedním z prvních, kteří startovali z mateřských letadlových lodí tryskovým letadlem. Letectví je pro něho v životě to nejdůležitější, vždycky bylo a bude, a do určité míry pro maminku taky.

Teď je tátovi padesát sedm. Máma mi nedávno řekla, že vlastně překročil předpokládanou délku svého života, protože zkušební piloti se v průměru dožívají jenom hodně nízkého věku. Máma se o tom zmínila jen tak mimochodem. Ti statistici, nebo kdo to vypočítává, prostě došli k závěru, že se táta těch sedmapadesáti nedožije, jenže se pěkně sekli, protože tátu neznají. Já bych se takhle nespletla, protože tátu znám. Vím jak je paličatý, to ti statistici nemůžou vědět. Táta je příliš tvrdohlavý a umřít jednoduše nechce.

Když jsem byla mladá holka, často jsem mu říkala takové pravdy a táta se vždycky hrozně vztekal. Věčně jsme se v těch letech dostávali do sporu a oba jsme byli příliš paličatí a za nic na světě jsme nikdy nechtěli couvnout. Ty spoty byly kruté, je to těžko popsat. V šedesátých letech jsem už byla plnoletá, a jak se samozřejmě dalo čekat, každou chvíli jsem se s tátou začala hádat o zásadních problémech onoho nesnadného desetiletí. Co chvíli jsme se do sebe dali. Teprve po dlouhé době jsem pochopila, že naše tehdejší spoty trápily tátu úplně stejně jako mne. Ještě déle mně trvalo, než jsem poznala, jak jsme si my dva podobní.

Polovinu let svého dospívání jsem strávila na východním pobřeží, polovinu na západním. Když jsem odmaturovala v jižní Kalifornii, rozhodla jsem se pokračovat ve studiu na některé vysoké škole na východě. Nakonec jsem se rozhodla studovat mezinárodní styky ve Swarthmore. V šedesátých létech člověku připadalo, že v mezinárodních stycích může nejspíš udělat díru do světa. Jenže po dvou letech na škole jsem začala mít dojem, že to pro mne – přece jen není. Tehdy letěl táta služebně na východ; každou chvíli jezdil do Washingtonu. Zajel za mnou do Pensylvánie. To už nebyl v námořnictvu, lítal u jedné letecké továrny. Přijel jen na takovou tu krátkou, povinnou formální návštěvu, kdy člověk s příslušným rodičem obejde areál a dost. Řekla jsem mu tehdy, že se chci vrátit na západ a studovat na Berkeley nebo UCLA, Univerzitě Los Angeles. Nic proti tomu neměl. Pak jsem mu ještě řekla, že chci změnit obor, že chci malovat. Prý dobře. Nesmírně mě překvapilo, že s mým rozhodnutím souhlasil. Ovšem, tehdy jsem ještě nevěděla, jak blízko spadlo jablko od stromu a že to je tím.

Blížili jsme se s Jayem a s Jean k Sieře a já přemýšlela o svých rodičích. Náhle, bez varování vyrostly z předhůří velehory, opravdové velehory, vyšší a divočejší, než jaké jsem kdy viděla, mnohem více ohromující. Kdysi jsem jela švýcarskými Alpami vozem, ale to nebylo ono. Když člověk letěl malým letadlem hlubokým údolím, bylo to něco zcela jiného. Pod námi byly temné liduprázdné lesy… nic. Ta osamocenost, ticho bez známek života – hluboce to na mne působilo.

Tak tomu se vlastně říká „divočina“. Najednou ono slovo získalo význam. Od té chvíle pro mne vždy vykouzlí představu jehličnatých stromů, vzpřímených, rovně se tyčících k nebi, černé čáry na bílém sněhu, nekonečné řady stromů na úbočí obrovitých hor, veliké šedé balvany rozseté po svazích jako oblázky, hučící vody, hučení větru, a jinak nic, ticho, studené prázdné veliké ticho. Pod námi byly zimní hory, pusté a mrazivé, nepřístupné a mlčící. Otřásla jsem se a požádala Jaye, aby pustil topení.

„Samozřejmě, hned bude líp.“

Nebylo. Natáhla jsem si vlněný kabátek a třela jsem si zkřehlé ruce. Jean vytáhla svůj instamatic a rychle začala fotografovat. Prošívanou větrovku si zatím neoblékla. Jay se tvářil spokojeně v tenké bundě. Asi byli oba proti zimě odolní.

Pod námi míjel jeden horský hřeben za drahým, jak jsme pronikali stále hlouběji do divoké, nedotčené přírody. Nikde žádné obydlí, žádná cesta. V dolinách byl sníh, spousty sněhu, veliké závěje, nečekala jsem to. Jen samotné hřebeny a vrcholky skalnatých hor byly holé, jak z nich vítr svál sníh. V pozdním odpoledni byly stíny stromů na bílém sněhu sytě modré. Letěli jsme mnoho kilometrů nad tímto opuštěným prasvětem. Byl jiný, než jsem si představovala, divočejší, krásnější, hrozivější. Ztratila jsem pojem času.

Jako by moje úcta k velehorám nebyla ještě dostatečná, letadlo se s námi jednu chvíli prudce propadlo. Automaticky jsem se pevně chytila za opěradlo sedadla. Naštěstí za ním byl prázdný prostor, takže jsem se mohla přidržet vzadu, za opěradlem, oběma rukama. Asi jednou či dvakrát to námi hodilo tak silně, že jsem si chtěla připevnit bezpečnostní pás, ale nakonec jsem to neudělala. Nechtěla jsem se připravit o tak nádherné pohledy, chtěla jsem se dívat z obou okének.

Před startem jsem se trochu bála, ale nad horami jsem byla tak okouzlená, že jsem si na strach ani nevzpomněla. Let sice nebyl klidný, ale člověk se měl na co dívat a na co myslet. Jakmile jsem trochu přivykla tomu houpání a házení, skoro mě naše odvaha začínala těšit. Jay se očividně radoval, s chutí proplouval s malým letadlem horskými dolinami i nad hřebeny a s potěšením nás poučoval, dvě úplně nadšené a unesené cestovatelky. Cítili jsme se v naší malé útulné skořápce bezpečně. Divoká, pustá, neúprosná příroda byla mimo nás, hluboko pod naší skořepinou. Večeřet jsme chtěli doma.

Cessna se stále otřásala, stoupala a klesala, chvílemi se zdálo, jako by nad ní vítr vítězil. Ohlédla jsem se vždy na Jaye, abych se ubezpečila, že všechno je v pořádku. Seděl klidně a bylo na něm vidět, že je plně pánem situace. Občas něco ukazoval Jean, ale já ho neslyšela, zdálo se mi, že čím víc stoupáme, tím je motor hlučnější Měla jsem zalehlé uši, jak se měnil tlak, a tím spíš jsem špatně slyšela.

Po chvíli se Jay obrátil a zakřičel na mne: „Počkejte, až uvidíte nejvyšší hřeben.“

„Kdy to bude?“ křičela jsem já, ale Jay mi nerozuměl.

Chvíli jsem pozorovala malý obláček vysoko na obloze, vlastně ani tak ne ten obláček, ale jeho stín v údolí pod námi. Chudák obláček, říkala jsem si, tak maličký a osamělý na tak obrovské obloze. Zdálo se mi, že snad nikdy nemůže být dost mračen, aby zakryla tak obrovskou báň syté modři.

Klouzala jsem po sedadle z jedné strany na druhou a fotografovala jsem, co jen jsem stačila, snažila jsem se všechno zachytit na film. Jak jsme pronikali dál do velehorské divočiny, zdálo se mi, že letíme níž nad zemí, ale věděla jsem, že to je klamné zdání. Hory byly čím dál tím vyšší a některé vrcholky čněly nad námi. Rozeznávala jsem jednotlivé stromy, ba i jednotlivé větve a na nich jehličí. Byly chvíle, kdy v pozdním ostrém světle zazářil jediný strom vlající ve větru, zářil, svítil, třpytil se a jeho větve tančily.

Vzpomínala jsem na rozkvetlý Oakland, na narcisy, kamélie, rododendrony kvetoucí ve všech zahradách. V Oaklandu bylo jaro, třešně už odkvetly a zelenaly se na nich plody. V Sieře, i v nižších polohách, byla ještě hluboká zima.

Přece však se začínaly objevovat náznaky přicházejícího jara, jarního tání, pustá země se pomalu probouzela z mrazivého spánku. Zahlédla jsem vodopád z tajícího sněhu, dunící, nespoutaný, padající z výše desítek metrů do temné zeleně, obklopený vodní tříští jako mlžným závojem, který vítr nadnášel. Zdálo se mi, že slyším řev padajících vod, že to je jediný zvuk, který v tom naprostém tichu kromě řevu motoru lze slyšet.

Říkala jsem si: Kdybych tak dokázala namalovat ten vodopád, kdybych dokázala namalovat jeho prapodstatu, kdyby se mi podařilo zachytit na plátně tu obrovitou nespoutanou sílu, živelnost a pohyb. Kdybych dokázala přenést to vše do plochy, aby se z toho neztratila ona mohutnost.

Vodopád zmizel pod naším pravým křídlem a my jsme stoupali k vyšším vrcholům. Dávno jsme minuli hranici stromů, pod námi byly jen hrozivé šedé skály, třpytící se v chladném světle. Ve všech úžlabinách byl navátý sníh. Neměla jsem tušení, jak asi můžeme být vysoko, ale cítila jsem, jak naše letadlo prostupuje chlad, byla mi zima. Vyhrabala jsem z tašky svoji čepici připomínající leteckou kuklu z první světové války a narazila jsem si ji na hlavu. Klapky na uši jsem nechala viset volně, abych nevypadala příliš exoticky. Jean se ohlédla. Když viděla, co mám na hlavě, podívala se ještě jednou a dala se do smíchu. Usmála jsem se na ni.

Čím výš jsme stoupali, tím víc to házelo. Jay se plně soustředil na řízení. Letěli jsme kaňonem, který se nahoře rozvětvoval ve tvaru písmene ypsilon. Jay zamířil do jižní části. Kaňon byl široký, kolem nás bylo dost prostoru a nádherná vyhlídka. Měla jsem stále připravený aparát. Jay na mě zavolal: „Poletíme přes sedlo Kearsarge.“

Jak myslíš, ušklíbla jsem se v duchu. V životě jsem o sedle Kearsarge neslyšela, ale to jméno se mi docela líbilo. Jen by mě bylo zajímalo, jestli má něco společného s mužem, po kterém pokřtili mateřskou letadlovou loď Kearsarge. Napadlo mě, že to mohl být jeden z těch neskutečných bohatýrů, – kterým se zdařilo překročit velehory na přelomu století. Když jsem se zadívala na sníh a rozeklané skály pod námi, připadalo mi neuvěřitelné, že by někdo mohl dokázat probojovat se tudy v zimě. Ty skály mi připadaly zcela nepřemožitelné.

Dřív jsem si vždy představovala horská sedla jako hluboká údolí mezi čnějícími vrcholy. Hřeben Sieny jsem si představovala jako řetěz jednotlivých vysokých hor a mezi nimi úžlabiny. Bylo to všechno úplně jinak. Před námi vyrostl jednolitý, obrovský žulový masív, jako zubatá zeď, jen tu a tam s malou proláklinou na hřebeni. Jedna z nich byla asi Kearsarge Pass.

„Mount Whitney je někde v támhleté skupině,“ Jay ukazoval k jihu.

Poslušně jsme se tam s Jean zadívaly, ale nemohly jsme samozřejmě horu mezi ostatními rozeznat. Mount Whitney je vysoká čtyři tisíce čtyři sta osmnáct metrů a je tedy v oné části Vysoké Sierry nejvyšší, kolem ní se ale kupí celá řada jiných vrcholů nad čtyři tisíce.

Pak jsem si najednou uvědomila, že na druhou stranu hor se nemůžeme dostat žádným jiným způsobem, než že je přeletíme, úplně přeletíme. Předtím jsem si myslela, že třeba proklouzneme nějakým údolím, ale ono tam žádné nebylo. Museli jsme nad samotný hřeben, jinak to nešlo.

Jay se zadíval na mapy a pak na nás křiknul: „Támhle je Kearsarge!“

Nebylo mi jasné, jak ho poznal. Ukazoval na malou prohlubeň ve skalní stěně před námi. Byla jsem ráda, že se zorientoval, byla jsem ráda, že se na přelet hrozivého hřebene chystá s takovým elánem. Byla jsem ráda, protože mi bylo jasné, že nás čeká kritický okamžik celého letu, a bylo dobré vědět, že pilot se cítí pánem situace.

Chvíli se mi zdálo, že letíme nízko. Byli jsme v úzkém údolí, po obou stranách skalnaté srázy. Představovala jsem si, jak asi by letadlo vypadalo, kdyby se na ně člověk díval shůry. Asi by to bylo jako záběr ze špatného, laciného filmu, přehnaně barevného, kdy je na první pohled v takové scéně jasné, že letadélko je maketa a příroda kolem vymodelovaná. Malé poskakující letadélko, jako hračka, a hučící, sténající scénická hudba.

„Jak přeletíme hřeben, bude ohromný pohled, na druhé straně je poušť,“ křičel Jay.

Podívala jsem se na Jean. Usmály jsem se na sebe, jako bychom si chtěly říct: „Tak, teď to přijde,“ a přichystaly jsme si fotoaparáty u okénka. Nechtěly jsme ztratit ani okamžik, čas se nedal zastavit a před námi byl vrcholný okamžik, nejvyšší bod, největší zážitek. Plně jsem se soustředila. Chtěla jsem do sebe nasát co nejvíc dojmů, naskládat si do paměti i do kamery co nejvíc obrazů. Zadívala jsem se nazpět zadním okénkem, abych se podívala, odkud až letíme. Zatajil se mi dech. Nekonečné hory, vlna za vlnou, jak moře. Uchvátilo mě to, bylo to ohromující. A já byla tak nepatrná.

„Držte se, za hřebenem to s námi hodí, vzdušné proudy!“ volal Jay.

Bezpečnostní pás! Zapomněla jsem si připnout bezpečnostní pás a teď už je pozdě. Je pozdě.

Pustila jsem aparát a otočila jsem se dopředu.

Proti nám se řítila žulová hradba. Nebe nikde, jen skály, docela blízko. Bože.

Zaklesla jsem paže za opěradlo sedadla a bleskově jsem uvažovala: uvolni se, opilci přežívají, spící přežívají. Drž se pevně. Venku burácel vítr, burácel motor, a my narazili – bože, jak tvrdě jsme narazili!

Kov se tříštil o kov. Rachot, skřípění, praskání, tlumené, ne ohlušující, byli jsme příliš blízko.

Pak ticho. Nic se nepohnulo.

5

Rána byla hluboká. Mezi vrstvami rozpolcených tkání prosvítala v hloubce bílá kost. Moje kost.

Rána nekrvácela, byla čistá, přesná, jako od skalpelu, na pravém bérci těsně nad okrajem vysoké kožené boty, dlouhá, hluboká rána. Nezúčastněně jsem si ji prohlížela, jako kdyby ta noha ani nebyla moje, jako by patřila někomu jinému, ale přitom jsem přece věděla, že to poranění je na mém vlastním těle. Nepociťovala jsem ani bolest, ani strach, nic. Byla jsem si ale jistá, že jsem v pořádku, ne že bych si to byla jen myslela, věděla jsem to. Ten okamžik mi připadal, jako když v biografu ustrne obraz. Pohyb se zastaví a obraz zůstává neměnný, je ticho, žádná scénická hudba, jen to nic dobrého nevěštící ticho. Pak se obraz dá znovu do pohybu a děj se nezadržitelně rozvíjí dál.

Dvířka letadla se najednou otevřela a můj fotoaparát vypadl. To mě probudilo, rychle jsem po něm sáhla a vysoukala se dvířky ven. Do tváře mě udeřil mrazivý vzduch – bylo to až omračující. Uklouzla jsem po uvolněném kameni, ale konečně jsem dosáhla na aparát.

Jak jsem se pro něj shýbala, ozval se Jay. „Sakra, vykašlete se teď na ten aparát!“ křikl.

Otočila jsem se a málem jsem se zapotácela. „Panebože, Jayi – jak to vypadáte!“ zmohla jsem se jen na zašeptání. Měl obličej celý od krve. Zející rána na čele už nekrvácela, ale na tvářích měl vrstvu zaschlé krve připomínající masku démona. Nechtěla jsem se na něho dívat, ale přitom jsem od jeho obličeje nedokázala odtrhnout oči.

„Jean je v bezvědomí,“ vyštěkl. „Pojďte k druhým dvířkám a pomozte mi ji vynést.“

„Ale co vaše hlava!“

„To teď nechte plavat. Pomozte mi s Jean.“

Mám mu pomoct s Jean. Dobře. Mám rozkaz. Na nic jiného teď nemusím myslet, teď jde jen o to, abych se dostala k druhému boku letadla a vyškrábala se ke dvířkům. Jay mi dal jasné instrukce. Musím se dát do pohybu.

Letadlo narazilo do skály jen asi pět a půl metru pod vrcholem hřebene. Pět a půl metru – to je šířka pokoje! Zaklínilo se do žulové suti a pootočilo se, takže nebylo v pravém úhlu ke stěně. Levé křídlo bylo zabořené do kamení směrem dolů, ze svahu, pravé čnělo vzhůru. Příď mířila šikmo k hřebeni. Trup se rozpoltil a zadní polovina zela otevřená, i když spodní stěnou souvisela s ostatní částí vraku.

Ještě že se cessna nepřevrátila! Uvízli jsme na střeše světa, kde nebylo nic než mrazivé chladno, skály, malé a velké balvany navršené na sobě, tvořící zevní obal jednolité žuly. Některé balvany byly uvolněné a ležely na strmém svahu, nebylo snadné na ně stoupnout a udržet rovnováhu. Opatrně jsem kladla nohu před nohu, zkoušela, jestli kameny drží, jako na kamenitém pobřeží. Jenže tentokrát by chybný krok neznamenal jen nevinné vykoupání, ale střemhlavý pád z velehory. Já ale dostala úkol, musela jsem dojít k Jean. Soustředila jsem se na každý krok, opatrně jsem došlapovala mezi kameny, jak to šlo, a vyhýbala jsem se střepům rozsetým kolem letadla. Střepy byly skoro všude. Dívala jsem se na ně, jako jsem si předtím prohlížela vlastní nohu, nebylo mi jasné, co se stalo, jak to, že to nevím, jak to, že nevím, kdy Jayovi teklo tolik krve po obličeji, že jsem to neviděla. Asi jsem musela být chvíli v bezvědomí.

Při každém kroku jsem lapala po dechu, nedokázala jsem vzduchem naplnit plíce. Chvíli jsem se pokoušela dýchat jen povrchně, protože při každém hlubším nádechu mě ledový vzduch pálil v plicích. Pod levým křídlem vytékal z netěsnícího uzávěru nádrže tenký pramének benzínu. Cítila jsem, jak zapáchá.

„Pospěšte si,“ volal Jay.

Chtěla jsem na něho křiknout, že už jdu, ale nešlo to. Hrudník jsem měla tak sevřený bolestí, že jsem nedokázala promluvit. Z jednoho balvanu na drahý. Těch několik metra, které jsem musela překonat, abych obešla letadlo, mi připadalo nekonečných. Zadívala jsem se na vrtuli. Panebože, ta vypadá, zkroucená, bláznivě natočená. Dívala jsem se dál. A pak jako když se mi rozbřeskne.

Tak. Teď se to stalo, říkala jsem si, to je skutečnost.

Nevrátíme se domů na večeři.

Co se stalo, nedá se odčinit.

Opravná zkouška nebude. Měli jsme jen jeden termín. Narazili jsme do skály.

Jakmile mi skutečnost pronikla do vědomí, podívala jsem se poprvé vidomýma očima za sebe, do té nedozírné pusté divočiny, kam živá noha nevkročí. Pak jsem se zahleděla vzhůru, k hřebeni, ke dvěma ostrým vrcholkům čnějícím po obou stranách nad námi, a uvědomila jsem si, že jsme museli do skály narazit těsně pod dvěma nejvyššími vrcholy v oné části Sierry. Zadívala jsem se k západu, odkud jsme přiletěli, a uvědomila si nedozírnost nepřístupné přírody, která ležela mezi námi a těmi, kdo nám mohli přijít na pomoc.

Pak jsem si vzpomněla, jak zpod křídla vytéká benzín. Letadlo by mohlo vybouchnout. Mohlo by vyletět do vzduchu v obrovském plameni, každou chvíli se může ozvat hromová rána a tlaková vlna může všechno rozmetat. Musíme rychle dostat Jean ven, ale rychle.

Panebože, kdybych se jen dokázala rychleji pohnout. Nohy mě nechtěly poslouchat, plicím nestačil vzduch, který jsem dokázala vdechovat, a balvany mi nechtěly uhýbat z cesty. Připadalo mi to jako zlý sen, jako noční můra, kdy se člověku zdá, že musí utéct, že na rychlosti závisí život, a přitom se nemůže pohnout. Jako kdybych ztěžkla, jako by mě něco brzdilo. Pohybovala jsem se jako ve zpomaleném filmu a nebyla jsem s to se probrat a vyvinout víc energie.

Kovová skořápka letadla byla studená a já měla ztuhlé prsty. Div jsem je neproklínala za to, že mě také nechtěly poslouchat. Bojovala jsem se závěrem dveří. Když se mi konečně podařilo závěr odjistit, nedařilo se mi dveře zvednout. Nechtěly se hnout. Byla jsem zoufale nemohoucí, ale přece jsem musela otevřít. Musela. Vydala jsem ze sebe všechnu sílu, co mi zbývala, a konečně se mi podařilo dvířka zdolat. Jean přidržoval na sedadle bezpečnostní pás, jinak visela tělem dolů, k dolním dvířkům, kde se krčil Jay.

„Odepněte jí bezpečnostní pás,“ přikazoval mi zdola.

To nebude lehké. Jean byla těžší než já a byla úplně bezvládná. Držela jsem ji za hrubou látku overalu a tahala za pás. Nechtěl povolit. Jay se k nám plazil z druhé strany a pokoušel se mi pomoct. Pohyboval se pomalu a nemotorně.

Co je to s námi?

Nemohla jsem to pochopit.

Chtěla jsem se ho zeptat, jestli je v pořádku, ale musela jsem se ze všeho nejdřív soustředit na Jean. Opřela jsem si hlavu o její, aby se o nic neuhodila. Její plavé vlasy na mě splývaly. Pak jsem ještě jednou ze všech sil zatáhla za pás a ten konečně povolil. Objala jsem ji oběma rukama a pomalu jsem ji podávala Jayovi, ten ji opatrně spustil dvířky ven, na zem.

Byla v bezvědomí. Dívala jsem se, jak se ji snaží uložit na kameni. Chvilku nemotorně vrávoral, až jsem měla strach, že se oba zřítí ze srázu v lavině balvanů. Balvany byly všude, nikde nebyla ani jediná malá plošinka. Konečněji položil na kamenitou zem a vyčerpaně odpočíval.

Vzpomněla jsem si na vytékající benzín. „Jayi, pod křídlem teče benzín. Mohlo by to bouchnout!“ vykřikla jsem.

Zadíval se na mě, jako by nemohl pochopit, co mu to tu vlastně vykládám. Bylo to zvláštní. Měla jsem pocit, že se vůbec nedokážeme domluvit.

„Nebouchne to,“ řekl konečně. Mluvil pomalu, odměřeně, suše. „Pojďte sem ke mně, pojďte mi s ní pomoct, je v bezvědomí. Musíme ji zahřát.“

Ulevilo se mi, že letadlu nehrozí exploze, byla jsem ráda, že to Jay tvrdí s takovou určitostí, že ví, co máme dělat, a že nás bude řídit, mne i Jean, až přijde k sobě. Měl přece lékařské vzdělání a vyznal se v letadlech i v divočině. Jay si bude umět poradit. Jak jsem obcházela letadlo kolem křídla, zjistila jsem, že mám ústa plná štěrku. Jak je to možné? Vyplivla jsem tu drť na zem a k svému úžasu vidím, že je bílá. Takže to nebyl štěrk, byly to úlomky mých vlastních zubů. Přejela jsem si ústa jazykem. Zachytával se na špičatých polámaných troskách. Rozdrcené zuby. Jazyk mě bolel. Zjistila jsem, že jsem si ho u kořene nakousla a že mám i jednu ze stoliček rozštípnutou ve dví.

Dobře, řekla jsem si věcně, je načase zjistit ztráty. Mezi nohama jsem měla nepříjemný, teple lepkavý pocit. Krvácela jsem odněkud z pochvy, ale teklo to málo, nemohlo to být nic zlého. Rána na noze vypadala hrůzně, ale nebolela a nebyla mi zatím nijak na překážku. Dobře. Nejpodivnější to bylo s mým levým předloktím; když jsem otočila ruku, cítila jsem, že se v něm něco pohybuje – tedy něco, co by se hýbat nemělo, tím jsem si byla jistá. Prsty jsem ale vládla, a pokud jsem rukou neotáčela, mohla jsem ji také používat.

Jay se krčil u Jean. Čekal na mne. „Musíme ji zahřát,“ opakoval. „Počkejte tady, dojdu jí pro větrovku.“

Usadila jsem se na zemi. Podařilo se mi zaujmout takovou polohu, že jsem mohla mít hlavu Jean na klíně. Pak jsme těžce bojovali, než se nám podařilo navléct jí větrovku. Když ji Jay zapínal na zip, všimla jsem si Jeaniných nohou. Sandály zmizely. Ty bílé bosé nohy vypadaly strašně křehké. Zula jsem si holínky, svlékla modré vlněné ponožky a navlíkla jsem jí je. Sahaly jí až do poloviny lýtek.

To je všechno, co pro tebe můžu udělat, děvče, říkala jsem Jean v duchu. Zadívala jsem se na jasně modré ponožky a vybavil se mi obchod v Berkeley, kde jsem je koupila. Byl vzdálený tisíce světelných let. Obula jsem si zase holínky. Lesklá papírová koženka, kterou byly vylepené, mě studila do bosých chodidel.

Zadívala jsem se pořádně na Jean. Měla krví slepené vlasy, v ústech krev, v nose krev. „Neměli bychom jí vyčistit nos, aby mohla dýchat?“ zeptala jsem se Jaye.

„Ne, dýchací cesty má volné.“

Asi už ji prohlédl, napadlo mě. V tomhle se vyzná, viděl tolik těžce raněných zvířat.

Sčesala jsem prsty Jean vlasy z obličeje, opatrně jsem je pramének po praménku oddělovala. Pak to teprve bylo pořádně vidět. Tri hluboké sečné rány na levé tváři, rozbíhající se od úst k uchu, hluboké, rovné brázdy, jako vyťaté. Až tohle všechno skončí, jak bude vypadat? Bude mít obličej samou jizvu. Určitě bude muset na plastiku. Znovu jsem se jí podívala do obličeje. Nebyla vůbec nalíčená a vypadala hrozně mladě a nevinně. Krása byla zmařená. Kdepak, nikdy už nebude vypadat tak jako předtím, říkala jsem si, nikdy.

„Jean,“ vyštěkl Jay. „Slyšíš mě?“ Bylo znát, že mu mluvení dělá potíže. Také ztěžka dýchal, ale nepřestával na Jean volat. Otřásla se. Začala se kroutit, jako by se snažila zaujmout pohodlnější polohu na kamenitém loži. Lepší lože najít nemohla. Dlouhou chvíli jsme jen tak u ní seděli. Jay se chvílemi předkláněl a naříkal.

„Hrozně mě bolí břicho,“ stěžoval si. „Ten bezpečnostní pás mi asi dodal.“

Věděla jsem, jak mu asi je. Také mě teprve začínalo bolet tělo. Kdybych se byla soustředila na jedno místo, určitě by bylo bolelo ještě víc, proto jsem se snažila tu sbírku bolavých součástek ignorovat, pokud to šlo. Namáhalo mě dýchat, namáhalo mě mluvit, každý pohyb byl namáhavý. Snažili jsme se hýbat co nejméně, mluvit co nejméně, a když tak bez zbytečných slov.

„Je tu řídký vzduch,“ vysvětloval Jay. „Na to si ale zvykneme, časem.“

Časem. Čas. Ztratila jsem pojem času. Jay se podíval na hodinky, jako by ho bylo napadlo přesně totéž. Byly rozbité.

„Zastavily se ve dvě patnáct, určitě v tu chvíli, kdy jsme narazili.“ Mluvil prázdným lhostejným tónem, jako by čas nebyl důležitý, jako by to byl jen další z mnoha detailů, které nestojí za úvahu.

„Když člověk může hýbat prsty, znamená to, že nemá zlomenou ruku?“ zeptala jsem se.

Viděla jsem, že o otázce uvažuje. Nejdřív se na mě podíval, jako bych mluvila z cesty, ale pak uvažoval. „Ne, to nemusí nic znamenat.“ Nezeptal se, proč se ptám, a já mu to nevysvětlovala. Jen jsem jeho odpověď zaregistrovala. Mám tedy zlomenou ruku.

Jean otevřela oči a zanaříkala. Jay se k ní přisunul blíž.

„Ležte klidně,“ řekla jsem co nejhlasitěji, doufala jsem, že s ní navážu kontakt. Pohnula se a nepřestávala tiše naříkat stoupajícím a klesajícím, zoufalým, žalujícím kvílivým tónem.

„Jean, prosím, nehýbejte se,“ žadonila jsem. Děsilo mě, jakou silou se zmítá. Nevnímala mne, neslyšela, věděla jsem to, ale nechtěla jsem se s tím smířit.

„Jean, proboha ležte klidně,“ prosila jsem znovu, nevěděla jsem si s ní rady. Neměla na těle žádné zjevné poranění, vypadala v pořádku, ale z bezvědomí se neprobírala. Její tělo sebou zmítalo křečovitými, trhavými pohyby. Kolem dokola byly rozsety střepy pivních lahví a některé větší ostré-zubaté úlomky ležely nebezpečně blízko Jean. Shýbla jsem se, posbírala je a naházela dolů ze svahu. Bylo slyšet, jak se kdesi v hloubce tříští o skály.

„Musíme ji dostat zpátky do letadla,“ řekla jsem Jayovi. „Jestli ji unesete za nohy, vezmu ji za ruce.“ Bylo to první rozhodnutí, ke kterému jsem se odhodlala. Jay souhlasil.

Pokusili jsme se o to. Vzala jsem ji pod paží a kousek jsem ji odtáhla, zatímco se Jay pokoušel zdvihnout ji za nohy. Chvíli jsme se tak potýkali a pak jsme si vyčerpaně sedli na kamení. Lapali jsme po dechu po té marné námaze. Nedokázali jsme Jean ani zdvihnout, natož ji dopravit zpátky do letadla.

„Já prostě nemůžu,“ řekl potom Jay. Nepodíval se na mě. Byl sehnutý a držel se za břicho.

„Poslyšte, pokuste se přivolat radiem pomoc, já zatím Jean přidržím, aby nepadala dolů.“ To byla kapitulace. Musíme doufat, že nám někdo přijde na pomoc, že někdo pomůže Jean a nám také. Rychle. Někdo musí přijít brzy.

Jean se mezitím posunula nebezpečně blízko okraje strmého srázu. Horní polovina jejího těla se stále křečovitě vymršťovala a dopadala vždy níž a níž. Snažila jsem se ji přidržovat vší silou. Bála jsem se, že nás obě strhne ze svahu, bála jsem se, že se mi vysmekne a spadne sama. Držela jsem ji za pásek od overalu a nohy jsem měla zapřené mezi balvany. Modlila jsem se, aby sebou přestala házet, abych se nemusela dívat na její nepříčetné, zmítající se tělo. Odvrátila jsem se od ní a pozorovala jsem Jaye, jak se pracně drápe k letadlu. Jean s námi už tak jako lak odputovala dost daleko dolů. Trvalo hodnou chvíli, než se ozval u vysílačky. Začal odříkávat zaklínači formulku tísňového volání: „Mayday, mayday, slyší mě někdo?“

Poprvé se mu zachvěl hlas. Slyšela jsem to nerada. „Mayday, Mayday, zde cessna Norbert pět-dva-osm-pět-pět. Havarijní přistání na hřebeni Sierry u sedla Kearsarge, deset kilometrů na sever od Mount Whitney. Ozvěte se! Prosím!“

Čekali jsme v tom křišťálovém tichu na odpověď, na zapraskání v rádiu, na nějaký hlas, nějaký zvuk. Čekali jsme, až už další čekání přestalo mít smysl. Slyšela jsem, jak vypnul baterku. Bylo mi jasné, že není spojení.

Zdálo se mi, že to trvá nekonečně dlouho, než se k nám Jay vrátil. Snažila jsem se nemyslet na strach, který se mu ozval v hlase. Rozhodla jsem se, že to s rádiem musíme ještě zkusit později, nesmíme to vzdát.

Jean se začala zmítat ještě prudčeji. Prala se se mnou. Pokoušela jsem se chytit ji drahou rukou ale nešlo to, musela jsem levou ruku šetřit, jen pro nejhorší případ. Prsty, kterými jsem ji držela za overal, jsem už skoro necítila. Pokoušela jsem se neposlouchat zvuky, které vydává. Tušila jsem, že si je budu pamatovat do nejdelší smrti, do nejmenších podrobností, tak, jako jsem si pamatovala zvuky, vycházející ze dvorka naší sousedky, když zabíjela králíky. Byla jsem tehdy ještě docela malá, nevěděla jsem, co se tam vlastně děje, ale přihlížela jsem, dílem fascinovaná a dílem zděšená, jak už to děti dělávají. Ti králíci tehdy vydávali takový krátký kvílivý zvuk, zvířecí, zoufalý.

Jay se naklonil a přidržel Jean. Pochopil, že bych ji sama těžko udržela. Horní polovinou těla divoce zmítala.

„Musíme to zkusit s tím rádiem ještě jednou,“ řekla jsem, „nesmíme to vzdát.“

„Zapnul jsem vzadu maják, nouzovou vysílačku. Má vlastní zdroj a bude automaticky vysílat signál o pomoc, takže nás záchranná četa podle toho signálu může najít,“ řekl, aniž se na mě podíval.

Záchranná četa. Ovšem, někdo nás přece jistě bude hledat – ale kdy nás vlastně začnou pohřešovat?

„S rádiem se taky budeme pokoušet,“ trvala jsem na svém.

Neodpověděl.

Tentokrát jsem se nedala jen tak snadno odradit. „Jayi, musíme to ještě zkusit!“

„Tak to zkuste sama,“ řekl.

„Já to přece neumím, vy to umíte, vy se o to musíte pokusit.“

Marně jsem čekala na odpověď. Mlčky jsme tam seděli a drželi Jean.

„Tak tedy dobře, já jdu, ale musíte mi říct přesně co a jak, každou hloupost, krok za krokem.“

„Tak tedy, zapnete baterku, je tam páčka.“

Zhluboka jsem se nadýchla a začala jsem z něho dolovat přesné instrukce. Když jsem měla pocit, že už trochu vím, jak si počínat, vydala jsem se k letadlu. \Ji mě to nepřišlo tak namáhavé. Když jsem se shýbala pod křídlo, abych mohla vylézt do kabiny, hřálo mě sluníčko do zad. Tak jsem se soustředila na Jayovy pokyny, že jsem ani nezaslechla, když za mnou přišel, aby pokus s rádiem ode mne převzal.

Od chvíle havárie jsme se stále zabývali Jean. Teď ale, jak za mnou přišel, se o ní ani slovem nezmínil a já se na ni neptala. Zeptala jsem se jen, jestli myslí, že za námi opravdu půjde nějaká záchranná četa. Řekl mi, co jsem už stejně věděla.

„Dnes odpoledne už určitě nikdo nepřijde.“ To byla skutečnost. Zcela jasná.

Když se Jay neměl k tomu, aby svoje tvrzení rozvedl, začala jsem na něm vymáhat podrobnosti. „Kdy vás čeká vaše dcera?“ pokoušela jsem si vzpomenout, jak se jmenuje, ale nepovedlo se mi to.

„Karla?“ zeptal se, jako by ho ani nenapadlo na ni pomyslet. „Karla se vrací ze školy tak ve tři. Do večeře ji určitě ani ve snu nenapadne, aby si dělala nějaké starosti, často chodím domů až kolem šesté.“

Slunce bylo ještě vysoko, ale musela být už hodná chvíle po poledni, odhadovala jsem, že budou asi tak tři. Karla už je nejspíš doma. Co může taková holčička sama doma dělat? Třeba leží na posteli a čte si knížku. Určitě si zatím starosti nedělá. To tak až za tři hodiny, možná i později.

„Ví Karla, kam jste se chystal?“ nedala jsem mu pokoje.

„Nevím. Možná že jsem nechal na psacím stole papírek se jménem té paní na Furnace Creek, ten by mohla najít.“

Panebože. On ani neví, jestli řekl své desetileté dceři, že letí na výlet. Copak pro ni nevymyslel žádný program, pro každý případ? Připadalo mi to všechno strašně nedomyšlené a nezodpovědné. Žádný letový plán. Nikdo neví, kde jsme. Vždyť to vlastně nevíme ani my sami. Není nikoho, kdo by zazvonil na poplach.

Pak jsem si to konečně uvědomila: musím se o sebe postarat sama. Jay se o mne nepostará, a ani to od něho nemohu žádat. Vezeme se v tom oba stejně. Můžeme jeden druhému pomoct, ale musí v tom být určitá rovnováha.

„Jimie mě čeká asi tak v šest,“ řekla jsem nahlas.

„Nemám tušení, kdy si začne dělat starostí, ani co pak udělá. Prosím Jimie, pošli nám někoho na pomoc!“

Můj dramatický povzdech Jaye nevyvedl z míry. Snažil se najít pohodlnější místečko mezi kameny, jako předtím Jean. Chtěl se natáhnout a to mi připadalo zvláštní, protože mně instinkt kázal, abych se stočila do co nejmenšího klubíčka, ruce pod paždí, nohy pod sukněmi.

Pod námi směrem na západ byla dolina vyplněná sněhem a o kousek níž už začínaly stromy. Připadalo mi, že bychom tam byli v závětří a že je tam víc prostora. „Nemyslíte, že bychom se měli přesunout tam dolů, pod stromy?“ zeptala jsem se.

Tentokrát odpověděl bez zaváhání. „Ne, musíme zůstat u letadla.“ Nepřela jsem se. Jistě věděl, jak se má správně postupovat. Asi musí být nějaké pravidlo; asi vypočítali, že větší šanci k přežití mají ti, kdo se nevzdálí od havarovaného stroje, a to i tehdy, je-li havarovaný stroj na vrcholku jedné z nejvyšších hor země, a když se člověk u něho nemůže ani pořádně postavit a vlastně ho ještě nikdo nehledá.

„Už jste někdy havaroval?“ zeptala jsem se bezděčně.

Podíval se na mě, jako bych se byla zbláznila. Zabručel a neodpověděl. Jen tak tam seděl a vrtěl hlavou. Napadlo mě, že si asi dělá výčitky.

„Udělal jsem blbost,“ řekl konečně. „Děsnou blbost.“ Předklonil se a rukama objal kolena. Vzdychal, ale nenaříkal. To nebyla situace, při které se slzí. Najednou mně ho bylo strašně líto.

„Poslyšte,“ snažila jsem se mluvit co nejvlídněji. „Co se stalo, stalo se. Asi vám to moc nepomůže, ale chtěla bych vám říct, že vám nemám nic za zlé, že se na vás nezlobím.“ Nedořekla jsem, co si myslím, že by mi stejně nebylo nic platné, kdybych se i zlobila, bylo by to jen marné plýtvání energií, a tu jsme oba potřebovali nade vše. Musíme si společně všechno promyslet, dát hlavy dohromady, spojit síly, potřebujeme jeden drahého.

Potřebovali jsme mít plán, to mi bylo jasné. „Jdu vylézt nahoru na hřeben,“ ohlásila jsem Jayovi. To se přece dělá, když se člověk ztratí. Člověk má vyhledat nejvyšší bod v okolí a odtamtud se rozhlédnout. Pražkům terénu. Orientace. Nikdy v životě jsem se v horách neztratila, ale mnohokrát jsem jezdila na koni ve volné přírodě a prošla jsem s rancem několik národních parků, takže jsem věděla, jak hledat cestu. Opakovala jsem si stále: Neztrať hlavu, a dostaneš se odtud. Hlavně nesmíš podlehnout panice!

Chvíli po nárazu jsem byla jako ochrnutá, ale teď se moje tělo začínalo nepříjemně probouzet. Pravá noha mě bolela, stehno nad kolenem mi hrozivě oteklo a překáželo mi v pohybu. Jazyk mě pálil až k nevydržení. Šálila jsem po jedné láhvi s pivem, která zázračně přežila náraz, odšroubovala jsem uzávěr a pořádně se napila. V mých zakrvácených ústech působilo studené pivo jako balzám. V levém předloktí mě bodavě bolelo. Vstrčila jsem ruku do kapsy, abych měla paži jako zavěšenou a mohla si ruku trochu šetřit na horší časy. Bylo mi jasné, že ta raka je opravdu vážně pošramocená. Bude ale muset sloužit. A hotovo.

Lezla jsem těch pět a půl metra do kopce pravidelným, vytrvalým tempem, krok za krokem. Nahoře na hřebeni byly jazyky tvrdého umrzlého sněhu, naváté z jižního svahu. Když jsem konečně stanula nahoře, zafoukal mi pod sukně ledový vítr a mrazil mě do holé kůže. Skoro jsem to nevnímala. Pohled, který se mi naskytl, mě ohromil.

Panebože! Lapala jsem po dechu.

Pod mýma nohama byl hluboký, strmý sráz, skály spadaly do hloubky mnoha set metrů téměř kolmo, až hluboko dolů k samotné poušti.

Skoro kolmo. Na východní straně Sierry nebyly stromy, nebylo žádné předhůří, nebyly míle nepřehledné divočiny. Vlastně tam nebylo nic, žádné překážky. Měla jsem pocit, že bych na vzdálené údolí skoro dosáhla rukou.

Chtělo se mi křičet radostí. Haló, kde jste kdo! My se neztratili, kdepak, vždyť tamhle dole jsou lidé, osady, domy, ranče. Je tam veliké údolí. Dokonce se mi zdálo, že vidím letiště. Haló, kde jste kdo, neztratili jsme se! Můžu ještě něco dokázat, můžu dojít pro pomoc.

Dolehl ke mně Jayův hlas: „Volání o pomoc. Volání o pomoc.“ Recitoval monotónně do mikrofonu. Tentokrát se mu hlas nechvěl strachem. Zavolala jsem na něho, aby přišel za mnou. Nejdřív jsem si myslela, že se nebude chtít namáhat, ale pak si to zřejmě rozmyslel a začal se hrabat do prudkého svahu. Jestlipak se pohybuji taky tak nemotorně, napadlo mne. Konečně dolezl až ke mně. Stáli jsme spolu mlčky na hřebeni a dívali se k východu.

„Je to dole Owens Valley?“ zeptala jsem se.

Přikývl a mně překypovalo srdce úlevou.

Znala jsem přece to údolí, znala jsem Owens Valley. Byla jsem tam tři roky předtím, ve stejné roční době. Pamatuji si přesně, jak jsme údolím projížděli, jak jsme se dívali na tento hřeben zdola. Hory mi tehdy připadaly neskutečné, vypadaly nádherně, až se tajil dech, ale byly vzdálené. Já ale teď viděla, že dole jsou lidé, města, silnice, ranče, že tam na nás čeká pomoc. Nebyli jsme uprostřed opuštěné divočiny, byli jsme na samém okraji Sierry. Za údolím pod námi bylo vidět další horské pásmo; nižší, holé, červenohnědé hory.

„Jak dlouho půjdu dolů?“ zeptala jsem se.

Pokrčil rameny.

Dny byly dlouhé. Světlo musí vydržet ještě nejméně tři, možná i čtyři hodiny. Možná že ani nebudu muset jít až dolů, že cestou narazím na nějaký ranč. A určitě přijdu na nějakou horskou cestu. Dnes už jsou cesty všude. Všechno je vždycky jinak, říkala jsem si.

Byla jsem čím dál tím vzrušenější. Můžu něco vykonat. Můžu dojít pro pomoc, poslat na hřeben helikoptéru a ta odveze Jaye a Jean na nosítkách a všechno nakonec dobře dopadne.

„Jayi, není to daleko, nezdá se, já jdu.“

Chvilku nic neříkal, ani se na mě nepodíval. Pak promluvil takovým tím lhostejným, nezúčastněným tónem, jakým hovořil od okamžiku havárie. „Tak běžte. Rovnou dolů z kopce až na poušť.“

Zadívala jsem se na něho, ale nepoznala jsem, jak se pod tou maskou ze zaschlé krve tváří. Ruce měl v kapsách, byl předkloněný, hlavu mezi rameny. „A co vy?“ zeptala jsem se, vlastně ani nevím nač, chtěla jsem asi vědět, jaké má plány, pokud vůbec nějaké má. Když neodpověděl, dodala jsem: „Kdyby se tu ještě dnes ukázala nějaká záchranná četa, tak jim řekněte, kudy jsem šla.“

Nenamáhal se odpovědět. Věděli jsme přece oba, že ten den nikdo za námi nevyrazí, ten den určitě ne.

Šmátrala jsem vzadu v troskách letadla, až jsem našla svůj batoh. Pečlivě jsem vybrala věci, které bych mohla cestou potřebovat. Nůž na ovoce, mandarínku, sendvič, mapu, která by také mohla být užitečná, fotoaparát a peněženku. Začala jsem už zase myslet na civilizovaný svět. Budu potřebovat průkaz totožnosti a peníze. Nechtěla jsem ztratit drahocenný aparát.

„Tak já tedy jdu. Budu se snažit spěchat.“

„Dobře.“ Nic víc neřekl.

Připadalo mi, že to musím bohatě stihnout dolů do pouště, než se setmí. Cesta se mi zdála jasná. Chvíli jsem jen na hřebeni váhala, kde bych měla nejlíp začít sestupovat. Nejdřív musím jít po sněhu. Zkoušela jsem si stoupnout. Sníh sluncem změkl, ale na povrchu zůstala silnější ledová kůra. Snad mě unese. Viděla jsem, že nejprudší část sestupuje hned zkraje. Skály spadaly dolů jako stěna čajového hrníčku: nahoře u okraje strmě a dole se miskovitě zplošťuje. Šlo o to, dostat se bez úrazu k té miskovité částí.

Konečně jsem si vybrala, kde začnu. Opatrně jsem se skrčila a spustila nohy na druhou stranu. Špičkou boty jsem si vykopala dolík pro jednu botu, pak pro druhou. Další díry v ledu jsem vytloukala pěstí. Ta ledová kůra mě musí udržet, jinak by to nešlo. Škály byly schované pod sněhem, nebylo čeho se zachytit.

Sníh byl oslnivě bílý a nebe tak modré, jaké člověk jinde nevidí, jasně, hluboce, palčivě modré. Vykopala jsem další dvě jamky, a ještě další. Pomalu jsem se pohybovala dolů, čelem ke svahu, od jedné jamky k druhé. Levá ruka přece jen poslouchala, nenechala mě ve štychu, nezradila mne. Rána pěstí, kopnutí botou, rána pěstí, kopnutí.

Když jsem přelezla tak asi dva metry, podívala jsem se nahoru, abych viděla, jak postupuji. Hned jsem věděla, že to byla chyba. Veliká chyba. Nebe se začalo otáčet, kroužilo nade mnou čím dál tím rychleji. Ledová kůra, za kterou jsem se držela, mi začala pod rukou povolovat. Najednou ze mne vyprchala všechna síla.

Panebože, shora to přece nevypadalo takhle strmé, říkala jsem si. Kdybych teď uklouzla, zřítím se až dolů do toho žlebu, nic mě nezastaví, budu padat stovky metrů, nezadržitelně. Stačí jedno špatné šlápnutí a jsem vyřízená. V tu chvíli jsem zkameněla, připadalo mi, že jsem v pasti, že nemám naději, že se nedostanu ani nahoru, ani dolů.

Ne, řekla jsem si přísně, tak tohle ne! Ne. Zhluboka jsem se nadechla a pomalu, opatrně jsem se zase začala soukat vzhůru. Stoupala jsem do týchž děr a modlila jsem se, aby ledová kůra vydržela, jen jsem si to pomyslela, kus ledu mi zůstal v ruce. Pustila jsem ho a chytla se rychle za úzkou ledovou římsu. Necítila jsem, jak to studí do rukou, ani jak mi ledově fouká pod sukně. Myslela jsem jen na to, že se musím dostat zpátky nahoru. Nepropadej panice, opakovala jsem si znovu a znovu, jen pomalu, opatrně, pomalu.

Dolezla jsem na hřeben a zůstala jsem ležet, úplně vyčerpaná. Přecenila jsem se. Vzrušení vystřídalo zklamání. Současně se mi ale také trochu ulevilo. Dobře, udělala jsem chybu, ale nebyla to naštěstí osudná chyba. Slunce ještě hřeje, ještě je naděje.

Po chvilce jsem se vydala dolů k letadlu. Našla jsem Jaye ve stejné poloze, v jaké jsem ho opouštěla, opřeného o dvířka vypadlá z vraku. Lhostejně se na mě díval.

Jean nebyla v dohledu.

6

Díval se na mne, ale sám mi mizel. Chvíli byl jeho obličej úplně jasný, chvíli z něho zbyla jen nejasná skvrna. Do mého zorného pole se z okrajů plížila černá mlha, jako když se zavírá clona u fotoaparátu. Zorné pole se mi zužovalo, až jsem viděla jen kousíček před sebou, jako bych se dívala malou dírkou.

Asi omdlím.

Sedla jsem si a sklonila hlavu mezi kolena. V duchu jsem na sebe křičela: Nedej se! Nesmíš ztratit vědomí! Věděla jsem, že musím být vzhůru, nebo zemřu. Nic ti není, opakovala jsem si, nic. Nevzdávej se, vydrž! Svět se se mnou pomalu přestal točit a začínala jsem zase vidět. Byla jsem jen vyčerpaná, jak jsem se pokoušela lézt dolů. Přecenila jsem se, to bylo jasné.

Seděla jsem tam, hlavu mezi koleny, jako bych byla ve tmě mimo čas a prostor. Jak mi hlava visela dolů, zahlédla jsem trosky svých brýlí. Skla byla roztříštěná a kovové obroučky bláznivě zohýbané, postříkané krví. Rychle jsem si sáhla na obličej. Nemám taky rozseknutou tvář? Odřenými, zkřehlými prsty jsem pátrala, ale nic jsem nenašla, žádnou otevřenou ránu. V duchu jsem učinila malé díkuvzdání.

Zdálo se mi k neuvěření, že jsem brýle do okamžiku, kdy jsem je našla, vůbec nepostrádala, ačkoliv bez brýlí vidím naprosto zkresleně. Do té chvíle mi prostě nechyběly. Na vzdálené údolí, které se mi zdálo být tak blízko, jsem se dívala bez brýlí.

Už jsme na té žulové hoře strávili nejméně hodinu a já stále objevovala svět. Určitě bych měla udělat něco, na co si nemůžu vzpomenout. Určitě se mi něco důležitého nechce vybavit. Mysli, Lauren, mysli, zhluboka se nadýchni a mysli, klidně mysli! Ano. V prvé řadě si musím zachovat chladnou hlavu. Jestli na té hoře budu muset bojovat, musím si uchovat rovnováhu. V každém slova smyslu.

Zahlédla jsem malý květináč, ve kterém byl předtím kaktus pro onu paní od Furnace Creek. Květináč byl prasklý a kaktus visel ven hlavou dolů, kořeny ve vzduchu. Dlouho jsem se na ten zmařený dárek dívala, vypadal jak z jiného světa, skoro symbolicky. Najednou došlo k podivné změně: dostala jsem vztek. Vyvřel zevnitř ven, úplně nezadržitelně. Tohle se mi přece nesmí stát, syčelo to ve mně, já se odtud dostanu, přece tu nezůstanu, nezdechnu tady.

Pak mě vztek přešel a vystřídala ho otupělost. Vracela jsem se pomalu k Jayovi. Stál, hlavu mezi rameny, ruce v kapsách, díval se na mě nepřítomně, jako bych byla někdo, koho kdysi dávno znával a jehož jméno za léta zapomněl.

„Nedokázala jsem to,“ oznámila jsem mu. „Je tam příliš prudký sráz.“

Pokrčil rameny. Asi mu to bylo srdečně jedno.

Vítr se ani nepohnul a slunce stále ještě příjemně hřálo. Vzduch byl v té výšce sice chladný, ale nebylo to nijak nepříjemné. Pokud jsme se vůbec nepohybovali, dýchání nebolelo a my pomalu upadali do příjemného polospánku. Dlouho jsme tak zůstali. Mlčky. Chtěla jsem se na něco zeptat, ale upustila jsem od toho. Jako když člověk jede autobusem plným cizích lidí. Chce se někoho na něco zeptat, ale spolucestující jsou příliš do sebe pohroužení. Jsou jen zdvořilí, nic víc. Pokud člověk opravdu nutně potřebuje odpověď na svoji otázku, najde nakonec odvahu, aby ji položil.

Byla bych chtěla říct: Jayi, poslouchejte, vy si přece máte umět poradit v každé situaci, přece se o vás říká, že si vždycky víte rady. Prý si v každé krizové situaci počínáte skvěle. Tady máte výbornou krizovou situaci, Jayi, počínejte si tedy skvěle! Překonejte se, dělejte něco, já vám pomůžu. Nakonec jsem neřekla ani slovo, věděla jsem, že by to stejně nebylo nic platné.

Zachránit se. O to tady šlo. Nemůžeme jednoduše sedět na sluníčku, prostě jen nečinně sedět. Protože slunce zajde. A jako noc následuje po dni… tahle řádka Shakespearových veršů mi utkvěla v hlavě ještě od školních dob. Slunce putovalo na západ ajá věděla, že tak za hodinu za dvě zapadne do Tichého oceánu. Viděla jsem v duchu maminku, jak sedí v proutěném křesle na terase a pozoruje slunce mizící v moři. Byla jsem ráda, že neví, kde jsem a co se se mnou děje, že to všechno bude už za námi, až se o tom dozví. Pak si společně sedneme a já budu v klidu vyprávět, jak to všechno bylo. Copak asi o našem dramatu bude vyprávět Jay?

„To byla hrozná blbost,“ jako by odpovídal na nevyřčenou otázku. Za těmi slovy jsem vycítila opravdové zoufalství. „Co se vlastně stalo? Proč se nám nepodařilo přeletět hřeben?“ Poprvé jsem se na to zeptala.

Zavrtěl hlavou a mnul si pěstí oči. „Měl jsem zakroužit, abych získal výšku, byly tam vzdušné víry, táhlo mě to dolů.“ Sklonil hlavu a vzdychl.

Nenapadlo mě nic, co bych mu řekla. Naklonila jsem se, přetáhla mu na hlavu kapuci od větrovky a uvázala tkaničky pod bradou. Nebránil se. „Musíme si udržet co nejvíc tepla,“ řekla jsem.

Myslela jsem na Jean. Mohl by ji člověk najít a nějak ji přikrýt? Ne, Jay mi nemůže pomoct a sama bych to absolutně nedokázala. I kdybych ji našla – při pomyšlení na jakýkoliv sestup se mi dělalo zle – i kdybych ji našla, neměla bych nic, čím ji přikrýt. Sama s ní nehnu.

Stromy byly daleko a vyrůstaly ze sněhu. Všude tam dole ještě panovala zima. To teplé slunce byl jen malý dárek, o který jsme mohli každým okamžikem přijít, kdykoliv se mohly přivalit mraky. Na vrcholu velehorských hřebenů musí člověk počítat s ledovým větrem a mrazem.

Chtěla jsem Jaye varovat. Od chvíle havárie jsem se snažila s ním sblížit, chtěla jsem mít pocit, že jeden druhému pomáháme. Dva zmůžou víc než jeden, ve dvou se lépe táhne; nemohla jsem pochopit, že to Jay nechápe. Snad bych mu porozuměla, kdybych ho blíž poznala. Byl tak zničený, protože měl výčitky svědomí? Mučilo ho pomyšlení na Jean, zraněnou a osamocenou? Nebo sám sebe litoval, protože ho bolelo břicho? Nerozuměla jsem lomu.

„Je veliká zima, chtělo by to oheň,“ řekla jsem. „Potřebujeme sirky a něco, co by hořelo.“ Vlezla jsem do vraku. Nebylo to snadné, protože letadlo viselo na kopci asi v padesátistupňovém úhlu. Na podlážce ležela moje kabelka. Prohrabala jsem ji a modlila se, abych v ní našla takové ty malé placaté sirky; nosívám je s sebou pro své přátele kuřáky. Jeani nu kabelku jsem podala Jayovi. Ať ji prohledá on. Nenašli jsme nic, ani on, ani já.

„Copak v tomhle letadle není žádná pohotovostní skříňka pro pivní pomoc?“ Překvapilo mě, jak popuzeně mluvím.

„Palubní zapalovač,“ řekl Jay.

„Zaplaťpánbůh za kuřáky,“ prohlásila jsem poprvé v životě. Posbírali jsme všechno, co podle našeho názoru mohlo hořet, s výjimkou palubního deníku. Už jsem ho držela v ruce, když mě napadlo, že jistě bude nějaké vyšetřování a deník by mohl být důležitý. Zase jsem ho pečlivě uložila. Vytáhla jsem mapy, pytlík od oběda a dřevěnou klec na kočku. Pak jsem vytahala láhve s pivem z kartónové krabice.

„Možná, že bychom se měli najíst,“ napadlo mě, když jsem se podívala na sendviče, přichystané k obědu. Celý den jsem na jídlo ani nevzpomněla, teď jsem také neměla hlad, jen mi připadlo, že by to byla aspoň nějaká zábava. Podala jsem jeden obložený chleba Jayovi a sama jsem si kousla do chleba s marmeládou. Chyba. Ústa jsem měla strašně bolavá a v chlebě byl štěrk. Nemohla jsem polykat. Celé sousto jsem zase vyplivla.

Jay také neměl chuť k jídlu. „Raději zapálíme oheň,“ řekl. „Najděte ještě něco, co by mohlo hořet.“ Překvapilo mě, s jakou samozřejmostí očekává, že všechno odřu sama. „Pokuste se vyndat přední sedadla, ta by nám mohla vydržet.“

Pokusila jsem se sedadla uvolnit, ale byla příliš zaklíněná, nešlo to. Vytáhla jsem nůž na ovoce a zkusila rozříznout potahy, abych mohla vytahat čalounění, ale ani to nešlo, nůž byl příliš tupý, ani se mi nezdařilo koženku propíchnout. Systematicky jsme probrali všechno, co by mohlo v letadle hořet. Vzpomněli jsme si i na pneumatiky, obě byly ale splasklé a nemohli jsme k nim. Kromě sedadel lam už nic nezbývalo.

„Kolik myslíte, že je teď stupňů?“ zeptala jsem se s drkotajícími zuby.

„Kolem nuly,“ odpověděl. „Když svítí slunce a nefouká vítr, má člověk vždycky dojem, že je tepleji, než ve skutečnosti je.“ Tohle se alespoň pokoušel říct, ale celá věta vyšla nějak pokroucená a nesouvislá. Já jsem taky tak mluvila. Slyšela jsem sama sebe, jak říkám: „Ten oheň – myslíte – můžeme zapalovat – už hned?“ V hlavě jsem měla myšlenku pěkně srovnanou, úhlednou, ale nedokázala jsem ji pořádně vyjádřit slovy. Nemohla jsem to pochopit. Při nárazu mi popraskaly zuby. Mohl mi prasknout i mozek? Ale Jay přece taky mluví tak nesouvisle. Když to není poranění mozku, tak co to vlastně je?

Šok. Upnula jsem se na to slovo. Samozřejmě, je to šok, jsme určitě v šoku! Tohle vysvětlení mě plně uspokojilo a už jsem se dál věcí nezabývala, ani mi nevadilo, že vlastně ani pořádně nevím, co šok je. Stačí, že vím, že postihuje lidi po těžkých nehodách. Jistě to samo přejde.

Narovnali jsme naši malou sbírku hořlavin na hraničku blízko letadla. Stočila jsem kus hnědého balicího papíru do smolku a ten jsem hodlala použít jako pochodeň, na které bych donesla oheň od zapalovače k hranici. Snadné to nebude, to jsem věděla.

„Dejte se do toho,“ řekl Jay v okamžiku, kdy jsem ho chtěla požádat, aby se o zapálení ohně postaral on.

„Nevím, jestli se mi to povede.“

„Ale ano,“ řekl a um debata skončila.

Vlezla jsem dovnitř, nadýchla se a zapnula baterii. Když se ozvalo tiché bzučení, vzplála ve mně jiskra naděje. Proboha ať to funguje, prosím, modlila jsem se tiše. Zatlačila jsem zapalovač. Po dlouhé, napjaté minutě vyskočil.

„Sláva,“ jásala jsem, když jsem zahlédla žhoucí, oranžově rudý kroužek. Přistrčila jsem k němu papír a čekala, až začne hořet.

„Foukněte do toho,“ křičel na mě Jay.

Foukla jsem. Nepomohlo to. Papír zčernal a začal doutnat, jinak nic.

„Foukněte pořádně, přes ruku!“

Zkusila jsem to. Nic.

„Jayi, pokuste se o to vy, vy takovéhle věci umíte.“

„Nemůžu, nemůžu se ohnout, moc to bolí.“

Moc to bolí! Bože, co si myslí, že mě nic nebolí? Copak neví, že bolest nesmí brát na vědomí, že hlavní věc je zapálit oheň, všechno ostatní je vedlejší, hlavně oheň, a to zvlášť tady, kde s hořením očividně není všechno tak, jak se patří.

„Namočím ten papír do benzínu,“ prohlásil Jay. „To by mohlo pomoct, snad to pak chytí.“ Vzal si ode mne smotek a namočil ho do malé benzínové kaluže. Pak mi ho zase vrátil.

Prosím,, zkuste to, zkusím cokoliv, možná že mi to bouchne v ruce, ale to je jedno, hlavně aby to chytlo.

Výpary benzínu naplnily kabinu, až mě to rozkašlalo. Znovu jsem zatlačila zapalovač do palubní desky a modlila se, aby se rozžhavil. Rozžhavil se. Papír tentokrát vzplanul.

S hlasitým hurá jsem podala pochodeň Jayovi. Bála jsem se ale trochu, že uhasne, než se Jayovi podaří zapálit naši hraničku. Když se k ní shýbal, zatajila jsem dech. Viděla jsem, jak ji plameny olízly a pak jako by se ztratily. Oheň byl neskutečný, prchavý, jako by ho vykouzlil eskamotér. Nevěděla jsem už pomalu, kdy vidím opravdové plameny a kdy ne.

Kyslík! Samozřejmě, oheň potřebuje kyslík, my také potřebujeme kyslík a lady je prostě kyslíku málo. Věděla jsem, že na to existuje nějaká rovnice, jen jsem si nedokázala vzpomenout jaká. Jak je to: kyslík znamená pro přežití totéž, jako oheň pro – pro co? Nebo: kyslík znamená pro oheň to, co oheň pro – co?

Malá hranická vzplanula. Jay se znovu opřel o utržená dvířka kabiny. Čalounění mu poskytlo malou měkkou plošinku, na které se mohl trochu natáhnout. Já se krčila kousek dál na plochém balvanu, stočená do co nejmenšího klubíčka, a sála jsem do sebe teplo od ohně. Nos jsem zastrčila pod límec, abych mohla vdechovat vlastní teplo.

Bylo to příjemné. Uvolnili jsme se, uklidnili, tváře a ruce co nejblíž ohni. Jay měl tenisky těsně u hranice. Toužila jsem po své mohutné prošívané bundě a po spodních kalhotách, po těch hlavně, hořce jsem litovala, že je nemám, pokaždé kdy mi závan ledového větru pronikal na holou kůži. Toužila jsem po tom, abych se mohla skrčit pod teplou, měkkou peřinu, se zahřátýma nohama.

Vrátila jsem se do skutečnosti. „Jayi, strčte si ruce do kapes,“ křikla jsem podrážděně. Zavrčel, jako by chtěl říct ‚starejte se o sebe‘. Bylo po družné náladě u ohně. Stejně už zvolna dohoříval.

„Nalejte na něj benzín,“ řekl Jay.

„K čemu? Stejně už nemáme nic, co by hořelo, tak nač bych tam lila benzín?“

„Benzín hoří, polejte s ním kamení a bude hořet a hřát nás.“

„Potřebujeme nějaké nádoby, musíme ho do něčeho nachytat,“ namítla jsem. Zdvihla jsem láhev s pivem, ležela opodál a začala jsem ji vylévat.

„Počkejte,“ zavolal na mne. „Dejte to sem!“ Vypil pivo a láhev mi vrátil.

Vlezla jsem pod křídlo, abych láhev naplnila z pramínku, který vytékal u netěsnícího uzávěru nádrže. „Ach ne!“ zakvílela jsem. „Ten benzín už přece teče celé odpoledne, moc se ho vyplýtvalo, už tam asi nic není.“

„Ale ano, benzínu je dost,“ zamumlal Jay.

Tentokrát mě neuklidnil. Bohužel jsem mu přestávala věřit. Ohlédla jsem se přes rameno. Plameny už byly docela malé. Rychle jsem se vrátila a vylila na oheň benzín. Ulevilo se mi, když potom plameny znovu vyrazily do výšky. Budu ale potřebovat víc lahví. Neměla jsem žádnou v zásobě. Jay jednu právě otevíral, ale to už bylo pozdě. Oheň vyhasl, než se nám podařilo vypracovat nějaký systém.

Lezla jsem kolem letadla a hledala nerozbité láhve. Našla jsem tři. Vrátila jsem se k Jayovi a jednu jsem vypila.

„Musíme vypít, co můžeme,“ vydechl mezi dvěma loky. „Potřebujeme tekutiny, pro dehydrataci.“

To jsem pochopila. Jak jsem zaklonila hlavu, abych se znovu napila, něco vklouzlo do hrdla láhve. Osahala jsem to jazykem. Byl to led. Slunce ještě svítilo a pivo již zamrzalo! Byl takový mráz, že mrzly i tekutiny obsahující alkohol. Dobrý bože! Budeme potřebovat co nejvíc lahví. Našla jsem jich nakonec deset. Vlezla jsem pod křídlo a opřela jednu prázdnou láhev pod netěsnící uzávěr. Jakmile byla plná, strčila jsem tam jinou a plnou jsem podala Jayovi.

Stíny se prodlužovaly, dole na svazích hor byly sytě modré. Barvy byly neobyčejně ostré a jasné. Seděla jsem jako očarovaná a dívala se na žhavě radě slunce. Jeho záře jako byvším pronikala, všechno do sebe halila, jako by nás omývala svítivým třpytem.

„Nikdy v životě jsem nic Útkového neviděla,“ vydechla jsem. Jednu dlouhou minutu jsme tam spolu stáli a koupali se v tom nádherném světle.

„Teď se teprve pořádně ochladí, a to hodně – a rychle,“ řekl Jay.

Než to stačil doříct, už jsem cítila, jak se ochlazuje. Vrátila jsem se k letadlu pro zbytek smotku, který nám zůstal od prvního ohně. Benzínem nasáklá pochodeň rychle vzplála. Byla jsem rada. Hodila jsem ji na kamení, vzala láhev a vychrstla na oheň benzín. Zaprskalo to a vyvalil se oblak černého kouře.

„To bylo moc, to bylo moc!“ křikl na mě Jay. „Zkuste to lejt pomaleji, menší pramen.“

Zkusila jsem to znovu. Tentokrát to zaburácelo a plameny vyšlehly vysoko k nebi.

„Teď vy,“ obrátila jsem se k Jayovi a podala mu láhev. Sama jsem vlezla zase pod křídlo naplnit další. Byla jsem odhodlaná nevyplýtvat zbytečně ani kapku benzínu, teď když jsem věděla, jakou má pro nás cenu.

Chodila jsem opatrně, pravou rukou jsem se přidržovala balvanů, pečlivě jsem se vyhýbala těm, které se viklaly.

Spodnička mi pod sukní vylezla až k pasu, z rány mezi nohama jsem začala krvácet, sukně se mi lepila na zakrvácenou kůži. Když jsem ji odtrhla, abych se mohla pohybovat, pronikal pod ni mrazivý vítr. Byla jsem dost ubohá. Nejhorší bylo, když jsem zjistila, že poslední láhev začíná přetékat.

„Jayi, musíte mi pomoct. Budeme muset plnit ty láhve oba, jestli nechceme vyplýtvat benzín, já na to sama nestačím.“

„Tak to nechte přetéct,“ řekl, „benzínu je dost.“

Aha, to znamená, že se vůbec do téhle akce nehodlá zapojit, že to bude jenom na mně, pokud je třeba láhve naplnit, buduje muset plnit sama. Zatraceně! Měla jsem sto chutí s ním zatřást, aby se probudil, aby převzal část zodpovědnosti. Možná že se mi nechtělo přijmout roli, kterou mi vnucoval. Přece jsme oba v pořádku, nic nám dohromady není, jsme si rovni, nebo bychom si měli být rovni. Jenže to tak nebylo.

Dolezla jsem zas k němu. Seděl tak jako předtím, opřený o dvířka. Podala jsem mu láhev. Pak jsem ho musela přelézt, abych tu svoji vylila na oheň. Kdybych se o to pokusila z druhé strany, odkud jsem to měla blíž, od křídla, byla bych riskovala, že polejů Jaye, že ho zapálím.

„Nemohl byste se aspoň pohnout?“ vyštěkla jsem na něho. „Takhle vás musím pořád s každou lahví přelézat.“ Měla jsem čím dál tím větší vztek. „Sakra Jayi, vezeme se v tom oba, tak sakra taky něco dělejte, nestačím na všechno sama.“ Slyšela jsem, jak jsem protivná, mrzelo mě to, ale nedokázala jsem se ovládnout. Na Jaye to stejně nezapůsobilo, bylo to k ničemu. Nedal ani najevo, jestli mě vůbec slyšel.

Zavedla jsem stálý postup. Pod křídlem jsem měla připravenou řadu lahví, jedna vždycky už začínala přetékat, než jsme stačili plné vylít na oheň. Vzala jsem vždycky s sebou jednu pro sebe a jednu pro Jaye. Pak jsem ho musela přelézt a vylévat v dlouhém, pravidelném pramínku benzín z lahve na oheň.

Za odměnu vzplál a pěkně hřál.

Z údolí stoupala tma. Jako bychom byli na mrtvé planetě kdesi ve vesmíru, takový byl mráz a tma. Žádný měsíc. Jediné světlo vycházelo z našeho ohně. Nedovedla jsem si představit, jak by nám bylo bez světla a tepla od ohně. Do zad nás bodal mráz.

Jay vylíval benzín mnohem šikovněji než já, dovedl to. Dokázal vychrstnout přesný krásný dlouhý pramínek, pak počkal, až plameny skoro dohořívaly, a v poslední chvíli je zase přesně přikrmil. Někdy vyčkával tak dlouho, až jsem měla strach, že bude pozdě, a křičela jsem na něho. On ale vždycky v poslední okamžik stačil vyslat k ohni bezpečně namířený pramen benzínu a plameny vždy znovu vzplály.

Oheň byl vrtošivý. Po chvíli jsem ale přišla na to, že si mohu tu a tam dopřát pětiminutový odpočinek, než se vydám pro další láhve. Na tu chvilku milosti jsem se soustředila, upnula jsem se na ni, kdykoliv mě to všechno začínalo zmáhat, když jsem se pracně snažila nasbírat dostatek sil pro další pouť za topivem. Sedla jsem si vždy co nejblíž k Jayovi a říkala jsem si: ještě půjdu jednou, pak ještě jednou a ještě. Oheň mi hřál ruce a tváře, zima mě mrazila do zad. Pak jsem si říkala: mysli jen na příští cestu, jen na tu jednu.

Zničehonic Jay řekl: „Chudák Jean.“

„Jak se vlastně jmenovala příjmením?“ zeptala jsem se. Ráno se mi to přece zdálo být důležité.

„Nollerová, jmenovala se Nollerová,“ odpověděl. Také použil minulého času.

„V tomhle mrazu přežít nemůže,“ vyslovila jsem konečně nahlas to, čeho jsme se oba báli.

„Ne, to nemůže.“

Jean byla mrtvá. Určitě byla mrtvá. To byla skutečnost, jako mráz, který nás pálil do zad, krutá skutečnost, na kterou bylo lépe nemyslet. Nevím vlastně, kdy jsem si uvědomila, že musela už zemřít, nemám tušení, kdy si to uvědomil Jay. Chvíli jsme o ní stručnými strohými větami mluvili a dívali se přitom do ohně, do vrtkavého, křehkého ohně, který jediný stál mezi námi a takovou smrtí, jakou zahynula Jean.

Seděla jsem o kousek výš nežli Jay. Chtěla jsem se s ním podělil o radost z toho, že jsme živí, o teplo života. Vzala jsem ho za ruku. Byla hrozně studená a já ji začala třít. Pak jsem se předklonila a políbila Jaye na vlasy. Pak jsem ho pohladila.

„Nezlobím se na vás, Jayi,“ snažila jsem se mluvit pomalu a klidně, ale hlas se mi přece jen trochu zatřásl. „Moc mi na tom záleží, abyste to věděl. Nic vám nezazlívám. Jen si přeju, abychom to společně vybojovali, abychom spolu přežili tuhle noc.“ Potřebovala jsem se s ním sblížit, aby mezi námi bylo pouto, on byl živý a já byla živá, chtěla jsem, aby taky řekl: „Ano, přežijeme to spolu.“

„Jayi, prosím vás, nemohli bychom spolu uzavřít dohodu?“ zeptala jsem se. „Nemohli bychom si slíbit, že si budeme navzájem pomáhat, abychom tu noc přečkali?“ Moc jsem si přála, aby mi to slíbil, připadalo mi to hrozně důležité. „Dáte mi na to slovo, Jayi?“ škemrala jsem.

„Jasně, přečkáme to,“ řekl.

Hned mi bylo líp. „Zastrčte si ruce do kapes,“ pobídla jsem ho a odešla pro další plnou láhev a prázdnou jsem strčila pod pramínek benzínu.

Nevím, kolikrát jsem vůbec takhle putovala, možná že třicetkrát, možná že ještě víckrát. Láhve se plnily rychleji, než jsme je stačili vyprazdňovat, to bylo marné, nezbývalo nám nic jiného než být pořád ve střehu, abychom nic nepromeškali. Z příkazů a zákazů vznikal zákon: nesmíš upadnout, nesmíš klopýtnout, nesmíš uklouznout, nesmíš zacházet s benzínem neopatrně, nesmíš klímat.

Jednu chvíli se mi stalo, že jsem si benzínem postříkala ruku, ve které jsem držela plnou láhev. Benzín se vzňal a plamínek pomalu putoval k hrdlu láhve. Stála jsem bez hnutí až do okamžiku, kdy na mě Jay křikl: „Zahoďte tu flašku, rychle!“

Odhodila jsem láhev, po které se už začínaly šplhat plameny. O pár metrů dál explodovala na skále.

„Panebože! To je jako časovaná bomba,“ vzdychla jsem.

„Mohlo vám to utrhnout ruku,“ řekl vyčítavě.

„Kvůli mně přišla ale nazmar flaška,“ zakvílela jsem nešťastně. Zlobila jsem se na sebe pro tu neodpustitelnou nedbalost.

„Lepší přijít o flašku než o ruku,“ namítl. Nebýt tak rozčilená, bylo by mě potěšilo, že si o mne dělá starosti. Konečně se zdálo, že mu přece jen záleží na tom, co se s námi stane.

Začínala jsem ztrácet klid. Fyzicky jsem byla úplně vyčerpaná, a v duši, která je v takových chvílích tak důležitá, se mi rozhostil zmatek a nepokoj. Potřebovala jsem si to v sobě zase dát do pořádku, najít zase klid. Třeba by mi pomohla mantra. Oh mani peme hum hri. Začala jsem si tiše přeříkávat, neplač, tak jak nás to učili v Tibetském institutu. Potřebovala jsem mít prázdno v hlavě. Zvuk zaříkávadla mě uklidňoval. Oh mani peme humhri. Začínala jsem v sobě cítit uklidňující vibrace.

„Co to vyvádíte? Co je to?“ křičel na mě rozčileně Jay. Moje počínání ho očividně vyvedlo z míry.

„To je přece mantra.“ Napadlo mě, že mu to moje mumlání třeba půjde míň na nervy, když mu povím, jak jsem se dostala do Tibetského institutu. „Zapsala jsem se tam do kursu minulý rok, do kursu meditace a techniky relaxace, přednášejí to tam učitelům duševní hygieny. Já vloni pracovala na denní klinice pro mladistvé, pro děti, které se předtím léčily na psychiatrických odděleních. Byl to osmitýdenní kurs, učili nás tam základní techniky meditace.“ Slyšela jsem sama sebe, jak nezadržitelně plácám, ale nedokázala jsem zavřít pusu. „Víte, bylo docela zajímavé, kolik tam bylo kandidátů filozofie, vysokoškoláků ze všech koutů světa, z New Yorku, z Holandska, Německa, byl to úplně mezinárodní podnik.“

Jaye to nezajímalo. „Tak s tím dejte pokoj. To stačí, dost“. Utrhl se na mne.

Tím to ale neskončilo, nenechala jsem se umlčet. Byla jsem podrážděná, neklidná a tvrdě odhodlaná nás oba nějak zaměstnat. „Jak myslíte. Tak si tedy budeme povídat. Vyprávějte mi nějaké kovbojské historky. Vyprávějte mi, jaké to bylo, když jste dělal na ranči.“

Dlouho se mlčky díval do ohně. Když se konečně ozval, promluvil tichým stísněným hlasem. „Ne, teď žádné kovbojské historky nebudou, teď ne.“

Cosi v jeho hlase mě přece jen odradilo. Zkusila jsem to tedy jinak. „Tak si můžeme zazpívat,“ navrhla jsem. „Zpívejte se mnou. Spusťte.“

Chvějícím hláskem jsem začala. „O Mary, neplač, nenaříkej pro svého miláčka, už ho není…“

No skvěle, to se mi povedlo, říkala jsem si kysele. To teď zrovna potřebujeme, lakovou pohřební písničku.

Začala jsem jinou. „Hluboká řeko…“ zarazila jsem se málem s pláčem. Copak mi to vůbec nemyslí, že si nedokážu vzpomenout na píseň o něčem jiném než o umírání?

Pak jsem si konečně vzpomněla na starého známého Peta Seegera, jehož písně jsem zpívávala na mírových shromážděních. Spustila jsem: „Kumbaja, ó pane, kumbaja.“ Celou ukolébavku jsem dozpívala až do konce. Její tóny mě krásně upokojily, jako kdybych předříkávala mantru. Tentokrát Jay nic nenamítal, ale nepřipojil se ke mně. Zpívala jsem, když jsem přelézala k Jayovi, zpívala jsem na cestě přes balvany pro další plné láhve a cestou zpátky. „Tiše, tiše, neplač dítě, nebe samo utěší tě.“ Přezpívala jsem všechny sloky a začala znovu. Zpívala jsem na vrcholku žulových velehor, pozdvihla jsem hlas k nebi v pusté krajině a náš oheň osaměle zářil do prázdna. Jak jsem vytrvale putovala sem a tam, dostala jsem najednou nesmyslný strach, že se otrávíme. Občas mě černý kouř dusil a já měla pocit, že se nám plíce spečou do černa, že se očadí lak, jak už byl mastným kouřem očazený trup vraku letadla.

„Nemůže nás to zabít?“ zeptala jsem se Jaye, který měl přece lékařské vzdělání.

Neodpověděl, ale mě to už nepřekvapovalo. Pro jistotu jsem se odsunula dál od ohně a snažila se zhluboka dýchat čistý vzduch. Ledový chlad do mě pronikl ostře jako meč. Pochopila jsem, že výpary benzínu nemohou být tak zlé jako mráz. Mráz byl nesrovnatelně horší.

„Dělejte,“ pobízel mě jednu chvíli Jay, když jsem šla pro další láhev. Věděla jsem, že situace musí být vážná, když na mě takhle křičí. Zpod křídla jsem zahlédla, že plamínky našeho ohně jsou už docela malé. Oheň uhasíná, vyděsila jsem se. Nedalo se nic dělat, musela jsem benzín vychrstnout z místa, kde jsem stála.

Postříkala jsem Jaye a ten ihned začal hořet.

„Jayi, prosím vás, odpusťte mi to!“ Mávl rukou.

„O nic nejde. Běžte pro další flašku.“

Štěstí, že lze oheň tak snadno uhasit, říkala jsem si, aspoň nám nehrozí, že bychom se mohli sami upálit.

Oheň bloudil po skalách, přeskakoval nahoru a dolů po balvanech, jako by byl živý a měl svou vlastní vůli. Tu a tam vyšlehly plameny na zcela neočekávaném místě, někde, kde jsme vylili před chvílí trochu benzínu, který se ihned nevznítil. Občas se stalo, že jsme benzínu vychrstli příliš mnoho a k nebi vyšlehl tak vysoký a mohutný ohnivý sloup, že jsme s Jayem jeden druhého viděli docela zřetelně, dokud se na nás nepřivalil černý oblak dusivého kouře.

Jak zář ohně osvítila Jayovu tvář, vynikla absurdní, tragická maska zaschlé krve, která mu zakrývala obličej. Předklonila jsem se a pokusila se ji setřít, byl to takový chabý pokus navázat zase smír.

„Nesahejte na mne, dejte mi pokoj,“ vyštěkl.

Pak jsme spolu nepromluvili alespoň hodinu. Nezlobila jsem se, to ne, ale ta noc mi připadala úplně nekonečná. Jednu chvíli jsem zaslechla vzdálený hukot letadla, který postupně sílil. Určitě to musí být veliký tryskáč, asi dopravní letadlo na cestě do San Franciska. Lidé se v něm vracejí domů. Budou doma za půl hodiny. Zdálo se mi to nepředstavitelné. Roztřesená vzrušením jsem rychle nalila na oheň veliký proud benzínu a oheň vyšlehl obrovským plamenem vysoko do tmy.

„Vykašlete se na to,“ řekl Jay.

„Proč? Proč se na to mám vykašlat?“

„Je to k ničemu, nemůžou nás vidět,“ řekl klidně.

Byla jsem odbojná. „A co když ano? Třeba to někde nahlásí a někdo vyrazí oheň uhasit, co by to nebylo možné!“ Skoro jsem křičela.

„Ne,“ řekl lhostejně. „Nikdo ten oheň neuvidí a nikdo nepřijde. Dnes ne.“

Šla jsem pro další plnou láhev. Nechtělo se mi, ale musela jsem, to bylo jasné. Prostě jsem se dala do pohybu jako automat a rozhodla jsem se nevnímat všechny rány a bolavá, potlučená místa a místečka na svém těle. Přinesla jsem dvě láhve a podala je Jayovi. Vzal si je bez jediného slova. Zdálo se mi, že v tom našem nacvičeném stereotypu pokračujeme donekonečna. Noc bez konce, amen. Měla jsem sto chutí s tím přestat, ale neměla jsem na vybranou. Věděla jsem, že chci-li se kdy z té hory dostat, musím udržovat oheň. Oheň znamenal šanci přežití, bez ohně žádná šance neexistovala. Já byla vestálka, strážkyně ohně, na mně bylo, abych oheň po celou noc střežila. Přemýšlela jsem o tom, že strážci ohně existovali vždy, udržovali oheň od samého počátku civilizace. Byla jsem jedním z nich.

„To břicho mě hrozně bolí,“ stěžoval si Jay už asi potřetí či počtvrté. Mluvil trochu nezřetelně a do hlasu se mu vloudil naříkavý tón. Snažila jsem se předstírat, že to neslyším.

Byla jsem v pokušení říct, ať už dá pokoj. Měla jsem chuť být hrubá, možná až zlá. Chtěla jsem mu říct, že mě vůbec nezajímá, co a jak ho bolí, protože mám svých bolestí dost a dělám, co můžu, abych se s nimi vyrovnala. Chtěla jsem říct, že oddělení stížností je zavřené. Neřekla jsem vůbec nic.

Jestli to bylo únavou a nepozorností nebo ze vzteku, nevím, ale jednu chvíli jsem si vychrstla benzín do obličeje. Odhodila jsem láhev a zvedla ruce. V okamžiku jsem byla v jednom plameni. Cítila jsem zápach pálících se vlasů, cítila jsem, jak mě oheň pálí do tváře. Jay se s námahou zdvihl a pomohl mi plameny uhasit. Společně se nám to podařilo.

Sedla jsem si na zem. Všechna síla ze mne vyprchala. Jen jsem byla ráda, že jsem si vzala tu nesmyslnou čepici, bez ní by mi byly vlasy úplně shořely.

Bylo to jako zlý sen, jako noční můra, chtěla jsem se z toho probudit. Dost. Už toho mám dost, už víc nechci. Ať se mnou někdo zatřese, ať mě někdo vzbudí. Nebylo úniku, musela jsem se zdvihnout a vydat se pro další benzín a znovu a znovu, pokud nějaký je. Nic ti není, říkala jsem si, jsi v pořádku. A zase jsem vstala a šla pro další láhev.

Zprvu jsme ani nezpozorovali, že začíná foukat vítr. Připlížil se tiše, nenápadně, rozkolébal a roztančil plameny. Ponenáhlu se ohně dočista zmocnil, zcela ho ovládl, takže jsme už vůbec nedokázali předvídat, kam plameny zamíří. Musím být ve střehu, musím být opatrná. Úloha vestálky byla od té chvíle těžší, strážkyně musela přelstít vítr.

Jednu chvíli, když jsem měla několik minut na odpočinek, sedla jsem si na větší balvan a zapomněla jsem si shrnout sukni. Měla jsem pod sebou jen nylonovou spodničku, a přece se mi sedělo tak příjemně. To je zvláštní, říkala jsem si, sedím na holém kameni, a přitom je to tak příjemné. Proč je to příjemné, Lauren? Mysli! Odpověď mi zableskla v mozku, jako když rozsvítí žárovku. Kámen je příjemný, protože je teplý.

„Jayi,“ vydechla jsem, „ty kameny! Udržují teplo. Můžeme si je nastrkat do kapes a zahřívat si ruce, můžeme si je nastrkat pod nohy. Můžeme je naskládat kolem ohně a budou potom vyzařovat teplo jako kamna.“

Ten vynález mě rozradostnil. Rychle jsem začala sbírat nepříliš velké kameny a obkládala jsem jimi oheň. Každou chvíli jsem si přitom přiklepla prst. Když se nám podaří polít všechny kameny, oheň je rozpálí a horko se v nich uchová, budeme mít tepelnou rezervu!

„Tak mi pojďte pomoct,“ volala jsem na Jaye. „Čím víc se nám jich podaří zahřát, tím líp pro nás. Přece vám musí být jasné, jak to je důležité.“

Jay se nadzvedl na lokti, jako před chvílí když přilíval benzín na oheň. Chvíli jako by se snažil vyvinout nějakou činnost, ale pak zase klesl nazpět. Od chvíle, kdy jsme zapálili oheň, a to mohlo být tak asi šest hodin, se prakticky nepohnul z místa.

Dostala jsem vztek. „Poslouchejte, když už nic neděláte, měl byste si přinejmenším strčit ruce do kapes, nebo je držet v podpaží, ležíte roztažený a ztrácíte tak zbytečně teplo. Když nic jiného, starejte se sakra aspoň sám o sebe.“

Byla jsem protivná a vadilo mi to. Jayovi to také vadilo. Pokaždé, když jsem mu něco radila nebo nakazovala, mrzutě zabručel. Bylo jasné, že mi naznačuje, abych mu dala pokoj a svatý klid. Zajímavé, že jsem to nedokázala, že jsem se nemohla udržet a vytrvale jsem se ho snažila nutit, aby se sám chránil.

Konečně se mi podařilo naskládat kolem ohně asi tak dva tucty kamenů. Vítr foukal čím dál tím víc a my měli oba co dělat, abychom se s benzínem str efili. Plameny už nehořely spořádané, vítr je hnal z místa na místo, zdvihal je v bizardních kotoučích vzhůru do tmy, kde mizely v jeho víru.

Doufala jsem, že už jsou aspoň dvě hodiny ráno. Muselo minout šest hodin tmy, zbývalo jich asi tak pět nebo šest. To pomyšlení bylo hrozné. Nedovedla jsem si představit, že bych takhle vydržela ještě celých pět hodin. Snažila jsem se na to nemyslet. Mysli jen na příští pochod pro benzín, říkala jsem si, dál nemysli! Krok za krokem, balvan za balvanem. Šla jsem ještě asi šestkrát nebo sedmkrát. Připadalo mi, že jsem krmením toho nenasytného ohně už strávila polovinu života. Noc nebere konce, a já budu takhle putovat, přelézat z balvanu na balvan, prát Se s větrem asi navždy. Vychrstla jsem jednu dávku na oheň. Podala jsem Jayovi další plnou láhev a lezla jsem pod křídlo pro novou munici. Jay měl za úkol vylít do plamenů tolik paliva, abych pod křídlem viděla na práci. Jenže tentokrát byly plameny už docela malé.

„Jayi, dělejte!“ Křikla jsem. Pak jsem čekala, kdy konečně plameny vyletí do výšky. Když se nic nedělo, znovu jsem se ohlédla. Plameny byly docela nízké. Rychle jsem lezla zpátky s plnou lahví a křičela jsem přitom na Jaye.

Pak jsme oba nalili benzín na oheň současně. Plamínky zasyčely a zhasly. Čekali jsme, že se znovu rozhoří, jako tolikrát předtím. Tentokrát se oheň nerozhořel. Vyhasl.

7

Světlo jako by vůbec neexistovalo. Horu zaplavila hluboká, nesmlouvavá černá tma, vystoupila jako hladina oceánu a zastřela zrak. Mráz a temnota nás pohltily a já v tu chvíli teprve pocítila velikost a tíži naší osamocenosti a pochopila jsem neúprosnost té pusté samoty, ze které nebylo úniku.

Oheň vyhasl, světlo zmizelo, mráz pálil v plicích. Mysli, opakovala jsem si. Vztáhla jsem ruku, abych našla Jaye, chtěla jsem se ujistit, že je vedle mne. Byl tam.

Uvažovala jsem: dobře, tak zase zorněme palubním zapalovačem. Snad nám ještě jednou poslouží. Vstala jsem. Sukně se mi už zase přilepila. Opatrně jsem ji odtrhla a přitom jsem bolestí přivírala oči. Pak jsem si sukni pěkně srovnala, než jsem se vydala na další cestu kolem Jaye k předku letadla.

„Jdu pro zapalovač,“ řekla jsem mu, když jsem ho překračovala. Nechtě jsem do něho vrazila. Zavrčel.

„Odpusťte,“ řekla jsem automaticky.

V kabině jsem přehodila páčku, kterou se zapínala baterie. Z duše se mi ulevilo, když jsem zaslechla bzučení. Zatlačila jsem zapalovač a pak jsem čekala. Prsty jsem měla nešikovné a ztuhlé, dýchala jsem si na ně, abych jimi vůbec pohnula. Čekala jsem až do chvíle, kdy podle mého odhadu měl zapalovač být už rozpálený. Nevyskočil. Asi mám zkreslenou představu o čase, usoudila jsem a čekala dál. Minuty plynuly. Konečně jsem začala šmátrat po přístrojové desce, až jsem nasahala zapalovač. Vytáhla jsem ho. Nezářil oranžově žlutým světlem, nic, byl úplně černý. Sáhla jsem na konec, který měl být nažhavený. Nebyl ani vlažný.

Ten zapalovač prostě musí fungovat, musí. Znovu jsem ho energicky zatlačila. Tma v kabině byla zcela neproniknutelná, bloudila jsem chvíli prsty po desce, než jsem našla správný otvor a než jsem pak zase zapalovač vytáhla. Manévr jsem opakovala aspoň dvanáctkrát. Pak jsem volala na Jaye.

„Pojďte to zkusit vy,“ křičela jsem. Myslela jsem, že asi něco dělám nesprávně, že jsem určitě zapomněla provést nějaký jednoduchý, ale důležitý úkon, bez kterého to nejde, že by jinak zapalovač žhavil. „Musíte to zkusit,“ křičela jsem v naději, že budu-li dostatečně neústupná, vyburcuji ho snad nakonec z té kamenné netečnosti.

Asi jsem tušila, že se o nic nepokusí. Věděla jsem to, ještě než mi odmítl pomoc. Odbyl mne týmž lhostejným prázdným tónem, jakým mluvil už celé hodiny. Jay zabral jediné pohodlné místečko a nehnul se z něho od okamžiku, kdy jsme zapálili oheň, jedině s výjimkou chvilky, kdy jsme začali hořet, to se přece jen přiměl k minimální činnosti. Tentokrát jsem ho ale nedokázala vyburcovat, chtěl, abych mu dala pokoj, nebo možná věděl, že by se namáhal marně, jako předtím, když to zkoušel s rádiem, ačkoliv mu bylo jasné, že to k ničemu nebude. Možná že s Jean mu to také bylo hned jasné, poznal, že nemá naději.

Bylo to marné, oheň vyhasl a já ho nedokázala zapálit. Jay by to nejspíš nedokázal také. Ostatně, i kdyby se mu to zdařilo, stejně bychom oheň těžko uhlídali v takovém povětří. Začínal foukat silný vítr.

Plán A tedy padá, řekla jsem si. Jaký máme plán B? Samozřejmě, musím vymyslet nějaké alternativní řešení. Vzpomněla jsem si na naši tepelnou rezervu, na zahřáté kameny. Měli jsme přece hranici žhavých žulových kamenů, které musí vydržet po nějakou dobu hřát, možná že dost dlouho. Kdyby se mi zdařilo naskládat balvany do malé uzavřené prostory chráněné před větrem, hřály by déle. Rozhodla jsem se, že je dám do konce trupu letadla, do té části, která se částečně odtrhla od předku. Byl to vlastně takový hliníkový trychtýř, do kterého by se dva lidé a hromada kamení dobře vešli.

„Když si tam vlezeme… totiž, když tam napřed naskládáme kámen..“ ptala jsem se ho na to už předtím, ale pořád mně to ještě vrtalo hlavou. Zeptala jsem se tedy znovu. „Když tam naskládáme všechny balvany a pak tam ještě sami vlezeme, nemůže se to s námi utrhnout?“ V duchu jsem si představovala, jak se letadlo řítí ze svahu.

„Ale kdeže,“ řekl podrážděně. „Přece je zaklíněné, křídlo je zapíchnuté do země a kola taky.“ Jeho hlas zněl úsečně a monotónně jako z magnetofonového záznamu, jako kdyby Jay byl někde úplně jinde, pryč.

Najednou mě napadlo: nechystá se pryč? Neopouští mě? Co když mu něco vážného je a já to nepoznala?

Ne, rozhodla jsem se, já to přežila a on taky. Teď jde jen o to, abychom se zahřáli, abychom neztráceli teplo. Jay tvrdí, že letadlo je pevně zaklíněné. Doufejme tedy, že má pravdu.

Protáhla jsem se bokem úzkými dvířky na nakládání do zavazadlového prostoru a vykopla odtamtud tenké přepážky z umělé hmoty. Nohy strčíme do úzkého konce trychtýře, hlavy budeme mít nahoře, pod rozpolceným stropem, tam kde končí zadní sedadlo. Když se ale co nejvíc přikrčíme, budeme snad přece jen dost chráněni.

„Musíme do ocasu naskládat co nejvíc kamení,“ vylezla jsem ven. „Je tam dost místa pro nás oba; co zbyde, musíme zaplnit kamením,“ nařizovala jsem. „Snad nám to pomůže přečkat zbytek noci.“

Jay neodpověděl, ani se nepohnul. Byla jsem v pokušení říct něco ostrého, ale ovládla jsem se. Zbytečně bych plýtvala energií, tu budu potřebovat na nakládání kamenů.

Začala jsem pátrat ve tmě, hledala jsem horké, zčernalé a mastné kameny. Cítila jsem, jak se mi připaluje kůže, jak horko bodá do dlaní. Čím víc to pálí, tím líp, říkala jsem si. Levá ruka mi sice moc nesloužila, ale přece jen se mi podařilo naložit do vraku hezkých pár balvanů. Jeden nehet se mi ohnul a zlomil a různě jsem si také popálila a potloukla prsty. Ale nedalo se nic dělat, za všechno se musí platit. Horké kameny byly naše jediná naděje.

Pokaždé, když jsem k dvířkům zavazadlového prostoru vzpírala další balvan, trup se o kousek posunul. Byla bych ráda věděla, při jakém zatížení může hrozit nebezpečí, že se zadní část vraku utrhne, kdy se začne valit dolů s lavinou kamení a na svazích hor zbudou jen rozbité kousky vraku a těl.

Tak už dost, okřikla jsem se. Přestaň myslet na věci, které stejně nemůžeš ani zjistit, ani změnit. Pak jsem se stočila do klubíčka nad kameny naskládanými v ocase letadla. Několik balvanů jsem měla přímo pod nohama, na jednom jsem seděla, jeden za zády, jeden u hlavy, další jsem tiskla v náručí.

Poprvé po nekonečně dlouhém čase mi bylo skoro příjemně. Horké kameny moje hliníkové doupě překvapivě vyhřály. Venku bouřil vítr, ale jeho skučení se mi zdálo vzdálené. Byla jsem spokojená, schoulená jako veverka, nebylo mi zle.

„Jayi,“ volala jsem. „Je tu opravdu docela dobře, je tu teplo, vlezte si sem ke mně.“ Věděla jsem, že se tam oba vejdeme jen taktak, jako bychom se chtěli vtěsnat do prádelního koše, ale tím líp, bude nám o to tepleji, dva hřejí víc než jeden.

Jay neodpovídal. Možná že se schoulil nad teplými kameny, které zůstaly venku. Určitě ještě vyzařovaly hodně tepla, i když v prudkém větru musely jistě rychle vychládat.

Opájela jsem se tím nečekaným přepychem. Připadalo mi krásné nemuset hlídat oheň, nemuset donekonečna putovat sem a tam s lahvemi benzínu. Zvolna ve mně ale začal hlodat zneklidňující pocit, jaký člověk má, spí-li kupříkladu v zimě v chladné místnosti, probouzí se, ví, že by si měl dojít pro další přikrývku, ale nechce se mu vylézt z teplé postele do zimy. Bylo mi jasné, že si budou muset brzy dojít pro další horké kameny a přinést je do své hliníkové skořápky. Vlastně jsem neměla představu, kolik jich bude potřeba. Nevěděla jsem, je-li vůbec venku dost teplých balvanů, jestli jich vůbec je dost na celém světě. Věděla jsem jen, že jich musím donést co nejvíc, a to rychle, než vychladnou.

U dvířek jsem zaslechla Jaye. On dokonce vstal a hnul se z místa? Sláva! Jásala jsem. Konečně se odhodlal k činnosti. Mohl by mi vlastně nějaké kameny podat a já bych nemusela lézt ven.

Křikla jsem na něho: „Když už jste tady, nemohl byste mi podat nějaké kamny?“

Vítr hučel. Slyšela jsem, jak se Jay pohybuje, ale neodpověděl. Když jsem se trochu zkroutila, zahlédla jsem nejasně jeho siluetu proti dvířkům.

„Jayi, prosím vás, podejte mi jich pár tady tudy, když už jste tu tak na ráně, to byste přece mohl.“

„Ne.“ Dodal ještě něco nesrozumitelného, ale já pochopila, co asi chtěl říct.

„Sakra, Jayi, přece vás neubyde, když mi podáte pár kamenů. No tak!“ Slyšela jsem, jak začínám fňukat. Zatraceně, říkala jsem si, zatraceně.

Pak bylo slyšet, jak leze k předku letadla, pak se vrak otřásl, jak se Jay drápal do kabiny. Vítr skučel, pronikal štěrbinami trupu letadla, cáry utrženého plechu v jeho závanech bušily do boků vraku. Přece jen budu muset vylézt ven, říkala jsem si zoufale. Pracně jsem se posadila. Jay ležel natažený na předním sedadle a tiskl si na břicho teplý kámen. Aspoň něco pro sebe vykonal, řekla jsem si znechuceně.

Protáhla jsem se dvířky jako zubožená kočka, kterou vyhánějí na mráz, a začala jsem hledat další zahřáté balvany. Tentokrát to bylo obtížnější, bylo jich už méně a byly větší a těžší. Levá ruka mě zlobila. Šmátrala jsem ve tmě a ohmatávala balvany, abych zjistila, jestli je utáhnu, jestli si je dokážu vzepřít na bok, abych je mohla odnést k letadlu.

Pak se mi najednou začalo chtít na malou. Připadalo mi to zvláštní. Uvědomila jsem si, že většina tělesných potřeb jako by se odmlčela. Neměla jsem hlad a nechtělo se mi na záchod. Vlastně jsem ani neměla žízeň. Vzpomněla jsem si na kvanta piva, co jsem předtím vypila, a bylo mi opravdu divné, že se mi nechtělo jít dřív.

Našla jsem si potmě kámen, příliš velký na to, abych ho odtáhla. Vykasala jsem si sukni, pečlivě jsem vyhrnula i spodničku, aby se nenamočila a nezmrzla. Pak jsem si sedla na kámen a roztáhla nohy. Teplá tekutina z mého nitra vytekla na chladnou žulovou skálu. Za chvilku zmrzne. To pomyšlení mě přimělo k tomu, že jsem se vrhla ještě na větší a těžší balvany, než na jaké jsem si troufla předtím. Není to žádná legrace, říkala jsem si, nemohu si dovolit žádný omyl, jestli z toho vyjdeme, bude to o vlásek.

Ani nevím, jak dlouho jsem těch šest kamenů sbírala, ani kdy jsem se vrátila do svého plechového hnízda, ale připadalo mi, že to trvalo věčnost. Ta námaha však stála za to, protože výhřevná síla navíc byla opravdu znát. Vzduch v konci vraku byl skoro teplý a já měla příjemný pocit uspokojení, že jsem udělala všechno, co bylo v mých silách. S tím útěšným pocitem jsem si přetáhla hedvábný šátek přes obličej a stočila se do klubíčka. Blahopřála jsem si: Lauren, jsi opravdu chytrá.

Připadala jsem si vpravdě chytrá, ne inteligentní nebo moudrá, prostě chytrá, nevím, jak to vyjádřit, ale myslela jsem tím, že se mi podařilo za určitých daných okolností zvolit optimální postup v optimálním sledu za maximálního využití příznivých podmínek. Vyluštila jsem hlavolam v určeném časovém limitu. Je pravda, že jsem to všechno málem zmařila, když jsem se předčasně pokusila o sestup, ale díky notné dávce štěstí se mi zdařilo včas tuhle chybu napravit.

Dělalo mi starost jen jedno – Jay. Cítila jsem se za něho odpovědná a to mně vadilo. Nerozuměla jsem tomu: vyšel přece z té havárie dobře, může se pohybovat, chodí, a přece nepohnul ani prstem, aby přispěl k naší záchraně. Přála jsem si, abych na něho dokázala zapomenout, ať si dělá, co umí, ale to nešlo. Nevím proč, ale cítila jsem, že mu musím pomáhat. Možná to bylo tím, že se mi zdálo, jako by naše šance na přežití úzce souvisely, nebo také tím, že jsme přece uzavřeli dohodu, slíbili jsme si, že spolu tu noc přežijeme a budeme si navzájem pomáhat. Tu dohodu jsem si vymyslela já, já Jaye donutila, aby na ni přistoupil, myslela jsem, že když dohodu přijme, dokáži ho i přimět, aby ji plnil. Asi věřím na to, že slovo se vždycky má dodržet.

Prostě jsem ještě jednou zavolala na Jaye, aby si vlezl ke mně. O chvilku později se můj konec vraku citelně otřásl, Jay se hýbal. Pomalu, pracně se protáhl mezi předními sedadly, přelezl zadní a začal se spouštět do mého trychtýře.

Vzpomněla jsem si, jak se Jay týž den ráno vyšvihl do pilotní kabiny, jako když se kovboj vyhoupne do sedla, jak byl pružný, graciézní. Jayova mrštnost dočista zmizela. Spouštěl se shora nemotorně, jako prkno, jako kdyby se neuměl ani ohnout, ani zaklonit, jako by byl z tuhých kovových součástek a místo kloubů měl rovné panty. Tvrdě nacpal do mého pelechu své neohebné tělo. Nohy mi vrazil do klína, jako kdybych tam ani nebyla. V tu chvíli jsem si všimla, že mu chybí jedna bota.

„Jayi, vaše noha!“ Vyděsila jsem se. „Kam jste dal botu?“

„To nic,“ zabručel, jako kdyby o nic nešlo, jako by ztráta boty nestála za řeč. Nemohla jsem pochopit, že mu není jasné, jakou cenu má každý kousek izolace, že dokonce i obyčejná teniska může mít rozhodující význam. Mrazem jsou přece nejvíc ohroženy končetiny, ruce a nohy. Mohl by přijít o prsty u nohy, možná o celou šlapku! Copak proboha nechápe, jak je to vážné?

„Vykašlete se na to,“ zabručel podrážděně. Mlátil kolem sebe, snažil se najít pohodlnou polohu, praštil mne loktem do tváře a do hlavy, kolena mi vrazil do břicha. Představovala jsem si předtím, jak se tam k sobě budeme oba tulit, jak se budeme hřát o kameny i navzájem se zahřívat, jak tam budeme spolu stočeni jako dvojčata v lůně. Měla jsem tušit, jak to dopadne. Jay se točil a vrtěl, strkal do mne, snažil se co nejvíc natáhnout, zatímco já se krčila. Byla jsem bezmocná. Hořce jsem litovala, že jsem ho vůbec vyzvala, aby ke mně vlezl, že jsem ho nenechala vpředu na sedadle.

Vzdychla jsem a Jay zasténal. Nohy i ruce jsme měli beznadějně zapletené. Cítila jsem, jak se konec trupu otřásá, jak sebou Jay nešikovně házel. To mě polekalo. „Přestaňte s tím,“ křikla jsem, „ihned toho nechte, vždyť nás zabijete!“

Chvíli dal pokoj, ale pak se znovu začal vrtět. Konečně jsme se oba octli v poloze, která sice nebyla nijak pohodlná ani pro jednoho, ani pro drahého, ale zdála se být přijatelná. Nohy jsme měli spletené, já je měla přitažené k bradě, on natažené. Když jsem se stočila do klubíčka, měla jsem hlavu u jeho pasu. Uvědomila jsem si, že zatímco já mám hlavu chráněnou, on musí mít hlavu i ramena přesné pod otevřeným stropem. Nemohla jsem proti tomu nic dělat a také jsem se o to ani nepokoušela. Šlo mi především o to, aby sebou Jay zase nezačal házet.

Zato jsem ho nepřestávala hubovat: „Přetáhl jste si kapuci přes hlavu? Přikryjte si obličej, strčte nos za košili a dýchejte si pod ni, četla jsem někde, že se nejvíc tepla z těla ztrácí hlavou.“ Nepamatovala jsem si, kde jsem to četla, ani jsem nevěděla, jestli to je vůbec pravda. Měla jsem ale aspoň Jayovi co říct, mohla jsem s ním udržovat kontakt, snažila jsem se ho přimět k tomu, aby se o sebe staral.

Pátrala jsem v paměti po zatoulaných vědomostech, jak se dá uchovat tělesné teplo. Ráno to bude jiné, ale v noci byl chlad náš nejhorší nepřítel.

„Musíte si zahřát ruce, strčte si je do podpaží,“ drmolila jsem, „nebo za kalhoty, někam, kde je…“

Vtom jsem cítila, jak mi Jay sahá za bundu, až dolů, k pásku od sukně, jak se za něj snaží strčit ruce. Rozzuřila jsem se.

„Tak tohle ne!“ zasyčela jsem. Zamrazilo mě. „Vstrčte si ruce mezi vlastní nohy nebo do kapes nebo kam.“ Vycouval.

Uvažovala jsem věcně. Nechtěla jsem, aby na mne sahal, protože měl tak ledové ruce. Myslela jsem předtím, že mě zahřeje, ale pak to vypadalo, že mi spíš teplo odejme, a to jsem nehodlala dopustit.

Začala jsem mu třít nohy a dýchat na ruce. Usoudila jsem, že by se nejspíš zahřál, kdyby se mu zlepšil krevní oběh. Nebránil se, asi mu to bylo docela příjemné. Když jsem s tím přestala, chvilku se nehýbal. Využila jsem té chvíle klidu a soustředila jsem se na některé otázky, na které jsem si sama odpovídala. Pak jsem vedla takový slabomyslný monolog: Jedna dvě, jedna dvě, vrtět prsty jedna dvě, nezapomeň, ze to jde. Pak jsem chvíli poslušně vrtěla prsty u nohou a nemyslela na nic. Potom jsem se soustředila na to, abych uvažovala logicky a jasně, abych si utřídila, co je nejdůležitější.

„Nesmíme usnout,“ řekla jsem nahlas. „Musíme jeden na druhého mluvit, musíme se každé dvě minuty pošťuchovat, abychom nezačali klímat. Je to jasné?“

„Ano,“ řekl mrzutě. Už jsem na to byla zvyklá, hlavně že souhlasil. Zaklonila jsem co nejvíc hlavu, abych na něho viděla, ale nedokázala jsem ve tmě rozeznat jeho tvář. Nad hlavou mu svítily hvězdy. Zdály se být tak blízko.

Nebe bylo jasné. Až přijde den, bude také jasno, bude svítit slunce. „Už o nás určitě někdo ví,“ vyhrkla jsem. „Teď už o nás musí vědět! Musí vědět, že jsme spadli, na to přece museli přijít! V noci letadla samozřejmě nemohla odstartovat, ale určitě přiletí, jakmile se rozední. Ukážou se tu hned ráno. Bude svítit slunce, my budeme moct vylézt, budeme si moct na slunci i zdřímnout, bude teplo. Nebudeme se muset bát, že usneme a zmrznem. Ráno pro nás přijdou, určitě.“

Představovala jsem si, jaké to bude. V kotlině na západním svahu přistane vrtulník a z něho vyskáčou chlapi – bude jich pět nebo šest – ponesou přikrývky a termosky s horkou kávou. S vřelou Lávou. Přikrývky budou červeno-modře kostkované s červenými třásněmi a horká káva nás zahřeje. Vzdychla jsem si při té představě.

„Stačí, když zvládneme tuhle noc,“ ubezpečovala jsem Jaye, „teď už určitě rozjeli nějakou akci. Je to jen otázka času, musíme počkat, až začne svítat. Jimie to určitě zorganizuje, je výborný organizátor. Ráno pro nás určitě přijedou.“

„Jak ještě dlouho?“ zeptal se Jay. „Jak dlouho ještě může trvat, než se rozední?“

Zadívala jsem se na nebe. Bylo tmavé. Slunce zapadlo asi v půl osmé. Oheň jsme udržovali tak pět, šest hodin. V horách člověk těžko odhadl čas, když jsem doma pracovala v ateliéru, bylo to něco jiného. Jak noc plynula, slyšela jsem, jak utichá provoz na ulicích. K ránu se začaly ozývat kočky. Pak projel vzadu první vlak a na dálnici nad dvorkem sílil provoz. V horách člověk jen věděl, že se země otáčí a že tedy dříve či později musí přijít nový úsvit.

Nevím, jak dlouho jsme byli uvnitř vraku. Snad dvě, možná že tři hodiny. Doufejme, že už jsou tři ráno. Příští tři hodiny budou určitě kritické. Kameny začínaly vychládat. Bude to o vlásek.

Jayovi jsem neodpověděla. Nestálo mi to za námahu. Raději jsem vzpomínala na Jima.

Co asi právě v tu chvíli dělá?

8

Oakland, Kalifornie

Dvacátého sedmého dubna ve tři hodiny dvacet ráno zazvonil v bytě Jaye Fullera v El Sobrante v Kalifornii telefon. Jim Fitzdale spal neklidně v Jayově posteli. Telefon nestačil ani zazvonit podruhé a Jim již držel sluchátko.

„Tady je major Warren, Koordinační středisko letecké záchranné služby,“ ozvalo se ve sluchátku. „Chtěl bych vás informovat o tom, že přejímáme pátrání po nezvěstném letadle cessna 182, na jehož palubě je váš rodinný příslušník. Rád bych vám položil několik otázek.“

Jim se posadil, spustil nohy z postele a sáhl po listu papíru, na kterém byla napsaná různá jména, čísla a poznámky.

Upřesnil všechny známé údaje do nejmenších podrobností, musel už všechno opakovat kolikrát. Věděl, že majorovi Warrenovi řekne přesně jen to nejdůležitější, žádnou zbytečnou informaci. Nenapravil kupříkladu majorův omyl a nezačal mu vysvětlovat, že Lauren není ve skutečnosti jeho rodinný příslušník. Místo toho ze sebe vychrlil řadu jmenných a číselných údajů, odříkával pravděpodobný cíl cesty, hodinu odjezdu a předpokládanou hodinu návratu, pravděpodobnou trasu a jména letišť, na kterých se už po ztraceném letadle ptali. Hovořili hodnou chvíli, padaly otázky, zněly odpovědi, stručné a věcné.

Když dohovořili, požádal Jim majora o jméno a adresu a připsal si je k ostatním údajům, které během noci nastřádal. Když major diktoval číslo volačky, osm set, zeptal se Jim, odkud vlastně volá, kde je.

„V Illinois,“ odpověděl major s vojenskou strohostí. „Letecká záchranná služba je koordinovaná centrálně odsud.“

Jim zavěsil a natáhl se na Jayově lůžku. Tělo ho bolelo únavou a napětím. Podle chuti v ústech věděl, že asi přece jen musel chvilku spát, i když si vůbec nepamatoval, že by byl usínal, na prsou ho úžilo, ten pocit tupé tíhy cítil od okamžiku, kdy nabyl jistoty, že Jay s Jean a Lauren se určitě zřítili.

Osud Lauren je teď v rukách koordinačního střediska v Illinois, říkal si. V očích měl slzy. Pomalu mu stékaly po tvářích. Otřel si je o Jayův polštář.

Po chvilce vstal a šel ke dveřím Karlina pokoje. Slyšel Karlino klidné pravidelné oddychování, jakým dýchají děti v hlubokém spánku. Gael za ním přišla tak tiše, že ji zaslechl, teprve když promluvila.

„Je něco nového?“ zeptala se.

Gael Thomsonová byla Jimova dávná přítelkyně. Seznámil ji s Lauren a obě ženy se také spřátelily.

„Ne,“ řekl. „Volal nějaký major z Illinois, prý převezmou další pátrání.“

„To je zvláštní.“

„Ano. Je to všechno čím dál tím zamotanější. Jen doufám, že ti lidé od letecké záchranné služby jsou tak schopní a energičtí, jak se dělají, aspoň po telefonu.“

„Vypadáš utahaně. Myslíš, že usneš?“ ptala se Gael. Tušila, že asi spát nemůže, tak rychle dodala: „Jdu uvařit čaj.“

Předešlý den ve tři hodiny odpoledne se Jim Fitzdale podíval na hodinky a pomyslel si: teď už jsou asi zase ve vzduchu, na zpáteční cestě. Jen tak ho to napadlo. Pak si až do šesti hodin, kdy ji čekal zpátky, na Lauren nevzpomněl. Věděl, že pozdě vyrazili, a že se proto asi také později vrátí. Věděl také, že Jay všude chodí pozdě. Světlo bude do půl osmé, tak je dost času. Jim zapnul televizor a naladil na přenos basketbalového zápasu Phoenix Suns s Oakland‘s Golden State Warriors. Souboj ho brzy upoutal. Vášnivě rád se díval na sport. Byl to jeden z jeho zájmů, který s ním Lauren nesdílela, ale nijak to nevadilo. Jejich vzájemný vztah nevyžadoval, aby sdíleli stejné zájmy, nebyli na sobě tolik závislí.

Telefon zazvonil chvilku po sedmé. Volala Karla Fullerová, Jayova desetiletá dcera. „Jime, já mám trochu strach, táta se ještě nevrátil. Nevíš, letěla s ním Lauren? Kde by mohl být?“

Jim se podíval na hodiny. Zlobil se sám na sebe, že se tak soustředil na zápas, až ztratil pojem času. „Ano, Lauren s ním letěla, je pravda, že by tu už měli být, asi se trochu zdrželi.“

„Já mám trochu strach, táta chodí někdy pozdě, ale takhle…“

„Poslyš, Karlo,“ skočil jí Jim do řeči, „Já se po nich poptám, nikam nechoď, hned ti zavolám zpátky, ano?“

Karla Fullerová byla klidné, vyrovnané, samostatné dítě. S Jimem Fitzdalem dávno navázala nenucené přátelství, strávil s ní a jejím otcem několikrát vánoce a den díkuvzdání a Karla mu důvěřovala. Jim vyhledal v telefonním seznamu číslo Kalifornského leteckého klubu a zjistil, že se tam volá přes univerzitní centrálu. Předpokládal tedy, že je zbytečné tam volat, nikdo by se neozval, věděl, že v centrále pracují jen do pěti, a v tu chvíli už bylo po šesté. Zavolal tedy na oaklandské letiště a nechal se přepojit na federální leteckou správu. „Kaminski,“ ozval se někdo.

Jim si odkašlal a váhavě začal vyprávět, co mu dělá starosti. Paniku dělat nechtěl, letadlo se přece zatím zpozdilo jen něco málo přes hodinu.

„Vysoký zrzavý člověk s vousy?“ ptal se Kaminski. „Ano, na toho se pamatuji, byl tu dnes ráno. Letový plán neodevzdal.“

„Je to obvyklé?“

„Ale ano, my sice doporučujeme, aby piloti plány odevzdávali, ale povinné to není. Poslyšte, v prvé řadě musíte zjistit, jakým letadlem letěli a jaké mělo číslo. Bez téhle informace po nich pátrat nelze.“

Jim řekl, že zatím Kalifornský letecký klub nevolal, ale že se obává, že tam stejně nikdo tak pozdě nebude.

„Řeknu vám, co udělám,“ nabídl se Kaminski, „hangár Kalifornského leteckého klubu je tady hned vedle, zajdu tam a podívám se, co by se tam dalo zjistit. Za deset minut vám zavolám.“

Jim čekal. Čekal, kdy se ozve zachrastění klíče v zámku, byl přesvědčený, že se Lauren každou chvíli vrátí a bude po starostech. Říkal si, že až se vrátí, bude si sám připadat trochu jako osel, že tak brzy spustil poplach. Ale co, Karla je dítě, je, sama doma a má strach. Jakmile Lauren přijde, musí Karlu zavolat a říct jí, že Jay už je na cestě domů. Jimovi ani tolik nevadilo, že se Lauren telefonicky neozvala, šlo mu spíš o to, že Jay neměl nechávat v úzkostech Karlu, je přece jen ještě malá. Předpokládal, že Lauren i Jay měli pádný důvod k tomu, že netelefonovali, kdyby ne, asi by se na ně trochu zlobil.

Polekalo ho zazvonění telefonu. Myslel si, že se mu na druhém konci ozve Lauren, ale byl to Kaminski.

„Je tam jedno prázdné místo,“ hlásil. „Na dveřích klubu mají napsané telefonní číslo, kam se dá dovolat. Když zjistíte číslo letadla, může se zahájit pozemní pátrání – tedy, lze obtelefonovat všechna letiště v příslušné oblasti, jestli si tam nesedli.“

To Jim nepokládal za pravděpodobné, ale nechal si to pro sebe. Kdyby přistáli na sebemenším letišti v bůhvíjak zastrčené končině, byl by tam telefon a Lauren by byla zavolala, nenechala by Jima v napětí, nemá to v povaze. Jay by ostatně Karlu také nenechal tak dlouho beze zpráv.

Karla zdvihla sluchátko ihned při prvním zvonění. „Tak koukej,“ Jim se snažil mluvit klidným tónem. „Jsem pevně přesvědčený, že je prostě něco zdrželo, že se jen zpozdí. Ale pro jistotu se teď seberu a pojedu k tobě a zůstanu tam, dokud se táta nevrátí. Kdyby tam ještě nebyl, až přijdu, tak si od vás někam zatelefonuji a zjistím, co se děje. Budu u vás tak za dvacet minut.“

„Dobře, Jime.“ Bylo znát, jak se jí ulevilo.

Zavěsil. Chvíli ještě nechal ruku na sluchátku a uvažoval. Pak zavolal Gael. „Prosím tě, nemohla bys se mnou jet k Fullerům?“ Vysvětlil jí krátce, o co jde. „Karla je tam sama, a abych se ti přiznal, já sám začínám mít starost, bojím se, že se opravdu něco stalo.“

Gael zaváhala. Prý má na ten večer program. Pak se zeptala, jestli to Jim pokládá opravdu za nutné.

„Ano,“ odpověděl.

„Tak dobře, za pět minut budu hotová.“ Věděl, že je přesná.

K Jayovu domu dojeli chvilku před devátou. Odtamtud začal Jim systematicky zjišťovat, co mohlo zdržet Jaye Fullera, Jean Nollerovou a Lauren Elderovou, proč se všichni tři nevrátili včas. Prošel věci na Jayově psacím stole, byl na něm podobný nepořádek jako na psacím stole ve veterinární nemocnici. Našel telefonní čísla nějakých lidí z Kalifornského leteckého klubu. Asi po třech telefonních hovorech se mu podařilo spojit s nějakou ženou, kteří mu sdělila, že si Jay vypůjčil cessnu 182, evidenční číslo N 52855. Prý odletěl asi ve 12.00.

Až do té chvíle měli asi dvě hodiny zpoždění a odnikud se neozvali. Jim zavolal Oaklandské letecké služby, kancelář federální letecké správy, a nechal si nadiktovat jména a čísla letišť v oblasti Death Valley, pro případ, že by si na některém z nich byl Jay sedl. Všechny údaje připsal k těm, které až do té doby nastřádal. Psal si vše na rub plakátu na taneční zábavu. Tonopah, Nevada. Furnace Creek Inn, Stovepipe Wells, Služby národního parku.

Lidé z národního parku byli neobyčejně ochotni. Teprve poté, co s nimi hovořil, si Jim uvědomil, že Jay chtěl letět přes jednu z nejdivočejších oblastí celé Ameriky. Kdyby přeletěl hory nad sedlem Kearsarge, jak se předpokládalo, musel přeletět nepřístupnou část divočiny, severojižní předěl tam neprotínala ani jedna cesta po tři sta kilometrů. Strážce parku Jimovi vysvětlil, že trasa letadla vede patrně většinou nad oblastí národního parku, kde jsou jen ojedinělé ranče, ojedinělé cesty a v onom ročním období skoro žádní lidé.

Gael prohlédla ledničku a vykouzlila pro Jima a Karlu večeři. Děvčátko bylo unavené a ustarané, v jídle se jen povrtalo. Jim položil telefon na zem, aby Jayovi nerozházel papíry na psacím stole. Mezi jednotlivými hovory roztržitě ujídal večeři. Telefon začal pravidelně vyzvánět. Jim střídavě někomu volal a čekal, až mu někdo zavolá nazpět.

Holčička seděla na gauči a sledovala, co se děje, až do chvíle, kdy jí Jim řekl, že je čas jít do postele. Šla bez odmluv. Gael ji vyprovázela a Jim slyšel, jak si povídají. Gael utěšovala Karlu, že důvod k tomu zdržení jistě nebude zlý a že do druhého dne se všechno spraví a vysvětlí.

Jakmile uložila Karlu, vrátila se Gael do obývacího pokoje k Jimovi. Dům byl malý, se stěnami obloženými sukovitou borovicí, s nízkými stropy. Jay zařídil pokoje pohodlně a útulně. Jima napadlo, že dům je neokázalý jako Jay sám.

Jak noc pokračovala, musel několikrát opakovat celou historii. Postupně přidával nové podrobnosti, jak je získával. Věděl pak, že letadlo navázalo poslední kontakt s letištěm ve Fresnu brzy odpoledne. Jay Fresnu hlásil, že směřuje na východ a letí ve výši tři tisíc metrů. Pak požádal letiště o meteorologickou zprávu. Takové informace Jim vkládal do svých hlášení.

Tak ke druhé ráno začalo telefonních hovořit ubývat. Jim do té chvíle navázal kontakt se všemi, kdo mohli přispět k pátrání po nezvěstném letadle, s výjimkou Laureniných rodičů. Rozhodl se, že počká do rána, než jim zavolá. Třeba do té doby bude všechno v pořádku a oni by se zbytečně trápili, byli by ve zbytečném napětí.

Ve dvě deset poradila Gael Jimovi, aby si šel na chvilku lehnout do Jayova pokoje. Ceká ho nepochybně tvrdý den a musí si odpočinout. Ve dvě dvacet čtyři vyhlásila federální letecká správa oficiální pátrání po nezvěstném letadle. Ve tři dvacet volal major Warren z Illinois, že akci přebírá Koordinační středisko letecké záchranné služby. Ve tři čtyřicet osm dostala pátrací akce pořadové číslo; pod tímto číslem hledali letadlo, které se pravděpodobně zřítilo nebo nouzově přistálo někde mezi Fresnem v Kalifornii a národním parkem Death Valley.

Jim seděl vedle Gael, upíjel čaj a snažil se vybavit všechny rozhovory z průběhu noci a časného rána.

„Já té jejich odborné hantýrce nerozumím,“ říkal. „Povídali něco o tom letadle, myslím, že to je nějaká cé stotřicítka – že prý má nějaké zvláštní zařízení, nějaké ELT, prý mohou lokalizovat signál jejich majáku.“ Soustředil se, aby to nespletl.

„To je nouzový polohový vysílač, zařízení, které patří k bezpečnostnímu zařízení letadel. Je to zamontované v ocase a má to svůj vlastní zdroj. Někdy se to automaticky zapne při nárazu, nebo se to může zapojit ručně. Prostě, ta věc začne automaticky vysílat signály a navede pátrací čety nebo pátrací letoun k místu havárie. Ta cé stotřicítka prý poletí po předpokládané trase letu a pokusí se chytit ten signál nouzového vysílače.“

„Kdy vyletí?“ zeptala se Gael.

„Až se pořádně rozední,“ odpověděl Jim. „Odstartují letadla z McClellanovy základny i odjinud. Nevím vlastně, kolik lidí se takových pátracích akcí účastní, ale mám pocit, že ve vzduchu bude dobře tucet letadel, která budou hledat to naše.“

Hovořili o dalších podrobnostech, suše a věcně, bylo snazší být věcný než propadnout obavám a Jima Fitzdalea začínal strach pomalu zmáhat. Strašila ho jediná věc, snažil se na ni nemyslet, snažil se ji ignorovat.

Gael poznala, že mu něco vrtá hlavou. „Co ti dělá starosti?“ zeptala se.

„Že budou pátrat jen podél předpokládané trasy,“ vyhrkl Jim. „A co když Jay vůbec přes sedlo Kearsarge neletěl? Co když letěl přes hřeben o kus na sever nebo na jih? Co když to popletl?“ Pomalu směřoval k ohnisku svých obav. Sklopil hlavu. „Někde tam jsou. Zřítili se, to už je jasné. Někde jsou, ale kde! A co když se nepodaří najít je včas?“

DRUHÝ DEN

9

„Oheň a světlo svící., pane, přijmi moji duši… moje svíce tiše dohořím… rána nedočká… nejtemnější noc je před úsvitem… vydržet, nedej se.“

V hlavě se mi střídaly útržkovité myšlenky, nesouvislé a zmatené zlomky, kousky básniček, otřepané fráze, vynořovaly se kdovíodkud a zase mizely.

Byla čím dál u’m větší zima. Kameny ještě nebyly zcela vychladlé, ještě nám nezačaly teplo odebíral, ale také již nehřály. Teplota vytrvale klesala, ale slunce přece musí dříve či později vyjít a zimu konečně zaplaší.

„Tak už safra vyjdi, slunce,“ naříkal Jay. „Bože, mně je hrozná zima.“ Opakoval to donekonečna, nedovedl se ovládnout, nemohl se dočkat. Bylo málo platné ho přesvědčovat, že to je k ničemu, že marně plýtvá energií. Ať jsem řekla, co jsem řekla, nepůsobilo to. „Tak kde je sakra to slunce?“ kvílel.

Chvilkami jsem se ho snažila utěšit, říkala jsem kupříkladu:

„Už to bude dobré, Jayi, už to nemůže dlouho trvat.“ Dávala jsem si pozor, aby to neznělo kazatelsky. Hlavně jsem mu ale ustavičně připomínala, aby si dával pozor na ruce, aby si je strčil do kapes. „Podupávejte nohama,“ radila jsem, „pohybujte prsty, přikryjte si obličej.“ Připadala jsem si už protivná, sekýrovala jsem ho jako na vojně.

„Dobře, dobře,“ bručel, jako kdybych mu byla vyhubovala, jako bych byla nesnesitelná, otravná ženská, které nešlo o nic jiného než mu kazit život. Pak vždycky zakvílel: „Kdy jen tahle noc skončí!“

Mne ani tak nedopalovalo to, co Jay dělal, jako spíš to, co neudělal. Obtížnou situaci ještě ztížil tím, že se odmítl pohybovat. Vůbec se mi nechtělo být na něho laskavá a měla jsem pocit, že až to všechno skončí, nebudu vůbec stát o to, abychom se ještě stýkali. Jaký k němu asi budu mít vztah? Okolnosti způsobily, že jsme si v krátkém časovém úseku museli být blízcí, přežili jsme společně leteckou katastrofu a to se mnoha lidem nestane. Před havárií jsme jeden pro druhého neznamenali vůbec nic. Připadalo mi zvláštní, že v budoucnosti jeden pro druhého také nebudeme nic znamenat, až se vrátíme do Oaklandu – bylo to zvláštní, opravdu, zvážil-li člověk sílu toho, co jsme spolu prožívali, co jsme již prožili. Po chvíli se Jay ozval: „Přísahal bych, že už se konečně začíná rozednívat.“

Mluvil s takovým přesvědčením, že jsem si stáhla šátek z obličeje a podívala se vzhůru. Když jsem se zaklonila, viděla jsem, že nebe už není černé, ale tmavošedé. Jay měl pravdu, na nebi sice studeně zářily hvězdy a vítr neúnavně skučel, ale začínalo se rozednívat.

Představovala jsem si, jaké to bude, až vyjde slunce a zahřeje naši plechovou skořápku. Bude nám zase teplo. Ach bože, ta představa, že by nám zase bylo teplo! Neúprosná, temná zima by zmizela, zase by nám bylo dobře. Vracela se mi neodbytná věta, jako když přeskočí jehla na gramofonu: Když přečkáme tuhle noc, přijde určitě pomoc.

„To nejhorší máme za sebou,“ říkala jsem do svého šátku.

„Určitě!“ pak jsem se zase stočila do klubíčka. Vlastně bylo divné, že jsem z té polohy ještě nebyla ani ztuhlá, ani bolavá, přece jsem byla takhle skrčená už dlouho. Zima pronikala všude, do kůže, do pórů, všude a já na nic jiného než na tu zimu nedokázala myslet.

Snažila jsem se být co nejmenší. Jay nebyl tak chráněný před větrem jako já, proto mu to asi připadalo horší. Najednou jsem se na celém těle roztřásla, zuby mně drkotaly a vyrážela jsem takové zvláštní hekavé zvuky.

„Je to ch-chyba, k-když se člověk třese?“ Pracně jsem tu otázku ze sebe vypravila. „Mám se snažit t-t-to ov-vládnout?“

„Ne, máte se třást,“ odpověděl.

Pokusila jsem se soustředit na něco jiného než na tu zimu, na něco jednoduchého. Nádech a výdech, sleduj, jak dýcháš. Počítej si k cvičení. Vymyslela jsem říkanku v rytmu, ve kterém jsem vrtěla prsty u nohou. Jedna a dvě a znovu a zas. Šlo to pěkně. Po chvíli jsem se znovu zadívala na nebe. Bylo světlejší, ale to množství odstínů šedi, které se již na obloze vystřídalo, mě skoro přivádělo k zoufalství.

„Už se dočkáme,“ volala jsem na Jaye. „Už se dočkáme!“

Neodpověděl. Ani nezabručel, nic.

„Jayi!“ zavolala jsem popuzeně, jako kdybych chtěla říct ‚tak se sakra ozvěte‘.

„Hm,“ zamručel.

„Už to vydržíme, přečkáme to, viďte?“ byla to už rituální otázka, část obřadu, který jsme během noci nacvičili. Nad odpovědí nemusel ani uvažovat.

„Jistěže to přečkáme,“ odpověděl poslušně.

Blahoslavení jsou trpící, neboť jejich bude království nebeské, blahoslavení jsou pokorní, neboť jejich bude dědictví země, blahoslavení jsou truchlící… Zdrávas královno, matko milosrdenství.

Najednou mě napadlo: Co když odmítne odpovídat na otázky? Co když zatvrdí, když se mnou vůbec přestane mluvit, co udělám?

Myšlenka mě zase opustila. V noci plynuly minuty nekonečně pomalu, k ránu jako by se čas dočista zastavil.

Snažila jsem se zase myšlenkami odpoutat od zimy i od času. Soustředila jsem se na zvuky. Když se začínalo rozednívat, slyšela jsem nad hlavou přeletět tři trysková letadla. Pak už nebylo slyšet nic než vytrvalé, kvílivé vytí větru.

Na vrcholku velehor se světlo chová podivně, má nezvyklé tóny, barvy jsou syté a přitom jemnější než v nižších polohách. Při svítání by různé odstíny šedi měly ustoupit plnému světlu, ale když jsem se zadívala vzhůru, bylo nade mnou takové zvláštní jasno, bledé, bez hvězd, jen takové mléčné neprůhledné světlo, jen vítr burácel v té perleťově bílé tmě.

Vztyčila jsem se do sedu, abych viděla ven. Nebylo tam žádné slunce, žádné nebe, žádné hory ani údolí, žádné letadlo, nic než jemné částečky ledu tančící v hustých bílých vírech všemi směry. Octli jsme se ve středu obrovské sněhové bouře, uprostřed vánice, která vše ostatní pohltila.

Zhroutila jsem se do své studené stísněné prostory otřesená a zmatená, myšlenky mi vířily hlavou jako sněhové vločky venku. Celou noc jsem se dívala na hvězdy, noc byla přece jasná. A teď najednou tohle! Bylo to neskutečné, ty tančící bílé víry, které nás stahovaly ke dnu.

Přežili jsme noc, aby nás ráno pohřbil sníh. Kameny už byly chladné, teplo z nich vyprchalo, brzy už budou takové, jaké byly před naším příchodem, studené, tvrdé, mrazivé.

Jay jako když najednou propadne panice. Až do té chvíle naříkal jen málo a jen tu a tam mě nechtě kopl. Vzdychal a hekal. Jakmile ale zjistil, že venku už je světlo, vyhlédl ven a uviděl vířící sníh, zařval zoufalstvím, bolestí a vzteky. Pak sebou začal házet, těžce, nemotorně, mlátil kolem sebe. Snažila jsem se přikrčit co nejníž, aby se měl kde otočit, abych mu uhnula. Podařilo se mu obrátit na břicho, ale to asi nechtěl, protože se dál zmítal, bezmocně a bezcílně, jako by byl ztratil veškerý smysl pro svalovou koordinaci.

„Musím odsud,“ lapal po dechu. „Musím něco dělat.“

„Nemůžete dělat nic,“ řvala jsem, abych překřičela řev bouře.

„Je tam sníh a vichřice. Oheň zapálit nemůžeme, nemáme čím, nezbývá nám než zůstat, kde jsme.“

„Musím něco dělat, musím,“ opakoval podrážděně a naříkavě.

„Vy něco udělejte, pomozte mi. Musíte přece něco udělat.“

„Pomozte si sám,“ odsekla jsem. Jestli chtěl mermomocí do té vánice, tak ať si jde.

„Musím odsud,“ žadonil, „pomozte mi!“

„Poslyšte, je to opravdu nesmysl chodit ven, když ale na tom tak trváte, musíte se tam dostat sám. Tak těžké to zase není,“ řekla jsem nakonec s povzdechem. Strkal a kopal do mne celou noc. Byla mi zima, byla jsem zoufalá, venku sněžilo, a mně to přestávalo myslet. Bylo mi jedno, jestli Jay vyleze ven nebo ne. Šlo mi jen o to, aby se přestal vrtět.

„Je to snadné,“ přesvědčovala jsem ho. „Rukama se chytíte za sedadlo a přitáhnete se. Já vám tady dole zapřu nohy o tuhle plechovou příčku a budete se moct vzepřít.“ Co nejpečlivěji jsem mu postavila nohy. Měla jsem tak zkřehlé ruce, že jsem v nich ani neměla cit, ale i tak se mi Jayova noha v tenké nylonové ponožce zdála hrozně studená. Z vraku vyprchalo všechno teplo, zůstalo’už jen v nás, uvnitř, a slunce se schovalo za sněhovou bouři.

„Tak, nohy máte připravené. Zaberte!“ křikla jsem. „Přitáhněte se rukama a vzepřete nohama.“ Nemohlo to být obtížné, ale Jayovi se to nedařilo.

„Přitáhnout a vzepřít.“ Zkusila jsem ho ještě jednou pobídnout, doufala jsem, že to pochopí.

„Nejde to,“ zavolal na mne. Po chvilce ticha dodal: „Já nic necítím.“ Začínal propadat hysterii.

„Já vím, mně je taky zima a člověk zimou ztrácí cit.“ Snažila jsem se mluvit trpělivě. „Poslyšte, nelezte ven. Je to opravdu nesmysl. Venku je jen sníh a led, lepší to nebude, leda horší. Nezbývá nám nic jiného než tady sedět a čekat. Tak už sakra dejte pokoj a přestaňte se vrtět.“

Čekat. Na co vlastně budeme čekat? Nebylo mi to jasné. Na tuhle otázku jsem nestačila.

„Já už nemůžu čekat!“ Jay zase kvílel. „Musíme něco dělat.“

„Ne, ležte a buďte zticha!“ Už jsem na něho nehodlala plýtvat energií.

Znovu dostal záchvat aktivity, ještě zuřivější než předtím. Začal sebou házet. Točil se a kroutil, kopal, tloukl kolem sebe a nepřestával vykřikovat, že něco musíme dělat.

„Vy něco dělejte,“ opakoval. Pak začal mlátit rukama do stěn vraku. Slyšela jsem ty nárazy do kovové plochy, pevně tvrdé, duté údery. Křičel, občas mě kopl tuhýma, prkennýma nohama a rozmachoval se nade mnou rukama. Cloumal celým vnikem. Nad hlavou nám skučel vítr a vířil sníh.

Musela jsem ho zarazit. Byl ke mně zády. Zadívala jsem se na něho, zaťala ruce v pěsti a začala ho zuřivě mlátit do zad. Mlátila jsem ho vší silou. Chtěla jsem mu ublížit.

„Á, á,“ zanaříkal jako dítě. „To bolí!“

Zatraceně, říkala jsem si. Můžete si za to sám, že vám ubližuju. Vy jste mě k tomu dohnal. Copak nemůže pochopit, že jen ztěžuje už beztak těžkou situaci? Díky jemu už ani horší být nemůže. „Prosím vás, nemůžete se na chvíli přestat vrtět? Nemůžete dát pokoj a být zticha?“ zasyčela jsem na něho. Věděla jsem, že můj vztek pramení ze zoufalství.

Nepřestával se zmítat a já proti tomu nemohla nic dělat, jen jsem se duchem i tělem od Jaye odvrátila. Dobrou noc. Amen. Pánbůh s vámi. Skrčila jsem se až u dna plechového kornoutu. Co nejdál od toho mužského, který kolem sebe mlátil ve vzteku a zoufalství. Byl sice jen kousek ode mne, ale v tu chvíli jako by byl na jiné planetě. Horší to být nemůže, říkala jsem si. Jedině lepší.

Po několika minutách se moje tiché proroctví vyplnilo. Jay sebou přestal házet. Byl konečně klidný a já za to byla velmi vděčná. Slyšela jsem jen zvuk větru. Ani jsem se nepohnula, abych Jaye nevyburcovala k dalšímu záchvatu křečovitého pohybu. Když už se mi to zdálo bez rizika, stáhla jsem si šátek z obličeje a podívala se vzhůru. Ještě sněžilo, ale tu a tam jsem mezi vířícími vločkami zahlédla kousek modrého nebe, které se zřetelně vyjasňovalo.

Jak sebou Jay zmítal, vykasaly se mu nohavice u kalhot a obnažily nahá lýtka. Teď při denním světle jsem to zpozorovala a snažila se kalhoty stáhnout. Zavadila jsem zápěstím o Jayovu nohu. „Copak ho to nestudí?“ říkala jsem si.

Najednou jsem zneklidněla. Stáhla jsem si šátek a viděla jsem, že Jay leží s hlavou na lokti. Už bylo jasné světlo. Rezavé vlasy měl poprášené sněhem.

Pak jsem zahlédla jeho ruce. Byly zkrvavené a potrhané. V zoufalých pokusech se vyprostit mlátil rukama do stěn vraku. Teď z nich měl krvácející cáry. Proboha, co si to udělal? Povylezla jsem výš, abych se mu podívala na rány a zjistila, jestli bych s tím neměla něco udělat. Vztáhla jsem ruku a dotkla se jeho předloktí – vtom jsem slyšela syčivý zvuk – jako když někdo náhle zatají dech – ten zvuk jsem vydala já. Jayova paže byla tvrdá jako kámen, ledová, zmrzlá na kost. Dlouho jsem se na ni upřeně dívala, dívala jsem se na hodinky, připevněné na zmrzlém zápěstí, zastavily se ve dvě hodiny patnáct minut předešlého dne.

Před pouhými několika minutami na mě Jay ještě volal, abych něco dělala. Ale já neměla tušení, ve snu mě nenapadlo – ach, Jayi!

Opatrně, jemně jsem ho otočila. Upadl ke straně. Rána na čele se znovu otevřela, asi se uhodil do hlavy o stěnu letadla. Dívala jsem se na tu ránu. Krev ještě pomalu unikala, ale ihned mrzla, ledové praménky vypadaly jako klubko zkamenělých rudých hádků.

Sáhla jsem mu na krk, jestli ucítím tep jugulární cévy. Nic. Žádný tep. Musela jsem mít jistotu. Sáhla jsem mu pod košili, jestli ucítím tlukot srdce. Nic.

Vítr kvílel, držel v objetí vrak letadla, čuchal Jayovy sněhem poprášené vlasy v prvních paprscích denního světla. Dlouho jsem tak seděla a dívala se na Jaye. Měl otevřené oči a díval se před sebe.

Nečekala jsem, že zemře. Nevěděla jsem, jak vypadá smrt.

10

Jay slib dodržel. Slíbil, že spolu noc přežijeme, že se společně dočkáme dne. Počkal se mnou do svítání. Zadívala jsem se mu do tváře, do vytřeštěných očí. Teď už mu není zima, pomyslela jsem si.

Tak takové to tedy je. Nikdy před tím jsem nikoho neviděla umřít. Netušila jsem, že je to tak – snadné. Jay se mnou mluvil, a pak byl náhle mrtvý.

Jeho smrt mne překvapila, ale nevyděsila, spíš mě naplnila podivením. Jay vypadal, jako by ho byly opustily všechny strasti, bolesti, nejistoty a pochyby, jako kdyby se mu bylo podařilo uniknout z boje. Napadlo mne, že to musí být krásné, uniknout mrazu, a že by to bylo tak snadné.

Jeho tělo rychle ztuhlo. Věděla jsem, že během krátké doby bude jako kámen. Vzhlédla jsem. Mezi vířícími vločkami se zase objevila okénka modrého nebe. Nikdy předtím jsem takovou vánici nezažila, vločky jako by nepadaly shůry, ale jako by přiletovaly ze všech stran. Poprášily Jayův obličej a vous jemňoučkým práškem, jak cukr.

Nedalo se nic dělat, musela jsem čekat. Neměla jsem na vybranou, stočila jsem se znovu do klubíčka u Jayových tuhnoucích nohou.

Napadlo mě, že bych si mohla na chvilku zdřímnout. Bylo by to tak snadné, ach tak snadné. Ospalá jsem byla dost. Kdybych usnula, nemusela bych už pamatovat na to, že musím vrtět prsty u nohou a podupávat. Zbavila bych se zimy i bolesti. Stačilo zavřít oči a dovolit spánku, aby mě přemohl, aby mě vzal do náruče, aby mě zahalil jako do měkké teplé přikrývky. Občas se stalo, že sníh uvěznil lidi v těchto horách, to jsem věděla. Někdy sněžilo celé dny, letadla nemohla létat, vrtulníky nemohly přistávat, v chumelenici není ani vidět. Všechno záleží na tom, jak dlouho vánice potrvá. Sníh nikdo nezarazí, všichni musí čekat, až přestane sněžit. Až přijde záchranná četa, najdou o něco níže na skále mrtvou Jean a v hliníkovém trychtýři mrtvého Jaye. Představovala jsem si, jak najdou mne, stočenou do klubíčka. Pokusí se dosáhnout co nejníže, aby mi nahmatali puls, jako se já pokoušela nahmatat Jayův. Možná že už budu zmrzlá, v kozelci.

Ta představa mně vadila. Taková smrt mi připadala neúhledná, nesmyslná a zbytečná. Jen si to přiznej, říkala jsem si, jak jsem tam ležela vedle Jayova mrznoucího těla, přiznej si, že vlastně uvažuješ o sebevraždě. Překážky kolem tebe jsou obrovské, ale vzdát se by byla příliš laciné. Je pravda, že mnoho záleželo na okolnostech, které jsem nemohla ovlivnit. Nitka naděje, tak slabounká již po mnoho hodin, se téměř ztrácela. To mi bylo jasné.

Přece nemohu dopustit, aby maminka prožila zbytek života s vědomím, že její jediná dcera zmrzla jako skrčenec, pohřbená ve vraku letadla na vrcholku velehor.

Maminčin brate zahynul v malém letadle, kterému namrzla křídla. Nechtěla jsem, aby maminka tu hrůzu prožila znovu.

Také mě toho ještě tolik v životě čekalo, vlastně jsem ani nezačala poradně žít. Na tolik míst jsem se ještě chtěla podívat, tolik lidí jsem ještě nepoznala, tolik práce jsem dosud neudělala. Ještě jsem se dost nenasmála, dost nenaučila ani neprocítila a neprožila. Ještě jsem neporadila dítě. Ne, řekla jsem si, ještě ne, teď ne.

Sklonila jsem se dolů ke dnu trychtýře, co nejdál jsem mohla, a začala jsem Jayovi stahovat ponožky. Šlo to kupodivu snadno. Pak jsem si zula vysoké boty. Byla neuvěřitelná zima. Zavrtět, jedna dvě, směšnost té dětinské říkanky mizela v zoufalé potřebě zvědět, jestli se prsty opravdu pohnou. Pohnuly se, vrtěly se, bylo to v pořádku.

Natáhla jsem si Jayovy ponožky a znovu se obula do holínek. Nezdálo se mi zprvu, že tenký nylon něco zmůže, ale opravdu mi posloužily, hned mi bylo líp, až mě to překvapilo.

Jak jsem dovírala zip u drahé boly, připadlo mi najednou, že je světlo mnohem jasnější. Stáhla jsem si znovu šálek z obličeje – a pozdravilo mne slunce. Krásně zářilo. Nebe bylo modré a sníh zmizel. Bylo to k neuvěření. Pak jsem si uvědomila, že kromě větru slyším jiné, nové zvuky, které jako by se přibližovaly a zase vzdalovaly, slábly a sílily. Bylo to letadlo, malé sportovní letadlo. Muselo být blízko.

Letí pro mne, určitě! Blíží se záchranná četa, jdou nás zachránit. Rychle jsem se vysoukala z konce vraku. Ve spěchu jsem narazila na Jayovo tělo. Ach odpusť, Jayi, to jsem nechtěla, odpusť a je mi hrozně líto, žes nemohl ještě chvilku počkat.

Ale já se dočkala. Bylo ráno a slunce svítilo. Nevnímala jsem zimu, nevnímala jsem, jak mne všechno bolí a jak jsem ztuhlá. Vyšvihla jsem se ven z vraku.

Letadlo se pohybovalo nad hřebenem o kus níže, směrem k jihu, nebylo daleko, ale také ne blízko. Srdce mi poskočilo, když jsem si představila pilota, který stroj řídí, je živý a je nablízku. Prosím, modlila jsem se, ať mě vidí, ať sem letí.

Skákala jsem do výšky, křičela a mávala rukama. Dívala jsem se, jak se letadlo vzdaluje, vzdaluje a nakonec mizí z dohledu.

Neviděl mě, byl by mi dal znamení, byl by zakroužil nad troskami našeho letadla, zamával křídly, určitě by mi dal znamení, že přijde pomoc. Kdyby o mně věděl, nebyl by odletěl.

11

Neviděl mne. Pilot letěl vysoko, nekroužil, asi nás vůbec nehledal, nejspíš to byl nějaký rančer v soukromém letadle na cestě do Owens Valley.

Stála jsem v tom časném ranním slunci a třásla se v ledovém větru. Jako když jsem na východním pobřeží čekávala v zimě na autobus, když foukal severák a mně namrzávala kolena. Čekání je to nejhorší. Takhle tu stát nemůžu, musím se schovat do závětří.

Moc energicky jsem neuvažovala. Nesnažila jsem se rychle vymyslet plán jako předchozí noci. Musela jsem zvážit stávající možnosti: mohla jsem zalézt zpátky do letadla k Jayovu mrtvému tělu, ale to se mi nechtělo. Byla jsem málo oblečená. Vzala jsem si Jayovy ponožky, a byla bych si vzala i jeho džíny a bundu, ale to se mi nemohlo podařit. Nebyla bych vůbec zaváhala mu ty věci svléci, kdyby to bylo možné, byla bych určitě postupovala správně. Byl mrtvý, o tom jsem se pečlivě přesvědčila.

Vzpomněla jsem si na prošívanou péřovou větrovku, kterou měla na sobě Jean. Abych ji získala, musela bych se střetnout s jejím mrtvým tělem a k tomu jsem neměla odvahu, prostě neměla. Ostatně, větrovka jistě bude zmrzlá, a jak slunce začne hřát, roztála by a zvlhla, utěšovala jsem se.

Prohlížela jsem si hranici stromů dole na západním úbočí. Stromy by mě chránily před větrem, ale bylo k nim dost daleko, a jakmile bych tam sestoupila, nikdo by mě shora neviděl. Horu, na jejímž vrcholku jsem se octla, dělily od údolí San Joaquin nekonečné míle divočiny, bála jsem se, že bych nikdy nedokázala najít cestu na západ, že bych se ztratila.

Mohla jsem tedy uvažovat jen o východním svahu, ze kterého jsem se neúspěšně pokusila sestoupit předešlé odpoledne. Otřásla jsem se při té vzpomínce. Zubatá žulová zeď na hřebeni by mě ale také trochu zaštítila před větrem, a kdybych zůstala na hřebeni, mohli by mě z výšky najít. Skály hřebene se tedy zdály být nejlepším přechodným řešením.

Když jsem šplhala vzhůru, měla jsem vítr v zádech, popoháněl mne. Zadýchávala jsem se, ruce jsem měla ztuhlé mrazem, ale nohy mi sloužily. Skrčila jsem se za masivní skalnatý hrot. Byla jsem za větrem. Slunce stoupalo na nebi, já byla na vrcholku světa a dýchala jsem si na zkřehlé prsty, abych je rozhýbala.

Měla jsem ruce celé rozedřené a drsné, póry plné mastné špíny, nehty polámané a kůži bledou jako rybí břicho. Třela jsem si nace o paže, až se mi konečně zdařilo prsty pohnout.

Jakmile jsem vstřebala první sluneční paprsky, začala jsem si prohlížet strmý svah u svých nohou. Byla jsem šťastná, že sedím nahoře na hřebeni, že jsem živá, že svítí slunce. Pode mnou byla téměř kolmá stěna, spadající do hloubky mnoha desítek metrů. Nedokázala jsem odhadnout, v jaké vzdálenosti se začíná svah mírnit a vybíhá do mělké kotliny. Věděla jsem ze zkušenosti, že úhel sklonu lze v tomto světě ze žuly a sněhu odhadnout jen těžko. Stěna byla jistě mnohem strmější, než se na první pohled zdálo.

Pokusit se o přímý sestup by bylo nesmyslné. Určitě jsem seděla na hřebeni jedné z nejvyšších hor v celé zemi. Spadla jsem z nebe a osud mě přikoval na skálu ve výši více než čtyř tisíc metrů nad hladinou moře. Když jsem se znovu podívala dolů, pochopila jsem, že takovou stěnou by mohli sestupovat jedině řádně vybavení horolezci, s lany, mačkami a cepíny.

Dívala jsem se na tu odstrašující stěnu docela klidně, odtažitě, vůbec mě nenapadlo, abych se pokusila o sestup. Pak jsem si ale všimla, že tu a tam vyčnívají ze sněhu kamenné hroty, osamělé i ve shlucích, pravidelně roztroušené ve svahu, cik cak v řadě směrem dolů, jako háčky na vysokých botách, jen je spojit tkaničkou. V duchu jsem si je pospojovala, úsek po úseku, a jako by ze stěny vedla klikatá pěšinka. Napadlo mě, že by to přece jen možná šlo, že bych se mohla pokusit sestupovat od jedné skály ke druhé, šikmým traversem ze strany na stranu.

Jakmile bych se dostala na mírnější svah tam dole, o nic by už nešlo, to přece bylo jasné. Sněhové pole končilo ve skalnatém žlebu, v suchém korytě horských vod, vyplněných balvany. To koryto určitě vede až k poušti. Cesta vody byla přece jasná, přímo člověka zvala, aby ji následoval, jen račte, panstvo. Nachodila jsem se jako turistka ve volné přírodě víc než dost, věděla jsem, že podle vody se člověk bezpečně dostane k lidem. Jakmile bych zvládla strmou hrozivou stěnu pod vrcholem, určitě už by mě žádné větší překážky nečekaly.

Snad bych to mohla aspoň zkusit. Předešlé odpoledne jsem začala sestupovat přímo dolů, a to byla málem katastrofa. Co kdybych ale lezla šikmým traversem? Mohla bych sestupovat po čtyřech, lézt jako pavouk, udržovat rovnováhu na ledové kůře, vykopávat a vytloukat do ní díry. První vyčnívající skála byla ode mne asi na čtyři metry. Kdyby mi to nešlo, vždycky bych se ještě mohla vrátit a čekat na příchod záchranné čety, ta přece musí dříve či později přijít.

Musí? V posledních hodinách strávených s Jayem jsem si byla opravdu jistá, že pro nás přijdou hned ráno, brzy. Přistanou vrtulníkem, vyběhnou na kopec a postarají se o nás. Kdo? Oni, ramenatí chlapi, statní jako dřevaři, silní a zdatní. V jasném ranním světle jsem musela uznat, že to byla jen fantazie. Bylo snadno možné, že mě ‚oni‘ nenajdou včas, že přijdou pozdě.

Možná že ještě nikdo ani nezatroubil na poplach. Co když si Jim myslí, že jsme se rozhodli přenocovat v Death Valley? Co když čekal do rána, než se po nás začal shánět? Co když Jayova dcera odešla na noc k nějakým známým, co když ti známí rozhodli, že počkají do dneška, že se třeba Jay ráno vrátí. Co když, co když. Když člověk nevěděl, netušil, co se mezitím děje, co kdo podniká, jaká je pravděpodobnost, že mě najdou, byla představa čekání na hřebeni hory ďábelská. Pilot letadla, které ráno přeletělo nad hřebenem, mě nezahlédl. Trosky našeho letadla byly v obrovském masívu hor tak nepatrné. Nejsou-li vidět ani ty trosky, jak mohu očekávat, že by někdo viděl mne?

Den mine a nikdo se třeba neobjeví, musela bych strávit na hoře další noc. Snažila jsem se na to nemyslet. Další noc ve tmě a mrazu, tentokrát bez ohně, bez světla, bez jakéhokoliv tepla. Noc bok po boku s Jayovým mrtvým tělem. Ne, musím se dostat nějakým způsobem dolů, k poušti, tam je teplo.

Zhluboka jsem se nadýchla, nasála jsem do plic mrazivý vzduch, rozhýbala jsem prsty, a pak jsem se velmi opatrně spustila přes hranu do stěny. Kopla jsem špičkou boty do ledové kůry a s jásotem jsem zjistila, že se na ní udržím.

Výborně. Teď dál. Uhodila jsem do kůry pěstí, až to zabolelo, tak byla kůra tvrdá. Byla jsem ráda. Led byl do té míry pevný, že mě jistě udrží, byl mnohem silnější než předešlý den. Chytla jsem se rukama za okraj ledu, byl kluzký. Musím být opatrná. Zatáhla jsem břicho i zadek a snažila se držet těžiště co nejníže. Ještě jednou, kopnout, uhodit. Vyrazit kus ledu pěstí a pak se chytit. Šikmo dolů, jako pavouk, roztažená na ledově modré stěně. Pozor, neuklouznout. Nechtěla jsem letět střemhlav dolů do kotliny.

Pomaličku jsem se blížila k prvnímu skalnímu hrotu. Byl blízko, skoro jsem na něj dosáhla nohou. Ještě jeden stup, jeden chyt. Pětkrát jsem se musela posunout, ruce jsem už necítila, ale podařilo se mi to. Sestup byl obtížný, ale nebyl nemožný. Vzduch byl teplejší a vítr se vytratil.

Když jsem zase rozhýbala prsty u rukou, vydala jsem se k dalším vyčnívajícím skalám. V půli cesty mi zadul pod sukně surový studený vítr. Sukně mi vylétla nad hlavu a zamrazilo mne na holé kůži. Vykvikla jsem, ale nepustila jsem se.

Napadaly mě nesmysly. Co když se někdo zdola dívá nahoru? Co když se někdo dívá dalekohledem odněkud odnaproti a diví se, kde se tu ve stěně jedné z nejvyšších hor celého západu bere ženská s nahatým zadkem? Nesmysly, k nevíře, že mě mohly takové pitomosti napadnout. I v tu chvíli mi to připadalo tak absurdní, že jsem nevěděla, mám-li se smát nebo brečet, či obojí. Možná že bych se i byla rozesmála, ale nechtěla jsem riskovat, že ztratím rovnováhu. Raději jsem se přesunula rychle k další skále a celá udýchaná jsem se za ni chytla. Taková situace, a já si dělám starosti se slušností, pěkný nesmysl. K neuvěření.

U každé skupinky skal jsem se chvíli přidržela, rychle oddychovala a čekala, až mne přestanou bolet namožené svaly, až zase chytím dech. Pak jsem vždycky chvilku odpočívala, třela si ruce a snažila se nemyslet dál než k příští skále, k dalšímu skalnímu hrotu vyčnívajícímu ze sněhu. Nechtěla jsem se dívat dolů, nechtěla jsem si ověřit, jak strmá a hladká je stěna, na které se krčím. Nechtěla jsem vědět, jak jsem opovážlivá, že si vůbec na takový sestup troufám. Byla jsem jediný nepatrný človíček v tom nedozírném studeném tichu. Absurdní, nemožné. Nikdy to nedokážu. Ale přitom jsem přece jen postupovala, nějak, všelijak, ale šlo to.

Šla jsem dál, od jednoho skalního hrotu k dalšímu, pokaždé jsem napřed zkoušela, jestli mě udrží, jestli se neodlomí (také se to stalo), jestli je pevně zaklíněný, a pak jsem si teprve na kámen stoupla. Pečlivě jsem dbala o to, abych si včas odpočala, zahřála prsty, abych si oddechla, naplnila plíce řídkým vzduchem. Pak jsem zase vykročila, vykopávala a vytloukala díry v ledu a pomalu ale jistě jsem se pohybovala po strmé sněhové horské stěně dolů.

Únava z předešlého dne byla tatam. Odpočinula jsem si a získala absurdním způsobem energii, absurdním způsobem, protože se mi zdálo nepochopitelné, kde jsem vlastně tu energii nabrala. Zlomená ruka mě bolela, jen když jsem ji stočila. Pokud jsem se ale tomu pohybu vyhnula, ruka sloužila. Trochu jsem ji šetřila, ale zase ne moc, při lezení jsem potřebovala obě ruce, takže zlomenina sem, zlomenina tam, ruka sloužit musela.

Lezením jsem se zahřála, jen nohy a pěsti, které mi nahrazovaly cepín, jsem měla zmrzlé. Slunce jasně svítilo a nebe bylo nádherně modré. Člověk by očekával, že odraz slunečních paprsků na sněhu bude oslepovat, ale nebylo tomu tak, sníh jen klidně zářil. Jako by slunce nasytilo svými paprsky celou horu a zažehlo v ní světlo, jak to někdy bývá při západu slunce, kdy i skály světélkují.

Sníh byl všude kolem mne, nevěděla jsem, jak daleko jsem sestoupila ani jak daleko pode mnou se svah začíná zmírňovat. Asi po hodinovém bušení do ledové kůry a opatrném vyvažování jsem se zase začala posunovat o další kousek, když mi najednou připadlo, že se něco určitě změnilo. Vrátila jsem se o krok zpátky a zadívala se ještě jednou k příštímu kamennému hrotu.

Ovšem! Stěna už nebyla tak strmá, svah byl povlovnější, mohla jsem si stáhnout sukni pod zadek, posadit se na led a začít sjíždět. Mohla jsem klouzat po ledě jako saně. Při první jízdě jsem málem příští skálu minula, ale v poslední chvíli se mi přece jen podařilo se za ni chytit. Taky jsem se o kámen uhodila do boku, jak jsem na něm zprudka přistála. Pozor, říkala jsem si, nejednej ukvapeně, ještě si to nemůžeš dovolit!

V zásadě ale to tak půjde, Určitě, nejhorší část sestupu mám za sebou. Podívala jsem se vzhůru a zatajil se mi dech. Slezla jsem po téměř kolmé stěně, po břiše jsem se doplazila dolů z velehory. Mohla jsem se zřítit, mohla jsem strhnout kamennou lavinu, sněhovou lavinu, mohly mě pohřbít, ale nic takového se nestalo.

Podívej, co jsi dokázala, jásala jsem. Měla jsem chuť běžet ze svahu úprkem, rychle domů, abych se tím mohla všem pochlubit. „Nevěřili byste, co se mi stalo…“ Byla jsem tak rozjařená jako nikdy v životě předtím, jako opilá, překypovala jsem vznášením.

Zavýskla jsem, až se to ozývalo ozvěnou z okolních skal. Pak jsem sklouzla k dalším kamenům, od jedné skupinky ke druhé, točila jsem se kolem dokola, chytala se skal v poslední chvíli, než jsem je v letu minula.

Slyšela jsem, jak se můj smích ozývá nad sněhovou plání. Přestala jsem se na chvíli ovládat, protože jsem zmohla to nejhorší, měla jsem to za sebou, měla jsem nárok na to, abych se chvíli radovala. Teď už jen stačilo sjíždět dolů, níž a níž, až k poušti. Všechno už bude snadné.

Jenže všechno trvalo mnohem déle, než jsem očekávala, o mnoho déle. Do deseti jsem se dostala sotva do třetiny sněhového pole, pravda, byla to ta nejnáročnější část sestupu, ale stále mne ještě čekala dlouhá cesta po sněhu, než se dostanu ke skalnatému korytu.

Za chvilku už jsem se mohla postavit a scházet dolů bokem, vzpřímená. Místy mě ledová kůra neunesla a já se probořila do sněhu až po kolena. Sníh mi napadal do bot, usadil se kolem kotníků a šlapek, pěkně upěchovaný. Nebylo to příjemné, ale nemělo význam zastavovat a boty vysypávat, protože bych si do nich stejně vzápětí nabrala znovu. Zima ale už přestala být utrpením. Zdálo se mi, že je ideální počasí na jarní lyžování – slunce a teplo, že by člověk vydržel v krátkých rukávech, pokud by se pohyboval.

Mířila jsem přímo středem kotliny do koryta. Byla jsem docela spokojená, že se nemusím nijak rozhodovat, že nemusím volit trasu, bylo jasné, že přede mnou je jediná schůdná cesta. Brzy se terén vyrovnal natolik, abych si mohla pěkně vykračovat, mávat do rytmu rukama, aby se mi rozproudila krev. Dělala jsem smělé, dlouhé kroky, jak to jen ve sněhu šlo. Přestala jsem sledovat, Lam šlapu. Kdybych upadla, nebylo by to žádné neštěstí.

Pokud by v tu chvíli bylo nade mnou letělo nějaké letadlo, viděl by pilot na veliké bílé pláni pohybující se černou tečku, putující středem obrovského sněhového pole. Kdyby sletěl níže, viděl by dole kráčet osamělou ženskou, která pochoduje jako po promenádě, energicky a důležitě, jako by spěchala na schůzku.

„Haló,“ zavolala bych, jakmile by se přiblížil. „Haló, vy tam!“

A pilot by asi řekl: „Panenko na nebi! Co tady probůh dělá ženská ve vysokých kramflekách a bláznivé čepici, a kam si myslí, že se žene?“

Já bych se usmála, pak bych se rozesmála na celé kolo, zamávala bych na něho, možná že bych na něho také křikla: „Jdu domů, kamaráde, domů, abys věděl.“

Ale žádné letadlo se neobjevilo. Minulo už skoro celé dopoledne a nikdo mě zatím nehledal. Možná že jim ještě čeká, jestli se neobjevím. Možná že nemá odvahu hlásit, že jsem nezvěstná. Teď už to stejně bylo jedno, vrátit jsem se nemohla, led už se z toho musím dostat sama. Rozloučila jsem se s představou svých mužných zachránců, teď už bylo všech no jen na mně. Přidala jsem do kroku při pomyšlení, jakou asi musí mít Jim starost. Litovala jsem, že mu nemohu dát žádným způsobem vědět, že jsem v pořádku, abych ho upokojila. Podařilo se mi najít správný rytmus kroků, trochu jsem se pohupovala, líp se mi tak udržovala rovnováha a sukně mi hezky kroužila kolem nohou. Najednou jsem si všimla, že kolem okraje sukně mám svítivý pruh, který se vlní s látkou, jasný, světélkující, zářivý pruh. Fascinovaně jsem se na to dívala. Pak jsem najednou viděla, že další barevné pruhy obkružují moje paže, tmavočervené prahy. Když jsem zamávala rukama, jako bych kolem sebe rozvířila svítivé, jásavě barevné stužky. Připadala jsem si jako kytka.

Chvilku jsem si s těmi barvami hrála, těšilo mě, že můžu tak snadno vytvářet barevné kompozice. Pak jsem ale dostala najednou strach, jestli nemám něco s očima. O fyziologii zraku jsem toho věděla pramálo, ale slyšela jsem o sněžné slepotě a bála jsem se, že mě postihla, že oslnivý odraz slunce od sněhu mi nějakým způsobem poškodil zrak. Zajímavé bylo, že jakmile mi tohle začalo dělat starost, barevná kouzla zmizela. Od samého počátku jsem velmi silně vnímala fascinující kvalitu barev v horách. Kontury byly ve vysokých polohách mnohem ostřejší a barvy výraznější. Nikdy předtím jsem si tu barevnost neuvědomovala, přestože jsem už v minulosti v horách byla, jenže to jsem tam nebyla sama, daleko od lidí a udržovaných cest. Určitě jsem nikdy předtím nesestupovala po sněhovém poli se zlomenou rukou. Nikdy jsem se nezřítila s letadalem, nikdy jsem neviděla smrt.

Potkalo mě toho tolik, že už jsem nedokázala rozeznat, co se děje ve skutečnosti a co jen v mé hlavě. Světélkovaly skály doopravdy nebo jen v mých představách? Nebo obojí?

Nedošla jsem ještě ani do poloviny sněhového pole, ale byla jsem už dočista udolaná – trápil mě sníh v botách, zlobilo mě, jak se bořím, nebavilo mě už hlídat, kam šlapu. Sedla jsem si na balvan, chtěla jsem si chvilku odpočinout. Podívala jsem se nahoru na skály. Vtom jsem je uviděla.

Choulily se na široké skalní římse, přímo proti mně… řada domů z nádherného červeného dřeva, krásně nakomponovaných do exteriéru. Vypadaly jako švýcarské horské chaty, napadlo mě, že to asi je nějaké turistické středisko.

Vyrazila jsem jako blesk, pokoušela jsem se běžet, skákat, a byla jsem hrozně rozčilená. V půli cesty k cíli jsem zakopla a zapadla do závěje. Měla jsem hrozivě oteklou nohu a studený sníh působil na ránu jako balzám. Bylo to tak příjemné, že jsem se chvíli vydržela chladit. Pak jsem se ze závěje vyškrábala. Nespustila jsem přitom oči z těch domů. Uvažovala jsem, jestli se do nich budu muset vloupat, jestli najdu něco k jídlu a něco na sebe.

Pak se objevil on a já zůstala stát jako přikovaná. Na terase jednoho domu stál muž s dlouhými vlasy, ve splývavém hávu, ruce roztažené. Dlouhé roucho kolem něho vlálo ve větru. „Haló,“ volala jsem udýchaně. „Havarovali jsme s letadlem, potřebuji pomoc.“

Ani se na mě nepodíval. Všimla jsem si, že má na prsou zavěšený veliký černý kříž, a to mne zmátlo. Pak jsem si uvědomila, že to vůbec není živý člověk, že to je socha, viděla jsem takové na rozcestích alpských cest, většinou na místech, kde někdo zahynul nebo kde někomu zachránili život. Leckde postavili sochu, jenom aby chránila poutníky. Napadlo mě, že v domech asi bydlí nějací umělci, když mají na terase sochu.

Kam jsem se podívala, brázdily sníh stopy saní, křížem krážem, všemi směry. Nejspíš si tam nedávno hrály děti. Slyšela jsem je, zvuk jejich smíchu přiletoval zpoza domů jako zvonky rolniček.

Bylo to nepopsatelně krásné, ty domy na skále, jako obraz. Musela tam vést cesta, určitě. Došla jsem k prvnímu domu a zůstala jsem stát.

Dlouho jsem tam stála a třela jsem si ruku o veliký balvan. Žádný dům tam nebyl, jen čnějící skalní pilíře. Zamžikala jsem. Žádné domy, žádná socha, žádné děti. Ověřila jsem si to hmatem: sáhla jsem na skálu a domy zmizely. Shýbla jsem se, abych si prohlédla stopy saní, ty přece vypadaly jako skutečné. Nebyly to stopy saní, ale stopy malých sněhových koulí, které se skutálely ze svahu, valily se čím dál tím rychleji, rostly a zanechávaly za sebou klikaté stezičky.

Všechno bylo jen v mých představách, všechno jsem si vymyslela. Viděla jsem, co jsem vidět chtěla, bylo to krásné – ale neskutečné.

Rozhlédla jsem se kolem sebe. Bylo naprosté ticho. Byla jsem naprosto sama. Zad řvala jsem se ke kotlině, na místo, kde jsem sešla z cesty, a uvědomila jsem si, kolik jsem na tu zbytečnou zacházku musela vyplýtvat energie. Ztratila jsem čas i sílu. Jak jsem přešla přes kotlinu, nijak jsem si cestu nezkrátila, musím přece dolů. Vzdychla jsem. Nedalo se nic dělat, musím zpátky.

Přemýšlela jsem o ideální architektonické harmonii domů, které jsem si v duchu vykouzlila, jak krásně zapadaly do okolní krajiny. Možná že to byl lakový žert, kosmický žert, třeba mě to cestou dolů potká víckrát, budu se s tím možná muset smířit. Jedno jsem ale věděla: důkaz může podat jen hmat. Jen to, co nahmatám, existuje s určitostí.

Viděla jsem před sebou konec sněhového pole, chybělo mi jen asi půl kilometru. Tam, kde sníh končil a začínala kamenitá suť, stál proti mně s rozpřaženou náručí Jim. Usmíval se a vykročil mi vstříc.

„Haló,“ volala jsem na něho. „Nic mi není, jdu k tobě.“

Jakmile se přiblížil na doslech, zmizel. Po několika vteřinách jsem ho uviděla o kousek níž.

Přece mi bylo jasné, že tam není, že tam ani být nemůže, bylo mi to naprosto jasné! Vždyť neměl ani tušení, kde jsem. Ale já si tolik přála, aby věděl, že jsem v pořádku a že jsem na cestě domů.

12

Los Angeles

Sekretářka vklouzla z předpokoje do kanceláře jako myška, po měkkém koberci našlapovala ze zvyku na špičky, aby nevyrušovala při schůzi vedení. Podala muži za psacím stolem lísteček se vzkazem a čekala na odpověď. Robert Elder četl: Volá Jim Fitzdale, prý je to nutné. Dlouho si vzkaz prohlížel. Pokoušel se marně uhádnout, co může být s Lauren. Bylo úterý, osm patnáct ráno. Elder řídil obvyklou schůzi vedoucích pracovníků ve své kanceláři v podniku Northrop Aviation, blízko mezinárodního letiště v Los Angeles. Firma vyráběla moderní letadla a Elder byl šéfem zkušebního oddělení. Vstal a vyšel se sekretářkou z místnosti. V předpokoji mu podala sluchátko a pak mu uvolnila místo u stolu, tušila, že jde o nějakou vážnou věc.

Chvíli zamračeně poslouchal a pak si zprudka sedl.

Jim byl rozčilený, ale mluvil věcně a stručně. Řekl všechny důležité údaje o záchranné akci, kterou uvedl v chod.

„Správně, správně,“ Elder hovořil hlubokým, zvučným velitelským hlasem. Zapsal si rychle řadu jmen a telefonních čísel a položil Jimovi několik strohých otázek.

Jim vysvětlil, že volá z veterinární nemocnice, kde se bude zdržovat valnou část dne. Kdyby se chystal odejít, dal by Elderovi zprávu, kde ho může telefonicky dostihnout.

Rozhovor trval asi deset minut. Nakonec Elder prohlásil:

„Postupoval jste zcela správně, zcela podle pravidel.“ Nedodal, že od té chvíle hodlá převzít organizaci akcí sám, považoval to za samozřejmé, Lauren jc přece jeho dcera.

Vrátil se beze slova do schůze, kde právě probíhala živá diskuse. Sedl si k psacímu stolu a postupně si zvykal na skutečnost: Lauren je nezvěstná, pravděpodobně havarovala v letadle. Kolikrát podobné fráze v životě slyšel! V tu chvíli věděl docela přesně, co si přeje dělat, co musí udělat. Musí sednout do letadla a musí Lauren hledat, musí ji najít.

Harry 0’Connor se na něho upřeně díval. Byli přátelé již mnoho let a 0’Connor snadno na Elderovi poznal, že něco není v pořádku. Čekal. Konečně mu Elder pokynul a oba staří přátelé vyšli ven.

V mnohém si byli tito dva bývalí zkušební vojenští letci podobní. Prošli obdobnou kariérou, oba byli napřed u námořního letectva a pak přešli k firmě Northrop, kde 0’Connor pracoval v Elderově oddělení. O obou se říkalo, že umí lítat se vším, co se dovede odlepit od země, ale lítají ve stíhačkách. Elder byl sice vyšší, ale oba muži si stejně byli trochu podobní i fyzicky. Měli husté zvlněné vlasy, a rádi nosili bílé košile s krátkými rukávy a s kravatou, neoficiální uniformu kalifornského leteckého průmyslu.

Elder vysvětlil 0’Connorovi, co se přihodilo. 0’Connor poslouchal a občas se na něco věcně zeptal. Pak se oba muži sklonili nad leteckou mapou Kalifornie a Nevady a snažili se rekonstruovat nejpravděpodobnější trasu zmizelého letadla mezi Fresnem, se kterým pilot navázal poslední spojení, a mezi Jackrabbit Flats v Death Valley. Spojili obě místa rovnou čarou, aby zjistili, kudy vede nejkratší spojnice. Křížila hřeben hor kousek na sever od nejvyšší hory masívu, od Mount Whitney, a pokračovala přes Owens Valley, jižně od Independence a severně od Lone Pine.

0’Connor celou tu oblast dobře znal, protože letadla od Northropů stále vzlétala a zase se vracela a valnou část zkušebních letů prováděla právě nad vyhrazenou částí pouště v blízkém sousedství oblasti. Znal také hory, a proto si nedělal veliké naděje, že by cessna byla přistála na východní straně, leda snad na některém z mnoha vyschlých jezer roztroušených mezi Owens Valley a Death Valley.

Oba dva muži mlčeli o skutečnosti, které si byli velmi dobře vědomi: cessna mohla nouzově přistát jen na zcela opuštěném místě. Kdyby si byla sedla na sebemenším letišti, nebo třeba jen někde na pastvině nebo na silnici v poušti, určitě by už o tom došla zpráva. Ovšem v poušti byla místa natolik odlehlá, že si tam letadlo sednout mohlo, aniž se o tom kdo dozvěděl. To byla snad jediná naděje, to věděli oba. Také ale věděli, že se letadlo s největší pravděpodobností zřítilo nebo se pokusilo přistát někde v horách. A pokud se opravdu zřítilo v horách, byla pramalá naděje, že by se někdo byl zachránil.

„Co víš o pilotovi?“ zeptal se 0’Connor.

Elder odpověděl, aniž vzhlédl. „Veterinární lékař, sváteční letec. Nalítal celkem dvě stě třináct hodin a z toho jen čtyřicet v tomhle typu.“

O’Connor to nekomentoval. Nalítal dohromady s Elderem víc než dvacet tisíc hodin, ve všech podmínkách, oba také zažili mnoho nebezpečných situací, kdy všechno viselo na vlásku.

„Riziko hrálo v mém životě důležitou úlohu,“ prohlásil Elder kdysi, když se snažil někomu vysvětlit, proč v určité situaci postupoval tak, jak postupoval. „Pokud jsem ale kdy riskoval, bylo to vždy za okolností, kdy se mi to jevilo jako nejlepší řešení.“

Továrna Northrop měla dvě letadla vybavená pro pátrací akce. Elder věděl, že je bude mít k dispozici, že stačí jen říct

„Poletím já,“ řekl 0’Connor, „bude to nejrozumnější.“

Elder přikývl. Věděl, co jeho přítel chtěl říct. I když by sám tolik chtěl letět, nebylo by to správné, v tomto případě ne. Ostatně bude muset být se ženou, s Irenou, nemůže ji v téhle situaci nechat samotnou.

Rozhodl se, že do pátrání zapojí jen jedno z továrních letadel. „Civilní letecká služba a armáda budou mít ve vzduchu nejmíň dvanáct strojů,“ vysvětloval Elder. „Nebylo by dobré, kdyby se nad horami motalo příliš mnoho letadel bez centrální koordinace.“

„Máš pravdu,“ přikývl 0’Connor, „vezmu si beechcraft barona a poletím k Fresnu. Tam se napojím na jejich trasu a po té budu pokračovat přes hory.“ Ukázal palcem na určitý bod na mapě. „Přes hřeben poletím tady, na Kearsarge, lze očekávat, že to vzali tamtudy, a pak to vezmu přes Owens Valley, k Furnace Creek. Jestli je do té doby nikdo nenajde, stočím se na sever a podívám se tam na ta vyschlá jezera.“ Znovu ukázal na leteckou mapu. „Pak poletím směrem na Bishop a vrátím se nad hory, poletím nad hřebenem odshora směrem k jihu.“

Bylo už rozhodnuto, že velitelem jakéhosi řídicího střediska bude George Mehelic, dispečer od Northropů. Bude udržovat stálé spojení s koordinačním střediskem letecké záchranné služby a sledovat průběh pátracích akcí. Průběžně bude o všem informovat Eldera. Mehelic se také spojí s úřadem šerifa oblasti Inyo v Independance a předá mu Elderovu prosbu, aby se prozatím nezveřejňovala žádná jména. Elder si nepřál, aby se věc objevila v tisku dříve, než se podaří informovat příbuzné nezvěstných,.

Mehelic promluvil přímo s šerifem a pak zavolal zpátky Elderovi. „Už tam vědí, že se hledá letadlo,“ hlásil. „Šerif slíbil, že s námi budou spolupracovat. Prý nás budou průběžně informovat.“

„Dobře.“ Elder vstal, zavřel dveře do předpokoje a vytočil číslo svého bytu. Byl rád, když se nikdo neozýval. Chtěl jen zjistit, jestli je jeho žena doma, v žádném případě jí nechtěl telefonicky sdělovat, co se přihodilo, ale bál se, že by to na něm stejně poznala, kdyby s ní mluvil. Rozhodl se, že půjde domů a počká na ni, jenom ještě zavolá Craigovi.

Elderovu synu Craigovi bylo dvacet šest let, byl tedy o tři roky mladší než Lauren. Pracoval u Northropů v propagačním oddělení jako kameraman.

Jedna Craigova fotografie, veliká zvětšenina, visela na stěně za psacím stolem jeho otce.

Zatímco čekal, až se mu Craig ozve, uvažoval Elder o tom, zda by ho neměl požádat, aby také přišel domů. Craig a Elderova žena si byli velmi blízcí, možná že by syn měl být s matkou. Nakonec ale Elder rozhodl jinak. Na druhém konci aparátu se ozval Craig.

„Mám pro tebe špatnou zprávu,“ začal Elder. Selhal mu hlas. Zkusil to znovu. „Tvoje sestra…“ Nemohl pokračovat, slovo ze sebe nedostal, nedokázal se ovládnout. Cítil, jak na druhém konci linky zavládl neklid. Odhodlal se k třetímu pokusu a váznoucími slovy sdělil synovi, co se stalo. Snažil se mluvit co nejklidněji.

Craigem otřásla nejen ta zprava, ale i skutečnost, že to jeho otce tak zlomilo. Nebyl by věřil, že to je možné.

„Nechci, aby se to maminka dozvěděla od cizích lidí,“ vysvětloval Elder. „Bojím se, že by se to mohla doslechnout z radia nebo že jí to někdo přijde říct k nám domů. Já tam teď jdu, ale myslím, že bude lepší, když zatím zůstaneš v práci a přijdeš až později.“ Elder zavěsil a opřel se o opěradlo židle. Vytáhl z kapsy kapesník. Vyčítal si, že hovor s Craigem nezvládl, že podlehl citům.

„No,“ řekl nahlas. Divil se sám sobě.

V minulosti ztratil řadu přátel a někteří z nich mu byli velmi blízcí. Jeho kamarádi jednoho krásného dne vzlétli, aby je už nikdy nespatřil. Byli prohlášeni za nezvěstné. Určitou dobu po jejich zmizení byla ještě naděje, ale nevrátili se nikdy, nikdo je nikdy nenašel. Válečná léta byla krutá. Když byl v Craigově věku, ztratil Elder poprvé blízkého přítele. Tehdy to bolelo, bolí to vždycky, ale nikdy ne tak krutě jako tentokrát.

Těžce vstal ze židle. Statný muž s kučeravými, hustými vlasy. Přibyl na váze od doby, kdy se začínal rozvíjet kosmický program a kdy sám také patřil mezi vyvolené. Zpočátku ho nikam neposlali, protože byl na tehdejší možnosti fyzicky příliš velký, později byl už příliš starý. Někteří jeho přátelé, s kterými sloužil, jako Allan Shepard a Wally Shirra, šanci dostali. Účastnit se kosmického programu bylo největším přáním Elderova života.

Až do onoho dne. Ten den si přál více než cokoliv jiného na světě, aby se stal zázrak a jeho dcera se vrátila domů živá. Bohužel toho o letectví věděl tolik, že už v zázraky nedoufal.

13

Nic mi nepřipadalo tak nádherně přitažlivé jako okrové skály na konci sněhového pole. Toužila jsem být u nich, v teple a v suchu. Chtěla jsem už být u těch skal spolu s ostatními živými tvory, třeba s ještěrkami. Chtěla jsem změnu, měla jsem už dost pádů do závějí vlhka, zimy, sněhu. Skály slibovaly krásnou změnu.

Poslední kroky na sněhu jsem vyvedla velmi elegantně.

Podklouzly mi nohy a já sjela na samý konec sněhového jazyku po zadku, jako Charlie Chaplin.

Vstala jsem, vybrala si pěkný plochý balvan, sedla jsem si, zula boty a vyklepala z nich sníh. Jayovy ponožky byly úplně promočené. Slunce hřálo natolik, že by je bylo rychle vysušilo, ale nechtěla jsem zbytečně plýtvat časem, tak jsem raději ponožky jen pěkně uhladila a znovu jsem se obula. Boty jsem měla vlhké a lepkavé, ale byla jsem na suché pevné půdě a chtěla jsem především pokračovat v cestě.

Pokračovat v cestě po skalách ale nebylo tak jednoduché, jak se zdálo. Vůbec to nebylo jednoduché. Musela jsem se stále dívat, kam šlapu, vždy jsem musela napřed zkusit, jestli kámen, na který se chci postavit, není uvolněný. Pak jsem se musela šikovně vyvážit, než jsem udělala další krok. Vysoké podpatky, které ve sněhu krásně sloužily jako brzda, se na kamení neosvědčily. Dvakrát jsem si špatně vybrala, kam šlápnout, a skončila jsem na zemi s dalšími odřeninami a modřinami. Neodradilo mě to, ale uznala jsem, že musím ještě pečlivěji volit, kam stoupnout.

Jeden podpatek se mi smekal, utrhl se z něho pryžový plátek a na konci zůstala malá ploška z holé umělé hmoty, hrozně to klouzalo. Kdybych byla směla vyslovit jen jediné přání, byla bych si přála šněrovací pohorky, které nečinně odpočívaly u mne doma ve skříni. Byla jsem ale pevně přesvědčená, že jde jen o to vydržet a nevzdat se.

Vyschlé koryto bylo na dně žlebu, v kterém se střetávala úpatí dvou protilehlých masívů. Koryto ale neprobíhalo přímo, vinulo se ostře, jak do sebe hrany hor zapadaly jako prsty sepjatých rukou.

Zdolala jsem první zákrut a ihned přede mnou byl další. Prošla jsem kolem čtyř skalních pilířů a pochopila, že jich přede mnou může být nespočetně. Bylo to k zoufání. Jedinou věcí jsem si byla jistá: když zůstanu na dně koryta, půjdu dál a chvilkami si odpočinu, musím se z toho bludiště nakonec dostat. Vytrvale jsem se dívala před sebe. Šla jsem dál. Skály mne mučily, ale já byla pevně odhodlaná nenechat se jimi vyvést z duševní rovnováhy, kterou jsem tak pracně získala. Věděla jsem, že výdrž mám, že nakonec vyhraji, ale také jsem se přesvědčila, že to bude pracné, že se budu mezi kameny těžce lopotit. Věčně se budu vyhýbat ostrým hranám. To nejhorší jsem ale měla za sebou, to jsem si odbyla nahoře. Obyčejná zlomenina kotníku by mě ovšem ještě mohla zahubit. Budu muset být velmi opatrná, ani na chvilku nesmím slevit.

Tu a tam se v té pusté horské krajině začaly objevovat trsy vřesu a chudé jehličnaté stromy. Jak jsem sestupovala dál, nalézala jsem jiné druhy rostlin, většinou tvrdé, ostré traviny. Byla jsem nakonec ráda, že se nemusím potýkat s tak bujnou vegetací, jaká byla na západní straně, skály a kameny stačily.

Jako kdybych v sobě měla bezpečnostní ventil. Po čase mi vždy něco zavelelo, abych si odpočinula. Vylezla jsem si na nějaký pěkný plochý kámen, natáhla se a vyhřívala na sluníčku, klidně, bez spěchu jsem se kolem rozhlížela a rozvážně dýchala, v tom naprostém tichu a klidu. Nikdy v životě jsem nebyla tak sama, ale pustá příroda na mě nepůsobila tísnivě, nebála jsem se.

Pátrala jsem zrakem mezi balvany, jestli neuvidím nějaká zvířata, ale nic jsem nezahlédla, možná že bylo ještě příliš záhy, na balvanech ještě ležel sníh a i na slunci bylo chladno. Tím spíš se musíš dostat co nejdřív co nejníž, říkala jsem si. Musíš se zase dát na cestu. Zase jsem se zvedla. Ještě jsem si nemohla dovolit, abych si na slunci zdřímla. Musela jsem dojít do takové nadmořské výšky, kde by byl vzduch teplý, i když slunce zmizí za mraky.

Prolezla jsem dalším zákrutem a dalším a dalším. Jednu chvíli jsem měla pocit, že už toho mám dost, že už to dál nejde, že mi ta prokletá hora už další zákrut připravit nesmí. Samozřejmě že přišly další, a já se s tím smířila. Lopotila jsem se dál, bez elánu a znechucená. Vzpomněla jsem si, jak jsem předešlý den stála na hřebeni a přesvědčovala Jaye, že dolů do pouště seběhnu za dvě hodinky. Jaye! Předešlý den mi připadal tak vzdálený. Čas byl klamný, vzdálenosti byly klamné, všechno.

Jediné, čím jsem si byla zcela jistá, bylo to, že vyschlé koryto mě musí dovést až k poušti. Stále jsem si opakovala, že v něm musím vytrvat, musím zůstat klidná a nesmím ztratit odhodlání. Nebyla to přece otázka fyzické odvahy a dovednosti, potřebovala jsem jen vytrvalost. „Zvítězíme, dojdeme, dojdeme, krok za krokem, jedna dva, vydržíme, jedna dva,“ odříkávala jsem si. Zase se mi v hlavě opakovaly ty nesmysly, fráze, útržky a já šla dál, vybírala jsem si, kam šlápnout, opatrně a trochu se vztekem.

Za čas, napůl neuvědoměle, jsem začala hledat stopy po někom, kdo tam byl předtím, přede mnou, hledala jsem prázdné plechovky, uzávěry lahví, nedopalky cigaret, prostě něco, znamení, že v těch končinách už přede mnou byli lidé. Kolikrát jsem měla dojem, že něco vidím, ale pak se vždycky ukázalo, že ulomený podpatek byl malý plochý kámen nebo že tkanička od boty byl vlastně kořínek. Absurdnost těch omylů mě nerozveselovala. Vzpomínala jsem, kolikrát mě rozzlobily podobné nálezy, když byly skutečné, když se povalovaly podél turistických cest.

Pak jsem ale najednou dostala pocit, že lidé už musí být blízko. Určitě, jakmile obejdu příští zákrut, něco tam bude, nějaká stopa. Skákala jsem z kamene na kámen, stále jsem se snažila udržovat rovnováhu, nepřestávala jsem se dívat na zem. Kolem mne se tyčily velehory, ale na ty jsem se nedívala, jen tu a tam jsem zalétla očima ke skalám, které se svažovaly ke dnu vyschlého koryta.

Pocit, že někdo je nablízku, sílil v jistotu, a nebyla jsem proto nijak překvapená, když jsem najednou došla k malé chatrči z větví stromů a z kůry, k jakémusi přístřeší, jaké si nejspíš postavil nějaký turista. Ani jsem si tu chatrč neprohlížela, byla jsem si úplně jistá, že za příštím zákrutem najdu ranč. Pospíchala jsem. Jak jsem poskakovala z balvanu na balvan, uviděla jsem na svahu nad sebou nějakého zemědělského dělníka, Mexičana v bílém oblečení, se slaměným kloboukem na hlavě.

„Haló,“ zavolala jsem na něho.

Neotočil se. Pracoval dál na své zahrádce. Možná že neuměl anglicky.

Zkusila jsem to španělsky. „Hola! Hablas espaňol? Socorro! Me duelen las piernas!“

Zase se neotočil.

Pochopila jsem, že je to zase jen klamná představa, stejně jako předtím ten člověk v dlouhém rouchu, mexický vesničan mi nepomůže, vůbec o mně neví, viděla jsem mu do tváře, vůbec mě nevnímal, jako kdybych neexistovala. Neexistuješ, říkala jsem si, aspoň pro něho ne.

Přitom jsem se nemohla zbavit dojmu, že nablízku opravdu musí být nějaký ranč. Spěchala jsem kolem dalšího skalního pilíře, pak ještě, ale nikde ani nejmenší potuchy po ranči, žádná známka života. Pusté východní svahy Sierry Nevady byly suché a divoké, jako už po tisíce let před mým příchodem a jak ještě tisíce let zůstanou.

Stále jsem sestupovala. Na dně koryta se začaly objevovat písečné nánosy. Písek byl hrubý a nebylo ho mnoho, přece však se po něm lépe šlo. Skály, které se svažovaly do žlebu, byly příliš strmé, než abych na ně mohla vystoupit. Stejně mi nezbývalo nic jiného než skákat z kamene na kámen, tu a tom uklouznout po rozbitém podpatku, tiše proklínat.

Slunce stálo vysoko a někdy jsem se v boji se skalami až zpotila. Nabrala jsem si vždy hrst sněhu ze zbytků závějí ve stínu skal. Někdy jsem čekala, až sníh roztaje. Jindy, a to většinou, jsem ho hltala, tok jak byl. Jednou jsem se shýbla pro sníh a vtom jsem zahlédla drobounkou, něžnou horskou kytičku. Chvíli jsem se na ni bez hnutí dívala. Snažila jsem se pochopit, čím mě tok dojímá. Byla dokonalá, jemná, maličká a rostla v takové drsné přírodě. Jak byla statečná! Kdybych se tu nebyla octla, nikdo by ji nikdy nespatřil. Jak jsem šla dolů, to myšlenka mě neopouštěla.

Nebyla jsem vlastně ani tok unavená, jako spíš znechucená. Skály na mne ustavičně dotíraly a mně nezbývalo, než se s nimi utkávat. Měla jsem jich dost, chtěla jsem změnu, cokoliv, jen ne kamení, ale neměla jsem na vybranou. Až kam jsem dohlédla, nebylo nic než skály.

Seděla kousek nade mnou na kamenné římse ve stínu velkého převisu. Žena ve středním věku, se skicákem v ruce, u nohou kazetu s barvičkami. Polekala jsem se jí, protože jsem ji zahlédla až v poslední chvíli, až když jsem došla k ní, asi na pět a půl metou. Kreslila horské rostliny. Hodilo se to k ní, byla ten typ, praktická osoba, oblečená do sportovních plátěných kalhot, červeně kostkované košile, na nohou pevné šněrovací polobotky a bílé ponožky. Byla vysloveně typ ženské, která se umí sama potulovat po poušti a kreslit horské kytky, aniž by to komu připadalo zvláštní. Určitě se v horských bylinách dobře vyznala a také by jistě uměla určit květinku, kterou jsem našla ve sněhu. Byla zcela soustředěná na práci.

Stála jsem na balvanu a čekala, až se na mne podívá. Měla na hlavě slaměný klobouk, zakrýval jí tvář, ale já si byla jistá, že o mně ví. Musela přece o mně vědět, byla jsem tak blízko.

Nevzhlédla. Pokračovala v práci a já pochopila, že se na mne už nepodívá. Vysvětlovala jsem si to tím, že je ráda sama, já jsem pro ni vetřelec. Rozhodla jsem se, že mi to nevadí, stejně mi bylo jasné, že se z toho všeho musím dostat sama, mohu se spoléhat jen sama na sebe. Tak jsem od té osamělé paní se skicákem a bílými ponožkami odešla, nechala jsem ji sedět pod převisem na skalní římse, ať si kreslí horské kytičky. V hloubi duše jsem věděla, že moje fantomy vlastně nejsou podstatné, podstatné bylo, abych se dostala z hor dolů a nakonec domů.

Ani na chvíli mě nenapadlo, že bych se snad mohla pomást. Možná jsem neměla strach, protože jsem měla za sebou zkušenosti s psychedelickými drogami. Zažila jsem na vlastní kůži, jaké kotrmelce dokáže lidská mysl provádět. V mé mysli bylo příliš živo, součásti krajiny jsem vnímala a interpretovala jako kompoziční vidiny. Mexický vesničan nebo výtvarnice – to byly zcela logické motivy, které se mi ochotně vynořily z podvědomí, takové motivy bych použila do kompozice.

Tiše jsem si do kroku prozpěvovala, nechtěla jsem se nechat pokořit, chtěla jsem morálně zvítězit nad nekonečně se vinoucím skalním korytem. Od okamžiku, kdy jsem se ráno spustila přes okraj hřebene, pociťovala jsem neobyčejnou fyzickou sílu, ačkoliv to nebyla jen síla, ale i zvláštní dovednost, smysl pro rovnováhu. Jako kdyby se ve mně objevily nové schopnosti, jako zázrakem, jako kdybych měla kouzelný zdroj nevysychající energie, žasla jsem nad tím, bylo to nepochopitelné. Bylo to opravdu divné, zvlášť po té nekonečné, černé noci, kterou jsem s Jayem strávila ve vraku letadla. Byla jsem nevyspalá, nenajedená, a přitom jsem měla pocit, že jsem odpočatá. Asi to byla zvýšená hladina adrenalinu, to byl ten zvláštní dar, tím by se dala ta síla a nenadálá zručnost vysvětlit. Porost houstl, drásal mi nohy a trhal sukni. Slunce stálo vysoko na obloze a zvolna se chystalo k západu. Začínalo odpoledne. Neuměla jsem odhadnout, jakou vzdálenost ještě musím ujít, začínala jsem pomalu ztrácet trpělivost. Znovu jsem obešla zákrut a předem jsem se smiřovala s tím, že za ním bude další. Nechtěla jsem být zklamaná, už jsem nevěřila na zázračné cesty, které vedou dolů do pouště, čekala jsem skály a zase skály, kamení, tvrdé, neústupné kamení, přes které se klopýtá v nekonečných zatáčkách.

Na to, co jsem spatřila za příští zatáčkou, jsem připravená nebyla. Stanula jsem na pokraji kolmé stěny, která spadala před mýma nohama do hlubiny. Vyschlý vodopád, strmý, spadající do propastné strže, kolmé skalní stěny. Nebylo úniku.

Nikam.

„Nééé!“ Zakvílela jsem, až mne ten vlastní zvířecí nářek polekal. Byla jsem v pasti.

Několik minut jsem strnule stála a pak jsem udělala to jediné, co mě v tu chvíli napadlo. „Pomoc!“ křičela jsem ze všech sil, až se můj hlas ke mně vracel ozvěnou, odrazem od okolních skal. „Kde jste kdo, pomozte mi!“

Někde přece musejí být členové horské služby nebo turisté, v Yosemitském parku se to přece lidmi jen hemží, tam se jich člověk nedokáže zbavit.

„Slyšíte mě někdo?“ křičela jsem. „Prosím! Kde jste!“ Můj hlas dozněl v tichu.

Dívala jsem se dolů do propasti, hledala jsem nějaké známky života, cestu, stezku, stezičku, něco. Viděla jsem jen divokou, pustou, prázdnou krajinu. Ve stínu skal tiše odpočíval modrý sníh. Slunce svítilo a krajinu tížilo naprosté ticho. Bylo slyšet jen můj stísněný dech a tlukot mého srdce.

Nikdo mě neslyší. Nikdo mi nepřijde na pomoc.

14

Jsem blbá, blbá, nebetyčně, neuvěřitelně, obludně blbá! Mohlo mě napadnout, že se mi tohle stane. Začala jsem se hystericky smát. Každý myslící člověk přece musí přijít na to, že na východních svazích Sieny budou místy určitě kolmé stěny. Sierra přece na východ spadá strmě. Jak mě vůbec mohlo napadnout, že sestup bude pozvolný? Jak jsem si vůbec mohla vymyslet, že budu jen tak hopkat z kamene na kámen až dolů? Tentokrát jsem byla v koncích. Sama jsem vlezla do pasti. Předpokládala jsem, že mohu být tak v půli cesty, vrátit se nahoru nemělo smysl a cesta dolů se zdála nemožná. Zůstala jsem viset uprostřed jak moucha v pavučině.

Když sníh na jaře taje, asi si hledá cestu do údolí touhle propastí, žulovým žlebem s kolmými stěnami. Snažila jsem si vzpomenout na základní rady, které mi svého času dával jeden můj přítel horolezec. Strávili jsme spolu kdysi den na cvičné skále Indián Rock v Berkeley. Byla to třicetimetrová skalní věž, na které se učila mládež z města základy horolezectví. Naučila jsem se tam alespoň dívat na skalní stěnu a zvážit možnou cestu.

Byla jsem naprosto přesvědčená, že dolů sestoupit nemůžu, ale přece jen jsem si lehla na břicho, abych si stěnu prohlédla jen tak, ze zvědavosti. Na první pohled se skála zdála úplně hladká, ale při bližším nahlédnutí člověk přece jen viděl, jak je rozpukaná a hrbolatá. Byly tam takové pěkné spárky, šikovné jak pro ruce, tak pro nohy, chyty i stupy.

Čím déle jsem se na stěnu dívala, tím víc jsem toho viděla. Byly tam úzké římsy, rozmístěné v pravidelných intervalech, asi tak po třech až šesti metrech, přerušovaly kolmou stěnu spadající do hloubky mnoha desítek metrů. Odhadovala jsem, že výška jednotlivých stupňů by mohla odpovídat výšce nadjezdu nad dálnicí. Stěna tedy byla rozdělená ha několik částí. Možná že by to přece jen šlo, kdybych byla hodně opatrná.

Neměla jsem na vybranou, stejně nebylo jiné východisko než se pokusit o sestup. Jinudy jsem jít nemohla a čas nemilosrdně ubíhal. Kdybych zůstala na místě a chtěla tam strávit noc, mohla bych zmrznout.

Zula jsem si boty, nacpala do nich ponožky a hodila je dolů, na pivní polici. Dopadly do louže tajícího sněhu. Potřebovala jsem na lezení všechny prsty, od rukou i od nohou, a byla jsem dokonce vděčná i za pěkné mozoly, které jsem si vypěstovala při karate.

Překulila jsem se přes okraj po břiše, čelem ke skále, a šmátrala jsem prsty u nohou po nějakém šikovném stupu. Stále jsem si opakovala, co mě kdysi učili: neroztahuj se, nechávej ruce i nohy u sebe, hledej pevné chyty a stupy prsty.

Začala jsem se sunout po stěně jako opice. Stačil jeden chybný krok a letěla jsem dolů. Živě jsem si to představovala, tu hrůzu, jak se odlepím od skály a poletím volným pádem až na dno, kde se roztříštím. Ach bože, nemysli na to, kárala jsem sama sebe. Soustřeď se raději na to, abys nesahala moc daleko, neroztahuj se.

Dotkla jsem se špičkou nohy první police. Sedla jsem si na ni s úlevou i strachem. Byla jsem v horší situaci než předtím, protože jsem už nemohla couvnout, zpátky by to nešlo, musela jsem zvládnout celou stěnu, a to jsem měla za sebou teprve pivní čtyři metry.

Současně jsem si ale uvědomila, že se se mnou děje něco zcela zvláštního. Část stěny, kterou jsem slezla, nebyla snadná, ale o co bylo lezení náročnější, o to bylo i zajímavější, Přitom jako bych ani nedokázala udělat chybu. Mezi mnou a tou skálou jako by vznikl nějaký podivný vztah, jako bychom si začínaly rozumět.

Takový pocit jsem už v minulosti zažila, hlavně při surfingu, když jsem se vyhoupla na vysokou vlnu a nechala se unášet daleko, daleko. Byla jsem částí moře, nemusela jsem myslet, nemusela jsem se namáhat, šlo to samo. Vlna mě nesla a moje tělo reagovalo samo, bez povelů. Zažila jsem ten pocit i při jiných příležitostech, kupříkladu na koni, při skocích, dokonalá souhra s koněm vylučovala chybu, cokoliv jsme oba udělali, bylo v souzvuku. Zdálo se mi nepochopitelné, že mám obdobný pocit na strmé žulové stěně ve velehorské divočině.

Každý další schod jsem vždy pečlivě prohlédla, pak jsem shodila dolů boty a vydala se za nimi. Soustředila jsem se na skálu, na každý krok. Pátrala jsem pravou nohou po stupu, byl tam. Všechno bylo, jak má být. Lezení bylo těžké, ale mělo rytmus, logiku. Jen mi bylo jasné, že se nesmím dívat nahoru ani dolů, to by byl můj konec.

Na příští římse mě čekalo příjemné překvapení. Do toho kamenného světa spadl odněkud bůhvíodkud strom a zaklínil se u okraje stěny. Stál dolním koncem na spodní polici. Z větví zbývaly jen pahýly. Tvořil přirozený žebřík. Zkusila jsem nohou, jestli dřevo není ztrouchnivělé a jestli se kmen nehýbe. Všechno bylo v pořádku, hravě jsem slezla a sedla jsem si dole do sněhového polštáře.

Chvíli jsem tam vítězoslavně zůstala sedět. Měla jsem právo na malý odpočinek, když mi to předtím tak šlo. Sotva jsem si to pomyslela, rozsvítilo se mi v hlavě výstražné světlo: Dej si pozor, nerozptyluj se. Kdybys teď spadla, zlomíš si vaz nebo přinejmenším nohu. Dej si pozor. S rozpaky jsem zjistila, že to říkám nahlas. Lehla jsem si zas na břicho a začala si prohlížet další práh.

„Ach!“ vzdychla jsem si. Pode mnou byla vůbec ta nejširší římsa, asi pět metrů široká a uprostřed, v záři sluníčka, byla prohlubeň naplněná vodou z tajícího sněhu, snad metr hluboká. Bylo to to nejkrásnější, co jsem kdy viděla.

Rychle jsem vyklouzla z šatů, svázala je do ranečku i s botami a shodila je dolů. Pak jsem se vmáčkla do mokré široké spáry, sklouzla dolů a s mohutným šplouchnutím vjela přímo do vody. Byla nádherná a chladivá. Potopila jsem se a zhluboka se napila. Pak jsem si omyla rány a pokusila ze sebe opláchnout pot, saze, krev, špínu a bolest. Tak jsem si představovala jezírko v ráji. Lehla jsem si na záda a nechala se nadnášet vodou. Poprvé od havárie mi bylo opravdu dobře.

Po chvilce jsem se vysoukala na hladký balvan, lehla si na něj, vyhřívala se na sluníčku, zavřela oči. Ležela jsem v polospánku a na nic jsem nemyslela, všechno jsem vyhnala z hlavy.

Někdo se na mě díval, cítila jsem to. Snažila jsem se toho pocitu zbavit, ale nešlo to. Otevřela jsem oči a viděla jsem naproti na skále, asi dvacet metrů od mé římsy, nějakého člověka. V okamžiku, kdy jsem se na něho podívala, muž se odvrátil. Já ale stejně věděla, že se předtím na mě díval, a díval se znovu a znovu, kdykoliv jsem od něho odvrátila oči.

Byl to muž, vypadal docela obyčejně, menší, s brýlemi v tmavých obroučkách a kučeravými zrzavými vlasy. Měl na sobě šedivé kalhoty a jasně zelenou sportovní košili s krátkými rukávy. Zvláštní na něm byla jen poloha, kterou zaujímal, byl vyvěšený od skály jako gargoyl, ruce za zády, hlava a hrudník vypnuté vpřed.

Nedařilo se mi zachytit jeho pohled. Věděla jsem, že je neskutečný, vzdálený a neškodný. Ani jsem se nesnažila na něho zavolat, stejně by neodpověděl.

Odlesk světla na vrcholku skály na chvíli odpoutal moji pozornost. Jakmile jsem se znovu podívala naproti, muž zmizel. Bylo mi to jedno. Když jsem se pak ale zadívala na jižní okraj kaňonu, zatočila se mi hlava.

Nahoře stála řada patrových domů a za nimi jsem dokonce zahlédla odraz slunce na střechách dvou zaparkovaných vozů.

Teď je to tedy opravdu skutečnost.

Někdo tento krásný divoký kaňon objevil a vybudoval tady středisko. Přede mnou tu už byli lidé, v tu chvíli jsem to viděla, vyšlapané pěšinky vedly nahoru k domům a k trávníkům se zahradním nábytkem. Tak vida, jezírko nebylo jen pro mne, koupali se tam i jiní.

Rychle jsem se oblékla a přitom jsem si pozorně prohlížela svah, který jsem musela přelézt, pokud jsem se chtěla dostat k těm domům, a pokoušela jsem se odhadnout, jak je svah strmý. Byl ještě celý zasněžený, ale tu a tam vykukovaly ze sněhu větvičky. Když se přidržím těch rostlin, dostanu se nahoru snadno. Pak už se dostanu domů, k Jimovi, do tepla a odpočinu si. Brzy už budu na cestě domů.

Žleb byl v tom místě velmi úzký, dno rozemleté od horských vod jsem snadno přeskočila. Do kopce jsem se vyškrábala rychle, jako kamzík, šla jsem trochu traversem, protože svalí byl velmi strmý. Když mi už zbývalo jen několik metrů k cíli, vyšel na terasu jednoho domu světlovlasý muž.

Najednou jsem zrozpačitěla. Uvědomila jsem si, jak nemožně vypadám, celá rozcuchaná. Co si ten člověk pomyslí, až uvidí takovouhle ženskou, zčistajasna, jako když spadla z nebe.

„Mohla bych s vámi mluvit?“ zavolala jsem na něho.

Vzhlédl.

„Já vím, že vypadám hrozně,“ vysvětlovala jsem, „víte, já jsem prodělala… prostě, nejsem blázen, opravdu ne, věřte mi to.“

Klaply sítěné dveře proti moskytům a na terasu vyšla pomalu nějaká žena. Vítr jí čuchal vlasy. Kráčela plavně, půvabně, jako postava z filmu Ingmara Bergmana. Začala věšet prádlo.

„Potřebuji vaši pomoc,“ volala jsem na ty dva. Neuvěřitelné jsem toužila být s nimi, věděla jsem, že se mi budou líbit, že budou zajímaví. Na těch dvou bylo něco nesmírně poutavého a fascinujícího.

Nedostala jsem se k nim. Nepomohli mi. Nebyli tam. Ach bože, oni tam zase nebyli! Vztáhla jsem ruku a dotkla se zkrouceného kořene, který jsem považovala za část zahradního nábytku. Jak jsi mohla být tak bláhová, spílala jsem si, jak můžeš sama sebe takhle podvádět?

Pěšinky tam opravdu byly, ale vyšlapala je zvěř, nejspíš asi kamzíci nebo divoké ovce. Zase jsem se nechala vést vidinou spasení, honila jsem se za snem, myslela jsem, že mám vyhráno. Důrazně jsem si připomenula, že vyhráno budu mít teprve tehdy, až dojdu do pouště, a to se mi podaří, jedině půjdu-li dál podle koryta horské vody, ať se kolem děje co se děje. Půjdu a nic si nepovolím, dokud ke mně někdo sám nepřijde a neřekne: „Můžu vám nějak pomoct?“

Uvědomila jsem si, že jsem se vyšplhala do velmi strmé, sněhem pokryté stěny. Spadala ke kaskádovitému prahu tak ostře, že mi nezbývalo než sestupovat šikmým traversem, jako ráno pod vrcholem. Zase jsem lezla dolů jako pavouk a vykopávala a vytloukala jsem si chyty a stupy v ledové kůře. Otevřel se mi zip u levé boty, holínka se shrnula a pletla se mi. Botu jsem si stáhla a hodila dolů. Vydala jsem se za ní. Byla jsem promočená, zmrzlá a toužebně jsem si přála být už zase na té široké římse a pak pokračovat v cestě. Jak jsem pospíchala, sáhla jsem vedle, uklouzla a letěla po břiše pět metrů přímo dolů, než se mi podařilo zachytit se za nějaké křoví. Vyděsilo mě to. Pode mnou čekala skalnatá propast. Nakonec jsem se dostala na svoji římsu, trochu jsem se uklidnila a odpočinula si. Zadívala jsem se na slunce. Odhadovala jsem, že by mohly být asi dvě hodiny. Musím se dostat do pouště před setměním, to je jasné. Musím rychle vyrazit.

Snadnost a lehkost, s jakou jsem lezla předtím, mne úplně opustila. Měla jsem ruce i nohy ztuhlé a zkřehlé od sněhu a špatně jsem nahmatávala chyty a stupy. Pravou nohou jsem šlápla příliš daleko a pak jsem levou nemohla ani nadzvednout. Visela jsem na skále roztažená jako žába, nedokázala jsem se pohnout, nedokázala jsem ani myslet. Na těle mi vyrazit pot. Dlouho se takhle neudržím, prsty mi povolují, ruce se otevírají. Musím rychle zpátky, na římsu, to je má jediná naděje. Rozhodla jsem se, že se pokusím na římsu vyšvihnout, vzepřít jedním pohybem, že to risknu. Podařilo se to, narazila jsem si sice jeden prst u nohy, ale jinak jsem byla celá.

Seděla jsem na skále a třásla se při pomyšlení, jak málo chybělo, abych se zřítila. Dívala jsem se na kůži strženou z prstu. Budu se musit řádně uklidnit a dostatečně odpočinout, než se odhodlám k novému pokusu o sestup. Třela jsem si ruce i nohy, aby se mi rozproudila krev. Tentokrát se nesmím hnout, dokud nebudu dostatečně odpočatá, dřív dál nepůjdu, ať si slunce dělá, co chce.

Pomaličku, opatrně jsem začala lézt k příští římse. Pak už zbývala jen jedna stěna. Poslední práh byl asi pět metrů vysoký a spadal až na dno kaňonu, kde byla hluboká závěj. První tři metry jsem lezla pomalu, pak jsem se zhluboka nadýchla a skočila dozadu. Přistála jsem ve sněhu.

Ležela jsem tam a dívala se vzhůru, na tu hrozivou žulovou hradbu, kterou jsem právě slezla. Zdálo se mi to jako největší zázrak, s jakým jsem se kdy setkala.

15

Los Angeles

Bílý mustang ujížděl po tichomořské pobřežní dálnici. Minul pláže Manhattan, Hermosa a Redondo a odbočil u pohoří Palos Verdes. Irena Elderová zajela před dům chvíli před jednou hodinou. Slíbili, že jí ten den doručí novou pračku, chtěla být při tom; proto odešla z přednášky o dějinách umění předčasně a spěchala přímo domů. Všimla si, že tam její muž má vůz, a byla zvědavá, co ho přivedlo domů tak uprostřed dne. Nejspíš asi musí jet narychlo do Washingtonu, usoudila.

Posbírala sešit s poznámkami z přednášky a vykročila vzhůru po schodech. Třípatrový dům ve španělském slohu stál ve svahu, průčelím k Tichému oceánu. Hlavní vchod byl na úrovni druhého podlaží a ložnice na třetím. Zasklenými dveřmi viděla, jak její muž přichází halou, aby jí šel naproti.

Když viděla, jak se tváří, ihned uhádla, že se něco přihodilo.

„Co se stalo?“ zeptala se. „Došlo k letecké havárii.“

Craig, napadlo ji, určitě Craig, kdo jiný mohl letět! „Lauren,“ dodal její muž.

Zatvářila se úplně nechápavě, začal tedy znovu, a řekl jí, co se stalo, alespoň pokud to věděl. Nesedla si, zůstala vzpřímeně stát, v ruce tiskla sešit s poznámkami a pozorně poslouchala.

Když skončil, dlouze se na něho zadívala. Pak řekla: „Ne, s tím nejsem ochotná se smířit.“ Prohlásila to tak energicky a odbojně, až to jejího muže polekalo. Věděla, že situaci nese velice těžce a že se očividně přemáhá, aby nepodlehl citům.

Snažila se mu vysvětlit, co chtěla říct: „Já ti věřím, věřím, že to, cos mi tu povídal, se opravdu stalo, že letadlo havarovalo,“ mluvila pevně, klidně a Elder ji napjatě poslouchal. „Ale já vím své,“ dodala. Chtěla tím říct, že ví, že jejich dcera žije. Byla o tom přesvědčená.

Bob Elder nebyl takový optimista, ale do určité míry respektoval „šestý smysl“ své ženy. Také věděl, že si jsou s Lauren velmi blízké, že si matka s dcerou rozumí mnohem lépe než on.

„Napadá tě někdo, komu bychom to měli zavolat?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla bez zaváhání. „Nechci, aby to lidi věděli.“

Znovu se pokusila vysvětlit, jak to myslí. „Když o tom budeme s lidmi mluvit, zvlášť s těmi, které máme rádi, ztratím…“ Hledala chvíli vhodné slovo. „Ztratím přesvědčení, a já vím, že čím více věřím, tím lépe pro Lauren.“

Přátelé by je litovali, to bylo samozřejmé, ale soucit by působil v tomto případě záporně a ona nechtěla, aby jakýkoliv záporný vliv její pevnou vírou otřásl. Lauren je živá. Na tuto myšlenku se musí cele soustředit.

„Už jsi obědval?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. Neměl hlad, jeho žena také ne, ale stejně se rozhodla, že něco k jídlu nachystá, aspoň bude mít něco na práci. Věděla, jak je důležité jednat, jako by se nic nestalo, pokud to šlo. Čekalo je oba dlouhé odpoledne.

Když zazvonil zvonek u dveří, byla v kuchyni. Slyšela, jak její muž otevírá a jak s někým mluví. Sama ale nechtěla s nikým hovořit ani nikoho vidět, kromě lidí, kteří se přímo účastní pátrání po Lauren. Stála a poslouchala. Po několika minutách pochopila, že přišli ti lidé s novou pračkou.

Ulevilo se jí. Výborně, říkala si, máme všední starosti, máme se čím zabývat. Každodenní drobné problémy jsou v obdobných krizích úplné požehnání. Ztratila se mi dcera v divočině, a oni mi sem vezou novou pračku, jak absurdní!

Rozhodla se, že organizaci instalace přenechá svému muži. Jen ať si ji sám přezkouší a zjistí, jestli je všechno, jak má být. Zazvonil telefon. Volal George Mehelic z továrny Northrop, z podnikového letiště.

„Máte pro mne nějaké zprávy?“ zeptala se klidně.

„Ne,“ mluvil také klidně. „Zatím ne, jen se potřebuji zeptat na některé základní údaje.“

Řekla mu, co bylo třeba. Pak bylo chvíli ticho. Ozval se Mehelic: „Poslyšte, nedělejte si starosti, určitě se tu najednou ukáže jakoby nic, nebo odněkud zavolá.“

Irenu Elderovou potěšilo, jak mluví i co říká, ten klidný, věcný, samozřejmý tón. „Myslíte opravdu?“ „Ano, jsem o tom přesvědčený.“

Bob Elder stál u dřezu a myl si ruce. „Já jim tu pračku vrátil,“ oznamoval. „Byla z jedné strany natlučená.“

Usmála se. „Jsem ráda, že ses o to postaral. Totiž, chci říct, byla bych jim ji také vrátila, ale určitě by to bylo proběhlo s většími řečmi, než když jsi to s těmi lidmi dohodl ty.“ Pak mu vyprávěla o svém hovoru s Georgem Mehelicem. Elder mlčel. Nevěřil, že by se Lauren mohla objevit, že by přišla domů, ale nechtěl to zatím své ženě vysvětlovat, ještě ne.

Po obědě vyšli oba na zahradu před dům. Elder roztržitě stříhal stromy a jeho žena zatím soustředěně vybírala a stříhala růže do vázy v obývacím pokoji. Lauren milovala kytky. Irena se soustředila na každou růži a měla pocit, že tím sílí pouto, které ji k dceři váže. Představovala si Lauren jako sedmileté děvčátko, světlovlasé, kučeravé, sedící vzpřímeně a hrdě na koni. Kolik času strávila na hodinách jízdy, kolikrát přihlížela, jak Lauren jezdí na koni. Brávala si s sebou pytel vlašských ořechů na loupání, aby měla co dělat, zatímco se Lauren učí jezdit. Jak byla její dcera odhodlaná, cílevědomá a vytrvalá, po všechny ty hodiny a roky!

Když v půl šesté přišel Craig, našel oba rodiče dole na terase, jak myjí okna. To bylo mamince podobné, všechny dovedla zaměstnat. Sel ji obejmout. Pak obejmul tatínka, ale již s větším odstupem. Viděl, že otec i matka jsou trochu mimo čas a prostor, že čekají. Sedl si a čekal s nimi.

Pokaždé, když zazvonil telefon, odešel si Bob Elder vzít hovor na paralelku v ložnici. Volal Jim, chtěl jim sdělit telefonní číslo přátel, u kterých právě byl.

Když Irena Elderová odešla nahoru připravit něco k večeři, říkala si: tak ten den přece jen míjí, zatím jsem to zvládla.

Craig šel za ní. Snažila se mu vysvětlit, proč má tak pevnou víru. „Víš, člověk má jen jednu možnost, buď uvěří, že je Lauren ztracená, nebo ne, a já se rozhodla, že ne, že žije.“

Pokud byl s matkou, byl Craig klidný, doufal, ale když hovořil s otcem, když pochopil, proč je nutno počítat s nejhorším, padla na něho těžká tíseň.

Seděli kolem stolu v obývacím pokoji a dívali se, jak slunce zvolna mizí v Tichém oceánu. Zazvonil telefon. Přišla zpráva, kterou Bob Elder očekával a které se tolik bál.

Našly se trosky letadla. Narazilo do skalní stěny na jih od sedla Kearsarge. Kolem vraku nebyl pozorován žádný pohyb.

Žádný pohyb. To vždy znamená, jak dobře věděl, že nikdo havárii nepřežil.

Craig se zadíral na svého otce. Viděl, že situace je velmi vážná. Maminka také najednou ztichla, ale navzdory tomu na ní bylo vidět, že se svého přesvědčení nevzdává, věřila stále, že je Lauren živá. Craig sám nevěděl, co si má myslet, nevěděl, čemu věřit. Letadlo se ale našlo a brzy se zjistí i pravda o osudu jeho sestry. Byla to už jen otázka času.

„Dnes už se tam nedostanou,“ vysvětloval Elder. „Vycházíme z předpokladu, že pilot měl v úmyslu přeletět hřeben v oblasti sedla Kearsarge, je to nejnižší bod v oné části hřebene Sierry. Nestrefil se. Naletěl jižněji a tam je hřeben o čtyřicet metrů vyšší, o tolik by byl musel letět výš. Havaroval v národním parku Kings Canyon. Služba národního parku tam vyšle zítra záchrannou četu.“

Elder se pak ještě zabýval různými podrobnostmi, bral telefonické hovory a předával další zprávy synovi i ženě.

Hany 0’Connor se ozval deset minut po deváté, nebo, řečí pilotů, v dvacet jedna deset. Právě přistál na letišti továrny Northrop, v Hawthome.

„Víš už, že tu cessnu našli?“ zeptal se Elder skleslým, unaveným hlasem.

„Ano, vím,“ odpověděl jeho přítel. „Zaslechl jsem to z rádia, když jsem tankoval na letišti ve Fresnu.“

Ti dva si rozuměli zvlášť dobře, když mluvili o letadlech a létání. 0’Connor tedy Eldera rychle informoval o podrobnostech pátracích akcí a přitom automaticky začal používat pracovní hantýrky. „Letěl jsem k Furnace Creek a tam jsem promluvil s místním chatařem. Pak jsem si prohlédl ta vyschlá jezera a zahnul nahoru na Bishop, kde jsem se spojil s civilní službou. V patnáct čtyřicet jsem odstartoval z Bishopu směrem k horám. Napojil jsem se na ELT signál. Zdroj musel být dost silný, Bobe, ale oslaboval ho terén. Dva civilní stroje, jedna hledačka a jedna vojenská C-stotřicítka se ke mně připojily a pomáhaly mi hledat zdroj signálu. Vydrželi jsme to dvě hodiny, ale nic jsme vlastně nenašli, signál se ztratil. Našli jsme nějaký starý vrak, ale nebyli jsme si jistí, jestli ten signál přicházel z něho či ne.“

O’Connor neřekl, že mu to je líto, a Elder mu neděkoval za to, že letěl místo něho. Nebylo zapotřebí, aby si takové věci říkali, to bylo oběma jasné.

Po chvíli vzal Elder na vodítko rodinného teriéra a vydal se s ním na procházku po pláži. Bylo už hluboké šero, skoro tma. Elder uvažoval o tom, že bude třeba řadu věcí vyřešit. Ti lidé říkali, že se letadlo roztříštilo o skálu. To byl konec. Teď už nebylo v co doufat, bylo to jasné. Cestou domů mu stále vířily myšlenky v hlavě. Vstoupil do pokoje už za tmy.

„Ireno,“ řekl co nejmírněji. „Musíme se nějak rozhodnout, musíme si o všem promluvit.“

Vyčkávavě se na něho zadívala.

„Musíme si promluvit o tom, co uděláme, až ji najdou.“

Věděla, jak to myslí. Zhluboka se nadechla a chvíli o tom uvažovala. Ano, její muž mluvil o tom, co počít s tělem jejich dcery. Nezlobila se na něho. Jen si pomyslila: Není to zvláštní? Trvá na tom, abychom o věci hovořili, a já vůči němu necítím ani trpkost, ani zlobu.

Chápala, že o tom její muž potřebuje mluvit, že si potřebuje na tu myšlenku zvyknout, a byla připravená mu v tom vyhovět. Samozřejmě, promluví s ním o tom, pomůže-li mu to. V onom okamžiku pocítila sílu svého přesvědčení. Byla si stále naprosto jistá, že Lauren žije. O to snáze vyšla vstříc potřebám svého muže, s největší šetrností a něhou.

„Lauren by si určitě přála, abychom ji nechali tam, na horách,“ řekla tiše. „Chtěla bych ji tam také nechat.“

„Já vím,“ vzdychl nešťastně. „To já vím, ale to právě nejde. Podle zákona nelze… musíme…“ nedomluvil. Odkašlal si a začal znovu. „Pokud budeme uvažovat o obřadu, měl by být docela prostý. Určitě by si to tak přála, úplně jednoduchý obřad a…“

Zazvonil telefon. Volal Jim. Už věděl, že se našly trosky letadla. Elder mu sdělil, o čem právě se ženou uvažují. Řekl, že doufá, že Jim bude souhlasit s tím, na čem se dohodnou.

V deset třicet odjel Craig domů, do svého bytu v jednom malém pobřežním městečku na severu. Oba rodiče odešli do ložnice.

Irena se převlékla do noční košile, lehla si, a poprvé za celý den cítila, jak jí po tvářích stékají slzy. To nesmíš, kárala se, jen se nezačni litovat, ihned přestaň. Pak usnula.

Bob Elder stál nad svou ženou a díval se na ni. Viděl slzy a chápal, kolik duševních sil musela ten den vynaložit. Byla úplně vyčerpaná. Byl rád, že usnula, ví bůh, že si potřebovala odpočinout.

Otevřel skleněné dveře na terasu a vyšel ven. Oceán byl úplně temný až daleko na západ, kam oko dohlédlo. Zadíval se na sever, podél pobřeží, na oblouk světel v zálivu Santa Monica. Lauren tam kdysi bydlela. Tehdy mohl stát na terase, dívat se na záliv a představovat si, že tam někde je. Byla vždycky samostatná a měla svoji vůli, už jako malá holčička, a Elder už tehdy nevěděl… co vlastně nevěděl? Co by pro ni mohl udělat. Zdálo se mu, že ho nepotřebuje. Ale ne, to nebylo jen to, nevěděl ani, jak s ní mluvit. Nedovedl volit správná slova a ta, která volil, jako by neletěla k cíli.

Zadíval se k zálivu Santa Monica a najednou ho to přemohlo. Světla splývala, v očích měl slzy. Mezi ním a jeho dcerou toho zůstalo příliš mnoho nevyřčeno. Opřel si čelo o studené sklo, chránící terasu před větrem od moře, a plakal.

Plakal, protože nedokončil ani jedinou kapitolu, protože ona odešla, protože krutě trpěl.

16

Na dně koryta pod vyschlým vodopádem jsem se přivřenýma očima zadívala k slunci. Nejvyšší vrcholky na jihu vrhaly do kaňonu stín. Už mi zbývalo jen několik hodin denního světla, za tu dobu bych se měla dostat až k poušti, pokud…

Pokud nenarazím na další strmý práh, nebudu muset slézat kolmé stěny a nenechám-li se odlákat z cesty vidinami lidí, vysněnými domy a zázračnými zachránci. Stejně mi nikdo nepomůže, to si musím pamatovat, už tak jsem ztratila se svými přeludy zbytečně mnoho času.

Natáhla jsem si promočené boty a páskem jsem si uvázala k lýtku holínku s rozbitým zipem. Za mnoho to stát nebude, to mi bylo jasné, ale nějak to jít musí, potřebovala jsem obě boty. Měly sice vysoké podpatky, ale na cestě po kamení mi byly dobré. Hledala jsem tak dlouho, až jsem našla šikovný klacek, který by mi posloužil jako hůl. Pak jsem se zase vydala na cestu, tentokrát se „zraněnou“ botou.

Stále se mi vracela melodie písně Jdeme dál… Snažila jsem se ji zazpívat tak jako Joan Baez.

Tak jsem ušla hodný kus cesty. Hůl mi pomáhala udržovat rovnováhu. Elán, který mě celý den popoháněl, zvolna vyprchával. Byla jsem unavená a bolela mě levá ruka. Tu a tam jsem si ji opatrně ohmatávala. Cítila jsem, jak se úlomky kostí pohybují. Snažila jsem se ruku šetřit, opírala jsem se co možná o pravou, a výsledek byl ten, že mě za určitou dobu začala bolet pravička. Byla odřená a zkrvavená, jak jsem se chytala trnitého křoví a drsných balvanů a jak jsem se vší silou opírala o hrubý klacek.

Příroda v bezprostředním okolí byla hodně jednotvárná, jen skály, červenohnědé skály, ale já si nemohla dovolit vzhlédnout do dálky, bála jsem se, že bych mohla špatně šlápnout a upadnout. Dostavily se znovu zrakové halucinace, jako by se mi chtěly postarat o zábavu. Na skalní polici těsně nad hlavou mi seděl černý panter, o nic větší než obyčejná kočka, nebyl tedy vůbec hrůzostrašný, jen se na mne mračil. Vida. To nic. Jdeme dál. Pak jsem uviděla do skály vytesanou hlavu lva a další nádherně provedené reliéfní motivy. Už jsem ty přeludy přestala považovat za známky života, ani mě nenapadlo hledat lidi, kteří na nich museli pracovat. Prostě jsem se rozhodla, že to tam je po Indiánech, připadalo mi to jako docela přijatelné vysvětlení. Vůbec jsem hodně uvažovala o Indiánech, jaké to asi bylo, když touhle zemí kdysi procházeli. Tak jsem prostě šla dál, jen jsem vždy zaznamenala, že vidím to, co vidím. Jdeme dál.

Slunce zvolna putovalo po nebi a stíny v kaňonu se prodlužovaly. Vzduch byl ještě vlahý a slunce hřálo, ale mně už začínalo připadat, že by takové auto s dobrým topením a s měkkým koberečkem pod nohama bylo velmi lákavé. Ach to by byla krása.

Tehdy jsem také začala uvažovat o tom, co řeknu prvním lidem, které potkám. Kam by mě měli odvézt? Neměla jsem tušení, kde jsem. Nemohla jsem si vzpomenout ani na jediné město v Owens Valley. Měla bych těm lidem říct, aby mě zavezli do nemocnice nebo na policii? Jak se má vlastně postupovat, člověk by se asi měl obrátit na příslušné úřady, ale na jaké?

Ten termín se mi stále vracel. Zdálo se mi ohromně důležité vymyslet, co jsou v mém případě ‚příslušné úřady‘, a v jakém vztahu k nim jsem. Připadalo mi to velice složité a musela jsem o tom velmi usilovně přemýšlet. Jak tak uvažuji, zašla jsem za další roh a narazila jsem na nějakou venkovanku, nejspíš ženu rančera, trhala v horské říčce potočnici.

Byla skutečná, opravdu skutečná, musela být! Skláněla se k vodě v místě, kde se do ní nořily mladé vrbové větvičky. Zavolala jsem na ni.

„Haló?“ zazpívala jsem. „Pěkně prosím, potřebuji pomoc.“

Spěchala jsem k ní, nemohla mě slyšet, voda příliš hlasitě hučela. Uklouzla jsem a upadla. Posbírala jsem se na nohy. Připadala jsem si hloupá a nemotorná. Lopotila jsem se, abych k té ženě co nejrychleji došla.

„Prosím vás, počkejte na mne,“ volala jsem, ačkoliv mě stále ještě nemohla slyšet. „Potřebuji lékaře a…“

Konečně jsem k ní došla. Vztáhla jsem k ní ruku.

„Děkuji vám, že jste na mne počkala,“ hlas se mi zlomil. „Zatraceně, ach zatraceně!“ zakvílela jsem. Žena rančera se převtělila v tmavý, dva metry vysoký balvan: Spolkla jsem pláč i zklamání. Vzpomněla jsem si na poslední hodiny, které jsem strávila s Jayem. Ne, nebudu fňukat ani brečet.

Tentokrát jsem si ale byla tak jistá! Vždyť jsem dokonce viděla, jak trhá potočnici do salátu. Jak jsem to mohla vidět? Jak? A to hučení… něco skutečně hučelo. Asi jsem se tak soustředila na tu venkovanku, že jsem tomu nevěnovala dost pozornosti. Byl to zvuk tekoucí vody. Zadívala jsem se k vyschlému korytu… bylo náhle plné. Asi do něho ústil podzemní pramen. Byla tam voda, zurčela, šplouchala, třpytila se ve slunci, spěchala dolů přes kamenité dno. Byla tam opravdu? Tiše jsem se modlila, aby byla skutečná. Dokulhala jsem k vodě a lehla si na břicho. Vypadala skutečná. Natáhla jsem ruku a dotkla se hladiny. Byla skutečná. Nabrala jsem si vodu do dlaní a napila se. Nastavila jsem vodní tříšti obličej. Dlouze, zhluboka jsem se znovu napila. Žádná voda nemohla být sladší a lahodnější. Klokotavý zvuk pramene tekoucího z hor byl milý a útěšný, zbavoval mě osamocení.

V pozdním odpoledním slunci všechno teple zářilo. V útrobách mě hřála dobrá voda. Sedla jsem si na kámen a zamyslela se nad svými botami. Byl s nimi konec, rozhodla jsem se, půjdu vodou. Stěny kaňonu byly příliš příkré, stejně mi nic jiného nezbývalo. Zula jsem si boty a zahodila je.

Voda mi dosahovala tak po kolena. Skákala jsem, pokud to šlo, po suchu, z balvanu na balvan, pečlivě jsem vyhlížela takové pěkné, ploché, na kterých se člověk dobře udrží, a když to nešlo jinak, šla jsem studenou, mrazivou vodou.

Jak jsem vstoupila do světa vláhy, změnila se i vegetace. Vrbové houštiny tísnily potůček mladými temně červenými výhonky, rudými jako krev. Vzduch voněl jehličím a šalvěji. Podle vody se začaly objevovat i rozkvetlé keříčky. Odstíny šedi a modře na skalách oživovaly oranžovožluté skvrny lišejníku. Jít vodou byla příjemná změna, dokonce osvěžující, ale po chvíli chůze ztratila půvab, jako ostatně všechny předchozí etapy sestupu, začala být jednotvárná. Byl to zase další nápor na moji vytrvalost a trpělivost.

Nepřestávala jsem úzkostlivě vyhlížet alespoň malý kousíček staniolu nebo umělé hmoty, nějaký důkaz, že zde byli přede mnou lidé. Oměj šalamounek mne v tu chvíli nedojímal, ani arnika, flóru mohu obdivovat jindy, v tu chvíli by mě byl nade vše potěšil pohled na uzávěr od piva nebo nedopalek cigarety. Stíny v kaňonu se prodlužovaly. Na potok sice ještě svítilo slunce, ale já věděla, že si budu muset pospíšit. Stejně jsem ale neodolala, když jsem uviděla krásný oválný plochý balvan. Vylezla jsem na něj, nastavila zkřehlé nohy teplému slunci a dokonce jsem si na několik minut zdřímla. Byla jsem k smrti utahaná, potřebovala jsem si odpočinout, celé tělo jsem měla bolavé, toužilo alespoň po chvilce klidu.

Pak jsem se zase sebrala a vydala na cestu. Nesměla jsem se zdržovat. Mají o mne starost, čekají na mne a já jim musím dát o sobě vědět. Zakopávala jsem, smekala se, klouzala, tu a tam i upadla po slizkých kamenech, ale šla jsem stále dál.

Když přibylo tolik rostlinek, myslela jsem, že bych mohla zahlédnout i nějaké zvíře, alespoň ještěrku. Neviděla jsem ale vůbec nic, jako by všechno živé kaňon opustilo, jako by zvířata opustila celý kraj. Jediné zvuky, které se v tichu ozývaly, bylo zurčení bystřiny a mé oddychování. Pak tyto zvuky náhle přehlušily nové, hlasitější, měnily se v ohlušující hněvivý řev. Ještě než jsem ke zdroji toho řevu došla, věděla jsem, co najdu, ještě než mi obličej poprášila vodní tříšť, uhodla jsem, že můj idylický pramen se co nevidět vrhne do propasti. Tentokrát to nebude suchý vodopád.

Byl nádherný. Horská bystřina se řítila z výše asi patnácti metrů a rozprašovala jemnou mlhu z ledově chladné tříště. Vpravo se tyčila do výše hrozivá kolmá žulová hradba, na čtyřicet metrů vysoká, nahoře lemovaná řídkým jehličnatým lesem.

Vlevo byl mírnější svah, stoupající nad úroveň vodopádu. Byl písečný, posetý balvany, místy porostlý zakrslými keříky. Bála jsem se, že bych na něm mohla strhnout lavinu kamení, kdybych se tam pokusila vylézt, ale nakonec jsem neměla jiné východisko, musela jsem to zkusit, pokud jsem se chtěla zase vrátit ke korytu potoka pod vodopádem. Skrčila jsem se jako kůň před skokem a vrhla se do kopce. Lezla jsem s takovým odhodláním a sveřepostí, až mě to samotnou udivovalo. Výstup ale nebyl tak obtížný, jak jsem očekávala. Lezla jsem od balvanu k balvanu, přitahovala se za větve keřů a s nasazením maximálního úsilí jsem se konečně vyšplhala až na vrchol svahu. Odtamtud jsem viděla, že už mi zbývá jen pozvolný sestup až k poušti.

Sedla jsem si do písku a oddychla si radostí a úlevou. Byla jsem ráda, že mi teplý písek hřeje nohy a že mě už nečekají žádná další nepříjemná překvapení. Mohla jsem si dokonce spočítat, kolikrát se ještě koryto potoka zatočí, odhadla jsem, že asi šestkrát. Za mnou se tyčil hřeben Sierry Nevady, ostrý jako břitva, se sněhovým příkrovem, který se třpytil a svítil proti levandulově modrému nebi. Přede mnou byla poušť. Tak se mi to přece jen zdaří, panebože, podaří se mi to!

S touto myšlenkou jsem seběhla z dlouhého, písčitého svahu, šikmo dolů k potoku. Rozviřovala jsem oblaka jemného písku. Chtělo se mi křičet a zpívat. Vyjdu z toho, dojdu domů, podaří se mi to. I když mě celé tělo bolelo, poskakovala jsem, tančila, kopala do písku. Trochu mě zkrotilo, když jsem zahlédla dva škorpióny s rozzlobeně nadzviženými ocásky. Konečně něco živého.

Buď opatrná, říkala jsem si, s těmihle uličníky si raději nic nezačínej, teď ne, když už jsi tak blízko cíle.

Podařilo se mi seběhnout poslední metry. Zakončila jsem sestup kristiánkou v písku asi kilometr pod vodopádem. Na severní straně bystřiny se stále tyčil do výše příliš strmý sráz, na jižní byl břeh příliš hustě zarostlý vegetací. Nedalo se nic dělat, musela jsem jít zase tou ledovou vodou.

Slunce bylo těsně nad hřebenem. Odhadovala jsem, že mohu být ještě asi tři sta metrů nad údolím. Pomoc už je určitě nablízku, tím jsem si byla jistá.

Teď už jsem se nenechala svést na scestí ani svými vidinami, které mě střídavě okouzlovaly, lákaly a tísnily. Můj mozek sice stálé ještě kolem mne tu a tam něco vykouzlil, ale ze mne už byl špatný diyák.

Jednu útulně vyhlížející chatičku jsem dokonce s přehledem ignorovala, jen jsem si cynicky ulevila: Bah. Skupina řadových rekreačních domků ve svahu mě také zanechala dokonale chladnou, i veliká reklama, která ty objekty inzerovala. Stejně se pak ukázalo, že domy mají falešná průčelí a nic za nimi, jako ve filmových ateliérech. Kdepak, na to já neskočím, říkala jsem si. Když jsem potom zahlédla cestičku, byla jsem si jistá, že je také jen nastrčená, aby mě pozlobila jako všechno ostatní, abych zbytečně doufala a zase ztrácela naději.

Cestička. Nebyla to příliš vznešená vidina, když to člověk srovnal s některými jinými, zdálo se mi, že můj mozek asi už na nic lepšího nestačí. Jenže pak jsem se podívala ještě jednou a pořádně. Ona to opravdu byla cesta, a dokonce turistická, značená cesta, a o kousek dál zase křížila potok. Rychle jsem se přebrodila přes vodu, abych se přesvědčila, jak vypadá zblízka.

Nenechej se nachytat, říkala jsem si.

Tady je koňský kobližek! Opravdu, uprostřed cesty ležel vysušený koňský kobližek. Nikdy jsem nic tak nádherného neviděla. Kopla jsem do něj. Ano, byl to pravý, nefalšovaný, zaručeně přírodní, stoprocentní koňský kobližek. Zaplať pánbůh!

Do očí mi vstoupily slzy a začaly se mi kutálet po tvářích. Poprvé jsem se rozbrečela a nemohla jsem přestat. Našla jsem cestu. Chodí tudy lidé, jsou tu stopy bot, chodí tu koně, jsem zase ve světě lidí, bohabojných, opravdových lidí. Dala jsem se do usedavého pláče.

Ihned s tím přestaň, kárala jsem se. Přestaň fňukat. Jenže já se nedokázala ovládnout. Šla jsem po cestě, posmrkávala a snažila se uklidnit. No tak, už to bude dobré, domlouvala jsem sama sobě jako dítěti. Každou chvíli můžeš potkat horskou stráž. Určitě tu někde bude zbrusu nový srub, kde prodávají přívěsky ke klíčům od auta, odznáčky a jiné památkové předměty a mapy turistických tras. Musíš vypadat trochu slušně.

Věděla jsem, že budu muset horskou stráž náležitě přesvědčit, že potřebuji pomoc, a také že nejsem blázen. Musím se patřičně připravit na setkání s ‚příslušnými úřady‘.

Šla jsem dál, posmrkávala jsem a utírala si nos do svého dříve tak elegantního šátku. Sukni jsem měla potrhanou, špinavou, umazanou zaschlou krví. Marně jsem se ji snažila uhladit. Pak jsem si chtěla načechrat vlasy a s údivem jsem zjistila, že mám ještě stále na hlavě tu směšnou čepici. Nesmím si ji zapomenout sundat, až někoho potkám, asi bych v ní těm lidem připadala poněkud výstřední.

Chůze už byla snazší. Písek byl měkký, ale chodidla jsem měla rozbolavělá a zkřehlá, vůbec jsem si nedovedla představit, že by se mi po nich ještě kdy mohlo dobře chodit. Začala jsem vyhlížet stopy bot, velice jsem si jich vážila. Každá stopa lidí nebo koní mě naplňovala nadšením. Teď už to nemůže dlouho trvat.

Zanedlouho kaňon vyústil do širšího údolí. Ulevilo se mi, že mám zase kolem sebe prostor, kolmé skalní stěny úzké soutěsky mě už tísnily. Snažila jsem se nemyslet, šlo se mi lépe, když jsem se pohybovala jako automat a nemyslela na to, kam a jak šlapu. Kolem mne se objevovalo čím dál tím víc horských kytiček, malých kvítků živořících v té nehostinné přírodě. Konečně jsem najednou uviděla před sebou u cesty tabuli s nápisem. Slova byla vyřezána do prkenné desky a já je zbožně objížděla prstem.

Na první řádce stálo: KALIFORNSKÁ ZOOLOGICKÁ REZERVACE, a na další: BEZ ZVLÁŠTNÍHO POVOLENÍ JE VSTUP DO OBLASTI PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN. POVOLENÍ MOŽNO OBDRŽET NA VELITELSTVÍ HORSKÉ STRÁŽE Mt. WHITNEY V LONE PINE, NÁRODNÍ PARK INYO.

Národní park Inyo. Neměla jsem tušení, kde vlastně jsem. Po několika krocích se stezka rozšiřovala a přede mnou leželo široké, rozlehlé údolí, Owens Valley. Rostla tam ostrá tráva a chomáče křovin, v dálce bylo několik skupinek stromů, ale jinak nic, žádné domy, žádné silnice, žádné známky života. Údolí bylo prázdné. Byla tam jen tabule s nápisem, že z onoho místa začíná třináctikilometrový výstup na hřeben průsmykem Shepherd. U tabule stály zaparkované dva vozy.

Jeden zelený volkswagen a jeden bílý stejšn. Také jsem si je mohla vymyslet, to mi bylo podobné, mohla jsem si je vybásnit včetně tak věrohodných detailů, jako je zahrádka na střeše volkswagenu, nebo tabulka se jménem obchodníka automobily v Redlands v Kalifornii. Došla jsem k vozům s předpaženýma rukama. Pak jsem připažila a zadívala se na stopy svých vlastních prstů v prachu, který pokrýval zelené auto.

Volkswagen byl skutečný a bílý stejšn také. Zkoušela jsem u obou vozů postupně všechna dvířka. Byla zamčená. Ale vozy tam skutečně byly. Existovaly. Došla jsem opravdu až na okraj pouště a tam opravdu stála dvě zaparkovaná auta.

Usadila jsem se vedle nich a rozhodla se počkat, až se vrátí jejich majitelé. Dívala jsem se na prašnou cestu, po které auta přijela. Byla nerovná, s velikými výmoly, ale ty dva vozy ji zdolaly. Teď stačilo vyčkat, až přijdou jejich páni a odvezou mne odtud.

Měla jsem pocit, že už nevstanu. Nohy mi přestávaly sloužit. Donesly mne, kam až to šlo, a já jim slibovala, že už jim dám pokoj. Počkám, až se vrátí turisté.

Vtom jsem pocítila něco, co se už dvacet čtyři hodiny neozvalo: moje útroby se hlásily o svá práva. Měla jsem strach, že to nestihnu, že se majitelé vozů vrátí dřív, než si to vyřídím, tak jsem raději zalezla do křoví. Když jsem skončila, vrátila jsem se k vozům. Setřela jsem pěstí prach z postranního zrcátka jednoho z nich a podívala se na sebe.

Byla jsem ještě stále černá od sazí, ačkoliv jsem se předtím opláchla v tom horském jezírku, a měla jsem popáleninu na tváři. Byla jsem to ale já, nevypadala jsem jinak než předtím, alespoň se mi to nezdálo.

Nevím, co jsem vlastně očekávala, že uvidím. Možná, že od chvíle, kdy jsem se naposledy podívala do zrcadla, jsem si o sobě utvořila nový obraz. Asi jsem myslela, že to, co jsem prožila, se musí nějak zobrazit v mých rysech. Uvnitř jsem se změnila, čekala jsem tedy i zevní změnu, která by se odrážela v zrcadle.

Zadívala jsem se na údolí. Slunce ozařovalo v dálce jen nejvyšší vrcholy horského masívu. Světla rychle ubývalo. Údolí přede mnou vypadalo úplně opuštěné. Bylo to pusté území kovbojů, daleký, divoký západ, takový, jak si ho člověk představuje.

Znovu jsem se podívala na zaprášené vozy. Prach se na nich usazoval určitě nejméně dva dni, protože i okénka byla pokrytá silnou vrstvou. Majitelé vozů asi někam odešli tábořit, je dobře možné, že se vrátí až za několik dní. Lidé z volkswagenu z Redlands mi byli stejně k ničemu jako moje fantomy.

Někde uprostřed údolí ale musí být silnice. Neměla jsem tušení, jak může být daleko, ale v duchu jsem ji viděla, tmavou, asfaltovou silnici, dělící údolí podél na dvě poloviny. K té musím dojít. Nebudu na nikoho čekat, ani na horskou stráž, která je bůhvíkde, ani na táborníky, kteří se vrátí bůhví kdy, na nikoho nebudu čekat.

Prostě dojdu až na silnici a tam si někoho stopnu.

17

„Skutečné prožitky hrůza neprovází.“ Podobně to řekl francouzský letec a spisovatel Antoine de Saint-Exupéry. Je to pravda, došla jsem k témuž závěru. Po celou dobu sestupu z hor jsem nezažila ani jediný okamžik hrůzy. Hrůzu člověk pociťuje při vzpomínce, nebo se hrozí představy budoucího. Hrůza se dostavuje s fyzickým i duševním odstupem.

Také jsem onoho jarního dne zjistila, že člověk dokáže vydržet skoro všechno. Většinou jsem ale měla pocit, že jsem obdařena zvláštním darem, zvláštní milostí, nevím, jak bych to co nejlépe popsala, ale tento mimořádný dar či talent nebo síla mne provázely po celou dobu sestupu. Dokonce jsem tehdy několikrát pocítila přímo nadšení, bylo mi nádherně. Spadla jsem z nebe, zapadla do pusté divočiny, a přitom mě to nepřemohlo, naopak, prožívala jsem příjemné vzrušení.

Necítila jsem se ani osamělá, ani opuštěná, ani šťastná, ani nešťastná, prostě jsem existovala. Nevím, jak to popsat, snad pomůže, řeknu-li, že jsem konečně pochopila, stejně jako Saint-Exupéry, který kdysi zbloudil v poušti a byl blízek smrti, že bezprostřední vyhlídka na smrt není ani hrozná, ani dramatická, prostě se stává faktem.

Přece však jsem se zaradovala, když jsem došla k tabuli u cesty na začátku údolí, šťastná, že jsem konečně v bezpečí. Přede mnou byla cesta, udržovaná cesta a dva automobily. Byla – mně sice zima, ale nehrozilo mi zmrznutí. Pokud by mi nic jiného nezbývalo, noc v poušti bych přežila. Jen jsem si přála dát co nejdříve zprávu Jimovi, určitě je hrozně ustaraný, musím mu nějakým způsobem poslat vzkaz. To byl můj nejbližší cíl – poslat vzkaz Jimovi a hned potom jít spát.

Očekávala jsem, že tam, kde cesta začíná, najdu obvyklé krámky a jiné příslušenství národního parku. Bohužel jsem se ale musela smířit s tím, že jsem zabloudila do jedné ze vzácných, chráněných oblastí, panenských, dosud neposkvrněných soukromým podnikáním, jaké vzkvétá při národních parcích. Byla to krutá ironie.

Nedá se nic dělat, musím se vydat na poslední etapu, k silnici, nemůže to přece být dál než tak tři čtyři kilometry. Budu-li mít trochu štěstí, potkám nějaké auto, třeba se svezu náklaďákem někam do města.

Pracně jsem se zdvihla a vykročila. Byla jsem přesvědčená, že mě co nejdřív někdo najde a že tím pro mne putování skončí. Naděje znovu rozdmýchala moji obrazotvornost. Jak jsem se vzdalovala od oněch dvou vozů, ze všech stran na mne útočily nové přízraky. Stromy a skály se měnily v cyklisty, mladé muže v dodávkách a v mexické vesničany. Honila jsem se za nimi, žadonila, prosila, aby mi pomohli, aby se mnou promluvili, aby mne alespoň vzali na vědomí.

„Moc vás prosím,“ volala jsem. „Jsem zraněná!“ Slezla jsem do pět metrů hluboké rokle, abych se dostala ke dvěma mladíkům, odpočívajícím u žlutého džípu na druhé straně. Když jsem se dostala na dno, ztratila jsem orientaci, najednou jsem byla úplně zmatená. Věděla jsem, že se musím vrátit na cestu. Když jsem se podívala po těch dvou mladících, byli pryč, i džíp byl tentam.

Zapřísahala jsem se, že se už ničím a nikým nenechám odlákat z cesty, a přece za několik minut poté jsem už na přísahu dočista zapomněla a rozběhla se pouští do prázdna, tentokrát jsem stíhala vidinu autokempingu s řadou maringotek. Hliníkové střechy přívěsů se třpytily v posledních paprscích světla. Klopýtala jsem dobrý kilometr, abych se k nim dostala. Cestou jsem potkala dva mladé lidi asi tak mého věku.

„Jste opravdoví lidé?“ ptala jsem se jich. „Slyšíte mě?“

Neodpověděli a ty hliníkové maringotky zmizely, stejně jako po chvíli zmizely i vznešené stavby s kopulovitými střechami a jako zmizel mladý pár s krásným plavovlasým dítětem, který vteřinu předtím nastupoval do velikého starého plymouthu. Vidiny se množily jako odrazy v mnohostěnných zrcadlech. Ženy většinou vypadaly klidně a vážně, nezúčastněně a nedosažitelně. Minula jsem staré vyhozené pračky, hromady dříví, poházené dětské hračky a nedokázala jsem poznat, jestli opravdu existují, nebo jestli jsem si je vymyslela. Bylo mi to už jedno.

Vrcholky hor na východní straně byly ještě stále ozářené sluncem, ale údolí samo, tam, kde jsem právě byla, leželo v hlubokém stínu Sierry. Zaslechla jsem nějaké hučení a ohlédla se. Viděla jsem nejdříve jen jedno a pak dvě letadla kroužící nad hřebenem hor v místě, odkud jsem sestupovala. Asi už našly trosky letadla. Jenže oni byli tam nahoře a já byla daleko pod nimi, nemohou mne najít. Byla jsem jen nepatrný hmyz, tečka v poušti, a pomalu přicházela noc. Nezbývá mi než se spoléhat jen sama na sebe.

Asi hodinu jsem bloudila po poušti a honila se marně za svými přeludy. Marně jsem plýtvala energií. Nakonec jsem narazila na stopy bosých nohou. Byly to moje vlastní stopy, určitě. Došla jsem k vlastním stopám, to znamenalo, že bloudím v kruhu. Chytla jsem se za ramena, příliš unavená, než abych zuřila nebo cítila zklamání. To snad není pravda, to už není možné. Bylo to možné. Přece jen jsem dostala vztek. Poprvé za celou tu dobu mi docházela trpělivost, byla jsem opravdu dopálená. Moje putování se mi v tu chvíli zdálo jako zlý sen. Snažila jsem se postupovat, ale jako by mne něco táhlo zpátky. Musím zase začít myslet.

Pak jsem si uvědomila, že půjdu-li nazpět po své stopě, musím dojít k začátku cesty a k těm dvěma zaparkovaným vozům. K té tabuli s nápisem. Vydala jsem se tedy po svých stopách a za chvíli jsem se skutečně dostala tam, odkud jsem před hodinkou vyrazila. Ztratila jsem zbytečně čas, to mi bylo jasné, ale utěšovala jsem se, že alespoň vím, kde jsem, a že kolem mne jsou existující předměty, jejichž jsoucnost si mohu snadno ověřit hmatem. V tu dobu už růžový soumrak pouště ustoupil ploché, jednotvárné šedi.

Jak se v údolí stmívalo, začínala se na obzoru objevovat světla, malé majáčky ve světě temnoty. V dálce jsem viděla řadu pravidelně rozmístěných světel, to musela být určitě silnice. Konečně jsem došla k rozumnému rozhodnutí: světla jsou skutečná. Dobře, od tohoto okamžiku se budu řídit jen světly, všechno ostatní budu ignorovat.

Údolí se ponořilo do tmy. Byla hvězdná noc, ale měsíc nesvítil. Vedla mne sice světla, ale i tak už jsem si přestala důvěřovat, nebyla jsem si jistá, jestli se mi podaří přejít poušť nejkratší cestou, zjistila jsem už přece, jak snadno ztrácím smysl pro orientaci. Rozhodla jsem se proto, že se budu držet cesty, předpokládala jsem, že přece dříve či později musí vyústit na silnici, že mě k ní dovede.

Vlastně to ani pořádná cesta nebyla, jenom dvě vyjeté koleje v poušti, které se místy vytrácely, jak byly zaváté pískem nebo odplavené vodou. Musela jsem dávat pozor, kam šlapu. Jak jsem šla, dívala jsem se do dálky najedno velmi jasné světlo. Napadlo mě, že by to mohlo být světlo na letišti, které jsem zahlédla z vrcholu hory. O kousek dál k severu byl celý shluk světel, to bylo asi nějaké město.

Šla jsem po té cestě směrem k světlům nejméně hodinu.

Šla jsem další hodinu.

Pak jsem potkala dvě mexické ženy v černých šatech vlajících ve větru jako havraní křídla. Obličeje měly ve tmě, hlavy skloněné. Ani se na mne nepodívaly a já je neoslovila. Jednou jsem zaslechla bouchnutí dveří proti moskytům, jak bouchávají dveře na terasách, když z nich v nedělní podvečer ve spěchu vybíhají děti. To už jsem si nacvičila takový zvláštní krok, hodně jsem se vytáčela v kyčlích, abych si trochu šetřila nohy, a našlapovala jsem co nejšetrněji. Písek a oblázky v poušti byly příjemně chladivé, noc byla studená. Choulila jsem se při chůzi do sebe a vytrvale jsem směřovala k světlům. Při každém dalším kilometru jsem si říkala: tenhle bude určitě poslední, ale pak přišel další a další a ještě další.

Chvilkami jsem si byla jistá, že moje cesta vede k onomu jasnému osamělému světlu, jindy se mi zdálo, že vede k městu. Měla jsem pocit, že existuji jen já a ta světla, jinak nic. Půda pod nohama, nebe, obzor, to vše jako by zmizelo. Jako bych se pohybovala ve vzduchoprázdnu a nic mě k zemi nepoutalo. Šla jsem za světly a ona jako by ustupovala.

Konečně se ten primitivní úvoz změnil ve slušnou prašnou cestu. Jak jsem k tomu místu došla, zdálo se mi, že slyším přijíždět auto. Přidala jsem do kroku, přinutila jsem svoje bolavé tělo ke spěchu. Nechtěla jsem promeškat možnost s někým se svézt. Slyšela jsem skřípění kol na štěrku. Vůz byl blízko, blizoučko.

„Zastavte!“ křičela jsem. „Zastavte!“

Ani nezpomalili.

Vyšplhala jsem se po náspu, očekávala jsem, že uvidím v dálce mizet červená koncová světla. Neviděla jsem nic, žádné červené světlo, žádný vůz. Slyšela jsem jen šumění vody, jak nějaký potůček protékal po kamenitém povrchu cesty a tropil si přitom ze mne posměch.

Ta cesta tam ale opravdu byla. Viděla jsem, že musí být mnohem častěji používaná než ta první, byla mnohem zřetelnější. Ale co bylo nejdůležitější – cesta směřovala přímo k oné rovné řadě světel, dovede mě konečně na silnici. Už jsem se ani nepokoušela odhadnout, jak to ještě může být daleko. Jediné měřítko, které pro mne ještě něco znamenalo, byla délka příštího kroku. Pochopila jsem, že vzdálenost v poušti v noci odhadnout nelze.

Vysoké metlice šalvěje mě chytaly za sukni, kameny mi drásaly chodidla. Každý větší keř na sebe vzal nějakou podobu. Defiloval kolem mne celý zvěřinec, i ptáci s nádherným načechraným peřím nebo hravé domácí kočičky. Na nebi co chvíli padaly hvězdy. Zdály se mi hrozně blízko a neobvykle jasné. Nemohla jsem si ale dovolit, abych se obdivovala hvězdnému nebi a kochala se z nádherného ticha širého údolí. Musela jsem se dívat, kam šlapu, sledovat sotva znatelnou cestu, myslela jsem jen na to, kdy cesta konečně vyústí na asfaltovou silnici.

Očekávala jsem s naprostou jistotou, že hladký asfalt bude jako balzám pro moje ubohé, rozedrané nohy. Představovala jsem si, jak se mi po něm krásně půjde. Jinak jsem se snažila na nic nemyslet, nezabývat se tím, zda piknikové stoly, kolem kterých jsem šla, jsou skutečné či ne, a zda ti mládenci, co u nich sedí a popíjejí pivo, jsou opravdoví lidé a zda by se mnou mluvili.

Stále jsem se držela cesty. Přede mnou zářila světla. Viděla jsem, že řada světel na silnici už není tak pravidelná, asi ubývalo projíždějících vozů a ve městě také světla zhasínala. Asi už bylo hodně pozdě. Určitě jsem ušla nejmíň osm až deset kilometrů.

Znovu jsem se začala duševně připravovat na to předůležité první setkání s lidmi. Ráno jsem od letadla odešla s prázdnýma rukama, měla jsem s sebou jen Jayův kapesní nůž. Tehdy se mi zdálo, že by mi jakákoliv jiná přítěž byla na obtíž. Neměla jsem u sebe žádné peníze a nic, čím bych prokázala svoji totožnost. Takové věci ale byly v civilizovaném světě nezbytné a já se bez nich cítila jako nahá. Každou chvíli se mohlo objevit nějaké auto, které by mě mohlo svézt. Věděla jsem, že musím vypadat hrozně, lidé mi možná nebudou důvěřovat, třeba mě ani nebudou chtít svézt. Byla jsem bosá, měla jsem zkrvavené nohy, potrhanou sukni se skvrnami zaschlé krve. Uvázala jsem si co nejúhledněji pásek u bundy a opakovala jsem si v duchu, co řeknu.

„Jak jste asi uhádli, prodělala jsem havárii letadla.“

Ne, to je nesmysl, takhle to říct nemůžu. Nikdo by mě přece nebral vážně.

„Stala se mi nehoda.“ Ano, to zní určitě mnohem líp. Žádná letecká havárie, prostě nehoda. Pak bych mohla říct: „Buďte tak laskaví, nemohli byste mě odvézt…“

Kam? Uvědomila jsem si, že ještě stále nemám jasno, kam bych se měla nechat dopravit, a přitom jsem si byla skoro jistá, že mne nikdo do vozu nevezme, dokud neřeknu, kam chci jet. Takže kam vlastně? Snažila jsem se úporně uvažovat, ale nic jsem nevymyslela.

Telefon… Samozřejmě, to je ono. Mohla bych telefonovat na účet volaného a Jim by potom pro mne mohl přijet.

Ačkoliv jsem věděla předem, že to je marné, prohledávala jsem kapsy, jestli bych přece jen nenašla alespoň jeden zapomenutý deseticent. Žádný tam nebyl. Z veřejné telefonní budky jsem na účet volaného telefonovat nemohla, to bylo vyloučené. Mohla bych ovšem řidiče poprosit, aby mě vysadil u nějakého bufetu s celonočním provozem. Samozřejmě, bufet nebo restaurace, to by bylo řešení!

V duchu jsem si režírovala a přehrávala celou scénu: budu se dívat oknem, a jakmile se ke mně číšnice otočí zády, rychle vejdu, aby si nestačila všimnout, že jsem bosá a celá roztrhaná. Hezky se usměji a pak zdvořile promluvím. Zdvořilost je důležitá, na to nesmím zapomenout. Možná že se smiluje a dá mi šálek čaje, když jí slíbím, že to Jim zaplatí, až pro mne přijede. Třeba mi ta číšnice půjčí desetník, abych Jimovi mohla zavolat.

Jim pro mne určitě přijede, pokud dostane volno z práce. Práce. Jim pracoval s Jayem a Jay je mrtvý, leží nahoře na hřebeni. Všechno je jinak.

Snažila jsem se uvažovat o Jayovi a Jimovi, o jejich vztahu, a co se vlastně všechno změní, ale nešlo mi to. Dokázala jsem myslet vždy jen na příští krok. Musela jsem se soustředit na každý příští krok.

Kdyby mě ta číšnice nenechala v podniku počkat, tak by mě možná poslala do noclehárny Ymky nebo k hasičům, prostě někam, kde bych si mohla na chvíli lehnout a odpočinout Ačkoliv, bude vůbec někdo ochoten poskytnout mi přístřeší, když nemohu prokázat svoji totožnost? Uvěří vůbec někdo, co se mi stalo? Musím si pamatovat, že mám mluvit o nehodě, nesmím se zmiňovat o letadle, aby si mysleli, že jsem prodělala autohavárii, to vypadá mnohem věrohodněji. Přece se stává, že lidé jsou schopni sami bez pomoci odejít od havarovaného auta.

Po usilovných úvahách se mi začala motat hlava. Klopýtala jsem dál a raději jsem na nic nemyslela. Pak jsem to vzala za opačný konec. Co kdybych si stopla dálkový autobus, třeba by mi dovolili, abych zaplatila až v Oaklandu. Mohla bych sama sebe poslat na dobírku. Možná že by se nade mnou řidič ustrnul a že by mi společnost pro jednou povolila výjimku. Jenže on by mi nikdo žádnou výjimku nejspíš nepovolil, musím uvažovat věcně. „Předpis je předpis, lituju, slečno,“ v duchu jsem slyšela řidiče. Pak by mi před nosem zavřel dveře, autobus by si odfrkl a ujel by.

Cesta se náhle stočila na sever, odklonila se od té řady pohybujících se světel. Viděla jsem, že směřuje přímo k městu a že se asi k silnici vůbec nepřipojí. Zhluboka jsem si vzdychla. Bylo mi jasné, že budu muset dojít až na konec, protože auta se mohla objevit jedině na té silnici.

Nemám tušení, kolik kilometrů jsem ještě ušla, než jsem se dostala k drátěnému plotu. Pracně jsem se pod ním proplazila a roztrhla jsem si přitom kabát. Nad plotem a náspem byla silnice, slyšela jsem, jak po ní bzučí a sviští vozy.

Takže moje cesta přece jen na silnici ústila, a to na samém jižním okraji města. Konečně jsem byla u cíle. Byla jsem na začátku předměstí malého venkovského městečka, ponořeného do hlubokého nočního spánku. Bylo tak tiché jako poušť. Nikde nikdo.

Vkročila jsem na asfalt. Nebyl hladký. Z jednoho prstu u nohy mi ještě stále visel cár kůže a pod něj mi zalézaly drobné bodavé kaménky stejně jako do rozedraných chodidel. Nevnímala jsem bolest, nevnímala jsem nářky svého těla, soustředila jsem se na nápis Sunland Gas. Benzínová pumpa nebyla osvětlená, jen barevné praporky před pumpou se třepotaly ve větru. O kousek dál jsem viděla osvětlený nápis „Plně obsazeno“. Zamířila jsem k němu. Za vzorně udržovaným trávníkem stál kousek od silnice hezký, úpravný motel.

No ovšem, to je ono, motel je přesně to, co potřebuji. Dají mi tam postel a já si konečně trochu odpočinu. Oknem jsem viděla, jak uvnitř září modré světlo televizní obrazovky a před ní sedí jak přikovaný jakýsi mladík.

Zazvonila jsem. Pak jsem se dívala, jak přechází ke dveřím.

Teď to nepokaz, napomínala jsem se.

Podíval se na mě, ale neoslovil mne.

„Prosím vás, já jsem havarovala s letadlem,“ řekla jsem. V tu chvíli jsem nadobro zapomněla, že jsem o letadle mluvit nechtěla. „Musela jsem ujít dlouhou vzdálenost a jsem moc unavená.“ Hovořila jsem klidně, bez jakékoliv hysterie. „Mohl byste mě někam uložit, abych si mohla odpočinout?“ Byla jsem na sebe pyšná, že se mi to podařilo říct střízlivě a věcně.

Mladík si mě prohlížel. Podíval se na moje bosé nohy a roztrhané šaty. Cítila jsem, jak se ode mne odvrací, přestože se ani nepohnul. Viděl špínu a zkrvavené nohy. Přešlapovala jsem, pokoušela jsem se ty bosé nohy schovat a upadla jsem najednou do rozpaků, jak si mne tak prohlížel.

„Lituji,“ řekl nakonec, „ale jak jste viděla na vývěsce, máme plno.“

Asi jsem se na něho dlouho mlčky dívala, protože pak dodal tónem, který naznačoval, že to je jeho poslední slovo: „Lituji, ale bohužel pro vás nemohu nic udělat.“

Mluvil se mnou. Nebyl to fantom, to mi bylo jasné. Seděl v kanceláři motelu, díval se na televizi, ale nehodlal mi nijak pomoct. Vlastně bych se tomu neměla divit, říkala jsem si, jsem na to přece zvyklá, celou cestu dolů ze hřebene se ode mne lidé odvraceli. Už mě ani nepřekvapuje, když se mnou nikdo nechce nic mít. Lidé se prostě neradi do něčeho zaplétají. Tenhle člověk se jednoduše se mnou nechce zabývat, to je očividné, chce se dívat na televizi a mít ode mne pokoj.

Jenže já nocleh v motelu potřebovala, pro mne to bylo nejlepší řešení, aspoň se mi zdálo, že by to bylo nejmoudřejší, že se na to musím plně soustředit. Jak se mladík chystal zavřít dveře, stačila jsem se ještě zeptat: „Je tady ve městě ještě nějaký jiný motel?“

Ukázal směrem dolů podle silnice. „Na druhém konci města, jeden blok za tím blikajícím oranžovým světlem, na pravé straně.“

Blikající oranžové světlo po mé pravici. Opakovala jsem si v duchu jeho instrukce, chtěla jsem je za každou cenu udržet v paměti. Slyšela jsem, jak za ním zabouchly dveře, a vrátila jsem se na silnici. Zahnula jsem doprava, pak ještě jednou doprava, myslela jsem si, že to je správně podle pokynů toho mladíka.

Prohlížela jsem si domy. Byly většinou malé, dřevěné, oprýskané, ale měly pěkné velké zahrady se vzrostlými listnatými stromy, převážně duby a topoly. Bylo to malé městečko, krčilo se podél dálnice, staré město, přežívající z daleké minulosti. Než jsem se nadála, zjistila jsem, že jsem se zatoulala od hlavní silnice, uvědomila jsem si, že jsem se nejspíš držela příliš vpravo. Motel přece musí být u silnice. Klopýtala jsem dál, nohy zmučené štěrkem a střepinami skla, válejícími se podle chodníku. Kolébala jsem se v kyčlích, abych co nejvíc ušetřila svoje ubohé nohy.

Dvakrát mě minul vůz, ale řidič nikdy nezastavil. Pomalu, bolestivě jsem šla zpátky. Každý pohyb byl obtížný. Šla jsem ale dál, protože se mi nechtělo přespávat na něčí zahrádce, teď, když už jsem měla reálnou naději, že někde zakotvím. Šla jsem dál, protože mě poháněla představa vany plné teplé vody se solí do koupele.

Na dveřích novější budovy byl nápis DOBROVOLNÁ ORGANIZACE POŽÁRNÍKŮ. Zaklepala jsem, ale nikdo se neobjevil. Budu se muset vrátit na silnici, chci-li najít druhý motel.

Na hlavní třídě stála zaparkovaná otevřená dodávka. Přešla jsem k ní a naklonila se do okénka. „Prosím vás, já opravdu potřebuji pomoc,“ oslovila jsem řidiče. „Já už nemůžu na nohy a…“

Byla bych předtím přísahala, že vpředu na sedadle pro řidiče někdo sedí, ale nebyl tam nikdo. Stála jsem tam a bavila se s volantem. Ach bože, vzdychla jsem si, doufejme, že se na mě nikdo nedívá. Připadala jsem si jako blázen.

Před budovou, na které byl veliký nápis OKRESNÍ SOUD INYO, byl veliký trávník. Byla jsem v hrozném pokušení se na něm na chvíli natáhnout, ale věděla jsem, že bych se pak už nezdvihla. Raději jsem se jen opřela o sloup s pamětní tabulí. Bylo tam napsáno: „PAMÁTCE PIONÝRŮ OKRESU INYO.“ „AJ ZEMĚ LEŽÍ PŘED TEBOU. KDEŽ SE KOLIV PŘÍHODNÉ BÝTI VIDÍ, TU PŘEBÝVEJ.“ Geneze, 20:15.

Kdež se koliv příhodné býti vidí, tam přebývej. Kdybych tak mohla! Pionýři měli tu velikou výhodu, že se nemuseli dohadovat s vedoucími motelů a neměli problémy s osobními průkazy a s mincovními telefonními automaty. Předpokládala jsem, že se také nemuseli potýkat s neúprosně ustáleným krutým společenským zvykem do ničeho se nevměšovat.

Přes ulici od soudu byl starý hotel. Jmenoval se Winnedumah. Omšelá, zaprášená budova s proutěnými křesly na terásce a s kretonovými záclonami na oknech. Jistě tam je hala, říkala jsem si, a v té třeba budou nějací lidé a budou se na mě vytřeštěně koukat. Pokoj nebude mít koupelnu, budu se muset jít vykoupat do společné umyvárny o patro níž.

Rozhodla jsem se, že bude lepší, když se pokusím o ten druhý motel. Odlepila jsem se od sloupu s pamětní deskou a zjistila, že se už začínám motat. Nedokázala jsem jít rovně. No co, stačilo už ujít jen půl bloku, to snad zvládnu.

Na motelu Ray’s Den měli vývěsku „pokoje volné“. Zazvonila jsem. Přišel mi otevřít nějaký starší člověk. Přiloudal se pomalu ze zadní místnosti, zřejmě se nemohl odpoutat od televize. Otevřel dveře, zadíval se na mne, ale neustoupil, aby mě vpustil dovnitř. Byl ve střehu. Sotva se na mne podíval, už byl ve střehu!

„Promiňte prosím, že vás teď obtěžuji,“ zahájila jsem svůj proslov. Chtěla jsem toho člověka přesvědčit, že jsem důvěryhodná, spolehlivá osoba, že nejsem blázen. Jenže pak ze mne slova začala letět bez ladu a skladu. Řekla jsem mu, že jsem havarovala s letadlem, že jsem pak šla dlouho pěšky a že strašně lituji, ale nemám vůbec žádné peníze, a aby mně prosím důvěřoval, a kdyby byl tak hodný a půjčil mi desetník, že si potřebuji zatelefonovat.

Jako když mne neslyší. Začala jsem to celé vyprávět znovu, ale on mi skočil do řeči. „Lituji, slečno,“ řekl zdvořile, „ale máme volný jen jeden jediný pokoj a ten držím pro jedny novomanžele, vím, že už je hodně pozdě, ale slíbil jsem jim, že pokoj budu držet.“

Novomanželé! On mi prostě nevěřil. Nikoho jsem nedokázala přesvědčit, že si nevymýšlím. Podívala jsem se na toho člověka. Najednou jsem pochopila, že se bojí.

Pak řekl: „Támhle naproti bydlí jeden protestantský farář, má maringotku a občas tam někoho nechá přespat, možná že by vám dal i najíst.“

Otupělá, příliš unavená na to, abych ještě dokázala uvažovat, jsem se odbelhala. Sáhla jsem si na hlavu. Aha, ještě mám tu čepici, jenže nemám dost energie na to, abych si ji sundala. V noci se udělala taková zima, že jsem měla úplně zkřehlé nohy. Byla jsem uprostřed města, všude okolo pokojně spali lidé, ale jejich domy pro mne byly uzavřené. Jako kdybych nebyla.

Tohle už je příliš, říkala jsem si, nemá to konce ajá nevím, jak se k tomu koná probojovat.

Zadívala jsem se na dům toho duchovního, ale byla tam tma a mně se nechtělo bušit na dveře a vzbudit přitom bůhvíkolik lidí. Bylo už tak dost obtížné domluvit se s těmi, kteří byli vzhůru.

Netoužila jsem po ničem jiném než se vykoupat ve vodě s pěknou voňavou koupelovou pěnou a pak si lehnout. Nebreč, napomínala jsem se. Hotel Winnedumah byl moje poslední naděje. Zvolna, bolestně a s námahou jsem se vracela po štěrkové cestě k hotelu. Kulhala jsem, opatrně jsem zdvíhala jednu nohu, pak druhou, až se mi podařilo zdolat i schody u vchodu.

Hala byla vykládaná tmavým dřevem a byl tam zatuchlý vzduch. Viděla jsem, že je tam rozestavěno několik pohovek a klavír, křídlo. Měla jsem pocit, jako bych vstoupila do jiného věku. Pak jsem konečně zahlédla v odlehlém rohu místnosti staršího pána s paní, jak se dívají na televizi. Podařilo se mi přejít místnost, aniž mne zpozorovali. Starý pán mne zahlédl až v poslední chvíli. Vstal a šel se postavit za masivní dubový pult, aby se ujal role nočního recepčního.

Snažila jsem se mu vysvětlit, že jsem hrozně unavená a že potřebuji pokoj s koupelnou. Tvářil se nechápavě a já na něm viděla, jak je ze mne zmatený. Pak se zatvářil, jako by se chtěl na něco zeptat, ale asi nevěděl, jak do toho, tak se naklonil dozadu a podal mi klíč od pokoje.

Tak a teď. Děsila jsem se toho, co bude dál. Teď je nejvyšší čas, abych mu řekla, že nemám žádné peníze.

„Víte, to je tak.“ Ne, to nebyl dobrý začátek, zkusila jsem to znovu. „Chtěla jsem vás poprosit, zda byste mohl být tak laskavý a půjčit mi deseticent.“ Ne, to taky nebylo ono.

Starý pán se zatvářil ještě zmateněji, ale necouval přede mnou.

„Víte, to je tak, potřebuji někomu zavolat na účet volaného.“

Stará paní, která ještě stále seděla před televizorem v rohu, se na mne ohlédla.

Vtom se prudce otevřely dveře a dovnitř vpadl člověk s pistolí u pasu.

„To je ona,“ řekl muž, který šel hned za ním. „To je ta osoba.“

Najednou byl ve staré tiché hale zmatek a hluk. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že za policistou stojí muž z onoho druhého motelu.

„Říkala, že spadla s aeroplánem,“ řekl. Noční recepční z Winnedumy ještě stále držel můj klíč v ruce a díval se na mě dočista vytřeštěně.

„Jmenujete se Elderová?“ zeptal se policista.

Přikývla jsem.

„Vidíte, vás právě hledáme.“ Pak konečně řekl tím nejjemnějším, nejvlídnějším tónem přesně to, co jsem celý den toužila slyšet.

„Tak pojďte děvče, jestli dovolíte, tak se o vás postaráme.“

18

Nepamatuji si kvílení sirény ani záblesky červeného světla majáku policejního vozu. Pamatuji si seržanta Gaulina z úřadu šerifa okresu Inyo, který mi pomohl nastoupit na přední sedadlo vozu, zaparkovaného před hotelem Winnedumah v městě Independence. Byl neuvěřitelně laskavý, ohleduplný a choval se jako pravý ochránce. Situaci měl pevně v rukou. Ten příjemný muž středního věku s prořídlými vlasy byl stokrát lepší než všichni ti vysnění ramenatí zachránci. Byl na místě, když jsem ho potřebovala, a ujal se mne.

V rádiu ve voze to zapraskalo. Seržant Gaulin během jízdy občas hovořil do mikrofonu. Uháněl, co to dalo, po silnici číslo 395 pustou, liduprázdnou krajinou.

„Mohl byste prosím vás zapnout topení?“ zeptala jsem se.

„Ale samozřejmě, jasně,“ odpověděl.

Než jsme ujeli těch dvacet kilometrů k malé nemocnici v Lone Pine, bolely mě nohy už k nesnesení. Zastavili jsme před vchodem na úrazovku. Snažila jsem se vykročit, ale nohy stávkovaly. Celé moje tělo konečně prohlásilo, že už toho má dost. Odněkud se objevila sestřička s vozíkem a seržant mi pomohl se do něho posadit.

Zatímco jsme čekali, než dorazí místní lékař, zasypávali mě otázkami. Snažila jsem se je přimět k tomu, aby především zavolali Jimovi, musela jsem je přesvědčit, jak je to pro mne důležité. Nakonec jsem řekla: „Prosím vás, nemohli byste zavolat mému…“ chvíli jsem zaváhala. „… mému manželovi? Byla bych moc ráda, kdyby se co nejdřív dozvěděl, že jsem v pořádku.“

„Vy jste ale říkala, že jste svobodná,“ připomněla mi úřednice z příjmu. Couvla jsem. Chvíli jsem uvažovala, jak Jima zařadit, aby pochopili, jak je pro mne důležitý, a pak jsem řekla, že to je můj druh.

„Zavolám teď vaše rodiče, slečno,“ řekl zástupce šerifa a zeširoka se usmíval. „Přítel vašeho tatínka je s námi už celý den ve spojení.“

„Mým rodičům?“ žasla jsem. „Oni o tom vědí?“

Zlobila jsem se na Jima, že z toho udělal takovou aféru. Byla jsem si jistá, že s tím mým rodičům nebude dělat starosti. Teď, jak se zdá, se to všechno rozrostlo do nezvládnutelných rozměrů, nemohla jsem to pochopit.

Kolem mne zaznívalo mnoho slov, nestačila jsem je vnímat.

„Byla trochu jako v transu,“ řekl seržant Gaulin a sestřička nato odpověděla: „Prosím vás, divte se, vždyť je zraněná, je v šoku, k tomu jí před očima zemřeli dva lidé, a pak musela projít pěkně tvrdým terénem. Pánbůh ví, jak to všechno dokázala.“

Lékař prohlásil, že jsem v natolik dobrém stavu, abych mohla být převezena domů. Prý bych mohla letět do Los Angeles s tatínkem, a Haným. Dozvěděla jsem se, že Jim už je na cestě do Los Angeles, aby tam na mě u našich čekal. Uvědomila jsem si, že tátu asi vůbec nenapadlo, že se mi teď nebude chtít lítat.

Také se mi ještě nechtělo z nemocnice v Lone Pine, aspoň určitě ne týž den. Docela bych se byla ráda ještě několik dní zdržela v té malé nemocnici na kraji městečka a ještě si tam trochu odpočinula v krásném bílém nemocničním povlečení.

Chvíli jsme telefonovali sem a tam a nakonec jsme došli k rozhodnutí, že maminka s Jimem druhý den za mnou přijedou a počkají ve městě, až budu mít dost elánu a síly s nimi odjet do Los Angeles vozem.

Zatímco jsem si povídala s tatínkem v nemocničním pokoji, pokoušel se armádní vrtulník přistát před hřebenem Mount Bradlley poblíž havarované cessny, aby mohl odvést mrtvé. Vál ale příliš silný vítr a svah byl příliš strmý, helikoptéra nemohla přistát. Téhož dne v poledne vysadil vrtulník národního parku dva členy záchranné čety u doliny Center Basin, pod místem neštěstí. O několik minut později přistála nedaleko armádní helikoptéra se záchranáři z China Lake. Jak se ti čtyři vydali nahoru k vraku, jeden z nich, sanitář, musel výstup vzdát, dělalo se mu z toho strmého terénu špatně.

Tělo Jean našli asi padesát metrů od trosek letadla. Jay byl tam, kde jsem ho naposledy viděla, ve vlasech měl ještě sníh. Když jsem se poprvé zmínila o tom, že nás na vrcholku zasáhla brzo ráno sněhová bouře, nemohli to pracovníci národního parku pochopit. Tvrdili, že na Sieře nesněžilo nikde, ani v noci, ani ráno.– Konečně někdo přišel na to, že ta moje „sněhová bouře“ byl nejspíš jen sníh rozvířený z okolních svahů silným větrem. Proto se mi asi zdálo, že sněží jakoby ze všech stran, proto jsem tu a tam mezi bílými sněžnými víry zahlédla modré nebe.

Trvalo tři hodiny, než se záchranné četě podařilo naložit mrtvé do závěsného zdviháku, aby je mohli naložit do helikoptéry čekající nad místem neštěstí. Pak mrtvé přeložili do větší helikoptéry, která mezitím čekala v dolině Center Basin. Lidé z národního parku také vymontovali z cessny elektronické zařízení, vysílačku, která měla automaticky vysílat nouzový signál, a tak navádět pátrací čety k místu havárie. Vysílačku odvezli k přezkoušení. Ukázalo se, že zařízení vůbec nefungovalo, mělo vybitou baterii a úplně zkorodované kontakty.

Jak se po Owens Valley rozšířila zpráva o tom, co se mi přihodilo, začali mě navštěvovat místní lidé. Byli nesmírně milí a upřímně litovali, že jsem tak dlouho musela putovat po městě, než se mě někdo ujal. Vedoucí hotelu Ray’s Den řekl:

„Slečno, neumíte si představit, kolik dní mě to trápilo.“ Prý si myslel, že jsem „na práškách“, že mě nejspíš někdo zmlátil a že třeba ten někdo čeká venku. „Věděl jsem, že potřebujete pomoc,“ vysvětloval, „hned jsem si řekl, tohle děvče je v nějakém maléru.“ Pak ho napadlo zavolat úřad šerifa. Seržant Gaulin byl nedaleko, jenže já to nemohla tušit. Dokonce jsem prošla kousek od jeho úřadovny, když jsem míjela soud. Kdybych si byla všimla, že hned vedle je vězení a úřad šerifa, mohla jsem si ušetřit další trápení.

Seržant Gaulin měl ale plné pochopení pro opatrnost místních lidí. „Víte, vy jste opravdu vypadala podivně, bosá, v té dlouhé sukni a na hlavě tu legrační čepici.“ Dozvěděla jsem se pak, že lidé z Independence mají oprávněnou nedůvěru k cizím mladým lidem, zvlášť k „podivným“ ženám. Charley Manson byl zatčen v okrese Inyo a předveden před soud v Independence, kde pak byl ve vazbě dva měsíce, než ho převezli k hlavnímu líčení v Los Angeles. Tam byl souzen pro dvojnásobnou vraždu. Mansonovy ženské, pokud nebyly zatčeny současně s ním, se potulovaly kolem vězení. Jak se v tisku postupně objevovaly hrůzné podrobnosti o obou vraždách, lidem čím dál dm víc vadila přítomnost jeho přívrženkyň. Pak se do města nahrnuli právníci a novináři a to místní lidi také netěšilo. Pro obyvatele Independence se lidstvo skládá ze dvou druhů: na ty, kteří žili v Owens Valley, a na ostatní, kteří jim připadají vždy trochu podezřelí..

Mne ale do určité míry vzali na milost. Jak mi jedna ošetřovatelka vysvětlila: „Víte, vy jste se dokázala sama o sebe postarat a dostat z ošklivé situace. Zdejší lidi už nebaví věčně snášet z hor lidi z města, když tam z nešikovnosti a hlouposti uvíznou.“

Po různém porovnávání a počítání bylo možno dojít k závěru, že jsem sestoupila z výšky čtyř tisíc čtyř set třinácti metrů na sto čtyřicet pět. Ušla jsem přitom nejméně šestnáct kilometrů, když se do celkové vzdálenosti započítají všechny zbytečné odbočky od přímé cesty, jak jsem se honila za svými fantomy. Pak jsem ušla dalších šestnáct kilometrů pouští až do města Independence. Celkem jsem tedy ušla třicet dra kilometrů a z toho polovinu terénem, který se v turistických příručkách popisuje jako „téměř nejdivočejší a turisticky nejnáročnější oblast Sierry Nerady“. Gestu na Shepherd‘s Pass popisují jako „obtížný a namáhavý výstup, vhodný pouze pro zdatné a zkušené horské turisty.“ Uvádí se, že zkušený turista ujde v průměru za den dvacet pět kilometrů, pokud jde v lehkém terénu po dobré cestě.

Když jsem byla v nemocnici v Lone Pine druhý den, začal se o mne velmi energicky zajímat tisk. Nemohla jsem pochopit, co je na mé cestě z kopce dolů tak zajímavého.

Prostě jsem udělala to jediné, co jsem udělat mohla, a nepřipadalo mi to nijak senzační.

Kvečeru za mnou přišla sestřička a zeširoka se usmívala.

„Koukejte, koho vám vedu!“ Hned za ní stála maminka a pípala jako ptáček. Přiběhla k mé posteli, sevřela mi obličej v dlaních a jemně mě políbila. Ovládá se, je to vidět, říkala jsem si. Když se ukázala ve dveřích, cítila jsem, že se ke mně chce vrhnout a stisknout mě vší silou v náručí. Ovládla se ale a jen mě hladila po tvářích. Dotkla se lehýnce modřiny na mém obličeji a pak rychle ucouvla, aby mohl vejít Jim.

Nešel hned ke mně, zůstal stát u dveří a jen se na mě díval. Napadlo mi: tato chvíle není dost silná. Tolik jsme toho oba prožili v těchto dnech, tolik jsme toho přečkali, a teď je Jim tady, přímo u mne, v nemocničním pokoji v Lone Pine, a není to takové, jak jsem si představovala. Rozpačitě nemotorně přešel k mé posteli a sklonil se, aby mě políbil. Pak jsme si začali povídat o naprosto nepodstatných věcech.

Ukazoval mi, jaké mi přivezl šaty, omlouval se, že musel balit narychlo a že to asi bude všechno zmačkané, prý má strach, že určitě nepřivezl přesně to, co bych potřebovala. Pak jsme se postupně přibližovali k hlavnímu tématu. Maminka s sebou přinesla Los Angeles Times a oba, máma i Jim, mi pak jeden přes druhého vyprávěli, jak cestou zastavili v nějakém malém městě u novinového stánku a jak spolu prolistovávali zadní stránky novin a hledali, jestli tam o mně něco není, a nic nenašli, protože je nenapadlo podívat se na titulní stránku. Tam se skvěl článek o mých příhodách na čelném místě s tučnými titulky a s fotografií, jak ležím v nemocnici. KRUTÝ ZÁŽITEK ŽENY VE VELEHORÁCH, hlásal nadpis. Podtitulek: ODMÍTÁ ZEMŘÍT, PO LETECKÉ KATASTROFĚ SAMA SESTOUPILA DO BEZPEČÍ. To je zvláštní, říkala jsem si, když to člověk vidí v takové zkratce.

Maminka si posunula židli blíž k posteli, zatímco Jim zůstal v pozadí. Oba nakoukli pod deku na moje červeno-modré a rudě fialové nohy s obvázanými šlapkami a na čerstvě zašitou ránu. Oba sykali bolestí za mě. Pak jsme si začali vykládat jeden přes druhého, jak to v posledních dnech všechno probíhalo, splácali jsme to všechno dohromady, každý byl hrozně zvědavý, co ten druhý poví.

Jim si potom odešel hledat ubytování, nějaký pokoj, kde by mohl počkat, až budu v takovém stavu, abych mohla jet domů. Maminka mě držela za ruku a jen se na mne dívala. Prostými slovy, klidně mi řekla, jak si byla jistá, že se zachráním. Já jí ale neřekla o té chvíli tam nahoře, kdy mi jen myšlenka na ni pomohla nasbírat dostatek sil k tomu, abych chtěla žít. Bylo to ještě příliš živé, nechtěla jsem na tu chvíli vzpomínat.

Jim se vrátil a teď byla na řadě maminka, aby se pod nějakou záminkou vytratila a nechala nás s Jimem o samotě. Vyprávěl mi, jak se naši přátelé spojili a dělali mu společnost, jak mu pomohli přečkat kritický, nekonečný den a dlouhou noc. Když prý pak dostali zprávu, že se letadlo našlo, ale že havárii zřejmě nikdo nepřežil, drželi prý za mne malý smuteční obřad, četli nahlas žalmy.

Konečně jsme se dostali k tomu, čemu jsme se stejně nemohli vyhnout. Hovořili jsme o Jayovi. Plně jsem chápala, jak smíšené musí mít Jim pocity, když ztratil dobrého kamaráda.

Později to pro mne bylo ještě těžší, bylo těžké mluvit o Jayovi s jeho přáteli a s jeho rodinou. Všichni samozřejmě chtěli, abych podrobně vyprávěla, jak to všechno bylo, jak Jay prožil poslední den svého života. Když jsem jim to co možná upřímně a poctivě řekla, potřásali hlavami, říkali, že to nemohou pochopit, že Jay přece takový nebyl, že tomu prostě nerozumějí. Až když přišel výsledek pitvy, teprve jsme pochopili, proč byl Jay tak apatický a proč nebyl schopen udělat nic pro to, aby se zachránil. Podle výroku krajského koronera bylo příčinou smrti podchlazení a vnitřní krvácení. Našli u něho obrovské množství krve v břiše. Vnitřní krvácení v bludném kruhu zhoršovalo podchlazení.

K podchlazení dochází, ztrácí-li organismus více tepla, než kolik dokáže vyrobit. Tělesná teplota začne klesat a to může vést, a také často vede, k smrti. Lidé, kteří jsou zvyklí se pohybovat ve vysokých horách, příznaky podchlazení okamžitě dokáží rozpoznat. Kdybych tohle bývala tušila! Jayovy příznaky byly přímo klasické: byl zmatený, dezorientovaný, prostě se choval, abych použila lékařský termín, nepřiměřeně. K nepřiměřenému chování patří i to, když někdo není ochoten přispět k vlastní záchraně. Člověk trpící podchlazením nedbá na jakékoliv domluvy, přeje si, aby mu všichni dali pokoj, aby se mohl schoulit do klubíčka a spát.

Když jsme s Jayem byli spolu nahoře na hřebeni, vůbec se mi nezdálo, že by na tom byl nějak hůř než já. Teď vím, že to byl omyl. Jak se mu peritoneální dutina plnila krví, musel mít kruté bolesti. Takový tlak v břiše prý dovede být nesnesitelný. Když teď zvážím rozsah jeho zranění, musím uznat, že svoje utrpení snášel vlastně obdivuhodně. Lékař, který prováděl pitvu, prohlásil, že Jay by byl mohl zůstat naživu, kdyby k havárii nebylo došlo na tak nepřístupném místě.

Jean Nollerová svoje zranění přežít nemohla, to bylo prakticky jisté. Podle výsledků pitvy zemřela na závažné poranění mozku a na podchlazení. Musela utrpět tak těžké poranění lbi, že došlo k rozsáhlému zničení mozkové tkáně.

Dobrých deset dní po havárii se mi každou noc zjevovali Jean i Jay. Stáli vždy v nohách mé postele, důstojně, bok po boku.

Mlčeli, tvářili se nepřístupně, neoslovili mě. Dívala jsem se na ně a tiše jsem se modlila.

V oněch dnech jsem strávila celé dni tím, že jsem vysedávala na slunci a uvažovala o všem, co se přihodilo, snažila jsem se své vzpomínky utřídit a všechno pochopit. Přátelé mi přinášeli knížky, cizí lidé přicházeli, aby mi vyprávěli svoje vlastní zážitky a porovnali si se mnou zkušenosti. Dozvěděla jsem se, že zrakové halucinace nejsou nijak vzácné, ale že mnoho lidí váhá, má-li se k nim přiznat. Jedna středoškolská učitelka, která prochodila s batohem skoro celou Sierru včetně oblasti Shepherd‘s Pass, mi vyprávěla, že je-li v divoké horské přírodě zcela sama více hodin, slyší krásnou hudbu, symfonickou hudbu. „Opravdu ji slýchám!“ zvolala, jako by to překvapovalo i ji samotnou, nejen mne, jak předpokládala.

Pak mi vyprávěla, jak ji jednou v Nové Anglii zastihla sněhová bouře v horách. Jak ji začala zmáhat únava a úzkost, objevovaly se před ní vábivé přeludy, horské chaty, muži s koňmi, záchrana, a přitom nikdo z jejích tehdejších společníků tyto vize neměl.

Četla jsem o „zvucích ticha“, jak staří horalé nazývali takový ten nepopsatelný a nepřekonatelný pocit, že je někdo nablízku, někdo nebo něco, tam, kam už nedopadá světlo táborového ohně.

Dokonce i otec, věcný, praktický člověk, doznal, že v prvních dobách tryskových letadel, jež tehdy ještě byla mnohem méně dokonalá než dnes, vídali členové posádky neskutečné obrazy, které jiní neviděli. Řekl mi: „Myslím, že ty přeludy, co jsi viděla při sestupu z hřebene, byly skoro normální jev.“

Slavný psychoanalytik C. G. Jung ve své knize „Vzpomínky, sny a úvahy“ píše o „deliriích a vizích“, které sám prožil po srdečním infarktu ve dnech, kdy se ještě pohyboval mezi životem a smrtí. „Byl jsem už na samém pokraji,“ píše Jung, „dnes již nevím, co byl sen a co extáze. Ať už tomu bylo jakkoli, děly se s mým myšlením podivné věci.“ Měl prý pocit, jako by byl někde vysoko, v prostoru, jako by se díval na zemi z veliké vzdálenosti, nebo jako by byl v jakési kouzelné zahradě. Ty přeludy se mu vracely po celé týdny, jak píše, a byly „nejsilnějším zážitkem, jaký ho v životě potkal.“ Tvrdí, že oba děje nebyly plodem fantazie, že byly skutečné.

Od té doby jsem už v Sieře Nevadě byla. Jela jsem tam v srpnu, tři měsíce po neštěstí. Měla jsem ruku v sádře a nohu jsem také ještě neměla docela zahojenou, cítila jsem ale, že se na to místo vrátit musím. Ta hora ve mně budila smíšené pocity, měla jakousi nepochopitelnou sílu a moc. Musela jsem se tam vrátit, abych si ji mohla prohlédnout z jiného pohledu. Tehdy jsem se od ní odpoutala příliš rychle, nedokázala jsem to vše doopravdy zažít.

Jim nechtěl, abych se tam vydala, a sám se mnou nemohl jet. Nikdo jiný z mých přátel se také nemohl v tu dobu uvolnit. Nakonec se uvolila jedna známá, že se mnou pojede.

Naložily jsme do mého vozu spací pytle a všechny ostatní potřebné věci a vyrazily na jih. Jak jsme začaly stoupat k horám, začínala jsem být nesvá, ale jely jsme dál. Pěšky jsme šly až k Center Badsin, pod stěnu, do které narazilo naše letadlo, ale tam už mne úplně přemohl strach a úzkost, vědomí, že bych vlastně správně neměla být naživu, že je úplně absurdní, že jsem to všechno přežila. V tu chvíli jsem věděla, že se musíme obrátit a jít pryč, že je nejvyšší čas, že musíme domů. Kdybych měla devět životů jako kočka, spotřebovala jsem jich na té hoře určitě osm. Trvala jsem na tom, že odtamtud musíme odejít co nejrychleji.

O několik měsíců později jsem šla na pěší túru do Skalnatých hor se skupinou přátel. Potulovali jsme se po hřebenech asi deset dní, ale pak začalo pršet. Byla mi zima, byla jsem celá promoklá, a tak jsem se rozhodla, že se od svých známých odpoutám a někde si sama najdu bezpečný nocleh. Dostala jsem se na silnici v národním parku Glacier, tam se mi podařilo někoho stopnout a svézt se k chatě East Glacier.

Ta chata byla hodně neobvyklá. Vypadala jako švýcarský chalet, postavený před mnoha lety na příkaz nějakého železničního magnáta, v příslušně zvětšeném, po západním způsobu bombastickém měřítku. Jakmile jsem tu budovu uviděla, ihned mě napadlo: tady jsem už určitě byla!

Najednou jsem si uvědomila, čím to je. Byla to táž chata, která se mi zjevila při sestupu z hřebene Sierry, ta, kterou jsem viděla ve svahu na konci sněhového pole, jak před ní stál ten člověk v dlouhém bílém rouchu s rozpřaženýma rukama, jak jsem na něho marně volala.

Zůstala jsem v chatě po dva dni. Byl tam svatý klid a mír. Procházela jsem se po pěšinkách v zahrádce před chatou. Kvetly tam dlouhé záhonky ostrožek, lemované měsíčky a jasně modrými lobéliemi, petúniemi a astrami. Cítila jsem se tam v teple a bezpečí. Tehdy při sestupu jsem přece také věděla, že by mi v té neexistující chatě bylo dobře.

Druhý den přišla hrozivá bouřka, blesky se křižovaly a za nimi vždy zaduněl hrom, tak mohutný, že mnou celou pronikl a otřásl. Pak bylo po bouřce. Vzduch byl svěží a voňavý a země zářila ve zvláštním světle. Hosté vyšli z chaty, jako by je něco táhlo ven. Někdo řekl: Podívejte se!

Na konci zahrady se nad ostrožkami a lobéliemi klenul dokonalý, mohutný, dvojitý duhový oblouk. Stála jsem tam bez hnutí a dlouho jsem se na duhu upřeně dívala. V tu chvíli jsem měla nejblíž k tomu, abych pochopila, co jsem vlastně měla na mysli, když jsem tehdy na jaře, když mně bylo dvacet devět let, napsala na čistý list papíru: Chci se svým životem naložit velkoryse.