Bulvární Amerika

James Ellroy

(2003)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Politický thriller, který nás zavádí do zákulisí vysoké politiky USA na přelomu 50. a 60. let 20. století.Složitý děj románu předestírá situaci ve Spojených státech v letech 1958 až 1963, v období od zvolení J.F.Kennedyho americkým prezidentem až po atentát v Dallasu. Na pozadí příběhu tří bývalých agentů, kteří se pro peníze stávají hybnou silou všech intrik, poznáváme zkorumpovanost v nejvyšších politických kruzích, kde každý na někoho něco ví, kde se jedná bez skrupulí, jen pro vlastní prospěch, kde se jen těžko rozezná, kdo na čí straně stojí, spolupráce tajných služeb s mafií je jen běžnou záležitostí a kde to vše je zaštiťováno nejvyššími zájmy. Dobře napsaný román, který demýtizuje představy o americké spravedlnosti a demokracii a kreslí některé nové souvislosti atentátu na J.F.K., který je i po čtyřiceti letech stále zahalen mnoha tajemstvími.

Bulvární Amerika

James Ellroy

Věnováno NATU SOBELOVI

Amerika nikdy nebyla žádné neviňátko. Nevinnost jsme hodili přes palubu cestou sem a neohlíželi jsme se do minulosti ani se špetkou lítosti. Náš ústup z výsluní nemůžeme přičíst na vrub žádné konkrétní události či jejich sledu. Nelze přece ztratit něco, co chybilo už při početí.

Nostalgické nálady tržního myšlení vás klidné nadchnou pro minulost, která vlastně vůbec neexistovala. Hagiografie velebí bezskrupulózní politiky a jejich oportunistická gesta zpětně označuje za okamžiky pozoruhodné morální síly. Naše dlouhé vyprávění se rozmazaným pohledem dívá zpět pravdě do očí. Jen zcela nelítostné vypodobení pravdy může tenhle stav znovu vrátit do normálu.

Hlavními zásadami Desatera té doby bylo: Hezky vypadej, Rozdávej rány, Spi s kýmkoli. Celním mytologickým představitelem zvlášť šťavnaté části našich dějin byl ]ack Kennedy. Mluvil vybraně a měl prvotřídní účes. Byl jako Bill Clinton, kromě všudypřítomného dotírání novinářů a pár centimetrů v pase navíc.

Jacka sejmuli v nejvhodnější chvíli, aby mohl dosáhnout svatořečení. Kolem jeho věčného plamínku se nepřestávají vznášet nesmysly. Je načase otevřít jeho urnu a posvítit si na několik lidí, kteří napomáhali při jeho vzestupu a usnadňovali jeho pád.

Byli to drsní policisté a zkorumpovaní umělci. Byli to fízlové, žoldáci i teplí baviči z barů. Kdyby se jejich životy byt na zlomek vteřiny odchýlily od nastaveného kurzu, americké dějiny by tak, jak je známe dnes, neexistovaly.

Nadešel čas odmytizovat jednu éru a od základu vybudovat nový mýtus. Nadešel čas přijmout pod svá křídla zloduchy i cenu, jíž zaplatili, aby potají definovali svou epochu.

Tohle je pro ně.

Část I

ZKORUMPOVANCI

listopad-prosinec 1958

1

PETE BONDURANT

BEVERLY HILLS, 22. 11. 1958

Vždycky si píchal u televize.

Jeden Španělák mával pistolkou. Jejich kápo si lovil ve vousech brouky a potil se. Černobílé obrázky; chlapci od CBS v maskáčích do džungle. Hlasatel povídal, že na Kubě je to o hubu – rebelové Fidela Castra vs. armáda Fulgencia Batisty.

Howard Hughes našel žílu a vyslal do ní kodein. Pete se potají díval – Hughes nechal dveře do ložnice otevřené.

Dávka kodeinu našla adresáta. Velký Howard najednou nasadil výraz blbečka.

Venku rachotily vozíky pokojové služby. Hughes si vytáhl stříkačku a přepnul program. Místo zpráv se objevila nějaká bezduchá show – běžná zábava v hotelu v Beverly Hills.

Pete vyšel na dvorek – výhled na bazén, ideální pozorovatelna. Dneska bylo ošklivo: nikde žádné hvězdičky v bikinách.

Nervózně se podíval na hodinky.

V poledne měl práci ohledně jednoho rozvodu – manžel chlastal a spal s mladými děvčátky. Musí sehnat kvalitní fotky: na rozmazaných fotkách to pak vypadalo, jako když souloží pavouci. Hughesova posedlost: zjistit, kdo to otravuje s předvoláními kvůli případu vyvlastnění TWA na základě ustanovení protitrustového zákona, a pokusit se viníka uplatit, aby ohlásil, že Velký Howard odletěl na Mars.

Šikula Howard to řekl takhle: „Já proti tomu rozhodnutí o vyvlastnění nebudu bojovat, Pete. Budu jenom navěky věkův incommunicado a vyšroubuju cenu co nejvejš, dokud nebudu muset prodávat. TWA už mě stejně nebaví, takže to neprodám, dokud nebudu mít šanci na nejmíň pět set milionů dolarů.“

Řekl to skoro trucovitě: jako Lord Fauntleroy, případně stárnoucí feťák.

Kolem bazénu prošla Ava Gardnerová. Pete na ni zamával; Ava zvedla prostředníček. Znali se už dávno: on jí za víkend s Hughesem zařídil potrat. Renesanční člověk Pete: pasák, dodavatel fetu, soukromé očko s licencí a rváč.

S Hughesem se znali ještě mnohem déle.

Červen 1952. Okresní zástupce šerifa Pete Bondurant – velitel noční hlídky na stanici San Dimas. Ta jediná pitomá noc: uprchl jim černoch podezřelý ze znásilnění, v cele jeden hulákající ožrala vedle druhého.

Ten opilec ho rozesmutnil. „Já tě znám, siláku. Ty zabíjíš nevinný ženský, i svou vlastní…“

Umlátil toho chlapa k smrti holýma rukama.

Šerif to ututlal. Jeden očitý svědek ale zazpíval před federály. Agent z L. A. označil ochlastu Joea za „Joea, oběť boje za občanská práva“.

Pověsili se na něj dva agenti: Kemper Boyd a Ward J. Littell. Howard Hughes uviděl jeho fotku v novinách a vycítil jeho schopnost prosadit si svou. Hughes zařídil, aby to obvinění stáhli, a nabídl mu práci: opravář, pasák, dodavatel fetu.

Howard se oženil s Jean Petersovou a ubytoval ji v domě, kde bydlela úplně sama. Takže k jeho povinnostem přibyla ještě funkce „hlídacího psa“; k tomu největší psí bouda na světě: vedlejší usedlost.

Howard Hughes o manželství: „Podle mě je to fantastická instituce, Pete, ale soužití s někým jiným mě stresuje. Čas od času to Jean, prosím tě zopakuj, jo? A když se jí bude stýskat, tak jí řekni, že na ni pořád myslím, i když mám spoustu práce.“

Pete si zapálil cigaretu. Po obloze pluly mraky – lidi u bazénu se třásli zimou. V interkomu to zapraskalo – volal Hughes.

Zašel do ložnice. V televizi běžel Kapitán Klokan, hlasitost skoro na nule.

Tmavé, černobílé osvětlení – a Velký Howard hluboko v tmách.

„Pane?“

„Když jsme sami, říkej mi Howarde. Už jsem ti to říkal.“

„Mám dneska servilní náladu.“

„Chceš spíš říct, že se naparuješ před svou milenkou, slečnou Gail Hendeeovou. Řekni mi, líbí se jí v tom domě?“

„Líbí. Co se soužití týče, je stejně opatrná jako vy, ale tvrdí, že čtyřiadvacet místností pro dva lidi to poněkud usnadňuje.“

„Mám rád nezávislé ženy.“‚

„Ale nemáte.“

Hughes si natřásl polštáře. „Máš pravdu. Ale představa nezávislých žen se mi líbí, vždycky jsem se to ve svých filmech snažil vyjádřit. A jsem si jist, že slečna Hendeeová je ideální partnerka pro vydírání a ideální milenka. No, Pete, teď co se týče toho vyvlastnění TWA…“ Pete si přitáhl židli blíž k němu. „Soudní doručovatelé se k vám nedostanou, podplatil jsem všechny zaměstnance tohohle hotelu a v bungalovu o dvě řady dál jsem ubytoval ještě jednoho herce. Vypadá jako vy, oblíká se jako vy a neustále mu tam posílám holky na telefon, abych podpořil mýtus, že ještě pořád spíte se ženskejma. Prověřuju každýho chlapa i ženskou, co se tady uchází o místo, abych měl jistotu, že sem ministerstvo spravedlnosti nechce procpat špicla. Všichni šéfové směn tady rádi hrají na burze a za každej měsíc, co nedostanete předvolání, jim dávám dvacet akcií Hughes Tool Company. Dokud budete v tomhle bungalovu, nepředvolají vás a nebudete se muset objevit před soudem.“

Hughes si popotáhl župan – měl malé, třesoucí se prsty. „Jsi velmi krutý muž.“

„Né, jsem váš velmi krutý muž, což je taky důvod, proč mi dovolujete vám odmlouvat.“

„Jsi můj člověk, ale pořád sis ještě nechal poněkud bezcennou praxi soukromého vyšetřovatele.“

„Ale to jen proto, že mě zahlcujete. A proto, že se mi v soužití taky dvakrát nedaří.“

„Navzdory tomu, co ti platím?“

„Ne, právě proto.“

„Například?“

„Například mám domek v Holmby Hills, ale vy máte úpis. Mám kupé Pontiac 1958, ale techničák máte vy. Mám…“

„Tohle je k ničemu.“

„Howarde, vy něco chcete. Řekněte mi, co to je, a já to udělám.“

Hughes poklepal na dálkové ovládání. Kapitán Klokan blikl a zmizel. „Koupil jsem časopis Hush-Hush. Mé důvody pro zakoupení vulgárního a skandálního plátku jsou dvojí. Zaprvé, dopisuju si s J. Edgarem Hooverem a chci upevnit své přátelství s ním. Oba milujeme ten druh hollywoodských drbů, v nichž si lebedí i Hush-Hush, takže být majitelem toho časopisu by mohlo být příjemné i moudré politické rozhodnutí. Zadruhé, je v tom přímo i politika. Když to řeknu neomaleně, chci mít možnost likvidovat politiky, co se mi nelíbí, zejména prostopášné mladíky, jako je senátor John Kennedy, který by v šedesátém roce mohl chtít kandidovat na prezidenta proti mému příteli Dicku Nixonovi. Jak nepochybně víš, Kennedyho táta a já jsme byli ve dvacátých letech obchodními rivaly a upřímně řečeno, celá ta famílie mi leze krkem.“

Pete řekl: „No a?“

„A já vím, že ty jsi pracoval pro Hush-Hush jako, ověřovatel zpráv‘, takže tuhle branži chápeš. Je to variace na vydírání, takže je mi jasné, že ti půjde od ruky.“

Pete si prokřupal kloubky. „‚Ověřování zpráv‘ znamená, Nežalujte ten časopis, nebo vám ublížím‘. Jestli chcete, abych se zapojil do téhle linie, fajn.“

„Dobře. To je solidní začátek.“

„Zrychlete to, Howarde. Já ty lidi tady znám, takže mi řekněte, kdo půjde a kdo může zůstat.“

Hughes sebou trhl – jenom malinko. „V recepci seděla černoška a měla lupy, tak jsem ji vyrazil. Sloupkař a takzvaný lovec špíny odešel sám, takže chci, abys mi sehnal dalšího. Nechám tam Sola Maltzmana. Píše ty články už kupu let, pod pseudonymem, takže ho tam asi nechám, i když je to podělanej komouš, co je zapsanej v devětadvacíti levičáckejch organizacích a…“

„A nikoho dalšího nepotřebujete. Sol odvádí dobrou práci, a když se něco pokazí, Gail ho zastoupí – píše do Hush-Hush s přestávkama už pár let. Na právnický záležitosti máte svýho právníka Dicka Steisela a na práci se štěnicema vám seženu Freda Turentina. Najdu někoho, kdo umí psát o špíně. Pořádně se porozhlídnu a poptám se kolem, ale možná to bude chvilku trvat.“

„Důvěřuju ti. Určitě odvedeš standardně dobrou práci.“

Pete dál pracoval na svých kloubcích. Bolely ho – jednoznačné znamení, že brzy sprchne. Hughes řekl: „Musíš to dělat?“

„Tyhle moje ruce nás vlastně daly dohromady, šéfe. Jenom vám dávám najevo, že je pořád ještě mám.“

Obývák v psí boudě měřil dvacet osm na dvacet šest metrů.

Stěny ve foyer byly obloženy mramorem se zlatými vlisy.

Devět ložnic. Obrovské chladicí boxy devět metrů hluboké. Hughes nechával každý měsíc čistit koberce – jednou po nich totiž přešel negr.

Na střeše a v horních částech schodiště byly namontovány sledovací kamery – namířené na ložnici paní Hughesové hned vedle.

Pete našel Gail v kuchyni. Měla fantastickou postavu a dlouhé hnědé vlasy – její vzhled ho pořád uchvacoval.

Řekla: „Obyčejně člověk slyší, když někdo vejde do domu, ale my máme vchod kilometr odsud.“

„Už tady bydlíme rok, a ty si z toho pořád musíš dělat legraci.“

„Vždyť žiju v Tádž Mahálu. Na to si člověk musí zvykat.“

Pete se posadil na židli. „Vypadáš nervózně.“

Gail si odsunula židli dál od něj. „No… jako vyděračka patřím mezi nervóznější typy. Jak se jmenuje ten dnešní chlápek?“

„Walter P. Kinnard. Je mu sedmačtyřicet a podvádí svou manželku už od svatby. Má děti, miluje je, a jeho žena tvrdí, že se složí, když ho zmáčknu s fotkama a pohrozím mu, že je ukážu dětem. Rád se napije a kolem oběda se vždycky dojde někam nalít.“

Gail se pokřižovala – zčásti předstíraně, zčásti opravdově. „Kde?“

„Sejdeš se s ním v Dale’s Secret Harboru. Pár bloků odtamtud má pelech, kam chodí se sekretářkou, ale ty musíš trvat na Ambassadoru. Přijelas do města na sjezd a máš hogofogo pokojík s dobře zásobeným barem.“

Gail se otřásla. Pocit chladu po ránu – jednoznačný příznak zvýšené nervozity.

Pete jí podal klíč. „Pronajal jsem si pokoj vedle tvého, takže se můžeš zamknout a nic nebude vypadat nápadně. Povedlo se mi rozebrat zámek na spojovacích dveřích, takže počítám, že to nebude dělat větší rachot.“

Gail si zapálila cigaretu. Prsty se jí netřásly – dobře. „Zabav mě nějak. Řekni mi, co ti chtěl poustevník Howard.“

„Koupil Hush-Hush. Chce, abych mu našel reportéra, aby se mu donesly všechny hollywoodský drby, o který se chce dělit se svým přítelem J. Edgarem Hooverem. Chce rozdrtit svoje politický protivníky, jako je tvůj starej kamarád Jack Kennedy.“

Gail se vřele usmála. „Kvůli pár víkendům to ještě není můj kamarád.“

„Ale směješ se tak, že úplně nevinný to asi nebylo.“

„Jednou mě vzal letadlem do Acapulka. Je to styl poustevníka Howarda, takže proto žárlíš.“

„Vzal tě tam na svoje vlastní líbánky.“

„No a? Ženil se kvůli politice a politika ti do postele přivede nejrůznější lidi. A pane jo, ty jsi teda čumil.“

Pete vytáhl pistoli z pouzdra a podíval se do zásobníku – tak rychle, že ani nevěděl proč. Gail řekla: „Nemáš pocit, že žijeme divně?“

Do centra jeli každý jiným autem. Gail se posadila k baru; Pete do boxu nedaleko a dal si whisky se sodou.

V restauraci bylo nacpáno – Dale’s žilo z obědů. Pete dostal úplně vynikající stůl – jednou totiž přerušil stíhání majitele kvůli homosexualitě.

Kroužila tu spousta ženských: většinou sekretářek. Gail vyčnívala. Pete se cpal oříšky – ráno se zapomněl nasnídat.

Kinnard měl zpoždění. Pete se rozhlížel po místnosti – místo očí rentgeny.

U telefonních automatů stál Jack Whalen – losangeleský sázkař číslo jedna. O dva boxy dál pár potentátů z LAPD. Špitali si: „Bondurant… „Jasně, ta Cressmeyerová.“

U baru sedí dvojnice Ruth Mildred Cressmeyerová, ta zasmušilá stařena s třesoucíma se rukama.

Pete se vydal za svými vzpomínkami.

Konec roku 1949. Dařilo se mu pár vedlejších obchodů: dělal hlídače u karetních partií a sjednával potraty. Doktorem byl jeho mladší bratr Frank.

Pete vstoupil do americké námořní pěchoty, aby dostal zelenou kartu. Frank zůstal s rodinou v Quebeku a šel na medicínu.

Petea to přestalo bavit brzy. Franka zase pozdě.

Nemluv francouzsky, mluv anglicky. Zbav se přízvuku a běž do Ameriky.

Frank se přiřítil do L. A. a klepal se na prachy. Složil lékařské zkoušky a vyvěsil si poutač: potraty a morfium na prodej.

Frank miloval holky a karty. Frank miloval pobudy. Frank miloval čtvrteční večery, kdy se hrál poker u Mickeyho Cohena.

Frank se seznámil s lupičem jménem Huey Cressmeyer. Hueyho máma měla potratovou ordinaci v černošské čtvrti. Huey zbouchnul svou holku a poprosil mámu a Franka o pomoc. Hueymu ruplo v makovici a vyloupil čtvrteční bank – Pete byl mimo službu kvůli chřipce.

Mickey dal Peteovi zakázku.

Pete dostal tip: Huey se zabarikádoval v bytě v El Segundu. Dům patřil pistolníkovi Jacka Dragny.

Mickey Jacka Dragnu nenáviděl. Mickey zdvojnásobil cenu a řekl Peteovi, ať pozabíjí všechny, na koho v domě narazí.

14. prosince 1949 – zataženo, chladno.

Pete zapálil celý dům Molotovovým koktejlem. Ze zadních dveří vyběhly čtyři hořící postavy. Pete je zastřelil a nechal uhořet.

Novináři je identifikovali:

Hubert John Cressmeyer, 24 let.

Ruth Mildred Cressmeyerová, 56 let.

Linda Jane Camroseová, 20 let, ve čtvrtém měsíci těhotenství.

Francois Bondurant, 27 let, lékař a emigrant frankokanadského původu.

Jejich smrt nikdy nebyla oficiálně vyšetřena. Příběh prosákl jen k lidem uvnitř.

Někdo zavolal jeho tátovi do Quebeku a práskl ho. Táta mu zavolal a úpěnlivě ho žádal, ať to popře.

Buď zaváhal, nebo z něj byla cítit vina. Jeho táta s mámou se ještě toho dne otrávili kysličníkem uhelnatým.

Ta stařenka u baru jako by Ruth Mildred z oka vypadla.

Čas běžel. Zaplatil té stařeně další rundu. Walter P. Kinnard vešel a posadil se vedle Gail.

Gail mávla na barmana. Pozorný Walter její gesto zachytil a hvízdl. Joe Barman hned zvedl shaker na martini – stálý host Walt tady požíval jisté úcty.

Bezmocná Gail šátrala v kabelce a hledala sirky. Ochotný Walt zvedl svůj zapalovač a usmál se. Sexy Walt měl na zádech souvislou vrstvu lupů.

Gail se usmála. Sexy Walt se usmál. Vybraně oblečený Walt měl bílé ponožky a třídílný tmavý oblek s tenkým proužkem.

Hrdličky se uchýlily k martini a cukrování. Pete sledoval to zahřívací kolo. Gail usrkávala ze skleničky pro povzbuzení – bylo jasně patrné, jak je nervózní.

Dotkla se Waltovy ruky. Projevilo se její provinilé srdce – nebýt těch peněz, tak to nenávidí.

Pete odešel do Ambassadoru a zamířil k sobě do pokoje. Scéna byla skvěle připravená: jeho pokoj, pokoj Gail, jedny spojovací dveře pro nepozorovaný vstup.

Nachystal si fotoaparát a připojil k němu blesk. Kliku na spojovacích dveřích promazal. Měl připravené úhly na pár záběrů obličeje.

Uplynulo deset minut. Pete poslouchal zvuky z vedlejšího pokoje. Pak najednou Gailin signál: „Hergot, kam jsem dala klíče?“ pronesený až příliš hlasitě.

Pete se přitiskl ke zdi. Zaslechl osamělého Walta, jak ukňouraně žvatlá: Moje žena a děti nechápou, že chlap má svoje potřeby. Gail na to: Tak proč teda máš těch dětí sedm? Walt povídá: Aspoň je moje stará doma, tam je její místo.

Jejich hlasy utichly, jak se přesunuli k posteli. Odhodili boty. Gail odkopla střevíc na podpatku proti zdi – její obvyklý signál, kterým říkala, že ještě tři minuty.

Pete se zasmál – pokoje za třicet dolarů za noc, a stěny tady mají jako z papíru.

Slyšel rozepínání zipů. Vrzání per v posteli. Sekundy plynuly. Walter P. Kinnard začal sténat – Pete počítal, že ve 2:44 už je osedlán.

Počkal přesně tři minuty. Pomaloučku otevřel dveře – díky vazelíně se neozvalo ani sebemenší zaskřípání.

A heleme se: Gail a Walter P. Kinnard v nejlepším.

Misionářská poloha, jejich hlavy se skoro dotýkaly – soudní důkaz cizoložství. Walt si to vychutnával. Gail předstírala extázi a soustředila se na záděrku.

Pete se přiblížil na detailní záběr a začal.

Jeden, dva, tři – záblesky z fotoaparátu jako ze samopalu. Gail vy-střelila z postele a utíkala do koupelny.

Sexy nahatý Walt: 172 cm, 110 kg, pěkně při těle.

Pete upustil foťák a chytil ho pod krkem. Pete si pomalinku a klidným hlasem vedl svou.

„Tvoje žena chce rozvod. Chce osm stovek měsíčně, dům, buicka z šestapadesátýho, rovnátka pro syna Timmyho. Dáš jí všechno, co chce, nebo si tě najdu a zabiju tě.“

Kinnard začal prskat. Pete obdivoval jeho barvu: napůl užaslá modř, zpola ruměnec kardiaků.

Ze dveří koupelny stoupala pára – Gailina standardní post-šuková sprcha nikdy netrvala moc dlouho.

Pete pustil Walta na zem. Ruka se mu roztřásla tím vypětím: zvedl víc jak metrák, solidní výkon.

Kinnard si vzal věci a vypotácel se ze dveří. Pete se díval, jak klopýtá chodbou a pokouší se obléct si kalhoty. Gail vyšla z oblaku páry. Její „Tohle už moc dlouho dělat nevydržím“ se dalo celkem pochopit.

Walter P. Kinnard souhlasil bez námitek. Peteovo fantastické skóre se tedy ustálilo na stavu: ženy 23, muži 0. Paní Kinnardová neskrblila: pět litrů na dřevo, plus 25% z výživného do budoucna.

Dál: tři dny práce pro Howarda Hughese.

Spor o TWA dával velkému Howardovi zabrat. Pete znásobil úhybné manévry.

Platil šlapkám, aby donášely do novin: Hughes má v pohotovosti několik kutlochů, kam si vodí ženské. Bombardoval soudní poslíčky telefonickými podněty: Hughes je v Bangkoku, v Maracaibu, v Soulu. V Biltmoru ubytoval druhého Hughesova dvojníka – starého veterána pornofilmů, parádně vybaveného. Dědouš svou posedlost sexem nepředstíral – takže mu poslal Barbaru Paytonovou, aby se o něj postarala. Lízlá Barča si myslela, že ten starý ometák je fakticky Hughes. Všude možně pak vykládala, že malinký Howardek narostl do patnácti centimetrů.

Pro J. Edgara Hoovera by nebyl žádný problém ten případ pozdržet. Hughes ho o to odmítl požádat.

„Ještě ne, Pete. Nejprve musím svoje přátelství s panem Hooverem upevnit. Klíčem k tomu bude čerstvě zakoupený Hush-Hush, ale potřebuju, abys mi nejprve sehnal někoho, kdo bude psát o skandálech. Víš přece, jak moc si pan Hoover potrpí na lechtivé informace…“ Pete vyslal do éteru zprávu:

Přijme se nový hledač hnusu pro Hush-Hush. Jestli má nějaký informátor zájem, obraťte se na Petea B.

Pete čekal u telefonu ve vedlejším domě. Volala mu kvanta pošuků. Pete říkal: Dejte mi ukázku nějaký žhavý zprávy, abych si ověřil vaši důvěryhodnost.

Pošuci vyhověli. Probíral se vzorky:

Pat Nixonová porodila dítě Nata „Kinga“ Colea. Lawrence Welk pase mužské prostituty. Žhavá dvojka: Patti Page a Francis Mluvící osel.

Eisenhower má jednoznačně černošskou krev. Rin Tin Tin čeká malé s Lassií. Jesus Christ vede bordel ve Wattsu.

Šlo to ještě víc z kopce. Pete zaznamenal celkem devatenáct uchazečů – všechno regulérní magory.

„Kdo je?“

„Pete? Tady Jimmy.“

HOFFA.

„Jimmy, jak je?“

„No, zrovna teď mi je zima. V Chicagu je pěkná kosa. Volám z bytu jednoho kamaráda, nemá tady topení. Máš jistotu, že ti nikdo neodposlouchává telefon?“

„Mám. Freddy Turentine jednou měsíčně prověřuje všechny telefony pana Hughese.“

„Takže můžu mluvit?“

„Klidně spusť.“

Hoffa se rozjel. Pete držel sluchátko v natažené ruce a slyšel ho zcela zřetelně.

„McClellanův výbor po mně jde jako mouchy po hovně. Ten prťavej úlisnej hajzl Bobby Kennedy pobláznil celou zemi, že Teamsters jsou horší než podělaný komouši, imrvére mě i moje lidi zasypává předvoláníma, vyšetřovatelé se mi po odborový centrále pohybujou jako…“

„Jimmy…“

„… blechy po psovi. Nejdřív vyžene Davea Becka a teď dostal chuť i na mě. Bobby Kennedy je jako lavina psích hoven. Stavím ten hotel na Floridě, jmenuje se to Sun Valley, a Bobby se snaží vystopovat původ těch tří melounů, co jsem do toho vrazil. Má pocit, že jsem to sebral ze Státního penzijního fondu…“

„Jimmy…“

„… a myslí si, že mě může použít k tomu, aby se jeho kurevnickej brácha stal prezidentem. Myslí si, že James Riddle Hoffa je odrazovej můstek k politice. Myslí si, že se před ním sehnu a nechám si ho vrazit do prdele jako nějakej teplej buzerant. Myslí si…“

„Jimmy…“

„… že jsem jako on a jeho brácha. Myslí si, že se nechám vyrazit jako Dave Beck. Jako by tohle všechno ještě nestačilo, patří mi to stanoviště taxíků v Miami. Makaj mi tam nažhavený kubánský uprchlíci, a ty nedělaj nic jinýho, než že se hádaj o to, jestli vyhraje magor Castro nebo magor Batista jako… jako… jako…“ Hoffa se nadechl. Pete řekl: „Co po mně chceš?“

Jimmy konečně popadl dech. „Mám pro tebe práci v Miami.“

„Kolik?“

„Deset tisíc.“

Pete řekl: „To beru.“

Objednal se na půlnoční let. Přihlásil se pod falešným jménem a místo v první třídě nechal naúčtovat na vrub Hughes Aircraft. Letadlo dosedlo v osm ráno, přesně podle plánu.

V Miami bylo příjemně teplo až horko.

Pete dojel taxíkem do půjčovny aut patřící odborům a vybral si nový Cadillac Eldo. Jimmy všechno zařídil: nechtěli po něm zálohu ani průkaz totožnosti.

Pod palubní deskou měl přilepený vzkaz.

„Zajed k taxíkářům. Flagler na N. W. 46th. Promluv si s Fulem Machadem.“ Následovaly instrukce: uličky vyznačené na mapce.

Pete vyrazil. Scenérie rychle zmizela.

Velké domy se stále zmenšovaly. Bílá náměstí přerostla v bílý nepořádek, ten pak v černochy a Hispánce. Celý Flagler tvořily řady přízemních obchodů.

Stanoviště taxíků pokrývala tygrovaná omítka. Taxíky na parkovišti byly pomalované stejně. Asi k nim patřili ti Hispánci v tygrovaných košilích na chodníku – cpali se koblihami a popíjeli čůčo.

Na ceduli nade dveřmi stálo: Tiger Taxi. Se Habla Espaňol.

Pete zaparkoval přímo před vchodem. Tygrovaní si ho prohlíželi a něco si mezi sebou šuškali. Natáhl se do dvou metrů a nechal si plandat cíp košile. Hispánci zahlédli jeho pistoli a šuškání nabralo na rychlosti.

Vešel do budky dispečera. Pěkná tapeta: fotky tygrů od podlahy ke stropu. Museli vybrat sklady National Geographic – Pete měl skoro chuť zavýt.

Dispečer na něj mávl. Sympatický obličej: měl ho pořezaný, jako by si ho vzal do parády Zorro.

Pete si přitáhl židli. Ohyzda pronesl: „Jsem Fulo Machado. Tohle mi udělala Batistova tajná policie, takže si mě zadarmo prohlídni a pak na to zapomeň, jasný?“

„Umíš moc dobře anglicky.“

„Pracoval jsem v hotelu Nacional v Havaně. Naučil mě to jeden americký krupiér. Nakonec se ukázalo, že to byl maricón, co mě chtěl dostat do postele.“

„Co jsi s ním udělal?“

„Ten maricón bydlel u prasečí farmy za Havanou, tam si vodil mladý hochy. Našel jsem ho tam s dalším takovým a zabil jsem je svojí mačetou. Prasatům jsem vybral z koryt všechno žrádlo a nechal jsem otevřený dveře do bytu. Rozumíš, v National Geographic jsem se dočetl, že hladový prasata neodolají rozkládajícímu se lidskýmu masu.“

Pete řekl: „Fulo, ty se mi líbíš.“

„Poznámky si nech. Jakmile jde o nepřátele Ježíše Krista a Fidela Castra, čas od času mi ujedou nervy.“

Pete potlačil úšklebek. „Nenechal tady pro mě někdo z Jimmyho chlapců obálku?“

Fulo ji vytáhl. Pete ji otevřel, už chtěl být pryč.

Ideál – jednoduchý vzkaz a fotka.

„Anton Gretzler, 114 Hibiscus, Lake Wier, Fla. (poblíž Sun Valley). OL4-8812.“ Na fotce byl muž až neuvěřitelně tlustý.

Pete řekl: „Jimmy ti asi důvěřuje.“

„To je fakt. Zaplatil mi zelenou kartu, takže ví, že mu zůstanu loajální.“

„Co je to v tom Sun Valley?“

„Myslím, že se tomu říká,subdivize‘. Jimmy prodává podíl členům odborů.“

Pete řekl: „A kdo má momentálně víc šťávy, Ježíš nebo Castro?“

„Podle mě se to ještě nerozhodlo.“

Pete se ubytoval v Eden Roc a zavolal Antonu Gretzlerovi z telefonního automatu. Tlusťoch souhlasil se schůzkou: v 15:00, za Sun Valley.

Pete si zdříml a brzy se vydal na cestu. Sun Valley byla totální prdel světa: tři prašné silnice vystupovaly z bažin čtyřicet metrů za mezistátní dálnicí.

Pozemek zasáhla „subdivize“ – všude byly pozemky o velikosti krabičky od sirek ohraničené harampádím. Místo plotu tady byly mokřiny – Pete viděl slunící se aligátory.

Bylo horko a vlhko. Zákeřné slunce všechno vysušilo do hněda.

Pete se opřel o auto a přemýšlel. Po dálnici se šoural náklaďák v oblaku páry; muž na místě spolujezdce mával o pomoc. Pete se otočil zády k nim a ponechal ty pošuky svému osudu.

Zvedl se vítr a s ním prach. Zahalil příjezdovou cestu. Z mezistátní silnice sjel velký sedan a naslepo mířil dál.

Pete ustoupil bokem. Auto zastavilo. Z něj vylezl tlustý Anton Gretzler.

Pete došel až k němu. Gretzler se zeptal: „Pan Peterson?“

„To jsem já. Pan Gretzler?“

Tlusťoch natáhl ruku. Pete ji ignoroval.

„Něco se stalo? Říkal jste, že se chcete podívat na pozemek.“

Pete vedl Tlouštíka k rybníčku v mokřinách. Gretzler rychle pochopil. Neprotestovat. Krokodýli zvedli oči z vody.

Pete řekl: „Podívej se na moje auto. Vypadám jako nějakej odborářskej maniak, co se na trhu shání po domě, co si postaví sám?“

„No… ani ne.“

„A nemyslíš teda, že děláš na Jimmyho podraz, když mi ukazuješ takovýhle ohyzdný místa?“

„No…“

„Jimmy mi říkal, že má poblíž pěkný domky, kam se bude brzy možný nastěhovat. Máš počkat a ukázat je odborářům.“

„No… já myslel…“

„Jimmy říkal, že jsi pruďas. Že tě prej neměl brát jako parťáka do tohohle kšeftu. Prej jsi všem navykládal, že si půjčil prachy z odborovýho penzijního fondu a něco shrábnul do kapsy. Prej o tom fondu v jednom kuse meleš, jako bys byl nastrčenej.“

Gretzler se ušklíbl. Pete ho chytil za zápěstí a otočil mu jím – kosti zapraskaly a pronikly kůží ven. Gretzler se pokoušel vykřiknout, ale nebyl schopen slova.

„Dostals předvolání od McClellanova výboru?“

Gretzler souhlasně přikyvoval, jako na klíček.

„Mluvil jsi s Robertem Kennedym nebo jeho vyšetřovatelama?“

Gretzler vrtěl hlavou, strachy se div nepodělal.

Pete se rozhlédl po dálnici. Neviděl žádná auta, žádné svědky…

Gretzler hlesl: „PROSÍM.“

Pete mu vystřelil mozek z hlavy v polovině růžence.

2

KEMPER BOYD

FILADELFIE, 27. 11. 1958

To auto: Jaguar XK-140, britský závoďák, uvnitř zelená kůže. Garáž: podzemní a tichá jako hrob. Úkol: ukrást jaguára pro FBI a ošulit toho blázna, co vám za to zaplatil.

Muž vypáčil dveře na straně řidiče a spojenými drátky zapnul motor. Sedadla voněla drahými přípravky: kožený potah vyhnal „překupní“ cenu do nebeských výšin.

Vyjel s autem na silnici a čekal, že provoz opadne. V chladnu se zamlžilo přední sklo.

Jeho kupec postával na rohu. Byl to smolařský a voyeurský týpek, který se musel dostat blízko.

Muž vyrazil. Policejní auto ho odřízlo. Jeho kupec viděl, co se děje – a vzal do zaječích.

Filadelfští poldové s puškami se na něj vrhli. Křičeli na něj běžné povely pro zloděje aut: „Vystupte z auta s rukama nad hlavou! „„Okamžitě ven!“

„Lehněte si na zem!“

Poslechl je. Poldové ho poctili úplnou výbavou: pouta, okovy, řetězy.

Prohledali ho a zvedli. Hlavou narazil do majáčku pátracího auta…

Cela mu připadala povědomá. Spustil nohy z postele a objasňoval jím svou totožnost.

Jsem zvláštní agent Kemper C. Boyd z FBI, státní agent v oblasti krádeží aut.

Nejsem Bob Aiken, příležitostný zloděj aut.

Je mi dvaačtyřicet. Vystudoval jsem právnickou fakultu Yale. Sedmnáct let pracuju pro FBI, jsem rozvedený, mám dceru na univerzitě – a už dlouho pracuju jako zloděj aut podporovaný FBI.

Odhadoval celu: pavilon B ve filadelfském federálním vězení.

V hlavě mu hučelo. Zápěstí i kotníky ho bolely. Vylepšil svou totožnost o další rys.

Spoustu let už poskytuju důkazy o krádežích aut a připravuju zloděje o zisky. JE TO SNAD INTERNÍ ZÁTAH V FBI?

Po obou stranách chodby viděl prázdné cely. Na umyvadle si všiml několikerých novin. Záběry v novinách a nad nimi titulky:

ZLODĚJ AUT ZEMŘEL NA INFARKT VE FEDERÁLNÍ VAZBĚ

ZLODĚJ AUT SKONAL V CELE FEDERÁLNÍHO VĚZENÍ

Text byl vytištěn o něco níže:

Dnes odpoledne provedla policie ve Filadelfii odvážnou akci nedaleko malebného Rittenhouse Square.

Na základě informací od nejmenovaného informátora se seržantu Geraldovi P. Griffenovi a čtyřem dalším policistům podařilo dopadnout Roberta Henryho Aikena (42) při krádeži drahého vozu značky Jaguar. Aiken nekladl policistům při zatýkání odpor a…

Kdosi zakašlal a řekl: „Pane?“

Kemper zvedl oči. Člověk, který vypadal jako úředník, odemkl celu a nechal otevřené dveře.

„Můžete vyjít zadním vchodem, pane. Čeká tam na vás auto.“

Kemper si urovnal oděv a uhladil si vlasy. Vyšel nákladním východem a v uličce viděl stát vládní limuzínu.

Svou limuzínu.

Kemper nasedl dozadu. J. Edgar Hoover řekl: „Dobrý den, pane Boyde.“

„Dobré odpoledne, pane.“

Přepážka se zvedla a oddělila zadní část vozu od přední. Řidič se vydal na cestu.

Hoover si odkašlal. „Váš úkol agenta byl poněkud narychlo ukončen. Filadelfská policie jednala poněkud rázně, tím je ale pověstná, a jakékoli jiné jednání by nepůsobilo věrohodně.“

„Už jsem se naučil chovat se v takových situacích klidně. Jsem si jist, že zatýkání proběhlo věrohodně.“

„Vy jste se kvůli té své roli naučil i východní přízvuk?“

„Ne, spíš středozápadní. Přízvuk i způsob mluvy jsem si osvojil, když jsem pracoval v kanceláři v St. Louis, mám pocit, že k mému zevnějšku se to hodí více.“

„Máte samozřejmě pravdu. A upřímně řečeno, nechtěl bych se s vámi přít o nic, co se týká zaujímání různých rolí při potírání zločinu. Třeba ta sportovní bunda, co máte na sobě. Jako standardní oblečení příslušníka FBI bych ji neschválil, ale pro zloděje aut z Filadelfie to dokonale vyhovuje.“

Tak už k věci, ty kecale jeden…

„Vlastně jste se odjakživa oblékal výjimečně. Spíš by se asi dalo říct, draze‘. Ruku na srdce, čas od času jsem uvažoval, jak se vám daří z vašeho platu udržovat si takový šatník.“

„Měl byste vidět můj byt, pane. To, co je v mém šatníku navíc, mi chybí v bytě.“

Hoover se usmál. „Tak či tak, pochybuju, že bych vás někdy viděl dvakrát ve stejném obleku. Jsem si jist, že ženy, s nimiž jste tak často vídán, oceňují váš cit pro kvalitní krejčovské zboží.“

„To doufám, pane.“

„Mé lichotky přijímáte se značnou elegancí, pane Boyde. Většina mužů by se vykrucovala. Vy projevujete jak nenapodobitelnou eleganci, tak i očekávaný respekt vůči mé osobě, což je poměrně okouzlující. Víte, co to znamená?“

„Ne, pane, to nevím.“

„To znamená, že se mi líbíte a jsem ochoten odpustit vám i prohřešky, za něž bych jiné agenty ukřižoval. Jste nebezpečný a krutý muž, ale máte i určitý šarm. Ta vyváženost rysů převažuje vaše rozhazovačné sklony a umožňuje mi oblíbit si vás.“

NEPTEJ SE JAKÉ PROHŘEŠKY. ŘEKNE TI TO, A ZNIČÍ TĚ.

„Pane, velice si vašeho uznání vážím a věřte, že je vzájemné.“

„Do té vzájemnosti se vám sice nějak nevešla část o oblibě, ale nebudu na vás naléhat. Teď k věci. Mám pro vás příležitost, kterou byste si mohl pomoci ke dvěma regulérním platům, což vás jistě velice potěší.“

Hoover se zaklonil s úsměvem, který jako by Boyda nutil k dotazům. Kemper řekl: „Pane?“

Limuzína zrychlila. Hoover si protáhl paže a upravil si kravatu. „Jsem znepokojen nedávnými činy bratří Kennedyů. Zdá se, že Bobby využívá práce vyděračského McClellanova výboru, aby zatlačil FBI do pozadí a podpořil prezidentské ambice svého bratra. To se mi nelíbí. Řídím FBI od doby, kdy Bobby ještě ani nebyl na světě. Jack Kennedy je neslaný nemastný liberální playboy s morálními zásadami slintajícího honicího psa. V McClellanově výboru si hraje na likvidátora zločinců, přičemž samotná existence toho výboru je otevřeným napliváním do tváře FBI. Starý Joe Kennedy má v úmyslu koupit synkovi místo v Bílém domě a já chci mít informace, abych mohl zmírnit další zdegenerované rovnostářské choutky toho chlapce pro případ, že by se mu to i podařilo.“

Kemper začínal chápat. „Pane?“

„Chci, abyste pronikl do Kennedyho organizace. Vyděračský mandát toho McClellanova výboru končí příští rok na jaře, ale Bobby Kennedy pořád najímá další právníky a vyšetřovatele. Od této chvíle jste odvolán z FBI, třebaže vám půjde plný plat až do června 1961, kdy završíte dvacet let práce pro FBI. Musíte si připravit přesvědčivý příběh o odchodu z FBI a zajistit si místo advokáta v McClellanově výboru. Vím, že vy i Jack Kennedy se znáte s pracovnicí senátu jménem Sally Leffertsová. Slečna Leffertsová je užvaněná osoba, takže nepochybuju, že mladý Jack už o vás slyšel. Mladý Jack pracuje v McClellanově výboru a má rád milostné drby a nebezpečné přátele. Pane Boyde, jsem si jist, že mezi Kennedyovy zapadnete. Rovněž jsem si jist, že se jedná o solidní zkušenost pro vás; můžete si prověřit své schopnosti splynutí a zdvojení nehledě k tomu, že si budete moci procvičit i své různorodější chutě.“

Kemper se cítil jako ve stavu beztíže. V limuzíně jako by zřídl vzduch.

Hoover řekl: „Mám z vaší reakce radost. Teď si odpočiňte. Za hodinu dojedeme do Washingtonu a já vás vysadím ve vašem bytě.“

Hoover mu poskytl aktuální studijní podklady – v kožené obálce s nápisem „TAJNÉ“. Kemper si do džbánku namíchal velmi suché martini, vzal si svou oblíbenou židli a listoval materiály.

Všechny poznámky nakonec vypovídaly o jediné věci: Bobby Kennedy vs. Jimmy Hoffa.

Senátor John McClellan vedl senátní výbor zřízený v lednu 1957 pro vyšetření nekalé činnosti v oblasti odborů a řízení. Jeho dalšími členy byli: senátoři Ives, Kennedy, McNamara, McCarthy, Ervin, Mundt, Goldwater. Hlavní žalobce a hlavní vyšetřovatel: Robert F. Kennedy.

Současný počet zaměstnanců: třicet pět vyšetřovatelů, čtyřicet pět účetních, dvacet pět stenografek a úředníků. Současné sídlo: Kancelářská budova senátu, místnost číslo 101.

Vytýčené cíle výboru: odhalovat korupční praktiky odborů; odhalit napojení odborových svazů na organizovaný zločin. Metody výboru: předvolávání svědků, vyžádání dokumentů a zmapování odborových fondů rozpuštěných a zneužitých v činnostech organizovaného zločinu.

Skutečný terč výboru: mezinárodní bratrstvo Teamsters, nejmocnější dopravní odborová organizace na světě, pravděpodobně nejzkorumpovanější a nejmocnější odborová organizace v dějinách.

A její předseda: James Riddle Hoffa, 45 let.

Hoffa: koupila a platí ho mafie. Podněcovatel vydírání, rozsáhlých úplatků, bitek, bombových útoků, postranních dohod s vedením a obrovského zneužívání odborových fondů.

Hoffův předpokládaný majetek, v rozporu se čtrnácti antimonopolními normami: dopravní společnost, prodej ojetých vozů, psí závody, síť půjčoven aut, taxislužba v Miami, kde pracují uprchlíci z Kuby s množstvím záznamů v trestním rejstříku.

Hoffovi blízcí přátelé: pan Sam Giancana, mafiánský boss z Chicaga; pan Santo Trafficante Jr., boss mafie z Tampy na Floridě; pan Carlos Marcello, boss neworleanské mafie.

Jimmy Hoffa: půjčuje svým „přátelům“ miliony dolarů k nezákonným účelům.

Vlastní podíly na mafií řízených kasinech v Havaně na Kubě.

Nezákonně posílá hotovost kubánskému kruťasovi Fulgencio Batistovi i rebelskému povstalci Fidelu Castrovi.

Vykrádá ústřední penzijní fond Teamsters, což je studna plná peněz, již podle některých odhadů spravuje chicagská mafie Sama Giancany – jde o lichvářské metody, kdy si gangsteři a zkažení podnikatelé půjčují obrovské sumy peněz na nehorázné úroky, přičemž trest za nesplácení může být dokonce mučení i smrt.

Kemper pochopil jádro problému: Hoover žárlí. Odjakživa tvrdil, že žádná mafie neexistuje – protože věděl, že soudní cestou nad ní nemůže nikdy zvítězit. A Bobby Kennedy si teď dovoluje tvrdit opak…

Následoval chronologický přehled.

Začátek roku 1957: výbor se zaměřuje na prezidenta Teamsters Davea Becka. Pětkrát svědčí; Bobby Kennedy svým neúnavným dotíráním toho člověka nakonec zlomí. Velká porota v Seattlu ho obviní z krádeže a daňového úniku.

Jaro 1957: Jimmy Hoffa přejímá plnou kontrolu nad Teamsters.

Srpen 1957: Hoffa prohlašuje, že hodlá přerušit spojení mezi svými odbory a mafií – lež jako věž.

Září 1957: Hoffa předstupuje před soud v Detroitu. Obvinění: odposlouchávání telefonů podřízených v odborech. Porota nerozhodne –Hoffa uniká trestu.

Říjen 1957: Hoffa je zvolen prezidentem Teamsters International. Dohady neutuchají: 70% delegátů bylo zvoleno protiprávně.

Červenec 1958: výbor začíná prošetřovat přímé spojení mezi Teamsters a organizovaným zločinem. Pečlivý průzkum: setkání v Apalačských horách v listopadu 1957.

Devětapadesát vysoce postavených mafiánů se schází na severu státu New York v domě jednoho „civilního“ přítele. Jeden státní policista jménem Edgar Croswell prověřuje jejich poznávací značky. Uskuteční se zátah – a páně Hooverova po léta opakovaná věta „žádná mafie neexistuje“ přestává být únosná.

Červenec 1958: Bobby Kennedy předkládá důkazy o tom, že Hoffa ukončuje stávky prostřednictvím úplatků pro vedení – tato praxe se datuje už od roku 1949.

Srpen 1958: Hoffa se objevuje před výborem. Bobby Kennedy se do něj pouští – a přistihuje ho při nesčetných lžích.

Poznámky končily.

Výbor momentálně prověřuje Hoffovo letovisko Sun Valley nedaleko Lake Weir na Floridě. Bobby Kennedy si vyžádal účetní dokumenty ústředního penzijního fondu a zjistil, že do projektu odtud odešly tři miliony dolarů – mnohem víc, než jsou rozumné stavební náklady. Kennedyho teorie: Hoffa zpronevěřil nejméně milion dolarů a prodává svým kolegům z odborů vadné prefabrikáty a mokřiny plné krokodýlů.

Takže: podvodný obchod s pozemky.

Závěrečný dodatek:

„Hoffa má v Sun Valley zástupce: Antona Williama Gretzlera (46), bytem na Floridě, v minulosti třikrát obviněn z falešné hry v karty. Gretzler byl předvolán 29. 10. 1958, ale teď se pohřešuje.“

Kemper se podíval do seznamu Hoffových „Známých společníků“. Jedno jméno vyplulo na povrch:

Pete Bondurant, běloch, 195 cm, 115 kg, nar. 16. 7. 1920 v Montrealu, Kanada.

Žádné záznamy v trestním rejstříku. Má licenci soukromého vyšetřovatele, dříve pracoval jako zástupce šerifa v Los Angeles County.

Velký Pete: vyděrač a hlavní eso Howarda Hughese. Spolu s Wardem Littellem ho jednou zatýkali – umlátil jednoho šerifova vězně k smrti. Littell na to: „Možná je to nejděsivější a nejzdatnější drsňák, mezi poldama naší doby.“

Kemper si nalil čerstvý nápoj a nechal svou mysl volně poletovat. Herecké ztvárnění nabývalo pevnějších obrysů: hrdinní aristokraté mají mezi sebou pevné pouto.

Měl rád ženy a svou manželku podváděl po celou dobu trvání jejich manželství. Jack Kennedy měl rád ženy – a jeho manželství bylo zvláštní a jen k jeho prospěchu. Bobby měl rád svou ženu, která byla opakovaně těhotná – i podle drbů jí byl věrný.

Yale pro něj; Harvard pro Kennedyovy. Nehorázně bohatí irští katolíci; nehorázně bohatí anglikáni z Tennessee, kteří přišli na buben. Jejich rodina byla rozvětvená a fotogenická; jeho rodina byla na mizině; i mrtvá. Jednou třeba poví Jackovi s Bobbym, jak se jeho otec postřelil a měsíc umíral.

Jižané a bostonští Irové: obě skupiny zatížené nevhodným přízvukem. Bude muset znovu oživit ten svůj, i když se ho tak pracně zbavoval.

Kemper se podíval do svého šatníku. Detaily se před ním zjevovaly samy.

Černá barva se pro pohovor hodila nejvíc. Do pouzdra osmatřicítku, aby udělal na drsňáka Bobbyho dojem. Žádné ozdoby z Yaleu –Bobby mohl mít proletářskou náladu.

Šatní skříň měl pět metrů hlubokou. Zadní stěnu pokrývaly zarámované fotografie.

Jeho bývalá žena, Katherine – nejkrásnější žena, jaká kdy chodila po Zemi. Začali si spolu na nashvillském plese – společenské časopisy je označily za „zosobnění jižanské vznešenosti“. Oženil se s ní kvůli sexu a penězům jejího otce. Rozvedla se s ním, když se Boydovo bohatství vypařilo a Hoover se obrátil na jeho ročník na fakultě a osobně ho vyzval k práci pro FBI.

Katherine v listopadu 1940:

„Na toho pedanstkýho prevíta si dej bacha, rozumíš mi, Kempere? Mám pocit, že s tebou zamýšlí i něco důvěrnějšího.“

Neměla ale ponětí, že Hoover se ukájel jenom mocí.

Ve stejných rámečcích: jeho dcera, Claire, Susan Littellová a Helen Ageeová – tři dcery lidí z FBI směřující ke kariéře v právnickém oboru.

Děvčata byla nejlepšími kamarádkami, jež rozdělila studia v Tulane a Notre Dame. Helen byla znetvořená – její snímky měl v zásuvce a tlumil jimi neveselé vzpomínky.

Tom Agee seděl ve svém autě – naprosto rutinně sledoval bankovní lupiče před bordelem. Jeho žena ho opustila nedlouho předtím – Tom nemohl sehnat hlídání pro devítiletou Helen. Spala na zadním sedadle, když lupiči začali střílet.

Toma zabili. Helen popálili a div nezabili. Pomoc přišla – ale za šest hodin. Plameny ožehly Helen tváře a zjizvily ji na celý zbytek života.

Kemper si vytáhl oblečení na pohovor. Nachystal si pár lží a zavolal Sally Leffertsové.

Dvakrát to zazvonilo. „Hm, haló?“ zvedl to Sallyin synek.

„Chlapče, zavolej mi maminku. Řekni jí, že volá kamarád z kanceláře.“

„Hm… jasně.“

Sally se ozvala. „Který nevychovanec ze senátu si dovoluje otravovat ubohou přepracovanou úřednici?“

„To jsem já, Kemper.“

„Kempere, co tě to popadlo, že mi voláš, když je můj manžel na dvorku za domem!“

„Pššš. Volám ti, protože potřebuju doporučení k práci.“

„Co to povídáš? Chceš tím říct, že pan Hoover konečně prokoukl tvoje nepěkné chování k ženám a ukázal ti, kde nechal tesař díru?“

„Jsem v penzi, Sally. Využil jsem klauzuli o propuštění kvůli nebezpečné práci a odešel jsem do penze o tři roky dřív.“

„Ale proboha svatýho, Kempere!“

„Ještě se vídáš s Jackem Kennedym, Sally?“

„Občas jo, zlatíčko, když jsi mi dal kopačky ty. Jde o výměnu poznámek a hrůzných příběhů ze školy nebo…“

„Přemýšlím, že bych požádal o práci v McClellanově výboru.“

Sally vyjekla. „No to bys teda měl! To bych asi měla dát Bobbymu Kennedymu na stůl poznámku, doporučit tě a ty bys mi měl poslat dvanáct velkých růží za snahu!“

„Ty sama jsi jako růže, Sally.“

„Na De Ridder v Louisianě mě bylo asi fakt škoda, to mi teda věř!“

Kemper zavěsil a poslal jí polibky. Sally si to nenechá pro sebe: bývalý zloděj aut z FBI hledá práci.

Sám pak řekne Bobbymu, jak rozdrtil okruh zlodějů corvet. O těch, které rozprodal na náhradní díly, raději pomlčí.

Vyrazil hned nazítří. Vešel přímo do budovy Senátu, do místnosti číslo 101.

Recepční ho vyslechla a stiskla knoflík interkomu. „Pane Kennedy, je tady člověk, který chce požádat o místo vyšetřovatele. Má dokumenty o odchodu do penze z FBI.“

Kancelář se za jejími zády klenula až ke stropu – všude řady kartoték, kóje a konferenční místnosti. Lidé tu pracovali hlava na hlavě –místnost hučela.

Žena se usmála. „Pan Kennedy vás přijme. Jděte touhle chodbičkou rovně dozadu.“

Kemper se ponořil do šumu. Kancelář připomínala jeskyni: nesourodé stoly a koše na dokumenty, korkové nástěnky přetékající papíry.

„Pan Boyd?“

Robert Kennedy vyšel ze své kóje. Měla standardní velikost, standardní stůl a dvě židle.

Stiskl mu ruku standardně pevným sevřením – přesně podle pověsti.

Kemper se posadil. Kennedy ukázal na jeho vypouklinu u boku, kde měl pistoli. „Nevěděl jsem, že lidi z FBI, co odejdou do penze, můžou nosit zbraně.“

„Za ta léta jsem si nadělal pár nepřátel. To, že jsem v penzi, neznamená, že mě přestanou nenávidět.“

„Senátní vyšetřovatelé nenosí zbraně.“

„Když mi dáte práci, tak tu svou zavřu do šuplíku.“

Kennedy se usmál a opřel se o svůj stůl. „Vy jste z jihu?“

„Nashville, Tennessee.“

„Sally Leffertsová říkala, že jste byl v FBI patnáct let, je to tak?“

„Sedmnáct.“

„Proč jste předčasně odešel?“

„Posledních devět let jsem pracoval jako agent v prostředí zlodějů aut a už to dospělo do takového bodu, že mě zloději aut poznávali, takže jsem nepůsobil věrohodně. Ve vnitřním řádu FBI je i ustanovení o předčasném odchodu do penze pro ty agenty, kteří strávili delší dobu v nebezpečné službě, tak jsem toho využil.“

„Využil? Ta předchozí zařazení vás snad i nějak otupila?“

„Nejprve jsem požádal o zařazení do programu pro dopadání největších ryb. Mou žádost zavrhl pan Hoover osobně, i když velice dobře věděl, že už nějakou dobu toužím pracovat v oblasti organizovaného zločinu. Ne, neotupilo mě to. Spíš frustrovalo.“

Kennedy si odhrnul vlasy z čela. „Takže jste odešel.“

„Mám to chápat jako obvinění?“

„Ne, spíš jen konstatuju. A upřímně řečeno jsem překvapen. FBI je organizace vyžadující značnou loajalitu a agenti odtud neodcházejí proto, že by se urazili.“

Kemper zvýšil hlas – ale jen o malinko. „Velká část agentů si uvědomuje, že největší hrozbou pro Ameriku je organizovaný zločin, ne domácí komunismus. Odhalení z Apalačských hor přinutila pana Hoovera vytvořit program pro dopadání největších ryb, což pochopitelně učinil jen s jistou nevolí. Program shromažduje informace proti mafii, nehledá pevné důkazy, aby to dospělo až k federálním obviněním, ale je to aspoň něco, takže jsem se do toho chtěl zapojit.“

Kennedy se usmál. „Chápu vaši frustraci a souhlasím s vaší kritikou Hooverových priorit. Ale přesto mě překvapuje, že jste odešel.“

Kemper se usmál. „Než jsem, odešel‘, dostal se mi do ruky soukromý spis pana Hoovera o McClellanově výboru. Mám jistou představu o nynější činnosti výboru včetně Sun Valley a pohřešovaném svědkovi Antonu Gretzlerovi. ‚Odešel‘ jsem, protože Hoover vysílá FBI tvrdohlavě jen za neškodnými levičáky, zatímco McClellanův výbor prohání opravdické zloduchy. ‚Odešel‘ jsem, protože s ohledem na to, kterému z maniaků zaměřených jen na jeden problém mám dát přednost, budu radši pracovat pro vás.“

Kennedy se usmál. „Náš mandát vyprší za pět měsíců. Pak budete bez práce.“

„Mám penzi od FBI a vy určitě předáte městským porotám tolik důkazů, že i tam budou určitě potřebovat vyšetřovatele pro občasnou spolupráci.“

Kennedy poklepal na stoh papírů. „Pracujeme tady tvrdě. Je to dřina. Posíláme předvolání, sledujeme toky peněz a soudíme se. Neriskujeme životy krádežemi sportovních vozů, nelelkujeme v době kolem oběda ani si nebereme ženy do hotelu Willard na rychlovku. Naše představa účelně stráveného času je při rozhovorech o tom, jak moc nám leží v žaludku Jimmy Hoffa a mafie.“

Kemper se postavil. „Hoffu a mafii nenávidím stejně, jako Hoover nenávidí vás a vašeho bratra.“

Bobby se zasmál. „Během pár dní se vám ozvu.“

Kemper prošel kolem kanceláře Sally Leffertsové. Bylo 14:30 – Sally by třeba rychlovkou ve Willardu nepohrdla.

Dveře měla otevřené. Seděla za stolem a mačkala kapesníky – kousek od ní seděl na židli nějaký muž.

Řekla: „Jé, ahoj, Kempere.“

Byla celá rudá, narůžovělá barva přecházela v ruměnec. Měla ve tváři takový ten výraz, jako by říkala: bože můj, zase jsem prohrála v lásce.

„Máš práci? Klidně přijdu pak.“

Muž se otočil na židli. Kemper řekl: „Dobrý den, senátore.“

John Kennedy se usmál. Sally si otírala oči. „Jacku, tohle je můj přítel Kemper Boyd.“

Potřásli si rukama. Kennedy se zpola uklonil.

„Je mi potěšením, pane Boyde.“

„Potěšení je na mé straně, pane.“

Sally se přinutila k úsměvu. Měla rozmazanou rtěnku – plakala.

„Kempere, jak ti dopadl pohovor?“

„Myslím, že dobře. Sally, musím jít. Jenom jsem ti chtěl poděkovat za doporučení.“

Všichni kývali. Nikdo se nikomu nedíval do očí. Kennedy podal Sally čistý kapesník.

Kemper sešel ze schodů a vyšel ven. Venku se strhla bouře – schoval se pod podstavec sochy a nechal déšť kapat kolem sebe.

Náhodné setkání s Kennedym mu připadalo zvláštní. Po pohovoru s Bobbym vplul přímo do náhodného setkání s Jackem. Měl pocit, jako by ho tím směrem něco tlačilo.

Kemper si to promýšlel.

Pan Hoover se zmínil o Sally – jako o nejslibnějším spojení na Jacka Kennedyho. Pan Hoover věděl, že máte s Jackem společnou náklonnost k ženám. Pan Hoover cítil, že se po pohovoru s Bobbym zajdeš podívat na Sally.

Pan Hoover vycítil, že zavoláš Sally kvůli doporučení pro práci. Pan Hoover věděl, že Bobby potřebuje vyšetřovatele a z rozmaru provádí pohovory s uchazeči.

Kemper podnikl logický krok.

Pan Hoover má v hrsti Capitol Hill. Ví, že ses se Sally rozešel v její kanceláři – aby se předešlo velké scéně na veřejnosti. Dostal tip, že Jack Kennedy má za lubem to samé, a provedl výpad, aby tě vmanévroval do situace, abys byl u toho.

Vypadalo to jako naprosto logické. Jako totálně hooverovské.

Pan Hoover ti tak docela nevěří, že se s Bobbym skamarádíš. Zariskoval, aby tě uvedl do symbiotického vztahu s Jackem.

Déšť byl příjemný. Z nebe se klikatily blesky a osvětlovaly kopuli Kapitolu. Měl pocit, jako by tady mohl jen tak postávat a nechat celý svět, aby za ním přišel.

Kemper za sebou zaslechl kroky. Okamžitě věděl, kdo to je.

„Pane Boyde?“

Otočil se. John Kennedy si zapínal pásek u kabátu.

„Senátore.“

„Tykejte mi, jsem Jack.“

„Fajn, Jacku.“

Kennedy se otřásl. „Proč prokrista stojíme tady?“

„Až to trochu přestane, můžeme doběhnout do baru Mayflower.“

„To můžeme a asi bychom i měli. Víš, Sally mi o tobě vyprávěla. Říkala mi, že bych se měl pokusit zbavit se svého přízvuku tak, jak jsi ty přišel o svůj, takže mě překvapilo, když jsem tě slyšel mluvit.“

Kemper přestal mluvit s přízvukem. „Jižani jsou nejlepší policajti. Člověk leží v kukuřici a lidi ho podceňují, takže si nedávají pozor na pusu. Já myslel, že tvůj bratr by to mohl vědět, takže jsem se přizpůsobil. Ty jsi v McClellanově výboru, tak mě napadlo, že bych to měl hrát stejně.“

Kennedy se zasmál. „Tvoje tajemství neprozradím.“

„Díky. A o Sally si nedělej starosti. Má ráda muže stejně, jako my máme rádi ženy, a z obvyklých světabolů se dokáže rychle vylízat.“

„Já věděl, že ti to došlo. Sally mi říkala, že tys jí dal kopačky podobně.“

Kemper se usmál. „Čas od času se lze dokonce i znovu sejít. Sally nemá nic proti občasnému odpoledni v dobrém hotelu.“

„To si budu pamatovat. Muž s jistými ambicemi si musí dávat pozor, s kým se zaplete.“

Kemper se k Jackovi přiblížil. Skoro měl pocit, jako by zahlédl Hooverův úsměv.

„Znám pár žen, které vědí, jak se nezaplést.“

Kennedy se usmál a vedl ho deštěm. „Pojď na skleničku, ať to probereme. Mám hodinu čas, než se sejdu se svou ženou.“

3

WARD J. LITTELL

CHICAGO, 30. 11. 1958

Probírání se spoustou nesmyslů – klasické prohledávání komoušské díry podle představ FBI.

Littell vypáčil zámek pravítkem. Ruce se mu potily – vloupávání se do činžáků bylo vždycky riskantní.

Sousedi slyšeli hluk. Zvuk z chodby ale přehlušil blížící se kroky.

Zavřel za sebou dveře. Obývák nabral skutečnou podobu: odřený nábytek, poličky s knihami, protestní plakáty odborů. Typický příbytek člena CPUSA – dokumenty najde asi v kredenci.

Taky že ano. Na stěně standardní fotky: staré smutné snímky „Propusťte Rosenbergovy“.

Patos.

Na Mortona Katzenbacha měl políčeno už několik měsíců. Vyslechl tuny levičáckých nadávek. Věděl jedno: Morty nepředstavuje pro Ameriku pražádnou hrozbu.

V Mortyho krámku s koblihami se scházela skupinka komoušů. Jejich dlouholetá „vlastizrada“: podněcování stávkujících dělníků z automobilek.

Littell vytáhl fotoaparát a vyfotil si „dokumenty“. Tři filmy vyplácal na seznamy dárců – všechno pod padesát dolarů měsíčně.

Byla to nudná, pitomá práce. Automaticky se objevil starý refrén.

Je ti pětačtyřicet. Jsi odborník na odposlouchávání. Máš právnickou fakultu, jezuitský seminář, od penze tě dělí dva roky a dva měsíce. Máš bývalou ženu, co tě okrádá na výživném, a dceru v Notre Dame, a když složíš advokátní zkoušky a vypadneš z FBI, hrubé příjmy za příštích x let ti bohatě vynahradí propadlou penzi.

Vyfotil dva seznamy „politických vydání“. Morty si označil darované koblihy: „Obyčejná“, S čokoládou“, „S polevou“.

Slyšel chrastění klíče v zámku. Viděl, jak se tři metry od něj otevírají dveře.

Faye Katzenbachová se vracela s nákupem. Viděla ho a zavrtěla hlavou, jako by jí zrak padl na nejubožejší bytost na zeměkouli.

„Takže z vás teď udělali normálního zloděje?“

Littell porazil lampu, když se kolem ní dral ke dveřím.

V kanceláři bylo jako vždy kolem oběda ticho – jen pár agentů postávalo u cvakajících telexů. Littell našel na svém stolku poznámku.

Volal K. Boyd. Staví se ve městě cestou na Floridu. Pump Room, 19:00?

Kemper – ano!

Přišel k němu Chick Leahy a mával průklepáky. „Potřebuju kompletní zprávu o Katzenbachovi včetně příloh s fotkama, a to do 11. prosince. Přijede sem na inspekci pan Tolson a chce hlášení o CPUSA.“

„Dostanete to.“

„Dobře. Včetně dokumentů?“

„Několika. Paní Katzenbachová mě načapala, než jsem to stihnul všecko.“

„Ježíš. A ne…?“

„Ne, nezavolala na chicagskou policii, protože věděla, kdo jsem a co tam dělám. Pane Leahy, polovina komoušů ví, co tohle znamená.“

Leahy vzdychl. „Jen to řekni, Warde. Zamítnu to, ale aspoň budeš mít lepší pocit, když to vyslovíš.“

„Fajn. Chci požádat o převelení do oddělení mafie. Chci přesun do programu na dopadání největších ryb.“

Leahy řekl: „Ne. Tým v programu je kompletní. A jako zvláštní agent jsem toho názoru, že nejlíp se hodíš pro politické sledování, což považuju za důležitou práci. Pan Hoover považuje domácí komunisty za nebezpečnější než mafii a já musím říct, že s ním souhlasím.“

Dívali se na sebe. Littell pak uhnul pohledem – Leahy by tam jinak vydržel stát celý den.

Leahy se vrátil do své kanceláře. Littell zavřel dveře do své a vytáhl si texty ke zkoušce. Občanské právní normy si ovšem do paměti nevryl – vzpomínky na Kempera Boyda je tam nepustily.

Konec roku 1953: V L. A. zahnali do rohu jednoho únosce. Muž vytáhl pistoli; on se klepal tak, že mu jeho vypadla. Pár lidí z LAPD se mu vysmálo. Kemper upravil hlášení tak, že on byl hrdinou.

Protestovali proti dispozičnímu právu s penzí Toma Ageeho – pan Hoover si ji přál udělit Tomově ženě, to ale byla děvka. Kemper ho ukecal, aby rozhodl spíš o vyplácení dávek Tomově dceři; Helen si tak žila s příjemnou apanáží.

Velkého Petea Bonduranta zatkli. On udělal chybu: utahoval si z Peteovy quebecké francouzštiny. Bondurant přetrhl řetěz od pout a vrhl se mu po krku.

Utekl. Velký Pete se mohl uválet smíchy. Kemper Bonduranta uplatil, aby o té věci mlčel – spravila to vybraná strava až na celu.

Kemper nikdy neposuzoval jeho špatnou stránku. Kemper říkal: „Oba jsme se dali do FBI, abychom se vyhnuli válce, tak kdo to může soudit?“ Kemper ho naučil loupit – solidní potlačovač strachu.

Kemper řekl: „Jsi můj zpovědník v uniformě. Oplatím ti to a vyslechnu tvoje zpovědi, ale jelikož moje tajemství jsou strašnější než tvoje, vždycky z toho vyjdu líp.“

Littell zavřel učebnici. Občanské právo bylo k smrti nudné.

V Pump Room nebylo k hnutí. Od jezera foukal silný vítr – vypadalo to, jako by lidi dovnitř pěchoval.

Littell obsadil box vzadu. Vrchní vyslechl jeho objednávku: dvě martini, rovnou na rozjezd. Restaurace byla příjemná: barevní číšníci a dav lidí dodávali tomu podniku jiskru.

Přinesli mu pití. Littell vše nachystal pro rychlý přípitek. Boyd vešel dovnitř z hotelové haly.

Littell se zasmál. „Nevykládej mi, že tady spíš.“

„Letadlo mi letí až ve dvě ráno a potřeboval jsem si někde natáhnout nohy. Nazdar, Warde.“

„Nazdar, Kempere. Loučíš se?“

Boyd zvedl sklenku. „Na mou dceru Claire, tvou dceru Susan a Helen Ageeovou. Ať se jim na škole daří a jsou z nich lepší advokátky než jejich otcové.“

Ťukli si. „Z nichž žádný nikdy neměl právnickou praxi.“

„Ale tys byl koncipientem. A slyšel jsem, že jsi psal návrhy na vyhoštění, které se projednávaly u soudu.“

„Nevedeme si tak zle. Aspoň ty ne. Tak kdopak tě vyhnal sem na sever?“

„Můj nový dočasný zaměstnavatel mi zařídil pokoj u Midway, ale já jsem se rozhodl, že se plácnu přes kapsu a zbytek doplatím ze svého. A rozdíl mezi Skyliner Motel a Ambassadorem je poměrně značný.“

Littell se usmál. „Co je to za novýho dočasnýho zaměstnavatele? Snad neděláš pro Cointelpro?“

„Ne, je to mnohem zajímavější. Povím ti to, až něco vypijeme a až budeš mít větší sklony k rouhání a řekneš: ‚Kurva fix‘.“

„Klidně to řeknu hned. Stejně už teď pindání o ničem nemá smysl, tak to klidně řeknu rovnou.“

Boyd popíjel martini. „Ještě ne. Právě jsi ale získal plus bod, pokud jde o dceru. To by tě mělo potěšit.“

„Nech mě hádat. Claire přechází z Tulane do Notre Dame.“

„Ne. Helen skončila Tulane o semestr dřív. Přijali ji na práva na Chicagskou univerzitu, takže příští měsíc se sem přestěhuje.“

„Ježíši!“

„Já věděl, že budeš mít radost.“

„Helen je silná holka. Bude z ní parádní právnička.“

„To bude. A pro nějakýho chlapa to bude i fantastická manželka, pokud jsme v ní nezadusili náklonnost k mužům jejího věku.“

„Chtělo by to ale…“

„Výjimečnýho mládence, aby dokázal přehlížet její zranění?“

„Ano.“

Boyd mrkl. „No, je jí jedenadvacet. Vezmi si, jak byste vy dva nadzvedli Margaret.“

Littell dopil. „A mou vlastní dceru. Susan mi mimochodem řekla, že Margaret jezdí na víkendy za někým do Charlevoix. Ale nevezme si ho do tý doby, než ode mě přestane dostávat šeky.“

„Jsi její ďábel. Jsi seminarista, který ji přivedl do jiného stavu. A v hranicích vymezených náboženstvím, jež tě tak zajímá, bylo pro tebe manželství očistcem.“

„Ne, to je moje práce. Dneska jsem byl omrknout byt jednoho komouše a nafotil jsem celou složku o pitomejch koblihách. Fakticky netuším, jak dlouho tuhle práci ještě vydržím.“

Donesli jim další skleničky. Číšník se uklonil – Kemper vzbuzoval podřízené chování. Littell řekl: „Něco mě při tom napadlo, zrovna mezi koblihama s čokoládou a s polevou.“

„A co?“

„Že Hoover nenávidí levičáky, protože jejich filozofie je založená na lidské slabosti, zatímco jeho vlastní stojí na nelidský odolnosti, která něco takovýho nepřipouští.“

Boyd zvedl svou skleničku. „Ty mě nikdy nezklameš.“

„Kempere…“

Kolem nich kroužili číšníci. Od zlatého nádobí se odrážely plamínky svíček. O kus dál zapálili snad celý dort. Nějaká stařena vypískla.

„Kempere…“

„Hoover mi řekl, abych pronikl do McClellanova výboru. Nesnáší Bobbyho Kennedyho a jeho bráchu Jacka a bojí se, že jejich táta koupí Jackovi v roce 1960 Bílý dům. Takže teď jsem jakoby v penzi a mám se vetřít do přízně oběma bratrům. Požádal jsem o práci dočasného vyšetřovatele jejich výboru a dneska se mi doneslo, že Bobby mě bere. Za pár hodin letím do Miami, kde se mám poohlídnout po pohřešovaným svědkovi.“

Littell hlesl: „Kurva fix.“

Boyd pronesl: „Ty mě nikdy nezklameš.“

„Takže asi bereš dva platy, nemám pravdu?“

„Víš, jak mám rád peníze.“

„To jistě, ale máš rád i bratry?“

„Ano, mám. Bobby je mstivý buldok a Jack je okouzlující, i když ne tak inteligentní, jak si o sobě myslí. Bobby je větší drsňák, nenávidí organizovaný zločin stejně jako ty.“

Littell zavrtěl hlavou. „Ty asi dokážeš spolknout všecko.“

„Nemůžu si to dovolit.“

„Nikdy jsem nepochopil, jak jsi na tom s loajalitou.“

„Řekněme jen, že je těžko postižitelná.“

VLOŽENÝ DOKUMENT: 2. 12. 1958. Oficiální přepis telefonického rozhovoru. – „Zaznamenáno na žádost ředitele“ / „Přísně tajné 1-A: Pouze pro ředitele“. Mluvčí: ředitel Hoover, zvláštní agent Kemper Boyd.

JEH: Pan Boyd?

KB: Ano, pane, dobré ráno.

JEH: Je to dobré ráno, to je pravda. Voláte z bezpečného telefonu?

KB: Ano, jsem u automatu. Kdyby to spojení vypadalo nestálé, je to proto, že volám z Miami.

JEH: Malý bratr už vás poslal do práce?

KB: Malý bratr nerad plýtvá časem.

JEH: Zkuste objasnit fakt, že vás tak rychle přijali. Když bude třeba, použijte i jména.

KB: Malý bratr mi zpočátku moc nedůvěřoval a podle mě bude chvíli trvat, než ho přesvědčím. V kanceláři Sally Leffertsové jsem narazil na Velkého bratra a okolnosti nás přinutily k důvěrnému rozhovoru. Zašli jsme na skleničku a seznámili jsme se. Velký bratr se stejně jako spousta okouzlujících mužů snadno nechá okouzlit. Padli jsme si poměrně rychle do oka a on pak asi řekl Malému bratrovi, aby mi dal práci.

JEH: Popište ty „okolnosti“, o nichž mluvíte.

KB: Zjistili jsme, že máme společnou slabost pro vzdělané a vyzývavé ženy, takže jsme zašli do baru Mayflower, kde jsme příslušná témata probírali. Velký bratr potvrdil, že v roce 1960 se bude ucházet o prezidentskou funkci a že Malý bratr se začne zabývat prezidentskou kampaní, jakmile v dubnu vyprší mandát McClellanovu výboru.

JEH: Pokračujte.

KB: Diskutoval jsem s Velkým bratrem o politice. Vykreslil jsem sebe jako nezdolného liberála, což Velkému bratrovi…

JEH: Nejste politicky jakkoli vyhraněný, což vám je v takových situacích jedině k užitku. Pokračujte.

KB: Velkému bratrovi připadala moje předstíraná politická stanoviska velice zajímavá a otevřel se mi. Řekl, že nenávist Malého bratra vůči panu H. chápe jako poněkud nemístnou, i když ospravedlnitelnou. Velký bratr a jejich otec Malého bratra přemlouvali ke strategickému ústupu a k tomu, aby navrhl panu H. dohodu, pokud jenom pročistí svou organizaci, jenže Malý bratr to odmítl. Podle mého osobního názoru je pan H. v současné době právně nedotknutelný. Velký bratr je spolu s několika dalšími vyšetřovateli výboru stejného názoru. Pane, mám pocit, že Malý bratr je zuřivě zarputilý a schopný. Myslím, že pana H. nakonec sundá, ale nebude to v dohledné době. Počítám, že to potrvá léta a nejspíš spoustu soudních sporů a nepochybně k tomu nedojde před vypršením mandátu jeho výboru.

JEH: Chcete říct, že výbor předá svá zjištění dalším soudům poté, co mu vyprší mandát?

KB: Ano. Myslím, že bratrům potrvá léta, než jim pan H. přinese opravdový politický užitek, a myslím, že prudká reakce by mohla Velkému bratrovi uškodit. Demokratičtí kandidáti si nemůžou dovolit, aby se o nich rozneslo, že jsou proti odborům.

JEH: Vaše závěry mi připadají poměrně objevné.

KB: Děkuju, pane.

JEH: Nezmínil se Velký bratr o nějakém jméně?

KB: Zmínil. Ví o vašich obsáhlých spisech o politicích a umělcích, které považujete za podvratné, a obává se, že vlastníte nějaký materiál i o něm. Řekl jsem mu, že spis o jeho rodině, který máte, čítá asi tisíc stránek.

JEH: Dobře. Ztratil byste důvěryhodnost, kdybyste se pokusil z toho nějak vykroutit. Co jste ještě s Velkým bratrem probírali?

KB: Hlavně ženy. Velký bratr se zmínil o cestě do Los Angeles plánované na devátého prosince. Dal jsem mu telefonní číslo na jednu lehkou ženu, Darleen Shoftelovou, a řekl jsem mu, ať jí určitě zavolá.

JEH: Myslíte, že už jí zavolal?

KB: Ne, pane. Ale myslím, že to udělá.

JEH: Popište mi své dosavadní povinnosti ve výboru.

KB: Pátrám tady na Floridě po předvolaném svědkovi jménem Anton Gretzler. Malý bratr chtěl, abych vystupoval jako záloha pro doručení předvolání. Mám pocit, že bychom si o jisté věci v téhle záležitosti měli promluvit, protože Gretzlerovo zmizení může mít na svědomí jeden z vašich přátel.

JEH: Pokračujte.

KB: Gretzler byl partnerem pana H. v údajně podvodném obchodu s pozemky v Sun Valley. Byl…

JEH: Říkal jste „byl“. Naznačujete snad, že Gretzler je po smrti?

KB: Jsem si jist, že je po smrti.

JEH: Pokračujte.

KB: Zmizel odpoledne 26. listopadu. Řekl své sekretářce, že jede za zákazníkem do Sun Valley, a už se nevrátil. Policie z Lake Weir našla jeho auto v nedalekém močále, ale nepodařilo se jí najít i tělo. Pátrala po svědcích a narazila na muže, který Sun Valley projížděl po dálnici ve stejnou dobu, kdy se ten zákazník měl setkat s Gretzlerem. Muž říkal, že viděl nějaké auto zaparkované na příjezdové cestě k Sun Valley. Říkal, že muž odvrátil obličej, když se přiblížil, takže by ho mohl identifikovat jen těžko. Poskytl aspoň jeho popis. Metr devadesát tři nebo pět, „chlap jak hora“, sto dvacet kilo. Tmavé vlasy, pětatřicet až čtyřicet let. Myslím, že by to…

JEH: Váš starý kamarád Peter Bondurant. Je opravdu urostlý a vyskytuje se na tom seznamu známých společníků pana H., který jsem vám dal.

KB: Ano, pane. Zkontroloval jsem záznamy letiště a půjčoven aut v Los Angeles a Miami a objevil jsem položku Hughes Aircraft, kterou podle mě má nepochybně na svědomí Bondurant. Vím, že byl šestadvacátého listopadu na Floridě, a mám všechny důvody domnívat se, že ho pan H. najal, aby Gretzlera zabil. Vím, že jste s Howardem Hughesem přátelé, takže jsem si říkal, že vás o tom musím informovat, než to předám Malému bratrovi.

JEH: Malému bratrovi to v žádném případě neříkejte. Vaše šetření by nemělo překročit tyhle meze: Gretzler se pohřešuje, možná je po smrti. Neexistují žádné stopy a žádní podezřelí. Pete Bondurant je pro Howarda Hughese nepostradatelný, a ten je zase cenným spojencem FBI. Pan Hughes nedávno koupil bulvární časopis a chce rozšiřovat politické informace, jež mohou být FBI k užitku, takže nechci, aby kolem něj někdo začal slídit. Rozumíte mi?

KB: Ano, pane.

JEH: Chci, abyste na náklady FBI odletěl do Los Angeles a konfrontoval Petea Bonduranta se svými podezřeními. Vyžádejte si od něj laskavost a obalte své přátelské sdělení tím, že mu můžete ublížit. A až vám to povinnosti ve výboru dovolí, vraťte se na Floridu a pokuste se napravit veškeré možné nesrovnalosti v Gretzlerově případu.

KB: Zabalím to tady a zítra odpoledne odletím do L. A.

JEH: Dobře. A když už budete v Los Angeles, zajistěte odposlouchávání domu slečny Darleen Shoftelové. Jestli se s ní Velký bratr spojí, chci o tom vědět.

KB: Dobrovolně na to nepřistoupí, takže to budu muset provést tajně. Můžu do toho zapojit Warda Littella? Je machr na štěnice.

JEH: Ano, zapojte ho. To mi připomíná, že Littell se už nějakou dobu snaží o převelení do programu na dopadání největších ryb. Myslíte, že by ho ten přesun jako odměna za tuhle práci potěšil?

KB: Zbláznil by se radostí.

JEH: Fajn, ale nic mu neříkejte, zavolám mu sám. Na shledanou, pane Boyde. Chválím vás za dobře vykonanou práci.

KB: Děkuju pane. Na shledanou.

4

BEVERLY HILLS, 4. 12. 1958

Howard Hughes si nadzvedl postel. „Neumíš si ani představit, jak ztrátové byly ty poslední dva výtisky. Hush-Hush je teď týdenník, a tím se značně zvyšuje potřeba zajímavých klepů. Potřebujeme nového hledače špíny. Na ověřování zpráv máme tebe, na právní věci Dicka Steisela a Sola Maltzmana, co ty články sepisuje, ale jsme jen tak dobří jako naše skandály, a ty byly v poslední době velmi cudné a příšerně nezábavné.“

Pete se uvelebil v křesle a listoval posledním číslem. Na obálce: „Přistěhovalci roznášejí pohlavní nemoci jako mor!“ A další titulek: „Hollywoodský trh – ráj homosexuálů!“

„Snažíme se. Hledáme člověka s výjimečně svinskou kvalifikací, a to chvíli trvá.“

Hughes řekl: „Udělej to sám. A řekni Solu Maltzmanovi, že v příštích novinách chci článek s titulkem, Přemnožení černochů způsobuje epidemii tuberkulózy‘.“

„To mi ale připadá hodně přitažený za vlasy.“

„Fakta lze upravit tak, aby odpovídala jakékoli tezi.“

„Vyřídím mu to, šéfe.“

„Fajn. A když už budeš venku…“

„Mám vám sehnat další fet a jednorázový stříkačky? Provedu, pane!“

Hughes se ušklíbl a zapnul televizi. Do ložnice se vřítila „Obědová brigáda šerifa Johna“ – pištící děti a kreslené myši veliké jako Lassie.

Pete vyšel ven na parkoviště. Kolem auta se mu ochomýtal zvláštní agent Kemper Boyd, jako by bylo jeho.

Byl o šest let starší, a přesto tak pohledný, až to zaráželo. Ten tmavošedý oblek musel stát čtyři kila.

„Co tu chceš?“

Boyd si založil ruce na prsou. „Jsem tady kvůli přátelské výpomoci pro pana Hoovera. Zajímá ho tvoje mimoúřední práce pro Jimmyho Hoffu.“

„O čem to mluvíš?“

„Mám hlášku z McClellanova výboru. Jeho členové totiž napíchli pár telefonních automatů nedaleko Hoffova domu ve Virginii a odposlouchávají je. Ten zmetek Hoffa služebně volá z telefonních budek, platí falešnými mincemi.“

„Pokračuj. Ty tvoje tlachy o budkách jsou pitomost, ale zajímá mě, kam tím směřuješ.“

Boyd mrkl – zarputilý prevít.

„Zaprvé, Hoffa ti za minulý měsíc volal dvakrát. Zadruhé, koupil sis zpáteční letenku z L. A. do Miami na falešné jméno a nechal sis ji proplatit firmou Hughes Aircraft. Zatřetí, pronajal sis auto v půjčovně patřící členovi Teamsters a pravděpodobně jsi byl viděn, když jsi čekal na jistého Antona Gretzlera. Myslím, že Gretzler je po smrti, a myslím, že Hoffa tě najal, abys ho zabil.“

Tělo nikdy nenajdou: hodil Gretzlera do močálu a díval se, jak ho požírají krokodýli.

„Tak mě zatkni.“

„Kdepak. Pan Hoover nemá Bobbyho Kennedyho v lásce a je mi jasné, že by nechtěl pana Hughese naštvat. Přežije to, když budeš ty s Jimmym na svobodě, a já to taky snesu.“

„No a?“

„No a tak uděláme něco pro pana Hoovera.“

„Zkus mi napovědět. Už se nemůžu dočkat.“

Boyd se usmál. „Hlavní pisálek v Hush-Hush je komouš. Vím, že pan Hughes rád platí lidem málo, ale stejně si myslím, že byste mu měli dát okamžitě padáka.“

Pete řekl: „To udělám. A ty řekneš panu Hooverovi, že jsem vlastenecky založenej člověk, co ví, jak vypadá kamarádství.“

Boyd odkráčel – nepřikývl, nemrkl, jako by propouštěl vyslýchaného. Došel o dvě řady aut dál a nasedl do modrého forda s nálepkou Hertz na nárazníku.

Auto vyrazilo. Dement Boyd mu ještě zamával.

Pete odběhl k telefonním automatům v hotelu a zavolal na informace. Operátor mu dal telefon na hlavní pobočku společnosti Hertz.

Vytočil číslo. Ozval se ženský hlas: „Dobrý den, autopůjčovna Hertz.“

„Dobré ráno. Tady strážník Peterson z LAPD. Potřebuju jméno zákazníka, který si vypůjčil jedno vaše auto.“

„Došlo k nehodě?“

„Ne, je to naprosto běžná záležitost. Jde o modrý Ford Fairlane z roku 1956, značka V jako, Viktor‘, D jako, Dana‘, H jako, Hana‘, čtyři-devět-nula.“

„Moment, strážníku.“

Pete držel sluchátko. V hlavě se mu pořád honila Boydova zmínka o McClellanově výboru.

„Mám to, strážníku.“

„Sem s tím.“

„Auto si vypůjčil pan Kemper C. Boyd, jeho aktuální adresa je hotel Miramar v Santa Monice. Na faktuře se píše, že účet má být zaslán na adresu Zvláštního senátního výboru pro vyšetřování. Pomohlo vám to?“

Pete zavěsil. V hlavě mu začalo hučet stereo.

Zvláštní: Boyd v autě půjčeném na náklady výboru. Zvláštní, neboť: Hoover a Bobby Kennedy byli rivalové. Boyd jako zaměstnanec FBI a k tomu policajt z výboru? – Hoover by mu žádnou bokovku nikdy nedovolil.

Boyd byl stylový až prvotřídní – a solidní člověk, který umí čelit přátelským varováním.

Dobrý člověk, aby špehoval Bobbyho? – „Možná“ až „Ano“.

Sol Maltzman bydlel v Silverlike – v doupěti nad půjčovnou kostýmů.

Pete zaklepal. Sol naštvaně otevřel – ometák s nohama do X v tričku a šortkách.

„Co je, Bondurante? Mám moc práce.“

„Nauč se to vyslovovat“. Ten komanč pitomá to vyslovoval po francouzsku.

V bytě páchly cigarety a psí výkaly. Z každého kousku nábytku přepadávaly obálky; dřevěný regál zastiňoval celé jediné okno.

Má spisy o špíně Hollywoodu. Je to přesně ten typ, co ho těší hromadění nactiutrhačných hovadin.

„Tak jo, co potřebuješ?“

Pete sebral z lampičky jeden pořadač. Výstřižky z tisku o Ikeovi a Dicku Nixonovi – zívačka.

„Polož to a řekni mi, co tady chceš!“

Pete ho chytil pod krkem. „Máš padáka z Hush-Hush. Určitě máš pár spisů, co by se nám mohly hodit, a když mi je ukážeš a ušetříš mi tak čas, řeknu panu Hughesovi, aby ti dal nějaký odstupný.“

Sol na něj mával vztyčenými prostředníčky – dvojitě, přímo před očima.

Pete ho pustil. Efektní ozdoba na krku: kolem dokola otisky prstů.

„Vsadím se, že nejlepší zboží máš tamhle v tý kredenci.“

„Ne! Tam není nic, co by tě mohlo zajímat!“

„Tak mi to teda ukaž.“

„Ne! Je zamčená a kód ze mě nedostaneš.“

Pete mu vrazil koleno do rozkroku. Maltzman se svalil na podlahu a lapal po dechu. Pete mu roztrhl košili a zacpal mu s ní pusu.

Vedle gauče stála televize – veeelice dobrý tlumič hluku.

Pete zapnul hlasitost na maximum. Na obrazovce se objevila reklama a nějaký pošuk vychvaloval novou řadu vozů Buick. Pete vytáhl pistoli a rozstřílel zámek skříně – všude možně létaly třísky.

Na zem vypadla trojice spisů – možná celkem třicet stránek svinstva.

Sol Maltzman ječel pod roubíkem. Pete ho zkopal do bezvědomí a vypnul televizi.

V ruce držel tři složky a v žaludku mu kručelo jako vždycky po bitce. Rozhodl se pro Mikea Lymana a jeho fantastické steaky De Luxe.

Vznášelo se kolem něj svinstvo De Luxe: Sol by neschraňoval zbytečné informace.

Pete si sedl do zadního boxu a objednal si pořádný steak a šťouchané brambory. Kolem sebe si rozložil desky, aby se mu snadněji četlo.

První složka obsahovala fotografie a na stroji naťukané poznámky. Žádné drby z Hollywoodu; žádná budoucí munice pro Hush-Hush.

Na fotkách byly detaily šekových knížek a daňových přiznání. Podával ho člověk, jehož jméno mu bylo povědomé: kamarád pana Hughese George Killebrew, jeden z lokajů mazaného Dicka Nixona.

Jméno na šekové knížce ale znělo „George Killington“. Celkový vklad za rok 1957 činil $87 416,04. Přiznaný příjem George Killebrewa za tentýž rok: $16 850,00.

Změna konce jména – v kapse víc než sedmdesát klacků.

Sol Maltzman psal: „Zaměstnanci banky potvrzují, že Killebrew uložil sumu $87 000 ve vkladech od pěti do deseti tisíc dolarů v hotovosti. Dále potvrzují, že daňové identifikační číslo, které udal, bylo falešné. Celou částku vybral v hotovosti spolu se $6 000 na úrocích a účet uzavřel dříve, než banka vyslala standardní upozornění na přírůstek úroků na federální daňový úřad.“

Neohlášený příjem a neohlášený příjem z úroků. Bingo: daňový podvod.

Peteovi to došlo.

Sněmovní výbor pro vyšetřování neamerických aktivistů zvedl Solu Maltzmanovi mandle. Dick Nixon byl členem výboru; George Killebrew pracoval pro něj.

Ve složce číslo dvě byla spousta fotek z orgií. Kouřený: nezletilý buzík. Kouřícího identifikoval Sol Maltzman: „Žalobce výboru pro neamerickou činnost Leonard Hosney (43) z Grand Rapids z Michiganu. Moje úmorná práce pro Hush-Hush konečně přinesla své ovoce ve formě tipu, který mi poskytl dohazovač z mužského bordelu v Hermosa Beach. Pořídil ty fotky a ujistil mě, že chlapec je nezletilý. V budoucnu prý bude poskytovat další dokumentační snímky.“

Pete si zapaloval jednu cigaretu od druhé. Do očí ho praštila fotografie dne.

Ty složky byly Solovou pomstou celému výboru. Mělo jít o nějaké prazvláštní pokání. Sol psal pravičácké nesmysly a tohle svinstvo si schovával jako opožděnou odplatu.

Složka číslo tři skrývala další fotky: proplacené šeky, doklady o vkladu, bankovky. Pete odsunul jídlo stranou – tohle byl pomlouvačný materiál světové extratřídy.

Sol Maltzman psal: „Politické dopady půjčky $200 000, které Howard Hughes poskytl bratrovi Richarda Nixona Donaldovi, jsou omračující, zejména vzhledem k tomu, že Nixon se má v roce 1960 stát kandidátem Republikánské strany. Jedná se o jednoznačný důkaz toho, jak si neskutečně bohatý průmyslník kupuje politický vliv. Lze to podpořit důvěryhodnými důkazy toho, že Nixonem iniciovaná ustanovení měla pro Hughese přímý užitek.“

Pete se znovu podíval na fotky důkazů. Ověření bylo jednoznačné – přímo do živého.

Jídlo mu vystydlo. Košili měl propocenou od límce po zápěstí.

Takové zvěsti působily jako průvan netušené síly.

Měl pocit, jako by ráno dostal do ruky samá esa – karty nějaké mrtvoly, s nimiž nemohl hrát ani je odložit.

Mohl se přidržet toho svinstva o Hughesovi s Nixonem. Mohl nechat Gail, aby nastoupila do Hush-Hush místo Sola – v časopise pracovala už předtím – podfuky kvůli rozvodům už jí stejně lezly krkem.

Zvěsti o spolupracovnících výboru pro neamerickou činnost byly prvotřídní, ale on byl zmatený kvůli tomu, co se objevovalo o penězích. A kvůli setkání s Kemperem Boydem měl oči ještě víc na stopkách.

Pete odjel do hotelu Miramar a pozoroval parkoviště. Boyd měl auto uklizené kousek od bazénu. Na sluníčku se opalovala spousta žen v plavkách – uměl si představit i horší podmínky pro sledování.

Hodiny plynuly. Ženy přicházely a odcházely. Snesl se soumrak a bylo po výhledu.

V hlavě si pořád přemílal věci z Miami – tygrované taxíky a hladoví krokodýli.

18:00, 18:30, 19:00. 19:22: Boyd s Wardem Littellem si to štrádují kolem bazénu.

Nasedli do Boydova půjčeného vozu. Vyrazili na východ po Wilshire.

Littell byl tím nervóznějším z jejich dvojice. Vzpomínky: k těm federálům ho poutala minulost.

Pete se zapojil do provozu za ně. Jeli po silnici na východ, pak na sever a k Sunsetu. Pete se držel zpátky a měnil pruhy – sledování v autě ho bavilo.

Vedl si dobře. Boyd neměl o tom, že je sleduje, ani páru – to se dalo poznat.

Jeli na východ po Sunsetu: Beverly Hills, Strip, Hollywood. Boyd zatočil na sever po Alta Vista a zaparkoval – uprostřed bloku malých nazdobených domů.

Pete zastavil u chodníku o tři domy dál. Boyd s Littellem vylezli ven; viděl je ve světle lampy.

Nasadili si rukavice. Vytáhli baterky. Littell odemkl kufr a vytáhl bednu s nářadím.

Odešli k růžovému domku, odemkli si paklíčem a vstoupili.

V oknech se objevovaly záblesky baterek. Pete se otočil a všiml si čísla popisného: 1541 North.

Museli tam montovat odposlechy.

Světla v obývacím pokoji se rozsvítila. Ti hajzlové do toho šli po hlavě.

Pete vzal ze zadního sedadla telefonní seznam. Listoval jím ve světle palubní desky.

1541 North Alta Vista odpovídalo: Darleen Shoftelová, H03-6811.

Napíchnout dům trvalo asi hodinu – mohl by si ji proklepnout v Záznamovém a informačním oddělení. Vzadu na rohu viděl budku – mohl by volat a zároveň sledovat dům.

Vyrazil a zavolal na linku okresní policie. Telefon zvedla Karen Hiltscherová – okamžitě ji poznal po hlase.

„Záznamy a informace.“

„Karen, tady Pete Bondurant.“

„Tys mě poznal i po tak dlouhý době?“

„Máš prostě nezapomenutelnej hlas. Prosím tě, můžeš mi někoho zjistit?“

„Asi jo, i když už nejseš zástupce šerifa a neměla bych to dělat.“

„Jsme přece kamarádi.“

„To jistě, hlavně potom, jak jsi…“

„Jméno je Darleen Shoftelová. D-A-R-L-E-E-N, S-H-O-F-T-E-L-O-V-Á. Poslední adresa, kterou mám, je 1541 North Alta Vista, Los Angeles. Prověř mi všechny…“

„Já vím, co s tím mám dělat, Pete. Hlavně nezavěšuj.“

Pete nezavěšoval. O kus dál se rozsvěcovala okna domu – federálové při tajném úkolu.

Karen se znovu ozvala. „Darleen Shoftelová, běloška, narozena 9. 3. 1932. Žádné předvolání, žádné zadržení, žádný záznam v trestním rejstříku. U dopravní policie nemá nic, ale mravnostní z West Hollywood o ní něco ví. Je tady jeden záznam ze dne 14. 8. 1957. Proslýchá se, že na ni byla podána stížnost, a to ze strany vedení podniku Dino’s Lodge. U baru si sjednávala zákazníky pro prostituci. Byla vyslechnuta a propuštěna a vyšetřující detektiv ji popsal jako, špičkovou holku na telefon‘.“

„To je všechno?“

„Na jeden telefonát to není tak zlý, ne?“

Pete zavěsil. Viděl, jak světla v domě zhasínají, a podíval se na hodinky.

Boyd s Littellem vyšli ven a naložili věci do auta. Šestnáct minut – světový rekord v téhle disciplíně.

Odjeli pryč. Pete se opřel o budku a vymýšlel další postup.

Sol Maltzman pracoval na vlastní pěst, aniž by o něm federálové věděli. Boyd byl ve městě, aby ho upozornil na to, co ví o Gretzlerovi, a napíchnul byt holky na telefon. Boyd byl pohotový lhář: „Dostal jsem hlášku z McClellanova výboru.“

Boyd věděl, že Gretzlera oddělal – svědka McClellanova výboru. Boyd řekl Hooverovi, že Gretzlera oddělal. Hoover řekl: „To mě nepálí.“

Boydovo auto: placeno McClellanovým výborem. Hoover: dlouholetý odpůrce Bobbyho Kennedyho a král lstí. Boyd, elegantní a vzdělaný: pravděpodobně schopný člověk pro práci agenta.

Otázka č. 1: Má jeho činnost agenta něco společného s těmi štěnicemi? Otázka č. 2: Jestli z toho něco kápne, u koho se o odměnu mám přihlásit já?

Možná u Jimmyho Hoffa – ten je hlavním terčem McClellanova výboru. Fred Turentine by mohl napíchnout ty federální štěnice a zjistit slovo od slova stejně jako federálové.

Pete už viděl $$$ – jako na výherním automatu.

Odjel domů do své boudy. Gail stála u vstupních dveří – konec cigarety se objevoval a mizel, jak chodila sem a tam.

Zaparkoval a vystoupil. Kopl do popelníku a na keře růží vysypal nedopalky.

Gail před ním couvala. Pete mluvil potichu a vlídně.

„Jak už jsi tady dlouho?“

„Čtyři hodiny. Sol volal každých deset minut, prosil o svoje spisy. Říkal, že jsi mu ukrad nějaký dokumenty a ještě jsi ho zmlátil.“

„Bylo to kvůli práci.“

„Málem se zjančil. Nemohla jsem to poslouchat.“

Pete ji uchopil za paže. „Tady venku je zima. Pojď dovnitř.“

„Ne, mně se nechce.“

„Gail…“

Odtáhla se. „Ne! Nechci se vrátit do toho velkýho odpornýho domu!“

Pete si prokřupal kloubky. „O Sola se postarám. Už tě nebude otravovat.“

Gail se zasmála – nervózně, potrhle a ještě nějak jinak. „To vím taky.“

„Jak to?“

„Tak to. Je po něm. Volala jsem k němu a snažila jsem se ho uklidnit, ale zved to nějakej policajt. Říkal mi, že Sol se zastřelil.“

Pete pokrčil rameny. Nevěděl, co s rukama.

Gail odběhla k autu. Než vyjela od domu, málem zničila převodovku – a div neporazila ženu, která šla po chodníku s kočárkem.

5

WASHINGTON, D. C., 7. 12. 1958

Ward měl strach. Kemper věděl proč: soukromé schůzky s panem Hooverem byly námětem mnoha legend.

Čekali před jeho kanceláří. Ward seděl a ani nedutal. Kemper to znal: přijde přesně o dvacet minut později.

Chce, aby Ward měl v kalhotách. Chce, abych tady byl, jde mu o větší efekt.

Už mu telefonicky sdělil své hlášení: úkol u Shoftelové zvládli na výbornou. Jeden agent se sídlem v Los Angeles má zařízení sledovat, nahrávat vše, co zaslechne, a nejlepší pásky posílat Littellovi do Chicaga. Vybírat je bude hlavní drátkař Ward – a nejlepší pasáže bude posílat panu Hooverovi.

Jack měl do L. A. dorazit až 9. prosince. Darleen Shoftelová si udržovala stálý počet čtyř čísel za noc – člověk, který záznamy monitoroval, obdivoval její energii. V L. A. Times se objevila krátká zprávička o sebevraždě Sola Maltzmana. Pan Hoover řekl, že Pete Bondurant mu dal „padáka“ možná až moc hrubě.

Ward si přehodil nohu přes nohu a narovnal si kravatu. Jen to ne: pan Hoover nenávidí nervózní lidi. Pozval nás sem jako odměnu pro tebe – tak se hlavně nevrť.

Objevil se Hoover. Kemper a Littell se zvedli.

„Dobré dopoledne, pánové.“

Pronesli: „Dobré dopoledne, pane“ jako jeden muž, naprosto dokonale.

„Je mi líto, ale budeme to muset zkrátit. Mám se brzy sejít s viceprezidentem Nixonem.“

Littell pronesl: „Velmi mě těší, že jsem se s vámi mohl sejít, pane.“

Kemper div neucukl: nepřerušuj ho poznámkami, jakkoli servilními.

„Můj harmonogram mě nutí jednat stručně. Pane Littelle, vážím si práce, již jste vy i s panem Boydem odvedli v Los Angeles. Chci vás odměnit pozicí v chicagském oddělení pro dopadání největších ryb. Provádím to k nelibosti zvláštního agenta Leahyho, který má za to, že se nejlépe hodíte na politický dohled. Uvědomuji si, pane Littelle, že CPUSA je podle vás nevýkonná, ne-li přímo na vymření. Takový postoj považuji za nebezpečně pošetilý a upřímně doufám, že se ho vzdáte. Jste teď mým osobním kolegou, ale chci vás varovat, abyste se nenechal zlákat nebezpečným způsobem života. Kemperu Boydovi v téhle oblasti v žádném případě nevyrovnáte.“

6

WASHINGTON, D. C., 8. 12. 1958

Littell vyřizoval papírování v županu.

Činil tak s báječným pocitem: oslavovali za přítomnosti Cordon Rouge a Glenlivet. Následky byly znát: prázdné lahve a vozíky pokojové služby zaplněné netknutým jídlem.

Kemper se choval zdrženlivě. On ne. Hooverova „stručnost“ byla silná; díky šampaňskému a skotské si z toho mohl dělat legraci. Káva s aspirinem nemohla jeho kocovinu ani v nejmenším ohrozit.

Letiště bylo zavřené kvůli sněhové bouři – trčel v hotelovém pokoji. Hoover mu poslal k prostudování cyklostylovaný spis.

DOKUMENT VÝLUČNĚ PRO POUŽITÍ CHICAGSKÉHO ODDĚLENÍ PRO DOPADÁNÍ NEJVĚTŠÍCH RYB: ÚDAJE O ZLOČINNOSTI, MÍSTA, OPERAČNÍ POSTUPY A SOUVISEJÍCÍ POZNATKY.

Bylo toho šedesát hustě napsaných stránek. Littell si dal další dva aspiriny a podtrhoval nejdůležitější informace.

Aktuální vytčený cíl programu pro dopadání největších ryb (uvedený v nařízení FBI č. 3401 ze dne 19. 12. 1957) spočívá v získávání zpráv z prostředí organizovaného zločinu. Od toho data až do okamžiku, než vše upraví nějaká následná vyhláška, by měly být veškeré informace o zločinnosti uchovány výlučně pro budoucí využití. Zmíněný program nemá získávat informace pro použití v přímé přípravě případů pro vydávání federálních žalob. Informace získané elektronickými metodami mohou být po zvážení oblastních zvláštních agentů předány městským policejním orgánům a žalobcům.

Logický úsudek: Hoover ví, že mafii nelze obvinit a takový spor vyhrát. Nehodlá obětovat pověst FBI kvůli pár ojedinělým obviněním.

Jednotky pro dopadání největších ryb mohou použít elektronických prostředků na základě vlastního uvážení. Doslovné přepisy nahrávek je nutno pečlivě uschovat a předat regionálním zvláštním agentům k pravidelnému prověřování.

Volná ruka pro odposlechy – ideální.

Chicagské oddělení uspělo při instalaci elektronických prostředků (výlučně rozmístění mikrofonů) v Celanově zakázkovém krejčovství, 620 North Michigan Avenue. Kancelář státního návladního (oblast severního Illinois) i zpravodajská divize kanceláře šerifa v oblasti Cook County považují tenhle podnik za neoficiální velitelství nejvyšších chicagských mafiánů, jejich nejvyšších podřízených a vybraných pomocníků. Z odposlouchávacích pozic byla zajištěna řada srozumitelných materiálů předaných ke stenografickému přepisu.

Najímání informátorů by mělo být považováno za prioritu všech agentů programu. Od dnešního dne (19. 12. 1957) nebyli kontaktováni žádní informátoři s podrobnou znalostí chicagské zločinecké organizace. Poznámka: veškeré transakce týkající se výměny informací za finanční prostředky poskytované FBI musejí být předem schváleny zvláštními agenty v jednotlivých oblastech.

Překlad: NAJDI SI VLASTNÍHO ŠPICLA.

Aktuální mandát programu umožňuje zaměstnat šest agentů a jednu sekretářku/stenografku pro každou regionální kancelář. Roční rozpočty nesmějí překročit návody uvedené v pokynu FBI č. 3403 ze dne 19. 12. 1957.

Dále se objevovaly podrobnosti k rozpočtům. Littell přeskočil ÚDAJE O ZLOČINNOSTI.

Sam Giancana, narozen 1908, alias „Mo“. „Momo“. Mooney“. Giancana je v chicagské mafii „Šéf šéfů“. Následuje po Alu Caponem, Paulu „Číšníkovi“ Riccovi a Anthonym „Mlátičce Joeovi“ / „Velkém tuňákovi“ Accardovi v roli chicagského krále veškerého hazardu, lichvy, loterie, prodejních automatů, prostituce a vyděračství. Giancana se zapletl do mnoha vražd spojovaných s mafií. Do služby pro druhou světovou válku nebyl jako „psychopat od narození“ přijat. Giancana bydlí na předměstí Oak Park. Často bývá viděn ve společnosti svého osobního tělesného strážce Dominika Michaela Montalva, alias „Butche Montrose“, narozeného 1919. Giancana je blízkým spolupracovníkem prezidenta mezinárodního bratrstva Teamsters Jamese Riddlea Hoffy. Proslýchá se, že má jistý vliv při přidělování půjček z penzijního fondu Teamsters, velice bohatého a pochybně spravovaného trustu, z nějž nejspíš bylo financováno množství ilegálních podniků.

Gus Alex, narozen 1916. (Množství přezdívek). Alex je bývalým šéfem gangu z North Side, jenž teď pracuje u chicagské mafie jako politický „urovnávač“ a spojka se zkorumpovanými elementy v rámci chicagské policie a v kanceláři šerifa Cook County. Je to blízký spojenec Murraye Llewellyna Humphreyse, alias „Hrbáče“ a „Velblouda“, narozeného 1899. Humphreys je „staršinou“ chicagské mafie. Je zpola v penzi, ale často jsou s ním konzultována politická rozhodnutí chicagské mafie.

John „Johnny“ Rosselli, narozen 1905. Rosselli je blízký spojenec Sama Giancany a funguje jako zástupce mafií vlastněného hotelu a Casina Stardust v Las Vegas. Rosselli má údajně značné podíly v kasinech a hotelích v Havaně na Kubě společně s králi hazardu Santem Trafficantem Jr. a Carlosem Marcellem, šéfem mafie z Tampy na Floridě, respektive New Orleans v Louisianě.

Následovaly seznamy známých společníků a investic. Úžasné: Giancana/Hoffa/Rosselli/Trafficante/Marcello a další znali každého velkého zločince ve všech velkých amerických městech a měli legitimní podíly v dopravních společnostech, nočních klubech, továrnách, dostihových závodištích, bankách, biografech, zábavních parcích a více než třech stovkách italských restaurací. Jejich společný kurz na to, že budou obviněni a odsouzeni: 308 ku 14.

Littell ještě prohlédl přílohu: PACHATELÉ DROBNĚJŠÍCH ZLOČINŮ. Šéfové asi práskat nebudou – ale menší rybky by mohly.

Jacob Rubenstein, narozen 1911, alias „Jack. Ruby“. Tenhle člověk řídí striptýzový klub v Dallasu v Texasu a zabývá se krátkodobými půjčkami. Občas údajně převádí peníze chicagské mafie kubánským politikům včetně prezidenta Fulgencia Batisty a vůdce rebelů Fidela Castra. Rubenstein/Ruby se narodil v Chicagu a v rámci chicagské mafie má dosud spoustu kontaktů. Často Chicago navštěvuje.

Herschel Meyer Ryskind, narozen 1901, alias „Hersh“, „Hesh“, „Heshie“. Tento muž je bývalým členem, Purpurového gangu‘ sídlícího v Detroitu. Zdržuje se v Arizoně a Texasu, ale má četné kontakty s chicagskou mafií. Je údajně velmi aktivní v obchodu s heroinem na pobřeží Mexického zálivu. Jedná se údajně o blízkého přítele Sama Giancany a Jamese Riddlea Hoffy a prý byl prostředníkem při odborových jednáních za chicagskou mafii.

„Údajně byl“

„Prý byl“

„Proslýchá se, že je“. Klíčové fráze odhalující skutečnou pravdu: spis je nicneříkající a nejednoznačný. Hoover proti mafii tak tvrdě nevystupoval – celý program byl jeho reakcí na události v Apalačských horách.

Lenny Sands, narozen 1924. (Dříve znám jako Leonard Joseph Seidelwitz), alias „Židáček Lenny“. Tenhle člověk prý figuruje jako maskot chicagské mafie. Oficiálně pracuje jako bavič v baru. Často vystupuje na setkáních chicagské mafie a oblastního sdružení Teamsters. Sands údajně občas předal prostředky chicagské mafie zástupcům kubánské policie jako součást snah chicagské mafie udržet přátelské politické ovzduší na Kubě a zároveň neustálý úspěch jejich kasin v Havaně. Sands jezdí s prodejními automaty a je placeným zaměstnancem pololegitimního podniku „Vendo-King“ patřícího chicagské mafii. (Poznámka: Sands má solidní pověst jako „vedlejší hrdina“ zábavního průmyslu v Las Vegas/Los Angeles. Rovněž se o něm traduje, že senátorovi Johnu Kennedymu (D-Massachussetts) dával lekce řečnictví v průběhu jeho předvolební kampaně v roce 1946.)

Poskok mafie se zná s Jackem Kennedym. A on napíchl byteček jedné děvky, aby ho dostali.

Littell se vracel tam a zpět: PACHATELÉ DROBNĚJŠÍCH ZLOČINŮ a SOUVISEJÍCÍ POZNATKY.

Oblast působení chicagské mafie je geograficky rozdělena. North Side, Near North Side, West Side, South Side, Loop, jezerní a severní předměstí spravují nižší šéfové, kteří přímo podléhají Samu Giancanovi.

Mario Salvatore D’Onofrio, narozen 1912, alias „Šílený Sal“. Jde o nezávislého lichváře a bookmakera. Je mu dovoleno pokračovat v činnosti, protože odvádí Samu Giancanovi značný podíl ze svých příjmů. D’Onofrio byl v roce 1951 odsouzen za vraždu druhého stupně a odsloužil si pětiletý trest ve státní věznici Illinois v Jolietu. Vězeňský psychiatr ho popsal jako „psychopatologického kriminálního sadistu s nekontrolovatelným psycho-sexuálním nutkáním působit bolest“. Nedávno byl podezřelý z mučení a vraždy dvou profesionálních hráčů golfu z klubu Bob 0’Link Country, kteří mu prý dlužili peníze.

Nezávislým bookmakerům a lichvářům se v Chicagu daří. Je to zaviněno politikou Sama Giancany, který od nich bere značné částky. Jeden z Giancanových nejobávanějších podřízených, Anthony „Sekáček“ Iannone (narozen 1917) pracuje jako spojka mezi chicagskou mafií a frakcemi nezávislých bookmakerů a lichvářů. Iannone je důvodně podezřelý z brutální vraždy nejméně devíti těžce zadlužených zákazníků jednotlivých lichvářů.

Objevovala se jména jako na běžícím pásu. Zvláštní přezdívky vzbuzovaly na jeho tváři úsměv.

Tony „Antoušek“ Spilotro, Felix „Milwaukee Phil“ Alderisio, Frank „Silák Frank“ Ferraro.

Joe Amato, Joseph Cesar Di Varco, Jackie „Lokaj Jackie“ Cerone.

Ústřední penzijní fond Teamsters zůstává předmětem zkoumání policejních i soudních úřadů. Má Sam Giancana poslední slovo při rozhodování o přidělení půjčky z fondu? Jaký je pevně stanovený protokol pro rozdělování půjček zločincům, pololegitimním obchodníkům a vyděračům pátrajícím po kapitálu?

Daniel „Koumák Dan“ Versace, „Tlusťoch Bob“ Paolucci…

Zazvonil mu telefon. Littell se pro něj natáhl – od civění do papírů viděl rozmazaně.

„Haló?“

„To jsem já.“

„Těbůh, Kempere.“

„Co děláš? Když jsem odcházel, tak jsi byl jako kára.“

Littell se zasmál. „Čtu si spisy z programu. A zatím nemám moc pocit, že by pan Hoover nějak moc stál o likvidaci mafie.“

„Dej si pozor na pusu, mohl ti napíchnout pokoj.“

„To je hrozná představa.“

„To je, ale nepodceňoval bych ji. Hele, Warde, pořád chumelí, dneska teda rozhodně letadlo nepoletí. Nechceš za mnou přijít do kanceláře výboru? Máme tady s Bobbym v práci jednoho svědka. Je z Chicaga, třeba by ses něco přiučil.“

„Procházka by mi bodla. Sídlíte ve starý budově senátu?“

„Jo, místnost 101. Budu v místnosti pro výslechy A. A nezapomeň, kdo jsem. Z FBI jsem odešel do penze.“

„Jseš hroznej pokrytec, Kempere. To mě trošku trápí.“

„Hlavně abys v tom sněhu nezabloudil.“

Nachystali to báječně: uzavřená chodba s průhledným zrcadlem a reproduktory na stěnách. V místnosti A seděli odděleně: bratři Kennedyové, Kemper a plavovlasý muž.

Kóje B, C a D byly prázdné. Měl pro sebe celou galerii – sníh asi musel lidi vyděsit, že zůstali doma.

Littell zmáčkl páčku reproduktoru. Hlasy byly slyšet bez větších ruchů.

Muži seděli kolem stolu. Robert Kennedy představoval hostitele a ovládal magnetofon.

„Nemusíte spěchat, pane Kirpaski. Jste dobrovolný svědek a my jsme vám k dispozici.“

Plavovlasý muž ho vyzval: „Říkejte mi Rolande. ‚Pane Kirpaski‘ mi neříká nikdo.“

Kemper se usmál. „Člověk, který se rozhodne podat informace o Jimmym Hoffovi, si takovou úctu zaslouží.“

Skvělý Kemper – znovu oživil svůj přízvuk z Tennessee.

Roland Kirpaski řekl: „To je od vás hezké. Ale víte, Jimmy Hoffa je Jimmy Hoffa. Tím chci říct, že má paměť jako slon. Ten taky nikdy nezapomíná.“

Robert Kennedy si spojil ruce za hlavou. „Hoffa bude mít ve vězení spoustu času, aby si vzpomněl na všechno, co ho tam dostalo.“

Kirpaski si odkašlal. „Rád bych něco řekl. A rád bych… hm… Chci to přečíst, než budu svědčit před výborem.“

Kemper mu pokynul. „Můžete spustit.“

Kirpaski se opřel o opěradlo. „Jsem odborář. Jsem Teamster. Už jsem vám povídal o Jimmym Hoffovi, jak dělal tohle a tamhleto, ne, jak říkal svým hochům, aby si došlápli na další kluky, co nechtěli držet basu a tak dál. To všecko je možná nezákonný, ale něco vám povím. To mě tolik nežere. Jedinej důvod, proč takzvaně donáším na Jimmyho Hoffu, je, že si dokážu spočítat, kolik je dvě a dvě, a v Chicagu jsem toho slyšel tolik, aby mi bylo jasný, že Jimmy Hoffa se potají domlouvá s vedením, což znamená, že je to s odpuštěním obyčejná svině, a chci, aby bylo zaznamenaný, že tohle je přesně ten důvod, proč chci proti němu svědčit.“

John Kennedy se zasmál. Littell si vybavil, co provedli v domě u Shoftelové, a trhl sebou. Robert Kennedy řekl: „Je to poznamenané, Rolande. Před vaším vystoupením vám bude umožněno přečíst jakékoli prohlášení. A nezapomeňte, že si vaše svědectví schováváme na stání, které bude přenášet televize. Uvidí vás miliony lidí.“

Kemper podotkl: „Čím větší reklamu budete mít, tím nepravděpodobnější je, že se Hoffa dopustí něčeho proti vám.“

Kirpaski řekl: „Jimmy nezapomíná. V tomhle je jako slon. Víte, jak jste mi ukazovali ty gangsterský fotky? Těch hochů, co jsem je viděl s Jimmym?“

Robert zvedl nějaké snímky. „Santo Trafficante Jr. a Carlos Marcello.“

Kirpaski přikývl. „Jo. Chci taky, aby bylo v záznamu, že jsem vám řek, že jsem o těch chlapech slyšel dobrý věci. Slyšel jsem, že najímaj jenom členy odborů. Žádnej člen mafie mi nikdy neřek: ‚Rolande, ty jsi jenom pitoměj jižanskej Polák‘. Jak říkám, navštívili Jimmyho v jeho apartmá v Drake a mluvili spolu jenom o počasí, Kubáncích a politice na Kubě. Chci taky, aby v záznamu bylo uvedený, že jsem řek, že proti mafii nemám vůbec nic.“

Kemper mrkl na zrcadlo. „J. Edgar Hoover taky ne.“

Littell se zasmál. Kirpaski se zeptal: „Cože?“

Robert Kennedy zabubnoval prsty o stůl. „Pan Boyd se předvádí před nějakým neviditelným známým. Tak, Rolande, vraťme se do Miami a Sun Valley.“

Kirpaski vzdychl: „To bych rád. Tenhle sníh.“

Kemper vstal a protáhl si nohy. „Proveďte nás znovu svými zjištěními.“

Kirpaski opět vzdychl. „Vloni jsem byl na sjezdu jako delegát za Chicago. Bydleli jsme v Deauville v Miami. Tenkrát jsem byl ještě s Jimmym kamarád, protože mi nedocházelo, že je to normální hajzl zasranej, kterej se tajně domlouvá…“ Robert Kennedy ho přerušil. „Držte se tématu, prosím.“

„Jde o to, že jsem pro Jimmyho vyřizoval nějaký pochůzky. Prošel jsem kolem taxislužby Tiger Kabs a vyzvednul jsem nějaký peníze, aby Jimmy moh vzít pár chlapů z Miami na lov žraloků samopalem, což je Jimmyho nejoblíbenější zábava na Floridě. Musel jsem vyzvednout nejmíň tři tácy. Ty taxíky byly jak z jiný planety. Všude samý Kubánci v prouhatejch košilích. Hlavní Kubánec je chlápek, co se jmenuje Fulo. Prodával na parkovišti čórnutý televize. Všecko kolem Tiger Kabs jede jen hotově. Jestli chcete znát můj názor, je to tak narafičený kvůli daňovejm únikům.“

Z reproduktoru se ozýval praskot – Littell poklepal na knoflík a upravil hlasitost. John Kennedy se tvářil znuděně a nervózně.

Robert Kennedy čmáral do notesu. „Povězte nám ještě něco o Antonu Gretzlerovi.“

Kirpaski řekl: „Všichni jsme vyrazili střílet žraloky. Gretzler jel s náma. Povídal si s Jimmym o samotě na zádi, daleko od těch, co stříleli na žraloky. Já byl dole na hajzlu, bylo mi blbě. Asi si mysleli, že jsou sami, protože mluvili o tomhle svým ne zrovna legálním obchodě, o kterým chci, aby bylo v záznamu uvedený, že jsem řek, že mi do toho bylo prd, protože v tom nešlo o dohody s vedením.“

John Kennedy si poklepal na hodinky. Kemper popohnal Kirpaského. „O čem přesně spolu debatovali?“

„O Sun Valley. Gretzler říkal, že si nechal udělat rozbory půdy, a ten, kdo mu je dělal, říkal, že země se propadne do močálu až asi za pět let, takže by mohli bejt za vodou, aspoň po právní stránce. Jimmy říkal, že může z penzijního fondu vycucnout tři miliony dolarů na nákup pozemků a prefabrikátů a možná by se jim povedlo vydělat nějaký prachy hned.“

Robert Kennedy vyskočil. Jeho židle se převrhla – jednostranné zrcadlo se zachvělo. „To je velmi vážné obvinění! To je praktické připuštění spolčení za účelem spáchat podvod s pozemky a s úmyslem zpronevěřit peníze penzijního fondu!“

Kemper mu zvedl židli. „U soudu bude ale platné jen v případě, že ho Gretzler potvrdí, nebo bude přistižen při lživém obvinění. Bez Gretzlera je to Rolandovo tvrzení proti Hoffovu. Pak nastoupí důvěryhodnost a Roland má dva škraloupy za řízení v opilosti, zatímco Hoffův rejstřík je de facto čistý.“

Bobby soptil. Kemper řekl: „Bobe, Gretzler je určitě po smrti. Auto měl zaparkovaný v močále a jeho tělo není k nalezení. Spoustu hodin jsem se ho snažil najít, ale nenašel jsem ani jedinou použitelnou stopu.“

„Mohl svou vlastní smrt narafičit, aby se nemusel dostavit ke slyšení výboru.“

„To mi připadá nepravděpodobný.“

Bobby se posadil na židli a pevně ji sevřel rukama. „Možná máš pravdu. Ale i tak tě možná pošlu na Floridu, abys to ještě ověřil.“

Kirpaski poznamenal: „Mám hlad.“

Jack zvedl oči. Kemper na něj mrkl.

Kirpaski vzdychl. „Říkal jsem, že mám hlad.“

Kemper se podíval na hodinky. „Dokončete to kvůli senátorovi, Rolande. Povězte nám, jak se Gretzler opil a pustil si pusu na špacír.“

„Začínám to chápat. Mám zazpívat za večeři.“

Bobby řekl: „Zatracená práce…“

„Dobře, dobře. Bylo to po střílení žraloků. Gretzler zuřil, protože Jimmy ho zesměšnil, že drží samopal jako holka. Gretzler začal mluvit o těch dohadech, co slyšel o penzijním fondu. Říkal, že fond je mnohem bohatší, než co se lidem donese, a že si nikdo nemůže vyžádat doklady o účetnictví, protože nejsou pravdivý. Rozumíte, Gretzler říkal, že existujou, opravdický‘ doklady o účetnictví fondu Teamsters, možná jsou zakódovaný, a na nich prej jsou údaje o desítkách milionů dolarů. Ty peníze se prej půjčujou na příšerný lichvářský úroky. Prej existuje nějakej chicagskej gangster, co už je v penzi – fakt koumák – a ten vede účty, opravdovejch‘ fondů s opravdovejma penězma, jenže jestli to potřebujete potvrdit, tak na to zapomeňte, protože Gretzler mluvil jedině se mnou.“

Bobby Kennedy si uhladil vlasy dozadu. Hlas měl vysoký jako vztekající se dítě.

„Je to naše silná páka, Jacku. Nejdřív si znovu vyžádáme oficiální účty a zjistíme si jejich solventnost. Vystopujeme vypůjčené peníze, k nimž se Teamsters přiznají, a pokusíme se potvrdit existenci skrytých aktiv v rámci fondu a pravděpodobnost, že tyhle, opravdové‘ účty skutečně existují.“

Littell se přitiskl k zrcadlu. Připadal si jako omámený: rozcuchaný, vášnivý Bobby…

Jack Kennedy si odkašlal. „Je to opravdu síla. Jestliže se ti povede sehnat ověřitelné svědectví o těch účtech ještě před vypršením mandátu výboru.“

Kirpaski zatleskal. „Tomu říkám slovo do pranice. Pane senátore, jsem rád, že jste mezi nás mohl přijít.“

Jack Kennedy se ušklíbl naoko uraženě. Bobby řekl: „Mí vyšetřovatelé budou všechny důkazy předávat dalším orgánům. Všechno, co vykopeme, bude dále prozkoumáno.“

Jack se zeptal: „A brzo?“ Littell to pochopil jako: „Moc pozdě, aby mi to pomohlo v kariéře.“

Bratři se podívali jeden druhému do očí. Kemper se naklonil přes stůl mezi nimi. „Hoffa má v Sun Valley připravený blok domů. Je tam osobně, provádí tam lidi. Roland se tam pojede porozhlédnout. Je šéfem chicagské pobočky, takže to nebude podezřelé. Bude nám telefonicky sdělovat, co vidí.“

Kirpaski řekl: „Jo, a taky se, uvidím‘ s tou servírkou, co jsem ji poznal, když jsem tam byl na sjezdu. Ale víte, co vám řeknu? Svý ženě ani za nic nepovím, že to je taky součást zájezdu.“

Jack si přitáhl Kempera k sobě. Littell zaslechl šeptání:

„Až ten sníh sleze, odlítám do L. A.“ / „Zavolej Darleen Shoftelový – určitě se s tebou ráda sejde.“

Kirpaski opakoval: „Mám hlad.“

Robert Kennedy si vzal aktovku. „Pojďte, Rolande. Můžete povečeřet s mou rodinou u mě doma. Ale snažte se před mými dětmi vynechat vulgarismy. Ony na to brzy přijdou samy.“

Všichni vyšli zadními dveřmi ven. Littell se přitiskl k zrcadlu a naposledy si prohlédl Bobbyho.

7

LOS ANGELES, 9. 12. 1958

Darleen Shoftelová znuděně předstírala vyvrcholení. Darleen Shoftelová měla u sebe známé a debatovali o práci.

Darleen spávala s vééélikými jmény.

Říkala, že Franchot Tone je na pouta. Dicka Contina nazvala nejlepším norníkem. Hrdinu béčkových filmů Stevea Cochrana překřtila na „Mr. King Size“.

Drnčely telefony. Darleen si povídala s kunčafťy, kamarádkami z branže a maminkou ve Vincennes v Indianě.

Darleen moc ráda mluvila. Darleen ani v nejmenším nevysvětlovala, proč jí ti dva federálové napíchli hnízdečko.

Aparáty byly na místě už čtyři dny. Dům č. p. 1541 North Alta Vista byl prošpikovaný mikrofony od sklepa po střechu.

Fred Turentine se napojil na zařízení, které sem umístili Boyd s Littellem. Slyšel všechno, co se doneslo FBI. Federálové si pronajali odposlouchávací dům kousek odsud; Freddy monitoroval svoje signály z dodávky zaparkované u sousedů a neustále Peteovi dodával kopie pásků.

A Pete vycítil peníze a zavolal Jimmymu Hoffovi – možná až příliš předčasně.

Jimmy povídá: „Ty máš ale čuch. Přijeď ve čtvrtek do Miami a řekneš mi, cos zjistil. Jestli budeš mít volno, můžeme si vyjet na žraloky.“

Čtvrtek byl zítra. Střílení na žraloky byla výsada pro pomatence. Freddy dostával dvě stovky denně – šílená cena za rychlokurz mimomanželského sexuálního chování.

Pete obcházel svou boudu. Pete si vychutnával těch pár zpráviček, které utrousil k panu Hughesovi: vím, že jste půjčil bráchovi Dicka Nixona nějaké peníze. Pete si pouštěl ty rozhovory jen proto, že se nudil.

Stiskl Play. Darleen sténala a vzdychala. Péra v posteli skřípala. Něco jako zadní čelo postele narazilo do něčeho jako stěny. Rozuměj: Darleen a velký tlusťoch na ní.

Zazvonil telefon. Pete se po něm rychle natáhl.

„Kdo je?“

„Tady Fred. Hned sem přijeď – narazili jsme na zlatou žílu.“

V dodávce to bylo samý drátek a serepetičky. Pete se praštil do kolena, když nastupoval.

Freddy vypadal úplně v transu. Poklopec měl rozepnutý a tloukl špačky.

Říkal: „Okamžitě jsem poznal ten bostonskej přízvuk a zavolal jsem ti, jakmile na to vlítli. Poslouchej, tohle je živák.“

Pete si nasadil sluchátka. Darleen Shoftelovou slyšel nahlas a zřetelně.

„…jsi větší hrdina než tvůj brácha. Četla jsem o tobě v Time. Jak ti loď zničili Japonci nebo tak nějak.“

„Rozhodně jsem lepší plavec než Bobby, to jo.“

Tohle bylo jako vyhrát jackpot: Bývalá láska Gail Hendeeové, Jack K.

Darleen: „Viděla jsem fotku tvýho bráchy v Newsweeku. On má asi čtyři sta dětí, ne?“

Jack: „Tři sta rozhodně a další se rodí snad každou vteřinou. Když za ním přijdeš domů, tak se na tebe přilepěj jako štěnice. Podle mý ženy je Bobbyho potřeba dělat děti až vulgární.“

Darleen: „Potřeba dělat děti? To zní hezky.“

Jack: „Bobby je katolík jak vyšitej. Potřebuje mít děti a trestat lidi, který nenávidí. Kdyby jeho nenávist byla omylnější, byl by pořádně otravnej.“

Pete si urovnal sluchátka. Jack Kennedy si v post-šukové malátnosti nedával pozor na pusu.

„Já v sobě nemám tak silnou nenávist jako Bobby. Bobby nenávidí přímo zuřivě. Nenávidí Jimmyho Hoffu s ohromnou silou a přímočarostí, a právě proto nakonec vyhraje. Včera jsem s ním byl ve Washingtonu. Vyslechli jsme výpověď jednoho z Teamsters, kterej už začal mít Hoffy dost a rozhodl se na něj něco prásknout. Ten prostinkej Polák z Chicaga, nějakej Roland, přijde za ním, a Bobby ho hned vezme na rodinnou večeři. Rozumíš, hm, ty…“

„Darleen.“

„Jasně, Darleen. Rozumíš, Darleen, Bobby je větší hrdina než já, protože má v sobě opravdickou vášeň a štědrost.“

Udělátka blikala. Páska se točila. Vyhráli královsky naditý jackpot – Jimmy Hoffa se POSERE, až to uslyší.

Darleen: „I tak si ale myslím, že ta událost s tou lodí byla fakt dobrá.“

Jack: „Víš, Arlene, ty jsi velmi pozorná posluchačka.“

Fred vypadal, že se co nevidět ROZTEČE. V očičkách mu blikaly dolary.

Pete zaťal ruce v pěst. „Tohle je moje. Ty zůstaň sedět na prdeli a dělej, co ti řeknu.“

Freddy se ušklíbl. Pete se usmál – z jeho rukou šel vždycky strach.

U letadla na něj čekal taxík. Řidič mluvil o kubánské politice – nonstop. El grande Castro postupuje! El puto Batista se stahuje!

Pancho ho vysadil u stanoviště. Jimmy měl na povel celou boudu – poskoci balili záchranné vesty a samopaly.

Hoffa je vyhnal ven. Pete se zeptal: „Jimmy, jak se máš?“

Hoffa zvedl ze země baseballovou pálku pobitou hřebíky. „Já jsem v pohodě. Dobrý ne? Žraloci občas připlavou k lodi tak blízko, že je můžeš pěkně poplácat.“

Pete otevřel tašku s kazeťákem a zapojil ho do zásuvky u země. Z těch tygrovaných tapet se mu zamotala hlava.

„Je to fajn, ale já mám něco ještě lepšího.“

„Říkal jsi, že cejtíš prachy. To bude znamenat mý prachy za tvý snažení.“

„A tady je příběh, kterej se k tomu váže.“

„Já nemám rád příběhy, ve kterejch nevystupuju jako hlavní hrdina. A víš, že mám moc práce…“

Pete mu položil dlaň na rameno. „Zmáčknul mě člověk z FBI. Říkal, že má, hlášku‘ z McClellanova výboru. Říkal, že ví, že jsem oddělal Gretzlera, ale panu Hooverovi je to prej fuk. Znáš Hoovera, Jimmy. Tebe i celej podnik vždycky nechával na pokoji.“

Hoffa se mu vytrhl. „No a co? Myslíš, že maj nějaký důkazy? Máš to snad natočený na tý pásce?“

„Ne. Myslím, že federálové špízujou pro Hoovera, Bobbyho Kennedyho a výbor nebo tak něco, a Hoover je podle mě na naší straně. Sledoval jsem toho člověka a jeho parťáka až k bytu jedný kurvy v Hollywoodu. Napíchli ho a můj kámoš Freddy Turentine se pověsil na jejich dráty. A teď poslouchej.“

Hoffa podupával nohou, jako by se nudil. Hoffa smetl z košile tygrovaný chomáč chlupů.

Pete stiskl Play. Páska šustila. Slyšeli sténání a zrychlující se skřípání matrace.

Pete jim to měřil. Senátor John F. Kennedy: borec na dvě minuty dvacet.

Darleen Shoftelová předstírala orgasmus. A teď to bostonské hýkání: „Ty moje zatracený záda.“

Darleen pronesla: „To bylo dóóóóobrý. Krátký a něžný, to mám nejradši.“

Jimmy otáčel v rukou svou pálkou. Na pažích mu naskočila husí kůže.

Pete stiskl pár knoflíků a přejel ke kvalitnějším zprávám. Dvouminutový Jack bájil:

„…člověk z Teamsters, který už začal mít Hoffy dost… Ten prostinkej Polák z Chicaga, nějakej Roland.“

Hoffa měl husí kůži všude. Hoffa div prsty nerozdrtil pálku.

„Ten Roland má vznešenost dělnický třídy… Bobby je do Hoffy zakousnutej. A když se Bobby zakousne, tak nepustí.“

Hoffova husí kůže byla najednou dvojnásobná. Hoffa koulel očima jako černoch, jenž chce někomu nahnat strach.

Pete ustoupil dozadu.

Hoffa se neudržel – pobitá pálka se rozletěla po místnosti…

Ze židlí zbyly jen třísky. Stoly přišly o nohy. Ze stěn serval všechno až na omítku.

Pete ustoupil do uctivé vzdálenosti. Svítící plastikový Ježíš u dveří se rozletěl na osm milionů kousíčků.

Všude kolem lítaly kousky papírů. Od stěn se odrážely třísky. Z chodníku je pozorovali taxikáři – Jimmy se rozmáchl, rozmlátil okno a sklo se vysypalo až na ně.

James Riddle Hoffa – lapal po dechu a otupěle, jakoby omráčeně, zíral před sebe.

Pálka se mu zadrhla o kliku. Jimmy na ni civěl – co teď?

Pete ho chytil a sevřel ho rukama. Jimmyho oči se otočily dozadu.

Hoffa se vzpíral a vrtěl. Pete ho svíral, dokud ho div neudusil, a chlácholil ho jako malé dítě.

„Za dvě kila denně může Freddy odposlouchávat ten dům dál. Dřív nebo pozdějc třeba seženem něco, s čím můžeš Kennedyovce nakopat do prdele. Mám taky pár dokumentů s politickým svinstvem. Jednoho dne by se nám mohly hodit.“

Hoffa se pokusil zaostřit. Mluvil pisklavě, jako by ho uspali rajským plynem.

„Co… po… mně… chceš?“

„Pan Hughes šílí. Napadlo mě, že bych se u tebe stavil a pojistil se.“

Hoffa se vykroutil. Pete se div nezalkl jeho pachem: pot a hodně laciná kolínská.

Z obličeje mu vyprchala všechna barva. Popadl dech. Hlas mu poklesl o pár oktáv níž.

„Dám ti pět procent z týhle taxislužby. V L. A. necháš dál fungovat ten odposlech federálů a čas od času se tady objevíš a postavíš Kubánce do latě. Nesnaž se ze mě vyždímat deset procent, protože to bych tě poslal do prdele a posadil na autobus zpátky do L. A.“

Pete řekl: „Platí.“

Jimmy na to: „A teď mám práci v Sun Valley. Chci, abys jel se mnou.“

Vyrazili tygrovaným taxíkem. Kufr měli plný věcí na střílem žraloků: pobité pálky, samopaly a opalovací krém.

Řídil Fulo Machado. Jimmy si vzal čisté oblečení. Pete si zapomněl vzít náhradní oblečení – nedokázal se zbavit Hoffova smradu.

Nikdo nemluvil – špatná nálada Jimmyho Hoffy předem vyloučila jakékoli bezduché tlachání. Míjeli autobusy nacpané členy Teamsters, kteří si přijížděli prohlédnout vyděračské pozemky.

Pete v duchu počítal.

Dvanáct taxikářů pracuje čtyřiadvacet hodin denně. Dvanáct mužů se zelenými kartami, jež jim pořídil Jimmy Hoffa – dostávali jen nepatrné podíly a chtěli zůstat v Americe. Dvanáct melouchářů: lupiči, stávkokazové, pasáci. Pět procent skutečných výdělků a všechno, co z nich vymáčkne bokem – to neznělo vůbec špatně.

Fulo sjel z dálnice. Pete viděl místo, kde odstřelil Antona Gretzlera. Sledovali konvoj autobusů ke vzorovým pozemkům – nejmíň pět kilometrů od dálnice.

V záři reflektorů vynikla nádhera místa – bylo to až přesvícené, jako při premiéře nějakého filmu. Upravené Sun Valley vypadalo hezky: čisté upravené domečky na vyasfaltované mýtině.

Teamsters popíjeli u karetních stolků – aspoň dvě stovky mužů se mačkaly v průchodech mezi domy. Štěrkové parkoviště bylo přecpané auty a autobusy. Poblíž stál gril bar – podívejte na to selátko napíchnuté na rožni, jak se točí a opéká.

Fulo zaparkoval co nejblíž k akci. Jimmy řekl: „Vy dva tady počkejte.“

Pete vystoupil a protáhl se. Hoffa zamířil k davu – okamžitě se kolem něj seběhla mračna patolízalů.

Fulo si brousil mačetu pemzou. Vozil ji v šátku připevněnou k zadnímu sedadlu.

Pete se díval, jak Jimmy zpracovává dav.

Ukazoval jim domy. Krátce rozmlouval a pojídal grilované maso. Když pohledem zavadil o plavovlasého Poláka, zajíkl se a celý zrudl.

Pete kouřil jednu cigaretu za druhou. Fulo poslouchal rádio v autě: nějakou španělsky mluvenou show o tom, jak je třeba modlit se k Ježíšovi.

Pár autobusů odjelo. Dorazila dvě auta s děvkami – ušmudlanými Kubánkami v doprovodu vysloužilých poldů.

Jimmy smlouval a vychvaloval přihlášky do Sun Valley. Někteří z Teamsters nasedli do aut a odjeli odsud opilí a uřvaní.

Polák naskočil do svého chevroletu a vystřelil odsud, jako by na něj někde čekala jeho milá.

Jimmy zrychlil krok – zakrslé nožičky kmitaly jako o závod. Ani nebylo potřeba nic vysvětlovat: ten Polák byl Roland Kirpaski.

Nasedli do tygrovaných saní. Fulo vyrazil. Pošuk v rádiu zvýšil hlas a žadonil o příspěvky.

Fulo s nohou na plynu měl jasno. Sešlápl plyn na podlahu a z nuly na stovku se dostal během šesti vteřin.

Pete zahlédl světla chevroletu. Fulo pořád zrychloval a narazil do něj. Auto sklouzlo ze silnice, přerazilo pár stromů a zastavilo se.

Fulo namířil auto k němu. V reflektorech viděli Kirpaského – jak se potácí po mýtině porostlé hustou travou.

Jimmy vylezl a vydal se za ním. Nad hlavou mával Fulovou mačetou. Kirpaski zakopl a mával na něj prostředníčky vztyčenými v oplzlém gestu.

Hoffa začal máchat mačetou. Kirpaski spadl a z pahýlů u zápěstí mu crčela krev. Jimmy chytil mačetu oběma rukama – do všech stran se rozletěly cáry kůže s vlasy.

Šašek v rádiu skřehotal. Kirpaski se svíjel v křečích od hlavy k patě. Jimmy si otřel krev z očí a máchal dál.

8

MIAMI, 11. 12. 1958

Kemper o té své hře s autem prohlásil, že je to jako Ďáblův advokát. Pomáhala mu zaujímat jasný postoj v otázce loajality a dokazovala jeho schopnost osvojit si správnou roli ve správný čas.

Celou hru inspirovala Bobbyho nedůvěra. Jeho jižanský přízvuk ho jednou prozradil – Bobby si toho okamžitě všiml.

Kemper projížděl jižním Miami. Hru zahájil tím, že si vyznačil, kdo co ví.

Pan Hoover ví všechno. Boydův odchod do penze kamuflovalo papírování v FBI. Kdyby Bobby hledal potvrzení, našel by si ho.

Claire věděla všechno. Nikdy ale nebude posuzovat jeho motivy a nezradí ho.

Ward Littell o Kennedyových věděl. S největší pravděpodobností s tím nesouhlasil – Bobbyho nadšení pro dopadání zločinců mu imponovalo. Ward byl taky příležitostný partner pro práci agenta, zkompromitovaný napíchnutím domu Darleen Shoftelové. Styděl se za tu práci – ovšem vděk za vstup do programu vyvážil veškeré pocity viny. Ward nevěděl, že Pete Bondurant zabil Antona Gretzlera; Ward nevěděl, že pan Hoover tu vraždu ignoroval. Bondurant Warda děsil –moudrá reakce na Velkého Petea a legendy, u jejichž zrodu stál. Záležitost s Bondurantem bude nutné držet od Warda za každou cenu.

Bobby věděl, že Kemper pase pro Jacka – dodával mu čísla neobyčejně zajímavých dávných lásek.

Pak otázky a odpovědi: praxe pro klesající skepsi.

Kemper zabrzdil před ženou, co nesla tašku s nákupem. Jeho hra přeskočila do přítomného času.

Bobby si myslí, že sleduju stopy Antona Gretzlera. A přitom ve skutečnosti chráním nejmilejšího ranaře Howarda Hughese.

Otázka: Zdá se, že se třeseš na rozbití vnitřního kruhu Kennedyových.

Odpověď: Talenty vycítím na míli daleko. To, že se přimknu k demokratům, ze mě ještě nedělá komunistu. Starý Joe Kennedy je stejně napravo jako pan Hoover.

Ot: K Jackovi ses „přimkl“ hodně rychle.

Od: Za jiných okolností bych mohl být Jackem já.

Kemper se podíval do notesu.

Musel projet kolem Tiger Kabs. Musel jet do Sun Valley a ukázat fotky svědkovi, který viděl, jak ten „chlap jak hora“ odvrátil tvář od dálnice.

Ukáže mu staré fotky – současnému Bondurantovi se moc nepodobají. Rozmluví mu potvrzení své výpovědi: vy jste toho člověka ve skutečnosti neviděl, že?

Před ním se přehnal tygrovaný taxík. Na konci bloku viděl tygrovanou boudu.

Kemper zastavil a zaparkoval přes ulici. Pár chlápků na chodníku vytušilo, že přišel POLDA, a rozuteklo se.

Vešel do boudy. Zasmál se – na stěnách byly čerstvě nalepené tapety z tygrovaného sametu.

Čtyři Kubánci v tygrovaných košilích se zvedli a obstoupili ho. Košile měli vytažené z kalhot, aby zakrývali pistole.

Kemper vytáhl fotky. Tygrovaní hoši přistoupili blíž k němu. Jeden z nich vytáhl dýku a škrábal se s ní po krku.

Ostatní tygrovaní se zasmáli. Kemper se obrátil na nejbližšího. „Neviděl jste ho?“

Muž poslal fotku ostatním. Každému z nich se v očích objevil záblesk poznání a všichni řekli: „Ne.“

Kemper si fotku vzal. Viděl, jak mu venku u chodníku čučí do auta nějaký běloch.

Muž s nožem k němu přistoupil. Ostatní tygrovaní se uchichtli. Muž s nožem točil bělochovi ostřím před očima.

Kemper ho judistickým chvatem složil. Kopnutím mu podrazil nohy. Muž se svalil na podlahu a upustil kudličku.

Kemper ji zvedl. Tygrovaní se houfně vzdálili. Kemper šlápl povalenému muži na ruku a probodl mu dlaň dýkou.

Muž vykřikl. Ostatní tygrovaní lapali po dechu a nervózně štěbetali. Kemper se mírně uklonil a odešel.

Jel po 1-95 do Sun Valley. Těsně za ním se držel šedý sedan. Přejížděl z pruhu do pruhu, zpomaloval a zrychloval – auto se ho drželo v běžné vzdálenosti.

Na jednom výjezdu Kemper sjel z dálnice. Kolmo k cestě vedla hlavní silnice do nějaké venkovské díry – čtyři pumpy a kostel. Zajel k pumpě Texaco a zaparkoval.

Odešel na záchod. Viděl, jak u pumpy postává auto, které ho sledovalo. Ten běloch, co mu u Tiger Kabs okukoval auto, vystoupil a rozhlížel se.

Kemper zavřel dveře a vytáhl zbraň. V místnosti to smrdělo a všude byla špína.

Na hodinkách sledoval ubíhající vteřiny. Po jedenapadesáti vteřinách zaslechl zvuk kroků.

Muž vyrazil dveře. Kemper ho chytil a přitiskl ho ke zdi.

Bylo mu asi čtyřicet, měl špinavé blond vlasy a byl štíhlý. Kemper ho prohledal od kotníků nahoru.

Žádný odznak, žádná zbraň, žádné koženkové pouzdro s odznakem.

Muž ani nemrkl. Naprosto ignoroval hlaveň revolveru v obličeji.

Muž řekl: „Jmenuji se John Stanton. Jsem zástupcem amerického vládního úřadu a chci si s vámi promluvit.“

„A o čem?“

Stanton řekl: „O Kubě.“

9

CHICAGO, 11, 12. 1958

Kandidát na donášení v práci: „Židáček Lenny“ Sands vybíral peníze z hracích skříní.

Littell ho sledoval. Během hodiny obešli šest hospod u Hyde Parku – Lenny se neloudal.

Lenny kibicoval. Lenny vtipkoval. Lenny rozdával miniaturní lahvičky whisky Johnnie Walker Red Label. Lenny vyprávěl příběh Kom-San-Čina, prevíta z Číny – a do sedmi minut měl své mince v měšci.

Lenny neměl vůbec čich na to, jestli ho někdo sleduje. Lenny měl v rámci programu jedinečnou charakteristiku: bavič v baru alias posel Kubánců alias maskot mafie.

Lenny zastavil u Tillermanova baru. Littell zaparkoval a vstoupil dovnitř půl minuty po něm.

V místnosti bylo přetopeno. V zrcadle nad barem se odrážel jeho obraz: kabát dřevorubce, zelené kalhoty, pracovní boty.

Ještě pořád vypadal jako středoškolský profesor.

Na stěnách visely suvenýry Teamsters. Jedna fotka vyčnívala mezi ostatními: Jimmy Hoffa a Frank Sinatra s obrovskou rybou v náručí.

Dělníci procházeli kolem pultu s teplým bufetem. Lenny seděl vzadu u stolku s podsaditým mužem, který se cpal hovězím.

Littell ho identifikoval: Jacob Rubenstein alias Jack Ruby.

Lenny přinesl své pytle s mincemi. Ruby měl s sebou kufřík. Nejspíš mělo jít o předání hotovosti.

Kolem nich nebyly žádné prázdné stoly.

U baru postávali muži a dávali si tekutý oběd. Panáky režné zapíjeli pivem. Littell si objednal totéž – nikdo se nezasmál ani neušklíbl.

Barman ho obsloužil a vzal si peníze. Littell zkonzumoval svůj oběd rychle – stejně jako bratři z Teamsters.

Po režné se začal potit; po pivu mu naskočila husí kůže. Kombinace obojího ho uklidnila.

Absolvoval jednu schůzku podle programu. Muži se na něj dívali nenávistně – přesunul ho tam pan Hoover osobně. Jeden agent jménem Court Meade se s ním přivítal přátelsky – ostatní ho přivítali přikývnutím a nuceným potřásáním rukou.

Jako agent programu fungoval tři dny. Plus tři šichty na odposlouchávacím stanovišti, kde studoval hlasy členů chicagské mafie.

Barman prošel kolem něj. Littell zvedl dva prsty – přesně takhle si jeho bratři z Teamsters objednávali přídavek.

Sands s Rubym si pořád povídali. V jejich blízkosti nebylo volné místo – nemohl se přiblížit, aby je slyšel.

Dopil a zaplatil. Režná mu stoupla rovnou do hlavy.

Pít ve službě bylo proti předpisům FBI. Tedy nikoli nezákonné – asi jako odposlouchávání bytů kurev s cílem přistihnout politiky.

Agent, který měl na starost byt Shoftelové, byl nejspíš mimo – ještě nevyslal ven ani jednu pásku. Nenávist pana Hoovera vůči Kennedyovým se nejspíš řídila úplně šílenou zvráceností.

Robert Kennedy se jevil jako hrdina. Bobbyho vstřícnost vůči Rolandu Kirpaskému se zdála být nefalšovaná a upřímná.

Jeden stůl se uvolnil. Littell prošel frontou na oběd a posadil se. Lenny s Rubensteinem/Rubym seděli ani ne metr od něj.

Ruby mluvil. Jídlo mu padalo po ubrousku.

„Heshie si pořád myslí, že má raka nebo nějakou šmucik nemoc. Pro Heshe je beďár hned znamením zhoubnýho nádoru.“

Lenny si vzal sendvič. „Heshie je klasa. Když jsem hrál ve Stardust Lounge, chodil každej večer. Heshie dával odjakživa přednost koncertům v baru před velkýma jménama. Ve velkým sále Dunes klidně moh vystupovat Ježíš Kristus s apoštolama, a Heshie určitě seděl v nějakým zaplivaným podniku a sledoval nějakýho přistěhovalce, protože jeho bratranec dosáhnul úspěchu.“

Ruby řekl: „Heshie je na kouření. Je výlučně na kouření, protože mu to prej dělá dobře na prostatu. Říkal mi, že nešukal od doby, co byl ve třicátejch letech s Purples a nějaká slepice na něj chtěla hodit otcovství. Heshie mi říkal, že mu ho kouřili snad desettisíckrát. Rád se přitom dívá na, Show Lawrence Welka‘. Na všechny ty nemoci, co si myslí, že má, má devět doktorů a všechny jejich sestřičky ho kouřej. Proto taky ví, že mu to dělá dobře na prostatu.“

„Heshie“ byl nade vší pochybnost Herschel Meyer Ryskind: „aktivní v obchodu s heroinem na pobřeží Mexického zálivu“.

Lenny říkal: „Jacku, hrozně nerad ti dávám tyhle kováky, ale neměl jsem čas zajít do banky. Sam toho chtěl hrozně moc. Říkal, že jsi na obchůzce a máš volno jenom určitou dobu. Mám radost, že jsme ale spolu mohli posvačit, protože dívat se na tebe při jídle je vždycky velká radost.“

Ruby si vyčistil ubrousek. „Když je lepší jídlo, tak nadělám mnohem víc. V Big D je lahůdkářství, a za to bych dal život. Hele, tady jsem si na košili jenom špricnul. V tom lahůdkářství ji mám jako pocákanou sprejem.“

„Pro koho jsou ty prachy?“

„Pro Batistu a Vousáče. Santo se Samem se rozhodli vsadit na politiku. Příští tejden mám letět.“

Lenny odsunul svůj talíř stranou. „Hele, mám novou scénku, jak Castro přijede do Států a dostane práci jako beatnickej básník. Hulí marjánu a mluví jako negr.“

„Ty jsi prostě talent, Lenny. Já to říkám pořád.“

„Tak to říkej dál, Jacku. Jestli s tím nepřestaneš, třeba tě někdo uslyší.“

Ruby vstal. „No počkej, jeden nikdy neví.“

„To je pravda, to nikdy. Šalom, Jacku. Vždycky tě rád vidím při jídle.“

Ruby vyšel ven se svým kufříkem. Židáček Lenny si zapálil cigaretu a zvedl oči k nebi.

Baroví herci. Hulení. K obědu režná s pivem.

Littell se vrátil k autu a motala se mu hlava.

Lenny odešel o dvacet minut později. Littell ho sledoval na sever k Lake Shore Drive.

Čelní sklo mu postříkala zpěněná voda – jezero jako by se v silném větru vařilo. Littell přidal topení – místo velké zimy velké vedro.

V puse měl po alkoholu jako v polepšovně a cítil se jen lehce opilý. Cesta se pořád svažovala – jenom nepatrně.

Před výjezdem Lenny zapnul blinkr. Littell rychle přejel do jiného pruhu a zařadil se za něj. Sjeli ke Gold Coast – až příliš honosnému místu, než aby tady člověk jako Lenny byl jako doma.

Lenny zatočil na západ po Rush Street. Littell před sebou viděl vybrané bary: vstupy obložené hnědým kamenem a tlumené neonové nápisy.

Lenny zaparkoval a vešel do Hernando’s Hideaway. Littell za ním vyrazil co nejpomaleji.

Dveře se zavřely. Zahlédl, jak se dva muži líbají – jen kratičké půlvteřinové poškádlení.

Littell zaparkoval a vzal si jiný svrchník: místo dřevorubeckého modré sako. Kalhoty a boty si musel nechat stejné.

Kráčel v prudkém větru. Místo bylo tmavé a tiché jako uprostřed odpoledne. Dekorace působily diskrétně: všude leštěné dřevo a zelená kůže.

Prostor pro bankety byl oddělený lanem. Na protějších koncích baru seděly dvě dvojice: starší muži, Lenny a nějaký student.

Littell si sedl mezi ně. Barman ho ignoroval.

Lenny vyprávěl. Už nemluvil nespisovně – ani stopa po vrčení a židovských výrazech.

„Larry, měl bys vidět, jak ten šílený člověk jí.“

Objevil se barman. Littell řekl: „Režnou a pivo.“ Všichni se obrátili jeho směrem.

Barman mu nalil panáka. Littell ho vypil a rozkašlal se. Barman na to: „Božínku, to jsme měli žízeň!“

Littell sáhl pro peněženku. Vytáhl i pouzdro s odznakem, který mu vypadl na bar všem na odiv.

Vzal ho a hodil na bar nějaké drobné. Barman řekl: „A pivíčko už nebudeme?“

Littell jel do kanceláře a sepsal hlášení o sledování. Do pusy si nacpal žvýkačku, aby přebil pach alkoholu.

Vynechal zmínku o požitém alkoholu a botě v Hernando’s Hideaway. Zdůraznil však základní bod: že Lenny Sands možná vede tajný homosexuální život. To by se mohlo hodit jako nástroj k tomu, aby ho přinutil začít donášet: tenhle fakt před svými kamarády z mafie nepochybně skrýval.

Lenny si ho nevšiml. Littell zatím nebyl při sledování odhalen.

Court Meade poklepal na stěny jeho kóje. „Máš tady dálkovej hovor, Warde. Nějakej Boyd z Miami na dvojce.“

Littell zvedl sluchátko. „Nazdar, Kempere. Co zase děláš na Floridě?“

„Prověřuju kontakty mezi Bobbym a panem Hooverem, ale nikomu to neříkej.“

„A máš nějaký výsledky?“

„No, pořád se ke mně hlásej lidi a Bobbyho svědci mizej jeden za druhým. Takže je to asi tak půl na půl. Warde…“

„Potřebuješ laskavost.“

„No, spíš dvě.“

Littell se zhoupl na židli dozadu. „Poslouchám tě.“

Boyd řekl: „Helen letí dnes v noci do Chicaga. Let United, číslo 84, New Orleans do Midway. Přistane v 5:10. Můžeš ji vyzvednout a zavézt do jejího hotelu?“

„Ale jistě. A vezmu ji i na večeři. Ježíši, to je na poslední chvíli, ale výborně.“

Boyd se zasmál. „To je naše Helen, impulzivní cestovatelka. Warde, pamatuješ si na toho Rolanda Kirpaského?“

„Kempere, je to tři dny, co jsem ho viděl.“

„Ano, to je pravda. No, tak ten je údajně na Floridě, ale mně se nějak nedaří ho najít. Měl zavolat Bobbymu a hlásit Hoffovy plány v Sun Valley, ale neozval se a včera v noci odjel z hotelu a ještě se nevrátil.“

„Mám se stavit u něj doma a promluvit s jeho ženou?“

„Ano, kdyby ti to nevadilo. Jestli se dozvíš něco zásadního, nech mi to v komunikačním ve Washingtonu. Ještě jsem tady nenašel hotel, ale zavolám tam a zjistím, jestli jsi volal.“

„Jaká je adresa?“

„818 South Wabash. Roland si nejspíš vyrazil na flám s nějakou kočičkou, ale nemůže škodit, když se podíváme, jestli se neozval ženě. Ty, Warde?“

„Já vím. Budu si pamatovat, pro koho pracuješ, a nikomu to neřeknu.“

„Díky.“

„Nemáš zač. A mimochodem, dneska jsem viděl člověka, kterej je stejně schopnej herec jako ty.“

Boyd řekl: „Vyloučeno.“

Mary Kirpaská ho rychle pozvala dál. Dům byl přecpaný nábytkem a přetopený.

Littell si sundal kabát. Žena ho div nezahnala do kuchyně.

„Roland volá domů vždycky každou noc. Říkal, že jestli se z téhle cesty neozve, mám se spojit s úřady a ukázat jim jeho notes.“

Littell ucítil zelí a vařené maso. „Já nepracuju pro McClellanův výbor, paní Kirpaská. Já jsem s vaším manželem vlastně nikdy nepracoval.“

„Ale znáte pana Boyda i pana Kennedyho.“

„Pana Boyda znám. Právě on mi řekl, abych se u vás zastavil.“

Už si okousala nehty skoro do krve. Rty si namalovala nějak nakřivo.

„Roland včera v noci nevolal. Vedl si notes o aktivitách pana Hoffy, ale do Washingtonu ho nevzal, protože si chtěl s panem Kennedym promluvit, než přistoupí na to, že bude i svědčit.“

„Jaký notes?“

„Je to seznam telefonních hovorů pana Hoffy z Chicaga, pak jsou tam data a tak dál. Roland říkal, že ukradl účty za telefon nějakýmu kamarádovi pana Hoffy, protože pan Hoffa se bál volat dálkový hovory ze svýho hotelu, protože si myslel, že má v telefonu štěnici.“

„Paní Kirpaská…“

Z kuchyňského stolu zvedla pořadač. „Roland by se zbláznil, kdybych to neukázala úřadům.“

Littell pořadač otevřel. Na první stránce byla jména a telefonní čísla pečlivé seřazená do sloupců.

Mary Kirpaská se k němu přitiskla. „Roland volal telefonním společnostem ve všech těch městech a zjišťoval, komu ty čísla patřej. Myslím, že se představoval jako policajt nebo co.“

Littell listoval dál. Roland Kirpaski psal čitelně a pečlivě.

U několika „přijatých hovorů“ byla povědomá jména: Sam Giancana, Carlos Marcello, Anthony Iannone, Santo Trafficante Jr. Jedno jméno mu bylo povědomé a děsilo ho: Peter Bondurant, 949 Mapleton Drive, Los Angeles.

Hoffa volal Velkému Peteovi v poslední době třikrát: 25. 11. 1958, 1.12 1958,2.12.1958.

Bondurant dokázal roztrhnout řetěz pout. Údajně zabil lidi za deset tisíc dolarů a letenku.

Mary Kirpaská si pohrávala s korálky růžence. Cítil z ní lacinou kolínskou a cigarety.

„Můžu si od vás zavolat?“

Ukázala na telefon na zdi. Littell natáhl šňůry do vzdáleného rohu kuchyně.

Nechala ho o samotě. Littell slyšel, jak si ve vedlejším pokoji pouští rádio.

Vytočil operátorku dálkových hovorů. Přepojila ho na bezpečnostní oddělení na losangeleském mezinárodním letišti.

Ozval se nějaký muž. „Seržant Donaldson, co si přejete?“

„Tady zvláštní agent Littell, FBI Chicago. Potřebuju rychle prověřit jednu rezervaci.“

„Ano, pane. Povězte mi, co byste potřeboval.“

„Potřebuju, abyste se podíval na letecké společnosti, které létají zpáteční lety z Los Angeles do Miami. Zajímají mě rezervace z osmého, devátého nebo desátého prosince a návrat někdy potom. Jde mi o rezervaci na jméno Peter Bondurant nebo rezervace proplacené společnosti Hughes Tool Company nebo Hughes Aircraft. Jestli se vám podaří něco z toho najít a ta rezervace byla vystavená pro muže, potřebuju znát popis člověka, který si letenku vyzvedl nebo který nastoupil do letadla.“

„Ale ten závěrečný požadavek je jako hledat jehlu v kupce sena, pane.“

„To si nemyslím. Můj podezřelý je běloch, ještě mu nebylo čtyřicet, měří asi metr devadesát pět a je velmi mohutný. Jakmile ho jednou zahlédnete, už na něj nezapomenete.“

„Chápu. Mám vám zavolat?“

„Ne, počkám. Když tu po deseti minutách nebudu, řeknou vám tady moje číslo.“

„Ano, pane. Tak vydržte. Hned se na to mrknu.“

Littell držel sluchátko. Neopouštěl ho jeden obraz: Velký Pete Bondurant na kříži. V duchu pořád viděl její kuchyni: přecpaná, na farním kalendáři zakroužkovaná pouť…

Uplynulo osm minut. Pak se znovu ozval seržant, mluvil vzrušeně.

„Pane Littelle?“

„Ano.“

„Pane, máme to. Nebyl bych to čekal, ale povedlo se.“

Littell si vytáhl notes. „Tak povídejte.“

„Let American Airlines, číslo 104, Los Angeles-Miami. Z L. A. odletěl v osm hodin ráno včera, 10. prosince, a do Miami přiletěl v 16:10. Rezervace byla na jméno Thomas Peterson a proplatila ji společnost Hughes Aircraft. Mluvil jsem s pracovnicí, která letenku vydávala, a ta si vzpomněla na toho muže, jak jste ho popsal. Měl jste pravdu, na takového se nezapomíná…“

„A je tam rezervace na zpáteční let?“

„Ano, pane. Let American, číslo 55. Do Los Angeles dorazí zítra v sedm ráno.“

Littellovi se zatočila hlava. Otevřel okno a vdechoval čerstvý vzduch.

„Pane, jste tam?“

Littell muže přerušil a vytočil operátora. Do kuchyně foukal chladný vzduch.

„Tady operátor.“

„Potřebuju Washington, D. C. Číslo je KL4-8801.“

„Ano, pane, okamžik prosím.“

Nečekal dlouho. Nějaký muž to zvedl a řekl: „Komunikační oddělení, zvláštní agent Reynolds.“

„Tady zvláštní agent Littell v Chicagu. Potřebuju předat zprávu zvláštnímu agentovi Kemperu Boydovi do Miami.“

„Pracuje v miamské kanceláři?“

„Ne, provádí teď samostatný úkol. Potřebuju předat veliteli v Miami tu zprávu s tím, aby vyhledal agenta Boyda. Myslím, že bude třeba jen obvolat hotely, a kdyby to tak nespěchalo, udělal bych to sám.“

„Není to zrovna obvyklé, ale nevidím důvod, proč bych to nemohl udělat. Jak zní ta zpráva?“

Littell mluvil pomalu. „Mám nepřímé a hypotetické – ta dvě slova podtrhněte – důkazy, že J. H. najal našeho mohutného starého francouzského přítele na likvidaci svědka výboru R.K. Náš přítel odlétá z Miami pozdě v noci, let American, číslo 55. Zavolej mi do Chicaga, řeknu ti víc. Rychle informuj Roberta K. Podpis W.J.L.“

Agent celou zprávu přečetl. Littell slyšel Mary Kirpaskou, jak popotahuje těsně za dveřmi do kuchyně.

Helenin let měl zpoždění. Littell čekal v baru nedaleko východu.

Znovu se podíval na seznam hovorů. Jeho instinkt šel najisto: Pete Bondurant zabil Rolanda Kirpaského.

Kemper se zmínil o mrtvém svědkovi Gretzlerovi. Kdyby se mu podařilo spojit Bonduranta s tímhle jménem, možná by mu mohli hodit na krk DVĚ vraždy.

Littell popíjel režnou a pivo. Neustále se díval do zrcadla nad barem a kontroloval, jak vypadá.

Jeho pracovní oblečení mu připadalo divné. Brýle a řídnoucí vlasy k němu nepasovaly.

Režná ho pálila; pivo šimralo. K jeho stolku přistoupili dva muži a zvedli ho.

Prudce ho postavili. Pevně mu svírali lokty. Vedli ho dozadu k odděleným telefonním automatům.

Provedli to rychle a nesmlouvavě – žádný z civilních hostů baru si toho nevšiml.

Muži mu drželi ruce za zády. Ze stínu vystoupil Chick Leahy a podíval se mu přímo do obličeje.

Littell cítil, jak se mu podlamují kolena. Muži ho zvedli a postavili na obě nohy.

Leahy řekl: „Vaše zpráva pro Kempera Boyda byla zadržena. Mohl jste tím porušit jeho krytí. Pan Hoover nechce, aby Robertu Kennedymu někdo pomáhal, a Peter Bondurant je cenný spolupracovník Howarda Hughese, který je přítelem pana Hoovera a celé FBI. Víte, jak vypadají plně kódované zprávy, pane Littelle?“

Littell mrkl. Spadly mu brýle. Všechno se mu slilo v jednu šmouhu.

Leahy ho udeřil do hrudi, velmi tvrdě. „S okamžitou platností tě odvolávám z programu a vracím do Rudého oddělení. A důrazně tě žádám, aby ses nepokoušel protestovat.“

Jeden muž mu sebral notes. Druhý řekl: „Je z tebe cejtit chlast.“

Odsunuli ho stranou a vyšli ven. Celé to trvalo půl minuty.

Paže ho bolely. Brýle měl poškrábané a popraskané. Nedokázal popadnout dech ani udržet rovnováhu.

Potácel se zpět ke svému stolku. Hodil do sebe režnou i pivo a přestal se třást.

Brýle mu seděly na nose jen tak tak. Podíval se na svůj nový odraz v zrcadle: nejneschopnější dělník na světě.

Z reproduktorů se ozvalo: „Let United číslo 84 z New Orleansu právě přistává.“

Littell dopil své nápoje a pak si vzal dvě žvýkačky. Došel k východu a sledoval cestující.

Helen ho zahlédla a upustila zavazadla. Objala ho tak, že se div nesvalil na zem.

Lidi je obcházeli. Littell řekl: „Počkej chvilku, ať si tě prohlídnu.“

Helen zvedla oči. Temenem se mu otřela o bradu – vyrostla.

„Vypadáš skvěle.“

„To je make-up Max Factor číslo čtyři. Úplně parádně mi to kryje jizvy.“

„Jaký jizvy?“

„Děsně vtipný. A ty teď děláš co? Dřevorubce?“

„Ano. Aspoň posledních pár dní ano.“

„Susan říkala, že pan Hoover tě konečně nechal honit gangstery.“

Nějaký muž zakopl o Heleninu tašku s oblečením a nevraživě se na ně podíval. Littell řekl: „Pojď, zvu tě na večeři.“

Dali si steak ve Stockyard Inn. Helen mluvila jako o závod a trošku se přiopila červeným.

Z vytáhlé dívky se stala štíhlá žena. Její obličej získal pevné rysy. Přestala kouřit – říkala, že ví, že tím se jen předstírá dospělost.

Odjakživa nosila vlasy sčesané do drdolu, aby bylo vidět její jizvy. Teď je měla rozpuštěné – její zranění tak nabývala na realističnosti.

Projel kolem nich číšník s vozíkem zákusků. Helen si objednala ořechový koláč; Littell si objednal brandy.

„Warde, tys mi ještě nic neřek.“

„Právě jsem se chystal to shrnout.“

„A co jsi chtěl shrnovat?“

„Tebe ve věku jedenadvaceti let.“

Helen zavrčela. „A já už si začala připadat dospělá.“

Littell se usmál. „Chtěl jsem říct, že ses stala vyrovnanou, ale nikoli na úkor své nevázanosti. Když jsi kdysi chtěla něco říct, vždycky ses zakoktala, ale teď přemýšlíš, než něco řekneš.“

„Teď mi jenom lidi zakopávaj o kufry, když jsem na větvi z toho, že na mě čeká chlap.“

„Chlap? Myslíš přítele o čtyřiadvacet let staršího než ty, kterej tě navíc zná od malička?“

Pohladila ho po rukou. „Muž. Měla jsem v Tulane jednoho profesora, a ten říkal, že staří přátelé a studenti i učitelé se můžou měnit, takže co to je, čtvrt století semhle nebo tamhle?“

„Chceš říct, že mu bylo o dvacet pět let víc než tobě?“

Helen se zasmála. „O šestadvacet. Snažil se všechno zahlazovat, aby to nepůsobilo tak trapně.“

„Chceš říct, že jsi s ním spala?“

„Ano. A chci říct, že to nebylo odporný a patetický, což se ovšem nedá říct o chození s nedostudovanýma klukama, který si mysleli, že mě rychle sbalej, protože jsem samá jizva.“

Littell řekl: „Ježíši Kriste.“

Helen mávla vidličkou. „A teď vím, že tě to naštvalo, protože pořád jsi duší zčásti seminarista od jezuitů, kterej bere jméno boží nadarmo, jenom když je zmatenej.“

Littell popíjel brandy. „Chtěl jsem jenom říct Ježíši Kriste, copak jsme v tobě s Kemperem zničili veškerou náklonnost ke klukům tvýho věku?‘ Copak strávíš celý svoje mládí tím, že se budeš honit za chlapama středního věku?“

„Měli byste nás slyšet se Susan a Claire.“

„Mám to chápat tak, že moje dcera a její nejlepší kamarádky mluvěj jako dlaždiči?“

„Ne, ale už dlouho se spolu bavíme o chlapech všeobecně a o tobě s Kemperem zvlášť, takže jestli míváte škytavku, teď víš, čím to je.“

„V případě Kempera to chápu. Je hezkej a šlechetnej.“

„Ano, a je to hrdina. Ale je to sukničkář, a to ví i Claire.“

Helen ho sevřela pevněji. Cítil, jak se mu zrychluje tep. Dostal úplně pitomý nápad.

Littell si sundal brýle. „S Kemperovým hrdinstvím bych to neviděl tak žhavě. Myslím, že opravdoví hrdinové jsou plní vášně a šlechetnosti.“

„To zní jako epigram.“

„Taky je. Pronesl ho senátor John F. Kennedy.“

„Ty ses do něj zamiloval? Není to nějakej pomatenej liberál?“

„Zamiloval jsem se do jeho bratra Roberta, to je hrdina jaksepatří.“

Helen se štípla. „Tohle je naprosto neuvěřitelnej rozhovor se starým rodinným přítelem, kterej mě znal dřív, než umřel můj táta.“

Dostal nápad – Ježíši Kriste.

Littell řekl: „Budu tvůj hrdina.“

Helen řekla: „Nemůžeme to s tou patetičností nechat dojít takhle daleko.“

Odvezl ji do hotelu a vynesl jí nahoru kufry. Helen ho na rozloučenou políbila na rty. Brýle se mu zapletly do jejích vlasů a spadly na zem.

Littell se vrátil do Midway a letadlem ve dvě ráno odletěl do Los Angeles. Letuška se podivila jeho letence: letadlo zpátky mu letělo hodinu poté, co měli přistát.

Poslední brandy ho uspala. Probudil se omámený v okamžiku, kdy letadlo dosedlo.

Stihl to, a ještě mu zbylo čtrnáct minut volna. Let číslo 55 z Miami přistál u východu číslo 9 právě včas.

Littell ukázal hlídačovi odznak a dostal povolení vyjít na asfalt. Začínala se ozývat příšerná bolest hlavy z kocoviny.

Kolem něj procházeli nosiči zavazadel a prohlíželi si ho. Vypadal jako pobuda středního věku, co nemá ani pyžamo.

Letadlo přistálo. Pozemní personál vytáhl schůdky pro cestující.

Bondurant vystoupil zepředu. Jimmy Hoffa posílá svoje vrahy první třídou.

Littell došel až k němu. V prsou mu dunělo a skoro necítil nohy. Koktal a chraptěl.

„Jednou tě ztrestám. Za Kirpaského a za všechno ostatní.“

10

LOS ANGELES, 14. 12. 1958

Freddy nechal pod stěračem zprávu:

„Šel jsem se najíst. Počkej na mě.“

Pete nastoupil dozadu do dodávky. Freddy zapnul chladicí systém: větrák namířený na velkou mísu s kostkami ledu.

Páska se odvíjela. Světla blikala. Ručičky grafů se míhaly. Vypadalo to tu jako v kokpitu nějaké vesmírné lodi nižší třídy.

Pete otevřel okno, protože potřeboval vzduch. Kolem prošel člověk, co vypadal jako od FBI – asi pracovník odposlouchávacího stanoviště.

Dovnitř vál vítr – jako vždy žhavý.

Pete si hodil do kalhot kostku ledu a fistulí se zasmál. Znělo to přesně jako hlas zvláštního agenta Warda J. Littella.

Littell varovně zapištěl. Táhl z něj chlast a pot. Místo důkazů měl houby s octem.

Mohl mu to klidně říct:

Antona Gretzlera jsem odprásknul já, ale Kirpaského Hoffa. Já mu pak nacpal do pusy náboje do brokovnice a zalepil jsem mu ji. Rolanda a jeho auto jsme zapálili na smetišti. Náboje mu vyhodily hlavu do povětří – podle zubů ho nikdy nebudete schopni identifikovat.

Littell neví, že Rolanda Kirpaského připravila o život Jackova užvaněnost. Ten federál z odposlouchávacího stanoviště mu mohl posílat pásky – jenže Littell si to nedokázal spojit.

Freddy vstoupil do dodávky. Trošku upravil pár budíků a okamžitě spustil svou litanii.

„Ten federál, co právě prošel kolem, si v jednom kuse prohlíží dodávku. Já tady parkuju od nevidím do nevidím, a jemu stačí jenom kolem mě projít s Geigerovým počítačem, aby zjistil, že si hraju s tím samým co on. Nemůžu parkovat za blokem, vole, protože tak přijdu o signál. Potřebuju tady dělat z nějakýho normálního baráku, vole, protože pak si můžu vzít materiál, kterej je tak výkonnej, abych moh odposlouchávat přímo pelech tý Shoftelovic kočky, vole, ale ten posranej federál zabavil reklamní ceduli před posledním domem, co byl tady ve čtvrti k pronajmutí, a ty mizerný dvě kila denně, co mi s Jimmym platíte, vole, nestačí na to, abych pokryl všecky rizika, co tady na sebe beru.“

Pete vzal kostku ledu a rozdrtil ji v dlani. „Už jsi skončil?“

„Ne. Taky mám prdel samej beďár od toho, jak spím na podlaze, vole.“

Pete si prokřupal kloubky. „Tak to zrychli.“

„Chci pořádný prachy. Potřebuju to na pokrytí rizik spojenejch s riskantní službou, a abych moh celou tuhle operaci vylepšit. Přines mi pořádný prachy, a já ti přinesu kvalitní zbožíčko.“

„Promluvím si s panem Hughesem a zjistím, co se dá dělat.“

Howard Hughes sháněl pro sebe drogy od černošského prostituta, který si říkal Broskvička. Pete našel schránku, kam to dával, prázdnou – teplouš, co bydlel vedle, říkal, že Broskvičku zavřeli za sodomii.

Pete improvizoval.

Odjel do supermarketu, koupil krabici lupínků a odznak z balení si připíchl na košili. Pak zavolal Karen Hiltscherové do Záznamové a informační služby a získal pár prvotřídních informací: kuchař ze Scrivneťs Drive-In prodává barbituráty a možná by ho šlo zmáčknout. Dala mu popis: běloch, hubený, jizvy po akné a nacistické tetování.

Pete odjel za ním. Dveře do kuchyně byly otevřené; ten pošuk stál u friťáku a opékal brambory.

Uviděl ho.

Řekl: „Ten odznak je falešnej.“

Podíval se na mrazák – nezlomný fakt, že právě tam si schovává svoje zboží.

Pete řekl: „Jak to chceš provýst?“

Pošuk vytáhl nůž. Pete ho kopnul mezi nohy a ofritoval mu ruku i s nožem. Jenom šest vteřin – krádež prášků nestojí za úplné zmrzačení.

Pošuk začal řvát. Randál z ulice ho přehlušil. Pete mu vrazil do pusy místo roubíku sendvič.

Fet měl v mrazáku hned vedle zmrzliny.

Ředitel hotelu věnoval panu Hughesovi vánoční stromeček posetý vločkami a ozdobený – poslíček ho nechal před bungalovem.

Pete ho donesl do ložnice a zapnul ho do zásuvky. Jiskřivá světla blikala a zářila.

Hughes vypnul nějaký kreslený seriál. „Co to je? A proč s sebou neseš kazeťák?“

Pete zalovil v kapsách a hodil pod stromeček zásoby prášků. „Cinky linky cililink. Letos jsou Vánoce o deset dní dřív. Kodein a dilaudid, cililink.“

Hughes se nadzvedl na polštáři. „No… to mě těší. Ale nemáš takhle náhodou hledat lidi pro Hush-Hush?“

Pete vytáhl ze zásuvky stromeček a zapojil rekordér. „Ještě pořád vám leží v žaludku senátor John F. Kennedy, šéfe?“

„To si piš. Jeho táta mi mrví obchody už od roku 1927.“

Pete si smetl z košile jehličí z borovice. „Myslím, že máme způsob, jak ho v Hush-Hush jaksepatří očernit, jestli máte dost peněz na to, aby šlo udržet v chodu jistou operaci.“

„Mám dost peněz, abych si koupil celou Severní Ameriku, a jestli mě nepřestaneš napínat, tak tě pošlu pomalou lodí do Belgickýho Konga!“

Pete stiskl knoflík Play. Senátor Jack s Darleen Shoftelovou hekali a sténali. Howard Hughes sevřel povlečení a byl jako v extázi.

Zvuky soulože sílily a pak slábly. Jack K. řekl: „Ty moje mizerný záda.“

Darleen řekla: „To bylo dóóóóbrý. Krátký a něžný, to mám nejradši.“

Pete stiskl Stop. Howard Hughes se kroutil a třásl.

„Když si dáme pozor, můžeme to v Hush-Hush otisknout, šéfe. Ale musíme si dát práci s volbou slov.“

„Kde… jsi… to… vzal?“

„Ta holka je prostitutka. FBI napíchla její byt a Freddy Turentine se na ně připíchnul. Takže nesmíme otisknout nic, co by na nás upozornilo federály. Nesmíme otisknout nic, co by se dalo zjistit jen z těch štěnic.“

Hughes popotáhl peřinu. „Ano, dám ti peníze na tvou, operaci‘. Ať ten příběh sepíše Gail Hendeeová – něco jako, Náruživý senátor laškuje s lehkou ženou z Hollywoodu‘. Příští číslo má vyjít pozítří, takže když to Gail dneska sepíše a do večera se jí to podaří dopravit do kanceláře, může se to objevit v příštím čísle. Ať to Gail dneska sesmolí. Kennedyho rodina to bude ignorovat, ale legitimní noviny a tiskové agentury by za námi mohly přijít a požádat o další detaily na rozvinutí toho příběhu, a my jim je samozřejmě poskytneme.“

Velký Howard se rozzářil jako dítě u vánočního stromku. Pete mu znovu zapálil prskavku.

Gail musel chvíli přesvědčovat. Pete ji posadil na verandu jejich domu a mile s ní rozmlouval.

„Kennedy je magor. Vždyť s tebou se chtěl sejít během svý vlastní svatební cesty. Po dvou tejdnech tě pustil k vodě a dal ti na památku akorát norkovej kožich.“

Gail se usmála. „Ale byl hodnej. Nikdy neříkal: ‚Miláčku, musíme na někoho ušít boudu kvůli rozvodu.‘“

„Když má tvůj táta v bance sto milionů dolarů, tak takový věci dělat nemusíš.“

Gail vzdychla. „Jako vždycky jsi vyhrál. A víš, proč jsem ten kožich v poslední době nenosila?“

„Ne.“

„Dala jsem ho manželce Waltera P. Kinnarda. Vzal jsi jí z výživnýho hrozně velkej podíl, takže jsem si říkala, že bych jí mohla nějak udělat radost.“

Uplynulo čtyřiadvacet hodin.

Hughes mu uvolnil třicet litrů. Pete si nechal patnáct. Kdyby se kvůli článku v Hush-Hush někdo dozvěděl o té štěnici, byl by aspoň finančně za vodou.

Freddy koupil dálkový vysílač a začal se poohlížet po nějakém domě.

Ten federál neustále obhlížel jeho dodávku. Jack K. nezavolal ani se nestavil. Freddy si říkal, že Darleen stačí mít jednou.

Pete se nevzdaloval od telefonu v boudě. Ve snech ho neustále rušili nějací pomatenci.

Ozvali se dva zájemci o práci v Hush-Hush: bývalí poldové celí diví do hollywoodských drbů. Jenže neuspěli ani v jeho improvizovaném testu: S kým šoustá Ava Gardnerová?

Sám zavolal na pár míst – a v Beverly Hilton ubytoval dalšího Hughesova dvojníka. Doporučila mu ho Karen Hiltscherová: byl to její tchán, odporný násoska. Tatík říkal, že tu práci vezme za tři kočky do postele. Pete mu zamluvil prezidentské apartmá a pokojové službě předal trvalou objednávku: K snídani, obědu i večeři cheeseburgery a steaky.

Jimmy Hoffa volal. Povídá: Ta věc s Hush-Hush zní slibně, ale já potřebuju VÍC! Pete přehlížel svůj první dojem: vztah Jacka s Darleen netrval déle než dvě minuty, co si zašpásovali na matraci.

Neustále se vracel k Miami. Ta taxislužba, barevní Španěláci, tropické slunce.

Z Miami na něj dýchalo dobrodružství. Z Miami cítil prachy.

Probudil se ráno v den uzávěrky. Gail byla pryč – zvykla si vyhýbat se mu tím, že se bezcílně projížděla po pláži.

Pete vyšel ven. Ve schránce měl první předběžnou verzi nového čísla, podle instrukcí.

Podívejme se na hlavní titulky: „Záletnický senátor si rád hraje s kočičkami! Zeptejte se oklamaných kočiček z L. A.!“ A vedle ilustrace: John Kennedy s tváří přilepenou ke kreslené postavě kocoura, s ocasem omotaným kolem blondýnky v bikinách.

Nalistoval si článek. Gail se podepisovala pseudonymem Výjimečnice Politicky Vševědoucí.

Kachličky na toaletách v budově Senátu Spojených států si šuškají, že nejzarputilejším koketérem z řad demokratů není on. Kdepak, senátor L. B. (Láskyplný Brouček) Johnson se pravděpodobně umisťuje na nejvyšších příčkách politických hlasování v téhle oblasti, v těsném závěsu za Georgem F. „Dej mi pusinku“ Smathersem z Floridy. Kdepak, John F. Kennedy je spíše pomalu kynoucí mourek s mučivou vášní pro ty rozkošné chundelaté kočičky, které ho rovněž považují za fantastického a úchvatného!

Pete si přečetl zbytek. Gail to napsala blbě – ten článek neměl dostatečnou údernost. Jack Kennedy vrhal na ženy zamilované pohledy a „okouzloval je, otravoval a sváděl je na scestí“ a využíval k tomu „tretky, náramky, korálky“ a „brilantní bostonskou blaženost“. Ani stopa po těžkotonážním útoku; žádná zmínka o šoustání; žádné sprosté výpady proti Dvouminuťákovi Jackovi.

Výhody, výhody, výhody – jeho prvotřídní antény se začínaly kroutit…

Pete odjel do města a projel kolem skladu Hush-Hush. Na první pohled všechno vypadalo naprosto normálně.

Muži rozváželi na vozících svázané stohy časopisů. Nakládali je na palety. U nákladního prostoru stála fronta dodávek distribučních společností.

Rutina, až na:

Dvě neoznačená auta zaparkovaná v ulici. Ta dodávka zmrzlináře vypadala podezřele – řidič totiž mluvil do mikrofonu, který měl v rukávu.

Pete objel blok. Jeho pocit se znásobil: čtyři neoznačená auta u chodníku a dva policejní vozy za rohem.

Kroužil dál. Objevily se potíže a šířily se do všech stran.

U nákladního prostoru stály čtyři jednotky – s rozsvícenými světly a kvílejícími sirénami.

Ven se vyvalili muži v civilu. Kordon uniforem vzal nákladní prostor útokem.

Dodávka LAPD blokovala výjezd vozům distribučních společností. Pomocníci pustili náklad a zvedli ruce nad hlavu.

Kolem bulvárního plátku propukl neskutečný chaos. Jako by kolem toho bulváru vypukl Armaggedon…

Pete odjel do hotelu v Beverly Hills. Před očima se mu rýsoval velmi ošklivý obraz: někdo musel promluvit.

Zaparkoval a běžel podél bazénu. Před Hughesovým bungalovem zahlédl dav lidí.

Všichni nakukovali oknem do Hughesovy ložnice. Připomínali sněm čumilů u bouračky.

Utíkal a procpal se dopředu. Billy Eckstine do něj šťouchl. „Ty vole, pojď se mrknout.“

Okno bylo dokořán. Pana Hughese zvedala dvojice mužů a zasypávala ho na přeskáčku výrazy plnými zloby.

Robert Kennedy a Joseph P. Kennedy Sr.

Hughes ležel zabalený do prostěradla. Bobby mával injekcí. Stařík Joe byl vzteky bez sebe.

„…jsi nechutný smilník, navíc závislý na drogách. Dávám ti dvě vteřiny času, než tě odhalím před celým světem, a jestli si myslíš, že si vymýšlím, všimni si laskavě, že jsem otevřel okno, aby si všichni tví sousedi z hotelu mohli udělat obrázek o tom, co se celý svět dozví, jestli dopustíš, aby se v tvém bulvárním plátku objevila ještě nějaká větička o mé rodině.“

Hughes se zašklebil. Hlavou narazil do zdi a shodil zarámovaný obrázek.

Celou show sledovalo několik prvotřídních voyeurů: Billy, Mickey Cohen a jeden teplý Myšketýr s čepičkou myšáka na hlavě.

Howard Hughes sténal: „Prosím, neubližujte mi.“

Pete odjel k domu Shoftelové. Velmi ošklivý obraz se ještě rozrostl: buď je, práskla Gail, nebo federálové vyčmuchali jejich odposlech.

Zastavil za Freddyho dodávkou. Freddy klečel na ulici – s rukama připoutanýma k nárazníku.

Pete k němu doběhl. Freddy trhal za řetěz a zkoušel se postavit.

Zápěstí si rozedřel do krve. Jak klečel na silnici, měl celá krvavá i kolena.

Pete před ním poklekl. „Co se stalo? Přestaň za to tahat a podívej se na mě.“

Freddy provedl několik zoufalých pohybů rukama. Pete mu dal facku. Freddy se otočil a zkoušel zaostřit pohled.

Řekl: „Ten chlap z odposlouchávacího stanoviště posílal svoje přepisy nějakýmu federálovi do Chicaga a řek mu, že se mu nezdá moje dodávka. Pete, tohle je pro mě moc zlý. Byl tady jenom jeden chlap z FBI, dělal na vlastní pěst, jako by ho něco píchlo nebo co…“ Pete se rozběhl přes trávník a vrazil do domu. Darleen Shoftelová se mu vyhnula, zvrtla si nohu na podpatku a spadla na zadek.

Velký, zásadní a vynikající obraz:

Kropenaté mikrofony na podlaze. Dva telefony nohama vzhůru a vybrakované na stolku.

A zvláštní agent Ward J. Littell stál opodál v úplně novém modrém obleku.

Byl to pat. Lidem z FBI nejde jen tak zničehonic rozbít hubu.

Pete k němu přešel. Řekl: „Tohle je nějaká hovadina, jinak bys tady nebyl sám.“

Littell tam jen tak stál. Brýle mu klouzaly po nose.

„Pořád sem lítáš, abys mě naštval. Příště ti to nedaruju.“

Littell řekl: „Dal jsem si to dohromady.“ Hlas se mu divně třásl.

„Poslouchám.“

„Kemper Boyd mi říkal, že má nějakou práci v hotelu Beverly Hills. Tam s tebou mluvil, tebe to zaujalo a sledoval jsi ho. Viděl jsi, jak sem dáváme mikrofony, a sehnal jsi kamaráda, aby se napojil na naše dráty. Senátor Kennedy vyprávěl slečně Shoftelové o výpovědi Rolanda Kirpaského, ty jsi to vyslechl a přemluvil jsi Jimmyho Hoffu, aby ti dal tu práci.“

Určitě chlastal. Tomu hubenému vysokému poldovi už v osm ráno táhl z huby chlast.

„Nemáš žádnej důkaz a panu Hooverovi je to fuk.“

„To je pravda. Tebe a Turentinea zavřít nemůžu.“

Pete se usmál. „Vsadím se, že panu Hooverovi se ty pásky líbily. Určitě nebude mít moc velkou radost, že jsi mu tuhle operaci překazil.“

Littell mu dal facku. Řekl: „To je za krev na rukou Johna Kennedyho.“

Ta facka byla slabá. Většina ženských dává větší.

Věděl, že mu nechá vzkaz. Našel ho na jejich posteli těsně vedle jejích klíčů.

Vím, že sis myslel, že jsem ten článek napsala moc jemně. Když proti tomu editor nic nenamítal, uvědomila jsem si, že to je slabý, a zavolala jsem Bobu Kennedymu. Říkal, že by s tím možná mohl něco udělat a pořádně se na to zaměřit. Jack je v některých ohledech tak trochu lhostejný, ale nezaslouží si, co jste na něj nachystali. Už s tebou nechci být. Nesnaž se mě najít.

Nechala tam oblečení, které jí koupil. Pete je vyházel na ulici a díval se, jak je přejíždějí auta.

11

WASHINGTON, D. C., 18. 12. 1958

„Kdybych řekl, že mě to rozvzteklilo, tak bych tím znevážil význam slova vztek. Říct, že mi vaše kroky připadají jako urážlivé, tak tím snížím význam urážky.“

Pan Hoover se odmlčel. Díky polštáři na židli čněl vysoko nad oběma vysokými muži.

Kemper se podíval na Littella. Seděli vedle sebe u Hooverova stolu.

Littell řekl: „Chápu vaše stanovisko, pane.“

Hoover si otřel rty kapesníkem. „Tomu nevěřím. A hodnotu objektivní uvážlivosti nestavím tak vysoko jako loajální chování.“

Littell řekl: „Jednal jsem neuváženě, pane. Omlouvám se za to.“

„‚Neuváženým‘ se dá označit váš pokus kontaktovat pana Boyda a podstrčit jemu a Robertu Kennedymu vaše absurdní podezření vůči Bondurantovi. ‚Obojaký‘ a, věrolomný‘, to jsou výrazy, jež vystihují váš neoprávněný let do Los Angeles s cílem přerušit oficiální operaci FBI.“

„Považoval jsem Bonduranta za podezřelého v případu vraždy, pane. Domníval jsem se, že na to sledovací zařízení, které jsme s panem Boydem instalovali, napojil vlastní odposlech, a měl jsem pravdu.“

Hoover nic neříkal. Kemper věděl, že počká, až nastane pravá chvíle přerušit mlčení.

Operace se hroutila z obou stran. Bondurantova přítelkyně dala Bobbymu tip na nějakou pomluvu; Ward sám logicky vyvrátil útok na Kirpaského. Ta logika měla jistou platnost: Pete byl v Miami souběžně s Rolandem.

Hoover si pohrával s těžítkem. „Je vražda federálním zločinem, pane Littelle?“

„Ne, pane.“

„Jsou Robert Kennedy a McClellanův výbor přímými rivaly FBI?“

„Nepovažuji je za ně, pane.“

„V tom případě jste zmatený a naivní člověk, což vaše nedávné kroky více než potvrzují.“

Littell seděl naprosto bez hnutí. Kemper viděl, jak mu pod košilí tepe pulz.

Hoover složil ruce na prsou. „16. leden 1961 je dnem dvacátého výročí vašeho působení u FBI. Přesně tohoto dne půjdete do penze. Do té doby budete pracovat v chicagské kanceláři. A až do dne, kdy odejdete do penze, budete pracovat v oddělení pro sledování činnosti CPUSA.“

Littell řekl: „Ano, pane.“

Hoover vstal. Kemper vstal podle protokolu o zlomek vteřiny později. Littell se zvedl až příliš rychle – jeho židle se zakymácela.

„Za to, že vaše kariéra i penze bude pokračovat, vděčíte panu Boydovi, který prokázal značnou přesvědčivost, když mě nabádal ke smířlivosti. Očekávám, že mi mou vděčnost oplatíte slibem, že zachováte absolutní mlčenlivost, pokud jde o průnik pana Boyda do McClellanova výboru a rodiny Kennedyových. Slíbíte mi to, pane Littelle?“

„Ano, pane. Slibuju.“

Hoover vyšel ven.

Kemper pomalu promluvil. „Tak, teď už se můžeš nadechnout, kamaráde.“

V baru Mayflower byly pohodlné lavice. Kemper posadil Littella na jednu z nich a dal mu na rozehřátí dvojitou skotskou s ledem.

Cestou sem je skrápěla slota panující venku – nemohli si ani povídat. Ward snášel tu hrůzu líp, než se dalo čekat.

Kemper se zeptal: „Lituješ něčeho?“

„Ani ne. Stejně bych po dvaceti letech šel do penze a ten program je přinejlepším jenom polovičatý opatření.“

„Nevymýšlíš si jenom falešný ospravedlnění?“

„To asi ne. Měl jsem.

„Jen to dokonči. Nechtěj po mně, abych to rozvíjel za tebe.“

„No… měl jsem… tušení, že se chystá něco hodně nebezpečnýho a dobrýho.“

„A to se ti líbí.“

„Jo. Je to skoro, jako bych se dotknul novýho světa.“

Kemper si promíchal své martini. „Víš, proč ti pan Hoover dovolil zůstat u FBI?“

„Úplně přesně ne.“

„Přesvědčil jsem ho, že jsi přelétavej, nerozumnej a závislej na bezmyšlenkovitým riskování. Díky částečný pravdivosti tohohle tvrzení pochopil, že bude lepší mít tě uvnitř, kdy budeš nebezpečnej pro okolí, než naopak. Chtěl mě u toho, aby to ponížení nebylo tak hrozný, a kdyby mi dal znamení, tak bych se do tebe pustil i já.“

Littell se usmál. „Kempere, ty mě někam vedeš. Jsi jako advokát, co ví, kam chce dostat svědka.“

„Je to tak, a ty jsi provokativní svědek. Teď se tě na něco zeptám. Co si myslíš, že pro tebe Pete Bondurant naplánoval?“

„Smrt?“

„Asi jo, ale spíš až po odchodu do penze. Zabil vlastního bráchu, Warde. A jeho rodiče spáchali sebevraždu, když se o tom dozvěděli. Těmhle příběhům o Bondurantovi jsem začal věřit.“

Littell řekl: „Ježíši Kriste.“

Zděsil se. To byla naprosto odpovídající reakce.

Kemper nechal olivu ve sklence nedotčenou. „Budeš pokračovat na tý práci, kterou jsi začal, i bez povolení FBI?“

„Ano. Mám teď v merku solidního informátora a…“

„Nechci, abys mi sděloval jakýkoli detaily. Jenom chci, abys mě přesvědčil, že si uvědomuješ rizika, co ti hrozej jak z FBI, tak mimo ni, a že se nebudeš chovat jako blázen.“

Littell se usmál a – a skoro se zatvářil neohroženě. „Hoover by mě ukřižoval. Kdyby chicagská mafie tušila, že jsem ji vyšetřoval bez povolení, tak by mě zmučila a zabila. Kempere, mám velmi nepříjemný tušení o tom, kam mě vedeš.“

„Tak povídej.“

„Napadlo tě, že bys začal pro Roberta Kennedyho pracovat doopravdy. Dostal tě, a ty ho uznáváš za to, jakou dělá práci. Hodláš to všechno trošku překroutit a začneš poskytovat Hooverovi minimum informací a vybrané dezinformace.“

Kolem zadního boxu prošel Lyndon Johnson s nějakou zrzkou. Už ji někdy viděl – Jack říkal, že by ho s ní mohl seznámit.

„Máš pravdu, ale já chci pracovat pro senátora. Bobby je spíš tvůj člověk. Je stejně katolicky založenej jako ty a mafie je jeho hlavní životní náplní.“

„A Hooverovi budeš dodávat tolik informací, kolik usoudíš za vhodné.“

„Ano.“

„A ta faleš, co z toho plyne, ti potíže nedělá?“

„Nesnaž se mě soudit, Warde.“

Littell se zasmál. „Ale vždyť tebe moje soudy bavěj. Baví tě, že kromě pana Hoovera na tebe může i někdo další. Takže teď varuju já tebe. Na Kennedyovy si dej bacha.“

Kemper zvedl sklenku. „Dám. A ty bys měl vědět, že Jack se za dva roky stane prezidentem. Jestli to tak dopadne, Bobby bude mít volnou ruku k boji proti organizovanýmu zločinu. Kennedyho administrativa by mohla znamenat pro nás pro oba značnou příležitost.“

Littell zvedl svou sklenku. „A to musí oportunista jako ty poznat.“

„Salud. Můžu říct Bobbymu, že budeš výboru předávat informace? Anonymně?“

„Klidně. A právě mě napadlo, že jdu do penze čtyři dny před inaugurací příštího prezidenta. Kdyby se do toho úřadu fakt dostal tvůj marnotratnej kamarád Jack, třeba by ses moh zmínit o dobrým právníkovi a poldovi, kterej shání práci.“

Kemper vytáhl obálku. „Tys vždycky rychle chápal. A zapomínáš, že Claire má něco na nás oba.“

„Necul se tak, Kempere. Přečti mi, co to tam máš.“

Kemper rozložil stránku z bloku. „Cituju: ‚A tati, nevěřil bys, co mi tuhle v jednu ráno volala Helen. Sedíš, jo? Měla rande se strejdou Wardem (datum narození 8. března 1913, přičemž Helen 29. října 1937) a muchlala se s ním ve svým pokoji. Počkej, až se to dozví Susan! Helen byla odjakživa na starší chlapy, ale tohle je, jako by Sněhurka dorážela na Walta Disneyho! A vždycky jsem si myslela, že měla oči jenom pro tebe‘, konec citátu.“

Littell vstal, ve tváři celý rudý. „Má se se mnou sejít v hotelu. Říkal jsem jí, že chlapi maj rádi ženský, co za nima lezou. A ona je zatím aktivnější.“

„Helen Ageeová je studentka převlečená za buldozer. Na to nezapomeň, kdyby se věci nějak zkomplikovaly.“

Littell se zasmál, upravil se a odešel. Držení těla měl v pořádku, ale ty rozbité brýle bude muset vyhodit.

Idealisté opovrhují vzhledem. Ward neměl žádný cit pro krásu.

Kemper si objednal druhé martini a díval se k zadním boxům. Slyšel nějakou ozvěnu – kongresmani debatovali o Kubě.

John Stanton prohlásil, že CIA bude na Kubě možná hodně horko. Povídal, že možná by pro mě měl práci.

Vešel Jack Kennedy. Zrzka sedící s Lyndonem Johnsonem mu poslala na ubrousku napsaný vzkaz.

Jack si všiml Kempera a mrkl na něj.

Část II

TAJNÁ DOHODA

leden 1959 – leden 1961

12

CHICAGO, 1. 1. 1959

Neidentifikovaný muž č. 1: „Vousáč je debil. Vím jenom to, že Mo má nervy v kýblu.“

Neidentifikovaný muž č. 2: „Organizace pořád kryla svoje prostředky na Kubě. Santo T. je Batistův nejlepší kámoš. Mluvil jsem s Moem asi před hodinou. Jde si pro noviny a vrací se, chce se podívat na Rose Bowl v televizi. V novinách všem přejou hezkej novej rok, Castro právě převzal moc na Kubě, a jenom pámbu ví, jestli je proamerickej, proruskej nebo promarťanskej.“

Littell si sklopil sedadlo dozadu a upravil si sluchátka. Bylo 16:00 a chumelilo – ale tlachfest v Celanově krejčovském závodě pokračoval o sto šest.

Byl na odposlouchávacím stanovišti programu pro dopadání největších ryb sám. Jednal v rozporu s vnitřními pokyny FBI i s přímými rozkazy pana Hoovera.

Muž č. 1: „Santo se Samem už tam určitě ždímaj kasina. Hruběj zisk je prej kolem půl milionu denně.“

Muž č. 2: „Mo mi říkal, že Santo mu volal těsně před začátkem. Ty pošahaný Kubánci v Miami se můžou zcvoknout. Mo má podíl v tý taxislužbě, to víš?“

Muž č. 1: „Jo, Tiger Kabs. Vloni jsem tam byl na sjezdu Teamsters a v jednom z těch křápů jsem se projel. Celýho půl roku jsem si pak z prdele tahal oranžový a černý chmejří, ty vole.“

Muž č. 2: „Půlka těch kubánskejch šulinů je pro Vousáče a půlka pro Batistu. Santo říkal Samovi, že taxikáři se div nepomátnou, jako když negrům nedojde šek ze sociálky.“

Ve sluchátkách zapraskal smích – příliš praskotu a hlasitosti. Littell si odpojil sluchátka a protáhl se.

Měl ještě dvě hodiny volno, než bude muset do práce. Zatím nenarazil na žádnou důležitou informaci: kubánská politika mu byla ukradená. Měl za sebou deset dní tajného odposlouchávání – a nenarazil na žádné spolehlivé důkazy.

Dohodl se se zvláštním agentem Courtem Meadem – podloudná pracovní dohoda. Meadeho milenka bydlela v Rogers Parku; nedaleko bydlelo pár šéfů komunistických buněk. Pracovali na základě dohody: já vezmu práci za tebe, ty za mě.

Chvilku času strávili ve svých skutečných službách a prohazovali si psaní hlášení. Meade se honil za rudými a běhal za bohatou vdovou. A on poslouchal nevázané rozpravy pobudů.

Court byl líný a měl jistou penzi. Court byl u FBI sedmadvacet let.

On si dával pozor. On nahromadil interní informace o průniku Kempera Boyda mezi Kennedyovy. On zakládal detailní hlášení pro Rudé oddělení a falšoval Meadeho podpis na všech záznamech programu.

Neustále se díval na ulici, jestli nezahlédne blížící se agenty. Na odposlouchávací stanoviště vždycky přicházel potajmu, stejně odtud i odcházel.

Plán určitě vyjde – aspoň na chvilku. To nudné žvatlání ve sluchátkách ho otravovalo – potřeboval sehnat informátora.

Deset nocí za sebou sledoval Lennyho Sandse. Sands moc často nechodil na místa, kde se setkávají homosexuálové. Jeho sexuální náklonnost třeba nebude využitelná – Sands by mohl zpochybnit hrozbu prozrazení.

Po Michigan Avenue poletoval sníh. Littell si vytáhl z peněženky fotografii.

Byl to zatavený snímek Helen. Její účes ještě více zvýrazňoval jizvy ve tváři.

Když ji poprvé políbil na jizvy, rozplakala se. Kemper ji nazval „Studentkou převlečenou za buldozer“. Dal jí k Vánocům přívěšek na řetízek ve tvaru buldozeru.

Claire Boydová prozradila Susan že spolu chodí. Susan řekla: „Až ten šok trochu pomine, řeknu tátovi svůj názor.“

Ještě mu nezavolala.

Littell si nasadil sluchátka. Slyšel, jak se v krejčovství zavřely dveře.

Neznámý muž č. 1: „Sale, Sale D. Sale, věřil bys, co je tohle za počasí? Nebylo by nám líp, bejt v Havaně a hrát s Vousáčem kostky?“

„Sal D.“: s největší pravděpodobností Mario Salvatore D’Onofrio alias „Šílený Sal“. Hlavní body ze statistiky programu:

Nezávislý bookmaker/lichvář. V roce 1951 obviněn ze zabití. Označován za „psychopatologicky zvráceného sadistu s nekontrolovatelným psycho-sexuálním nutkáním působit bolest.“

Neznámý muž č. 2: „Che se dice, Salvatore? Povídej, co je novýho a nezvyklýho.“

Sal D.: „Děje se to, že jsem přišel o kupu prachů v zápase Colts proti Giants a musel jsem zajít za Samem a půjčit si od něj.“

Neznámý muž č. 1: „Ještě pořád máš to kostelní cosi, Sale? Jak bereš skupiny pohanů do Tahoe a do Vegas?“

Ve sluchátkách se ozvalo praskání. Littell udeřil do přijímače a vyčistil příjem.

Sal D.: „…a do Gardeny i L. A. Poslechneme si Sinatru a Dina a v kasinech máme soukromý místnosti s automatama a dostáváme za to procenta. Je to vlastně mejdan – rozumíš, zábava, hazard a tak. Hele, Lou, znáš Židáčka Lennyho?“

Lou/muž č. 1: „Jo, Sands. Lenny Sands.“

Muž č. 2: „Židáček Lenny, dvorní šašek Sama G.“

Hlasy pak přehlušilo pískání a chrčení. Littell praštil do přijímače a upravil pár drátů, které k němu vedly.

Sal D.: „…Tak jsem říkal, Lenny, potřebuju někoho, kdo by se mnou jezdil. Potřebuju, aby ty moji chlapci byli pořád namazaný a v dobrý náladě, aby víc utratili, což mi zvedne procenta. A on na to: ‚Sale, já na konkurzy nechodím, ale prvního ledna za mnou přijď do North Side Elks. Dělám na zábavě Teamsters, a když tě to nechytne…“‚

Ručička teploměru začínala dělat divy. Littell přístroj vypnul a přiložil ruku k přijímači, dokud nevychladl.

Spojení D’Onofria se Sandsem vypadalo zajímavě.

Podíval se do aktuálního spisu Sala D. Závěr agenta vyzníval příšerně.

D’Onofrio bydlí v italské enklávě South Side, již obklopují ubytovací jednotky pro černochy. Většina jeho sázkařů a dlužníků pochází z téhle enklávy a D’Onofrio vybírá své dávky osobně, jen zřídkakdy vynechá. D’Onofrio sám sebe považuje za vůdčí postavu ve své komunitě a oddělení organizovaného zločinu v Cook County se domnívá, že plní roli „protektora“, tj. chrání Italoameričany před černošskými zločineckými elementy, a že tahle role a jeho taktika násilného vybírání peněz a zastrašování mu pomohla udržet si tak dlouho vládu na poli sázek a lichvy. Rovněž je třeba si všimnout, že D’Onofrio byl podezřelý v nevyřešeném případě týrání s následkem smrti jistého Maurice Theodora Wilkinse z 19. 12.1957, mladého černocha podezřelého z vyloupení fary v jeho čtvrti.

Ke spisu byla připojená i fotografie. Sílený Sal byl ohyzdný a rozšklebený jako chrlič.

Littell odjel do South Side a objel území pokrývané D’Onofriovými půjčkami. Zahlédl ho na křižovatce ulic 59 a Prairie.

Muž šel pěšky. Littell zaparkoval a sledoval ho po svých ze vzdálenosti třiceti metrů.

Sílený Sal vcházel do obytných domů, a když vycházel ven, počítal peníze. Sílený Sal si zapisoval transakce do modlitební knížky. Sílený Sal se v jednom kuse dloubal v nose a i ve sněhové vánici měl na nohou nízké tenisky.

Littell se držel v těsném závěsu za ním. Jeho kroky přehlušovaly poryvy větru.

Šílený Sal se díval do oken. Sílený Sal si vzal peníze jednoho zničeného poldy: pět dolarů na odvetu zápasu Moore vs. Durelle.

Ulice byly prakticky vylidněné. Sledování mu připadalo jako prodlužovaná halucinace.

Jeden člověk v lahůdkářství se pokusil Šíleného Sala podfouknout. Šílený Sal vytáhl přenosnou sešívačku a přišpendlil mu ruce k pultu.

Šílený Sal vešel na faru. Littell se zastavil u budky před ní a zavolal Helen.

Zvedla to při druhém zazvonění. „Haló?“

„To jsem já, Helen.“

„Co je to za rachot?“

„Vítr. Volám ti z budky.“

„Ty jsi venku v tomhle nečase?“

„Ano. Učíš se?“

„Učím se občanský právo a tohle vytržení vítám. Mimochodem, volala mi Susan.“

„A kruci. A co?“

„A říkala, že já jsem dospělá a ty jseš svobodnej, běloch a je ti pětačtyřicet. Říkala: ‚Počkám si, jestli vám to vydrží, než to řeknu mámě.‘ Warde, stavíš se dneska?“

Šílený Sal vyšel ven a uklouzl na schodech. Farář mu pomohl a zamával mu na rozloučenou.

Littell si sundal rukavice a dýchal si do dlaní. „Přijdu, ale pozdějc. Musím stihnout jedno představení v baru.“

„Nějak moc tajností. Chováš se, jako by se ti pan Hoover koukal co chvíli přes rameno. Kemper říká svý dceři o svojí práci všechno.“

Littell se zasmál. „Chci, abys rozebrala to freudovský přeřeknutí, co se ti právě podařilo.“

Helen vyjekla. „Jé, bože, to je fakt!“

Kolem prošel mladý černoch. Šílený Sal vyrazil za ním.

Littell řekl: „Musím už jít.“

„Tak se stav.“

„Stavím.“

Šílený Sal se hnal za mladíkem. Návěje sněhu a nízké letní kecky zpomalovaly jeho pohyb.

V Elks Hall Steps bylo narváno. Vstup někoho mimo Teamsters byl asi vyloučen: u dveří všechny kontrolovalo několik vyhazovačů.

Muži uvnitř měli papírové tašky s lahvemi a balení šesti piv. Ke kabátům měli připíchnuté odznaky – asi stejně velké jako odznaky FBI.

Na schodech to zašumělo. Littell zvedl svůj odznak FBI a protlačil se doprostřed. Dav ho dostrkal dovnitř.

V šatně postávala blondýnka v tangách a s hvězdičkami na ňadrech. Zdi ve foyer lemovaly hrací automaty s pákou. Každé zatáhnutí znamenalo výhru jackpotu – Teamsters brali mince a řičeli.

Littell si schoval odznak do kapsy. Dav ho zanesl do velkého sálu.

Stolky byly otočené k vyvýšenému pódiu. Na každém stolku stály lahve whisky, papírové pohárky a led.

Striptérky rozdávaly doutníky. Za spropitné dovolovaly prakticky cokoli.

Littell si vzal místo u okraje. Nějaká zrzka se vyhýbala dotěrným pažím, celá nahá – guma jejích kalhotek nevydržela nápor zmuchlaných peněz.

Světla pohasla. Na pódium se zaměřil malý paprsek světla. Littell si rychle nalil skotskou s ledem.

K jeho stolku si přisedli další tři muži. Zcela neznámí lidé ho plácali po zádech.

Lenny Sands vystoupil na pódium a pohrával si se šňůrou od mikrofonu á la Sinatra. Lenny byl celý Sinatra – včetně uhlazených vlasů i hlasu:

„Odvezte mě až na měsíc v tom mém nadupaném kočáru Teamsters! Na hřbetě ředitelství zůstanou stopy mých gum, protože mám silné odbory! Zkrátka a dobře, Teamsters jsou králové!“

Dav tleskal. Striptérka přinesla nový led – Littell dostal ňadrem do tváře.

Lenny říká: „Tady to dneska rozhodně žije!“

Striptérka vyskočila na pódium a nasypala mu kostky ledu do kalhot. Publikum hučelo; muž vedle Litella vykvikl a prskal bourbon.

Lenny předváděl extatické výrazy. Třásl nohavicemi, dokud nevysypal všechny kostky.

Dav vyl, křičel a bušil do stolků…

Striptérka se schovala za oponu. Lenny spustil s bostonským přízvukem – hlas Bobbyho Kennedyho posunutý do sopránu.

„A teď mě poslouchejte, pane Hoffo! Přestaňte se bratříčkovat s těmi ošklivými gangstery a řidiči nákladních aut a práskněte nám všechny své přátele, jinak to na vás řeknu tatínkovi!“

Sál div nevybudil. Obecenstvo burácelo. Dupali do podlahy tak silně, až se roztřásla.

„Pane Hoffo, jste budižkničemu a ošklivý člověk! Přestaňte nahánět mých šest dětí do odborů, jinak to na vás řeknu tatínkovi a velkému bráškovi Jackovi! Buďte hodný, jinak řeknu tatínkovi, aby vaše odbory koupil a ze všech vašich ošklivých řidičů nákladních aut udělal služebníky v našem rodinném sídle v Hyannis Port!“

Sál řičel nadšením. Littellovi bylo až nevolno horkem, točila se mu hlava.

Lenny poskakoval. Lenny se nadýmal. Lenny DĚLAL Roberta F. Kennedyho, přihřátý křižák.

„Pane Hoffo, okamžitě nechte toho ošklivého nátlakového vyjednávání!“

„Pane Hoffo, přestaňte křičet, ničíte mi účes!“

„Pane Hoffo, buďte už hodnýýýý!“

Lenny měl sál v hrsti. Lenny ho ždímal od sklepa po střechu.

„Pane Hoffo, vy jste prostě TÁÁÁÁK drsný!“

„Pane Hoffo, nechte toho škrábání – zničíte mi nylonky!“

„Pane Hoffo, vaši Teamsters jsou MÓÓÓÓÓC sexy! Já i celý McClellanův výbor z nich prostě tečeme!“

Lenny nepolevoval. Littell si u třetí sklenky všiml jedné věci: ani jednou nezesměšnil Johna Kennedyho. Kemper to nazýval dichotomií Bobby/Jack: když jste měli v oblibě jednoho z nich, nenáviděli jste toho druhého.

„Pane Hoffo, přestaňte mě mást fakty!“

„Pane Hoffo, přestaňte mi spílat, jinak vaší ženě povím tajemství svého skvělého účesu!“

Elks Hall byla na nohou. Otevřenými okny vál dovnitř mrazivý vzduch. Led rychle mizel – striptérky doplňovaly do mís čerstvý sníh.

Od stolu ke stolu chodili členové mafie. Littell si všiml tváří z fotografií ze spisů.

Sam „Mo“

„Momo“

„Mooney“ Giancana. Sekáček Tony Iannone, druhý muž chicagské mafie. Donkey Dan Versace, Tlusťoch Bob Paolucci, Sílený Sal D’Onofrio osobně.

Lenny končil. Striptérky se shromáždily na pódiu a ukláněly se.

„Tak mě odvezte až ke hvězdám, moje odbory na to mají! Jimmy Hoffa je teď náš tygr – Bobby je umouněná krysa! Zkrátka a dobře – Teamsters jsou králové!!!“

Bušení do stolů, tleskání, pískání, křičení, povykování, hučení…

Littell vyběhl zadními dveřmi ven a lapal po dechu. Propocené oblečení na něm mrzlo; nohy se mu třásly; skotská naštěstí zůstala tam, kde byla.

Podíval se ke dveřím. Po sále se vinul velmi dobře se bavící had – striptérky a Teamsters se drželi jeden druhého. Sílený Sal se k nim přidal – v teniskách mu čvachtalo a padal mu z nich sníh.

Littell popadl dech a pomalu kráčel na parkoviště. Lenny Sands vychládal u auta, pomalu zapadával vločkami.

Šílený Sal přišel k němu a objal ho. Lenny se ušklíbl a vyprostil se mu.

Littell se přikrčil za limuzínou. Jejich hlasy se nesly směrem k němu.

„Lenny, co na to říct? Byl jsi úžasnej.“

„Takovýhle davy jsou hračka, Sale. Stačí jenom vědět, za kterou páčku má člověk zatáhnout.“

„Lenny, dav je dav. Tihle Teamsters jsou dělňasové, stejně jako lidi z mejch mejdanů. Jenom vynecháš politiku a místo ní dáš italský věci. Zaručuju ti, že pokaždý, co si vezmeš do huby Taliány, bude se před tebou plazit sál plnej hyen.“

„Já nevím, Sale. Možná se přede mnou rýsuje štace ve Vegas.“

„Já tě prosím na kolenou, Lenny. A mý zákazníci maj pověst hráčů, co v kasinech prohrajou největší myslitelný sumy na světě. Prachy-prachy-prašule, Lenny, čím víc prohrajou, tím víc vyděláme.“

„Já ti nevím, Sale. Mám totiž šanci předskakovat Tonymu Bennettovi v Dunes.“

„Lenny, plazím se před tebou. Jsem na všech čtyřech jako nějakej posranej čokl.“

Lenny se zasmál. „Tak než začneš štěkat, běž na patnáct procent.“

„Patnáct?… kurva… Ty mě ale ždímáš, ty Žide židácká.“

„Tak teda dvacet procent. S antisemitama se spolčuju jen za pořádný peníze.“

„Jdi do prdele, Lenny. Říkals patnáct.“

„Jdi si do prdele sám, Sale. Rozmyslel jsem si to.“

Ticho se protahovalo – Littell si představoval dlouhé upřené pohledy.

„Fajn, fajn, fajn. Fajn, tak dvacet, ty posranej židovskej lupiči.“

„Sale, já tě mám rád. Jenom mi nepodávej ruku, jsi tak mastnej, že se na tebe nedá ani šáhnout.“

Littell zaslechl bouchnutí dveří. Viděl, jak Šílený Sal startuje svůj caddillac a kličkuje po ulici.

Lenny zapnul světla svého vozu a pustil motor. Z okýnka na straně řidiče stoupal kouř.

Littell došel ke svému autu. Lenny parkoval o dvě řady dál – všiml by si ho.

Lenny tam jen tak seděl. Ve světle jeho reflektorů se potáceli opilci a smekali se na ledě.

Littell si oškrábal led ze skla. Auto bylo až po nárazníky ve sněhu.

Lenny vyjel. Littell mu dal minutu náskok a jel v jeho stopách v břečce.

Ujížděli přímo na sever k Lake Shore Drive. Littell ho dojel kousek před nájezdem.

Lenny pokračoval dál. Littell se držel s odstupem za ním.

Bylo to ospalé sledování – stopy pneumatik na zasněžené silnici – dvě auta a jedna prázdná dálnice.

Lenny minul výjezdy ke Gold Coast. Littell zpomalil a soustředil se na jeho koncová světla.

Projeli kolem samotného Chicaga. Pak minuli Glencoe, Evanston a Wilmette.

Cedule označovaly hranice města jménem Winnetka. Lenny zatočil doprava a na poslední chvilku sjel z dálnice.

Pustit se za ním nepřicházelo v úvahu – hrozilo by, že se překulí nebo prorazí svodidla.

Littell sjel po dalším výjezdu. Ve Winnetce panoval klid a pohoda jedné hodiny ranní – všude stála honosná sídla a mezi nimi čerstvě upravené silnice.

Jezdil křížem krážem a nakonec našel hlavní průjezd. Před jedním barem parkovala řada aut: Perry’s Little Log Cabin.

Lennyho vůz Packard Caribbean stál předkem k chodníku.

Littell zaparkoval a vstoupil dovnitř. O obličej se mu otřel nápis: „Vítáme rok 1959!“ posetý stříbrnými flitry.

Uvnitř bylo příjemně teplo. Interiér byl ve venkovském stylu: falešné dřevěné stěny, dřevěný bar, koženkové pohovky.

Klientelu tvořili samí muži. V baru se hlavně stálo. Dva muži seděli na pohovce a muchlali se. Littell odvrátil oči.

Podíval se přímo před sebe. Cítil na sobě upřené pohledy. U zadního východu si všiml kabinek s telefony – uzavřených a bezpečných.

Zamířil dozadu. Nikdo se k němu nepřiblížil. Pouzdro v podpaží mu rozedřelo ruce do masa – celou noc se potil a ošíval.

Posadil se do první kabinky. Pootevřel dvířka a měl výhled na celý bar.

Tamhle stál Lenny a popíjel pernod. Tamhle stál Lenny a světlovlasý muž a otírali se nohou o nohu.

Littell je sledoval. Blonďák dal Lennymu papírek a odkráčel. Z jukeboxu se začaly linout nějaké slaďáky.

Místnost se najednou vyprázdnila o několik dvojic. Pár z pohovky se zvedl s rozepnutými kalhotami. Barman ohlásil poslední rundu.

Lenny si objednal cointreau. Otevřely se přední dveře. Dovnitř vstoupil Sekáček Tony Iannone.

„Jeden z Giancanových nejobávanějších podřízených“ se francouzákem přivítal s barmanem. Ten zabiják z řad chicagské mafie podezřelý z devíti brutálních vražd teď ocucával a olizoval barmanovo ucho.

Littellovi se zatočila hlava. Vyschlo mu v krku. Měl pocit, jako by se mu srdce zbláznilo.

Tony/Lenny/Lenny/Tony – kdo ví, kdo je TEPLOUŠ?

Tony uviděl Lennyho. Lenny uviděl Tonyho. Lenny vyběhl zadním východem.

Tony se rozběhl za Lennym. Littell ztuhl. Z kabinky najednou zmizel veškerý čerstvý vzduch a Littell nemohl popadnout dech.

Otevřel dveře. Vypotácel se ven. Do tváře ho udeřil chladný vzduch.

Za barem vedla ulička. O kus dál vlevo zaslechl hluk u zadní části sousední budovy.

Tony tlačil Lennyho na zem do závěje. Lenny kousal, kopal a vrážel mu prsty do očí.

Tony vytáhl dvojici nožů. Littell vytáhl pistoli, přendal si ji a upustil ji. Z jeho varovného výkřiku se neozval ani tón.

Lenny vrazil Tonymu kolenem do rozkroku. Tony se svalil bokem. Lenny mu ukousl kus nosu.

Littell uklouzl na ledu a upadl. Hluk utlumila závěj. Byl od nich necelých pět metrů – neviděli ho, neslyšeli ho.

Tony se pokusil vykřiknout. Lenny vyplivl kus jeho nosu a nacpal mu do pusy sníh. Tony upustil nože; Lenny je zvedl.

Neviděli ho. Překulil se na kolena a plazil se ke své zbrani.

Tony chmatal po sněhu. Lenny ho bodal obouruč – do očí, do tváří, do krku.

Littell se plazil pro pistoli.

Lenny utekl.

Tony umíral a kašlal krvavý sníh.

Ven se nesla hudba: měkká balada na závěr noci.

Dveře do baru se neotevřely. Melodie z jukeboxu přehlušila všechen ten…

Littell se doplazil k Tonymu. Obral mrtvolu dočista: hodinky, peněženka, klíčky. Nože s otisky prstů zaražené po rukojeť hluboko – jasně, do toho.

Vytáhl je. Zvedl se. Běžel uličkou, co mu stačil dech.

13

MlAMl, 3. 1. 1959

Pete zajel k taxislužbě. O čelní sklo se mu rozpláclo mango.

Na silnici nebylo ani stopy po autech a tygrovaných nesmyslech. Po chodníku kráčeli demonstranti s transparenty vyzbrojení taškami plnými přezrálého ovoce.

Jimmy mu zavolal včera do L. A. Řekl: „Ať si svejch pět procent zasloužíš. Štěnice u Kennedyovejch je v kýblu, ale ještě mi dlužíš. Od doby, co to u nich vyhrál Castro, jsou moji Kubánci jak na trní. Zajedeš do Miami a uděláš tam zase pořádek, pak si můžeš nechat svejch pitomejch pět…“

Někdo vykřikl: „Viva Fidel!“ Kdosi další: „Castro, el grande puto communisto!“ O dva domy dál vypukla přestřelka odpadky: děti po sobě, házely velkými rudými granátovými jablky.

Pete zamkl auto a utíkal do boudy. U dispečerského pultu seděl jeden jediný člověk.

Pete řekl: „Kde je Fulo?“

Ten člověk se jenom chi-chi-chi-chichotal. „Problém téhle operace vězí v tom, že půlka chlapů je pro Batistu a půlka pro Castra. Takovým lidem prostě nejde přikázat, aby přišli do práce, když se chystá prima demonstrace, takže jsem tady sám.“

„Ptal jsem se, kde je Fulo.“

„Pracovat s touhle ústřednou je dobrá škola. Neustále mi někdo volá a ptá se, kde se to právě teď mele a co si má vzít s sebou. Mám Kubánce rád, ale mám pocit, že mají sklony k nešťastným projevům násilí.“

Ten človíček byl vyzáblý jako smrt. Měl výrazný texaský přízvuk a nejhorší chrup na světě.

Pete si prokřupal kloubky na rukou. „Co kdybys mi radši řekl, kde je Fulo?“

„Fulo se jel podívat, kde se něco děje, a odhaduju, že si s sebou vzal svou mačetu. A vy budete Pete Bondurant, já jsem Chuck Rogers. Jsem dobrý přítel Jimmyho a několika dalších chlapců a také jsem zatvrzelý protivník celosvětového komunistického spiknutí.“

Puma odpadků rozviklala přední okno. Dva demonstranti se postavili proti sobě v boxerské pozici.

Zazvonil telefon. Rogers ho přijal. Pete si smetl z košile zrníčka granátového jablka.

Rogers odpojil svá sluchátka. „To byl Fulo. Říkal, že jestli se objeví el jefe Velký Pete, má se stavit u něj doma a s něčím mu pomoct. Myslím, že bydlí v 917 Northwest 49. To je tři bloky doleva, dva doprava.“

Pete pustil kufr. Rogers řekl: „A komu fandíte vy, Vousáčovi, nebo Batistovi?“

Na adrese stála načinčaná bouda broskvové barvy. Vstup blokoval tygrovaný taxík s propíchanými pneumatikami.

Pete ho přelezl a zaklepal. Fulo pootevřel dveře a odstranil řetízek.

Pete vešel. Okamžitě viděl, co nehraje: dva Španěláci s klobouky jak na maškarní bál, muerto na podlaze v obýváku.

Fulo zamkl. „Oslavovali jsme, Pedro. Nazvali mýho milovanýho Fidela opravdovým marxistou, a to mě namíchlo, taková nehoráznost.“

Zastřelil je zezadu z bezprostřední blízkosti. Měli jen malé rány – úklid nebude zas taková dřina.

Pete řekl: „Tak se do toho pustíme.“

Fulo rozmlátil jejich zuby na prášek. Pete jim spálil konečky prstů na žhavé plotýnce.

Fulo vytahal ze stěn vystřelené kulky a spláchl je do záchodu. Pete ještě rychle opálil skvrny na podlaze – zkoušky spektrografem nic nepřinesou.

Fulo stáhl závěsy z oken a zabalil do nich těla. Rány už vychladly, žádná krev neprosakovala.

Objevil se Chuck Rogers. Fulo prohlásil, že je schopný a důvěryhodný. Ztuhlá těla pak nacpali do kufru jeho auta.

Pete se zeptal: „Co jseš zač?“

Chuck odpověděl: „Jsem petrochemický geolog. Mám taky licenci pilota a jsem profesionální antikomunista.“

„A kdo zaplatí výlohy?“

Chuck na to: „Spojené státy americké.“

Chuck měl chuť se projet. Pete s tím nápadem souhlasil – Miami ho chytalo u srdce stejně jako kdysi L. A.

Projížděli se. Fulo vyhodil těla u opuštěného kusu silnice u přístavu. Pete kouřil jednu cigaretu za druhou a nasával atmosféru.

Líbily se mu ty velké bílé domy a velké bílé nebe – Miami coby jedna velká vybělená štace. Líbil se mu ten prostor mezi nóbl čtvrtěmi a slumy. Líbili se mu ti znudění pochůzkáři – vypadali, že by zmlátili všechny narvané negry.

Chuck řekl: „Castrovy ideologické názory jsou hrozně neprůhledné. Měl projevy, jež lze chápat jako velice proamerické i velmi proruské. Mí přátelé ve zpravodajských službách pracují na plánech, jak ho sundat, když se z něj vyklube komouš.“

Jeli zpět do Flagleru. Taxislužbu obklíčili muži se zbraněmi v rukou – měli po službě, strniště na tvářích a v očích ten přidrzlý a vyzývavý výraz.

Chuck na ně mávl. „Jimmy se dobře stará o policejní kontingent v tomhle městě. Zařídil si tyhle svoje imaginární odbory a půlka policistů v tyhle oblasti má příjemnou nenáročnou práci a tučné šeky.“

Nějaký mladík jim na sklo přitiskl transparent. Fulo překládal divné slogany – samé komoušské slátaniny.

Do auta narazily první kameny. Pete řekl: „Tohle je na budku. Někam Fula uklidíme.“

Rogers si pronajal místnost v domě se samými Hispánci. Každičký centimetr čtvereční podlahy zabíraly komponenty k vysílačkám a letáky.

Fulo s Chuckem odpočívali s pivy v ruce. Pete si prohlížel titulky pamfletů a málem se potrhal smíchy.

„Kreml řídí Židi!“

„Fluorizace pitné vody: pikle Vatikánu?“

„Hromadící se rudé bouřkové mraky – reakce jeho vlastence.“

„Proč se nebílé rasy tak rychle množí: vědecké vysvětlení.“

„Katalog proameričanů: Jsi RUDÝ nebo rudomodrobílý?“

Fulo řekl: „Chucku, máš tady nějak narváno.“

Rogers něco dělal s krátkovlnnou vysílačkou. Ozvala se nenávistná tiráda: židáčtí bankéři, bla-bla.

Pete stiskl pár knoflíků. Hulákání konečně ustalo.

Chuck se usmál. „Politika je něco, co člověk chápe až postupně. Nemůžeš očekávat, že světovou situaci pochopíš hned.“

„Měl bych tě seznámit s Howardem Hughesem. Je stejně na palici jako ty.“

„Ty myslíš, že antikomunismus je na palici?“

„Myslím, že je to fajn pro obchod, a všecko, co je fajn pro obchod, je fajn i pro mě.“

„To mi nepřijde jako moc osvícené stanovisko.“

„Mysli si co chceš.“

„To budu. A vím, že si říkáš: „Panenko skákavá, co je to za cvoka, že musí být mým spolupachatelem vraždy, protože za tu krátkou dobu, co se známe, jsme spolu prožili několik velice zajímavých věcí.“

Pete se opřel o okno. Koutkem oka zahlédl hlídkové auto o půl bloku dál.

„Podle mě děláš pro CIA. Máš se dostat ke Kubáncům v taxislužbě, zatímco všichni budou čekat, ke komu se Castro nakonec přidá.“

Fulo se skoro urazil. „Fidel se přidá ke Spojeným státům americkým.“

Chuck se zasmál. „Imigranti jsou nejlepší Američané. Ty bys to měl vědět nejlíp, ne, Pete? Nejseš ty tak trochu žabožrout?“

Pete mu vyvrátil palce. Rogers ucuknul bolestí.

„Říkej o mně všem, že jsem stoprocentní Američan, kterej ví, co je dobrý pro obchod.“

„No pane jo. O tvém vlastenectví jsem nikdy nepochyboval.“

Pete zaslechl za dveřmi šepot. Vyměnili si pohledy – Chuck s Fulem to pochopili velmi rychle. Pete zaslechl ohlašující hluk brokovnic: tři hlasité a čisté nárazy nabíjených pušek.

Zahodil svou pistoli za nějaké pamflety. Fulo s Chuckem zvedli ruce.

Muži v civilu vykopli dveře. Vběhli dovnitř s puškami opřenými o ramena.

Pete se svalil po slaboulinké ráně. Fulo s Chuckem si hráli na hrdiny, takže byli zkopáni do bezvědomí.

Nějaký policista řekl: „Ten velkej to jenom hraje.“ Další řekl: „To se dá napravit.“

Bušili do něj gumovými koncovkami pažeb. Pete si v puse sroloval jazyk, aby si ho neukousl.

Probral se s pouty na rukou a v okovech. Opěradlo židle ho bodalo do zad; v mozku mu zuřivě bušilo.

Do očí mu proniklo světlo – jen do jednoho oka. Kvůli odchlíplé kůži viděl jen napůl. Napočítal trojici policistů sedících za přišroubovaným stolem.

Za ušima mu znělo víření bubnů. Po celé páteři mu vybuchovaly atomovky.

Pete zapnul svaly na rukou a přetrhl řetěz na poutech.

Dva poldové hvízdli. Jeden zatleskal.

Na kotníky mu dali dvojitá pouta – takže přídavek nebude.

Vyšší z nich si přehodil nohu přes nohu. „Dostali jsme anonymní tip, pane Bondurante. Jeden ze sousedů pana Machada viděl, jak k němu domů přicházejí pánové Adolfo Herendon a Armando CruzMartín a pak po několika hodinách zaslechl něco, co znělo jako výstřely z pistole. Pak, o pár hodin později, dorazíte vy s panem Rogersem. Vy dva a pan Machado odjedete se dvěma velkými ranci zabalenými do závěsů a soused si všimne značky vozu pana Rogerse. To jeho auto jsme zkontrolovali a všimli jsme si stop, jimiž by mohly být kousky kůže, a velmi rádi bychom si vyslechli vaše stanovisko k celé téhle záležitosti.“

Pete si urovnal víčko zpět na místo. „Obviňte mě, nebo mě propusťte. Víte, kdo jsem a s kým se znám.“

„Víme, že se znáte s Jimmym Hoffou. Víme, že se kamarádíte s pány Rogersem, Machadem a několika dalšími taxikáři z Tiger Kabs.“

Pete řekl: „Obviňte mě, nebo mě propusťte.“ Policista mu hodil do klína cigarety a zápalky.

Polda č. 2 se k němu naklonil. „Možná si myslíš, že Jimmy Hoffa si koupil každého policistu v tomhle městě, synku, ale věř mi, že tak to prostě není.“

„Obviňte mě, nebo mě propusťte.“

„Synku, ty zkoušíš mou trpělivost.“

„Nejsem žádnej tvůj synek, ty buzerante ubohá.“

„Chlapče, takovými výrazy si vysloužíš akorát tak facku.“

„Jestli mi dáš facku, tak ti vydloubnu oči. A nechtěj, abych to musel dokazovat.“

Polda č. 3 to zkusil vlídně. „Ale, ale, pane Bondurante. Víte přece, že vás můžeme držet dvaasedmdesát hodin bez obvinění. Víte, že máte asi otřes mozku a že by vám pomohlo, kdyby se na vás podíval doktor. Takže co kdybyste…“

„Nechte mě zavolat si a pak mě obviňte, nebo propusťte.“

Vyšší polda si spojil ruce za hlavou. „Dovolili jsme vašemu příteli Rogersovi, aby si zavolal. Navykládal dozorčímu nějakou báchorku o tom, že pracuje pro vládu, a zavolal nějakému panu Stantonovi. A co, vy zavoláte komu? Jimmymu Hoffovi? Myslíte, že strýček Jimmy za vás zaplatí kauci pro dvojnásobnou vraždu, a upoutá tak na sebe všechnu možnou negativní pozornost, kterou nemůže potřebovat?“

Jeho krk zasáhla tlaková vlna další atomovky. Pete málem odpadl.

Polda č. 2 vzdychl. „Tenhle chlapec nemá pro spolupráci dost sil. Necháme ho chvilku odpočinout.“

Omdlel, probral se, omdlel. Bolest hlavy polevila ze stupně atomovka na nitroglycerin.

Četl si škrábance na zdech. Otáčel krkem, aby mu neztuhl. Překonal světový rekord v zadržování moče.

Nakonec ho ta situace dostala.

Fulo se složí, nebo nesloží. Chuck se složí, nebo nesloží. Jimmy jim zaplatí kauci, nebo je nechá viset. Možná dostane státní návladní rozum: vraždy mezi Španěláky stojí za starou bačkoru.

Mohl by zavolat panu Hughesovi. Hughes by mohl pana Hoovera popíchnout – což by znamenalo uzavření případu nadobro.

Řekl Hughesovi, že se vrátí za tři dny. Hughes s jeho cestou souhlasil, na nic se neptal. Hughes souhlasil, protože jejich výpad proti Kennedyovým selhal. Po návštěvě Bobbyho s Joem se mu kulky scvrkly na velikost buráků.

A Ward J. Littell mu dal facku.

Což nad tím zmetkem vyřklo ortel smrti.

Gail byla fuč. Bouda na Jacka K. nevyšla. Hoffova nenávist ke Kennedyovým jen syčela – žhavá, žhavá, žhavá. Hughese pořád ještě neopustilo pobláznění drby a špínou, těšil se, že najde nového pisálka pro Hush-Hush.

Pete četl vyznání na zdech. A Oskara získává: „Policie v Miami kouří péra nosorožcům.“

Vešli dva muži a přitáhli si k němu židle. Bachař mu odepnul řetěz z nohou a rychle vyšel.

Pete se postavil a protáhl se. Místnost se zakymácela a rozmazala.

Mladší z mužů řekl: „Jsem John Stanton, a tohle je Guy Banister. Pan Banister je vysloužilec z FBI a nějakou dobu pracoval jako zástupce vrchního intendanta neworleanské policie.“

Stanton byl štíhlý a plavovlasý. Banister byl mohutný a tváře měl zarudlé pitím.

Pete si zapálil cigaretu. Vdechováním kouře jeho migréna ještě nabyla na palčivosti. „Poslouchám.“

Banister se zasmál. „Vzpomínám si, že občanská práva jsou vaším problémem. Zatýkali vás Kemper Boyd s Wardem Littellem, co?“

„To víte sám.“

„Pracoval jsem jako hlavní agent FBI v Chicagu a odjakživa jsem měl pocit, že Littell je ubohá nula.“

Stanton si sedl na židli opěradlem dopředu. „Jenže Kemper Boyd je z jiného těsta. Víš, Pete, objevil se v Tiger Kabs a všem ukazoval tvou fotku. Jeden z mužů na něj vytáhl nůž, ale Boyd ho odzbrojil poměrně úchvatným způsobem.“

Pete řekl: „Boyd má styl. A tohle mi začíná připadat jako nějakej konkurz, takže vám řeknu, že bych ho doporučil asi na jakoukoli práci u policie.“

Stanton se usmál. „Ty sám taky nejsi nejhorší adept na konkurz.“

Banister se usmál. „Máte licenci soukromého detektiva. Jste bývalý zástupce šerifa. Pracujete pro Howarda Hughese, znáte Jimmyho Hoffu, Fula Machadu a Chucka Rogerse. To je solidní kvalifikace.“

Pete uhasil cigaretu o zeď. „CIA není jako kvalifikace tak špatná. Jste ze CIA, nemám pravdu?“

Stanton vstal. „Můžeš jít. Nebudou proti tobě vznesena žádná obvinění, totéž platí pro Rogerse a Machada.“

„Ale ještě se uvidíme?“

„Ne tak docela. Ale jednoho dne tě možná požádám o laskavost. A budeš za ni velmi dobře odměněn.“

14

NEW YORK CITY, 5. 1. 1959

Apartmá bylo překrásné. Joe Kennedy si to koupil od hotelu úplně celé.

Při účasti stovky hostů byl hlavní sál zaplněný jen z poloviny. Z velkého okna byl výhled na Central Park uprostřed sněhové vánice.

Jack ho pozval. Říkal, že party pořádanou jeho otcem si nelze nechat ujít – a kromě toho, chce s tebou mluvit Bobby.

Jack říkal, že by tam mohly být ženské. Třeba se prý objeví zrzka, co seděla s Lyndonem Johnsonem.

Kemper sledoval, jak se tvoří a rozplývají hloučky. Zábava kolem něj byla v plném proudu.

Stařík Joe stál se svými kobyloidními dcerami. Peter Lawford bavil pánskou společnost. Jack lovil krevety s Nelsonem Rockefellerem.

Lawford předpovídal Kennedyho kabinet. Franku Sinatrovi prý zaručeně neujde post ministerského předsedy prudilů.

Bobby měl zpoždění. Zrzka nepřišla – Jack by mu dal znamení, kdyby ji zahlédl první.

Kemper usrkával vaječný koňak. Frak mu byl volný – nechal si ho tak ušít, aby mu zakrýval pistoli v pouzdře v podpaží. Bobby dohlížel na dodržování zákazu nošení zbraní – jeho muži byli právníci, ne policisté.

On byl policistou dvakrát – s dvojitým platem a dvojitými službami.

Řekl panu Hooverovi, že Anton Gretzler i Roland Kirpaski jsou po smrti – ale jejich statut „domněle zemřelých osob“ Bobbyho Kennedyho nikterak nedemoralizoval. Bobby byl odhodlaný dopadnout Hoffu, Teamsters a mafii i DÁVNO po vypršení mandátu McClellanova výboru. Vyšetřovatelé městských policií a velké poroty obohacené o informace zjištěné výborem se pak stanou kladivem na Hoffu. Bobby brzy začne připravovat půdu pro Jackovu kampaň – ale Jimmy Hoffa zůstane jeho osobním terčem.

Hoover požadoval detaily o vyšetřováních. Řekl mu, že Bobby chce vystopovat „tajemné“ tři miliony dolarů využité na Hoffovo podnikání v Sun Valley – Bobby byl přesvědčen, že Hoffa ty peníze zpronevěřil a že Sun Valley představuje pozemkový podvod samo o sobě. Bobby instinktivně věřil v existenci zvláštních, možná i kódovaných, účetních dokladů penzijního fondu Teamsters – opravdových knih s detaily o desítkách milionů dolarů ve skrytých aktivech – tedy o penězích propůjčených gangsterům a podvodným obchodníkům za obrovské úroky. Nedefinovatelné dohady: fond prý spravuje vysloužilec z chicagské mafie. Bobbyho soukromý instinkt: úplné informace o fondu rovná se jeho nejdokonalejší topůrko ke kladivu na Hoffu.

Bral teď dva platy. Měl dvě poslání, z nichž jedno kolidovalo s druhým. John Stanton předvídal nabídky – jestliže se plány CIA s Kubou stabilizují.

To by znamenalo třetí plat. Měl by pak dostatečný příjem, aby si mohl vydržovat další byt.

Peter Lawford tlačil do rohu Leonarda Bernsteina. Starosta Wagner klábosil s Marií Callasovou.

Číšník dolil Kemperovi džbánek. Přicházel k němu Joe Kennedy a vedl s sebou staršího muže.

„Kempere, tohle je Jules Schiffrin. Julesi, Kemper Boyd. Vy dva byste si měli promluvit. Oba jste už hrozně dlouho stejní lumpové.“

Potřásli si rukama. Joe se vytratil a začal si povídat s Bennettem Cerfem.

„Jak se vám daří, pane Schiffrine?“

„Mně dobře, děkuju. A vím taky, proč jsem lump. Ale vy? Vy jste na to moc mladý.“

„Jsem o rok starší než Jack Kennedy.“

„A já jsem o čtyři roky mladší než Joe, takže se to vyrovná. A lump je vaše profese?“

„Odešel jsem do penze z FBI. Právě teď pracuju pro McClellanův výbor.“

„Vy jste dělal pro vládu? A tak mladý jste odešel do penze?“

Kemper mrkl. „Už mě nebavilo krást auta na popud FBI.“

Schiffrin jeho mrknutí napodobil. „Nebavilo, láry fáry. Jak nezáživné to může být, když jste si při tom vydělal na mohérový smokink, co máte na sobě? Takovou nádheru nemám ani já.“

Kemper se usmál. „A co děláte vy?“

„Spíš co jsem dělal. A dělal jsem to, že jsem sloužil jako finanční a pracovní poradce. To jsou ale eufemizmy, pokud si lámete hlavu, co to je. A zanedbal jsem to, že nemám kupu dětí, které by mi dělaly ve stáří radost. Tak báječné děti, jako má Joe. Jen se na ně podívejte.“

Kemper řekl: „Vy jste z Chicaga?“

Schiffrin se rozzářil. „Jak jste to poznal?“

„Zabýval jsem se regionálními přízvuky. Dá se říct, že se v nich celkem vyznám.“

„Tím jste mi moc nepomohl. A podle toho vašeho přízvuku, vy jste z Alabamy?“

„Z Tennessee.“

„Aha, stát dobrovolníků. Velká škoda, že tady není můj kamarád Heshie. Je to chmaták z Detroitu a na jihozápadě žije už spoustu let. Ten má přízvuk, že byste nevěřil.“

Bobby vešel do foyer. Schiffrin ho zahlédl a zvedl oči v sloup. „A, šéf vám přišel. Omluvte mou nezdvořilost, ale nemyslíte, že je tak trochu poseroutka?“

„Svým způsobem ano.“

„Tak teď jste prokázal i vy talent na eufemizmy. Pamatuju si, jak jsme se s Joem jednou v legraci bavili o tom, jak jsme ochcali Howarda Hughese v jednom obchodě před třiceti lety. Bobby nás okřikl kvůli slůvku,ochcat‘, protože ve vedlejším pokoji byly jeho děti. Ani za nic to nemohly slyšet, ale…“ Bobby mávl. Kemper jeho mávnutí zachytil a přikývl.

„Omluvte mě, pane Schiffrine.“

„Jen běžte. Váš šéf vás volá. Joe měl devět dětí, takže jeden magor není tak špatnej průměr.“

Kemper zašel za Bobbym, který ho zavedl rovnou do šatny. Tlačili se ke kožichům a kabátům.

„Jack říkal, že jsi mě chtěl vidět.“

„Ano. Potřebuju, abys sepsal nějaké zprávy o důkazech a sestavil souhrn všeho, co výbor učinil, abychom mohli odeslat standardní hlášení všem velkým porotám, které budou přebírat naše případy. Uvědomuju si, že tohle papírování není tvůj styl, ale musí se to udělat.“

„Začnu hned ráno.“

„Dobře.“

Kemper si odkašlal. „Bobe, chci se s tebou o něčem poradit.“

„O čem?“

„Mám jednoho kamaráda. Dělá agenta v kanceláři v Chicagu. Zatím ti nemůžu říct jeho jméno, ale je to velice schopnej a inteligentní člověk.“

Bobby si ze svrchníku smetl sníh. „Kempere, ty to natahuješ. Uvědomuju si, že v minulosti jsi míval s lidmi úspěch, ale prosím tě, přejdi k věci.“

„Jde o to, že ho odveleli z programu pro dopadání největších ryb proti jeho vůli. Nenávidí Hoovera a jeho, Žádná mafie neexistuje‘ a chce ti přese mě předávat protimafiánské informace. Uvědomuje si možná rizika a je odhodlán to podniknout. A v neposlední řadě je to absolvent jezuitského semináře.“

Bobby si pověsil kabát. „Můžeme mu věřit?“

„Bezvýhradně.“

„Nemůže to být nějaký Hooverův špicl?“

Kemper se zasmál. „To těžko.“

Bobby se na něj zadíval tím svým pohledem, kterým mučil svědky.

„Dobře. Ale chci, abys tomu člověku řekl, ať se nepouští do ničeho protiprávního. Nechci mít na krku žádného snaživce, co bude všechny odposlouchávat a tak dál jen proto, že si myslí, že ho když tak podržím.“

„Vyřídím mu to. A jaké oblasti bys tak…“

„Vyřiď mu, že mě zajímá, zda neexistují tajné účetní knihy penzijního fondu. Vyřiď mu, že pokud ano, tak je vysoká pravděpodobnost, že je spravuje chicagská mafie. Tak ať se odrazí od téhle domněnky a zjistí, jestli při tom nenarazí ještě na nějaké všeobecné informace proti Hoffovi.“

Kolem šatny proudili hosté. Nějaká žena táhla po zemi svůj norkový kožich. Dean Acheson se přes něj málem natáhl.

Bobby se ohlédl. Kemper si všiml, že jeho oči nepatrně změnily zaostření.

„Co je?“

„Nic.“

„Chceš ještě něco, co bych…“

„Ne, nechci. Teď mě prosím omluv…“

Kemper se usmál a vrátil se do sálu. Hlavní prostor už praskal ve švech – jenom projít skrz bylo utrpení.

Norková žena přitahovala pohledy všech.

Přinutila vrchního, aby jí pohladil kožich. Trvala na tom, aby si ho Leonard Bernstein zkusil. Protančila davem a vypila skleničku Joe Kennedymu.

Joe jí dal malou krabičku zabalenou jako dárek. Žena si ji uložila do kabelky. Trojice sester Kennedyových rozmrzele odkráčela.

Peter Lawford hltal ženu očima. Bennett Cerf se protáhl kolem ní a okukoval jí šaty. Vladimír Horowitz ji mávnutím vybídl k pianu.

Kemper sjel soukromým výtahem do vstupní haly. Zvedl telefon a s odvoláním na svou policejní funkci přiměl dívku na ústředně, aby ho rychle přepojila do Chicaga.

Stalo se. Helen to zvedla při druhém zazvonění.

„Haló?“

„To jsem já, zlato. Ten, jehož jsi kdysi milovala.“

„Kempere! Co to máš za ten utahanej jižanskej přízvuk?“

„Uchýlil jsem se k jisté lsti.“

„No, já se zatím uchyluju ke škole a hledání bytu, a to je taková fuška!“

„Jako všechny dobré věci. Zeptej se svého chlapce ve středním věku, on ti to potvrdí.“

Helen šeptala. „Ward je v poslední době náladovej a tajnůstkářskej. Mohl by ses pokusit…“

Littell si od ní vzal sluchátko. „Nazdar, Kempere.“

Helen mu poslala políbení a odešla. Kemper řekl: „Nazdar, synku.“

„Trhni si. Hrozně nerad mluvím úsečně, ale už jsi…“

„Jo, už jsem.“

„A?“

„A Bobby řekl ano. Říkal, že chce, abys pro nás pracoval tajně, máš sledovat tu stopu, kterou nám dal Roland Kirpaski, a pokusil se zjistit, jestli vážně existujou tajný účetní knihy penzijního fondu, kde jsou ukrytý triliony dolarů.“

„Dobře. To je… moc fajn.“

Kemper ztišil hlas. „Bobby zdůraznil to, co jsem ti říkal. Zbytečně neriskuj. Na to nezapomeň. Bobby je ještě větší pedant na zákonnost než já, takže si hlavně dej bacha a nezapomeň, koho musíš pořád vyhlížet.“

Littell řekl: „Dám si pozor. Snad se mi podaří zkompromitovat mafiána kvůli vraždě, a asi bych z něj mohl udělat informátora.“

Norková žena prošla halou. Spousta poslíčků se rozběhla ke dveřím, aby jí otevřeli.

„Warde, musím už jít.“

„Bůh ti to zaplať, Kempere. A Vyřiď panu Kennedymu, že ho nezklamu.“

Kemper zavěsil a vyšel ven. Po 76 Street se hnal silný vítr a převracel popelnice rozestavěné na chodnících.

Norková žena stála pod stříškou u vchodu do hotelu. Rozbalovala dárek od Joea Kennedyho.

Kemper stál metr od ní. Dárkem byla diamantová brož zabalená do svazku tisícidolarových bankovek.

Kolem prošel nějaký opilec. Norková žena mu tu brož dala. Vítr načechral svazek bankovek a odhalil nejmíň padesát litrů.

Opilec se ušklíbl a podíval se na svou brož. Kemper se hlasitě rozesmál.

Přijel taxík. Norková žena se naklonila do okýnka a řekla: „881 Fifth Avenue.“

Kemper jí otevřel dvířka.

Řekla: „Nepřipadaj vám Kennedyové vulgární?“

Oči měla úplně jasně a svítivě zelené.

15

CHICAGO, 6. 1. 1959

Dveře se mu podařilo otevřít. Littell vytáhl paklíč a zavřel za sebou.

Světla projíždějících aut svítila do oken. Přední pokoj byl malý a plný starožitností a cetek ve stylu art deco.

Jeho oči si zvykly na přítmí. Zvenku sem pronikal dostatek světla – nemusel riskovat rozsvěcení lamp.

Lenny Sands měl čistý a mírně zatuchlý byt.

Sekáček Tony byl po smrti pět dní, jeho vražda zůstávala nevyřešená. Televize i noviny opomíjely jeden fakt: že Iannone zemřel před barem, kde si dávali sraz teplouši. Court Meade říkal, že to měl na svědomí Giancana: nechtěl, aby se o Tonym mluvilo jako o zabitém homosexuálovi, dokonce tomu sám odmítal věřit. Meade citoval pár děsivých zpráv z odposlouchávacího stanoviště: „Sam vyslal zvědy, aby známé pronásledovatele teploušů proklepli“; „Mo říkal, že Tonyho vraha čeká kastrace.“

Giancana nemohl uvěřit naprosto zjevnému faktu. Giancana si myslel, že Tony snad vpochodoval do Perry’s Little Log Cabin nějakým omylem.

Littell vytáhl baterku v tužce a fotoaparát. Lennyho harmonogram v poslední době zahrnoval pochůzky po Vendo-Kings až do půlnoci. Teď bylo půl desáté – měl čas.

Lennyho adresář ležel pod telefonem v obýváku. Littell jím listoval a poznamenával si nadějná jména.

Vybíravec Lenny znal Rocka Hudsona a Carlose Marcella. Hollywooďan Lenny znal Gail Russellovou a Johnnieho Raye. Gangster Lenny znal Giancanu, Butche Montrose a Rocca Malvasa.

Taková zvláštní věc: jeho adresy a telefony mafiánů neodpovídaly údajům v dokumentech programu.

Littell listoval dál. Objevoval velmi zvláštní jména.

Senátor John Kennedy, Hyannis Port, Mass.; Spike Knode, 114 Gardenia, Mobile, Alabama; Laura Hughesová, 881 5 Ave., New York City; Paul Bogaards, 1489 Fountain, Milwaukee.

Listoval adresářem podle abecedy. Baterku držel v zubech a každou stránku si vyfotil. Než došel k písmenu M, vyfotil dvaatřicet snímků.

Nohy ho bolely od toho, jak se při focení krčil. Baterka mu vypadávala z pusy.

Zaslechl hluk klíče v zámku. Slyšel odemykání – O DEVADESÁT MINUT DŘÍV NEŽ OBVYK…

Littell se přitiskl ke stěně u dveří. V hlavě si přehrál každý judistický chvat, který ho Kemper naučil.

Lenny Sands vešel dovnitř. Littell ho chytil zezadu a překryl mu pusu dlaní. Vzpomeň si… „Vraž mu palec do krkavice a stáhni ho naznak dolů.“

Udělal to přesně podle Kempera. Lenny se složil bez většího odporu. Littell odtáhl ruku z jeho pusy a kopnutím zavřel dveře.

Lenny nekřičel, nevolal. Obličej měl přitlačený do koberce.

Littell mu uvolnil tepnu. Lenny zakašlal a dávil se.

Littell si klekl vedle něj. Vytáhl svůj revolver a natáhl ho.

„Jsem z chicagské FBI. Vím, že jsi zabil Tonyho Iannoneho, a když pro mě nebudeš pracovat, předám tě Giancanovi a chicagské policii. Nežádám tě, abys mi donášel na svoje kamarády. Mě zajímaj penzijní fondy Teamsters.“

Lenny lapal po dechu. Littell vstal a stiskl vypínač na zdi – místnost zalila jasná záře.

U pohovky viděl vozík s alkoholem. Broušené karafy se skotskou, bourbonem a brandy.

Lenny si přitáhl kolena k bradě a objal je rukama. Littell si zasunul pistoli za opasek a vytáhl sáček z průsvitného papíru.

Byla v něm dvojice zakrvavených nožů.

Ukázal je Lennymu. Řekl: „Prověřil jsem je kvůli otiskům a našel jsem čtyři, které odpovídají tvým v naší kartotéce.“

Blufoval. Nenašel na tom nic pořádného.

„Nemáš prostě na vybranou, Lenny. Víš, co by s tebou Sam udělal.“

Lennymu vyrazil na čele pot. Littell mu nalil skotskou – začal z té vůně slintat.

Lenny usrkával a držel svůj nápoj oběma rukama. Jeho hlas drsňáka nějak nefungoval.

„O fondu vím kulový. Vím jen to, že pár chlapů a několik obchodníků požádá o tyhle vysokoúrokový půjčky a má pak větší šanci na úspěch než ostatní.“

„Žádá se u Sama Giancany?“

„To je jedna z teorií.“

„No tak ji rozviň.“

„Teorie je, že Giancana rozebírá s Jimmym Hoffou všechny žádosti o velké půjčky. A pak se to buď schválí, nebo zamítne.“

„A je nějaký alternativní účetnictví penzijního fondu? Zajímaj mě šifrovaný knihy s utajenejma aktivama.“

„To nevím.“

Kemper Boyd vždycky říkal, ZASTRAŠUJ SVOJE INFORMÁTORY.

Lenny se vyškrábal na židli. Schizofrenik Lenny věděl, že drsní Židi se nesvíjejí na podlaze.

Littell si nalil dvojitou skotskou. Barový bavič Lenny řekl: „Jako doma.“

Littell si zasunul nože do kapsy. „Díval jsem se do tvýho adresáře a všim jsem si, že tvoje adresy nejsou stejný jako ty, co jsou ve složce programu pro dopadání největších ryb.“

„Jaký adresy?“

„Členů chicagskýho zločineckýho kartelu.“

„Jo, tyhle adresy.“

„Proč nejsou stejný?“

Lenny řekl: „Protože nejsou k nim domů. Jsou do bytů, kam choděj podvádět manželky s jinejma. Mám klíče od několika z nich, protože jim tam nosím peníze z jukeboxů. V tom posraným teploušským baru jsem taky vybíral peníze, když po mně vyjel ten posranej buzík Iannone.“

Littell vypil svou sklenku. „Já jsem viděl, jak jsi Iannoneho zabil. Já vím, proč jsi tam byl a proč chodíš do Hernando’s Hideaway. Vím, že vedeš dvojí život, máš dva hlasy a dvě sady bůhvíčeho dalšího. A vím, že Iannone po tobě vyjel proto, že nechtěl, abys věděl, že on je na tom stejně.“

Lenny SVÍÍÍRAL sklenku oběma rukama. Silný broušený křišťál praskl a rozpadl se…

Whisky vytekla ven a smísila se s krví. Lenny neucukl, nemrkl, nepohnul se.

Littell hodil svou sklenku na pohovku. „Vím, že ses dohodl se Salem D’Onofriem.“

Žádná odpověď.

„Vím, že budeš jezdit na cesty s jeho hazardníma zájezdama.“

Žádná odpověď.

„Sal je lichvář. Může on podávat informace o zájemcích o půjčky z fondu?“

Žádná odpověď.

Littell řekl: „Ale tak mi něco pověz. Neodejdu odsud, dokud nedostanu, pro co jsem si přišel.“

Lenny si otíral krev z dlaní. „Já nevím. Možná, možná ne. Sal je mezi lichvářema jenom malá rybička.“

„A co Jack Ruby? Dělá přece lichváře v Dallasu, ne?“

„Jack je šašek. Zná hodně lidí, ale jinak je to šašek.“

Littell ztišil hlas. „Vědí chlapci z Chicaga, že jsi na kluky?“

Lenny se málem zakuckal. Littell řekl: „Odpověz mi na otázku a přiznej si, co jsi.“

Lenny zavřel oči a kýval hlavou, že ne, ne, ne.

„Tak mi odpověz na jinou otázku. Budeš mi dodávat informace?“

Lenny zavřel oči a kýval hlavou, že ano, ano, ano.

„V novinách se píše, že Iannone byl ženatej.“

Žádná odpověď.

„Lenny…“

„Ano, byl ženatej.“

„A měl taky druhej byt?

„Určitě.“

Littell si zapnul kabát. „Třeba z tebe udělám solidního člověka, Lenny.“

Žádná odpověď.

„Zase se ozvu. Víš, co chci, tak se do toho pusť.“

Lenny ho ignoroval. Začal si vytahovat střepy z dlaní.

U Iannoneho našel svazek klíčů. Byly tam čtyři klíče na řetízku s nápisem „Zámečnic tví Di Giorgio, 947 Hudnut Drive, Evanston“.

Dva klíčky od auta a jeden nejspíš od domu. Zbývající klíč by mohl být od druhého bytu.

Littell zamířil do Evanstonu. Měl tak trochu nečekané štěstí: zámečník bydlel za svou dílnou.

Nečekaná návštěva FBI muže vyděsila. Identifikoval klíče jako svou práci. Říkal, že instaloval všechny zámky na dveřích Iannoneho – na dvou adresách.

2409 Kenilworth v Oak Parku. 84 Wolverton v Evanstonu.

Iannone bydlel v Oak Parku – to se objevilo i v novinách. Evanstonská adresa se jevila jako značná pravděpodobnost tajného úkrytu.

Zámečník ho snadno navedl. Littell našel adresu za pár minut.

Byla to budova za kolejemi. Čtvrť byla tichá a ponořená do tmy.

Klíček pasoval do zámku. Littell vstoupil s pistolí napřed. V bytě bylo prázdno a smrad.

V obou místnostech rozsvítil. Převrátil každou skříňku, šuplík, poličku i skrýš. Našel robertky, biče, ostnaté psí obojky, ampule s chemikáliemi, dvanáct sklenic lubrikačního gelu, tašku marihuany, motorkářskou bundu pobitou cvoky, upilovanou brokovnici, devět ruliček benzedrinu, nacistickou pásku na ruku, olejomalby s výjevy z mužských orgií ve všech polohách a taky fotku Sekáčka Tonyho Iannoneho s jedním studentem, oba byli nazí a líčko na líčku.

Kemper Boyd vždycky říkal, OCHRAŇUJ SVOJE INFORMÁTORY.

Littell zavolal do Celanova krejčovství. Zvedl to nějaký muž – „Jo?“ – jednoznačně Butch Montrose.

Littell změnil hlas. „O Tonyho Iannoneho si nedělejte starosti. Byl to obyčejnej buzík. Zajeďte do Evanstonu, 84 Wolverton, a uvidíte sami.“

„Hele, co to mele…“

Littell zavěsil. Přišpendlil fotku na zeď, aby ji nikdo nepřehlédl.

16

LOS ANGELES, 11. 1. 1959

Hush-Hush spěl mílovými kroky k uzávěrce. Pracovníci kanceláře pařili kafe s benzedriny.

„Umělci“ sestavovali titulní stránku: „Paul Robeson – Roajalista a rudý recidivista“. Nějaký „dopisovatel“ psal svůj článek: „Mlátič manželek Spade Cooley – Přežene to ten valchář někdy?“

„Vyhledávač“ listoval pamflety a snažil se spojit hygienu černochů s rakovinou.

Pete se díval.

Pete se nudil.

V hlavě mu burácelo MIAMI. Hush-Hush mu připadal jako vzrostlý kaktus, který mu vyrašil v zadnici.

Sol Maltzman byl po smrti. Gail Hendeeová dávno vzala roha. Nové osazenstvo Hush-Hush bylo do posledního člena šílené. Howard Hughes zuřivě sháněl nějakého hanopisce.

Všechny jeho vyhlídky vypadaly bledě. Všichni věděli, že L. A. žije jen zprávami o podrazu na Kennedyovy. Hush-Hush byl kolonií lepry v oblasti bulvární novinařiny.

Hughes špínu MILOVAL. Hughes MILOVAL nactiutrhačné zprávy, o něž se mohl dělit s panem Hooverem. A co Hughes MILOVAL, to si taky KOUPIL.

Pete si koupil výtisk plný hnusu. Jeho kontakty z řad policie ho zásobovaly týdenní dávkou přízemních nadávek.

„Spade Cooley, nacucaný ženotluk!“

„V síti zátahu na marihuanové doupě uvízl Sal Mineo!“

„Zatčení beatniků šokovalo Hermosa Beach!“

Všechno absolutní voloviny. Všechno totálně nemiamské.

Miami bylo fajn. Miami bylo tou drogou, od níž utíkal. Z Miami odjel s lehkým otřesem mozku – na to, jak do něj bušili, to ušlo.

Jimmy Hoffa ho zavolal, aby se vrátil nastolit pořádek. Vylezl z vězení a nastolil ho.

Taxislužba potřebovala srovnat do latě – kvůli politickým neshodám šel obchod od desíti k pěti. Nepokoje už vyšuměly, ale Tiger Kabs pořád cloumaly rozmíšky jednotlivých frakcí. Musel se dohodnout s probatistovým i procastrovským křídlem – byli to pravicovou i levicovou ideologií nasáklí pitomci, kteří neuměli ani chodit na záchod, takže bylo potřeba jim vysvětlit, co to jsou pravidla bílého muže.

Předložil jim jasná pravidla.

V práci žádné pití a transparenty. Žádné zbraně a nože – zbraně si nechávejte u dispečera. Žádné politické bratříčkování – znepřátelené frakce musejí zůstat oddělené.

Jeden Batistův přívrženec pravidla porušil. Pete ho přizabil holýma rukama.

Předložil jim další zákony.

Ve službě žádné pasáctví – děvky nechávejte doma. Žádné přepadávání a loupeže ve službě.

Chucka Rogerse ustanovil novým denním dispečerem. Chápal to jako politické rozhodnutí.

Rogers dělal pro CIA. Druhý dispečer Fulo Machado měl kontakty na CIA.

John Stanton byl střední agent CIA – a nový štamgast taxislužby. Luskl prsty a Fulovo obvinění z vraždy prvního stupně bylo pryč.

Stantonův kamarád Guy Banister nenáviděl Warda Littella. Banister se Stantonem byli posedlí Kemperem Boydem.

Jimmy Hoffa vlastnil Tiger Kabs. Jimmy Hoffa měl podíly ze dvou havanských kasin.

Littell a Boyd ho vinili ze dvou vražd. Stanton s Banisterem o tom nejspíš neměli tušení. Stanton mu předhodil malou návnadu: „Jednou tě možná požádám o laskavost.“

Všechno do sebe krásně a přesně zapadalo. Začínal mít antény na stopkách.

Pete zavolal recepční. „Donno, spoj mi meziměsto, osobní. Chci mluvit s mužem jménem Kemper Boyd z kanceláře McClellanova výboru ve Washingtonu, DC. Operátorovi řekni, ať zkusí kanceláře senátu, a když se dovoláš, řekni, že s ním chci mluvit.“

„Ano, pane.“

Pete zavěsil a čekal. Ten telefonát byl risk – Boyd mohl být někde venku za tajným úkolem.

Rozsvítilo se světýlko na jeho interkomu. Pete zvedl sluchátko.

„Boyd?“

„U telefonu a u vytržení.“

„No, dlužím ti to, tak jsem si říkal, že dnešek je ideální den.“

„Pokračuj.“

„Minulej tejden jsem byl v Miami. Narazil jsem na dva chlápky, jeden byl John Stanton, druhej Guy Banister, oba projevovali značnej zájem o tvou osobu.“

„S panem Stantonem už jsem mluvil. Ale dík. Je fajn vědět, že jejich zájem pořád trvá.“

„Dal jsem ti dobrý reference.“

„Jseš dobrej. Můžu udělat něco já pro tebe?“

„Sežeň mi solidního pisálka pro Hush-Hush.“

Boyd se smíchem zavěsil.

17

MIAMI, 13. 1. 1959

Výbor mu dal na ubytování v hotelu Howard Johnson. Kemper si připlatil a zvolil si dvoupokojové apartmá ve Fontainebleau.

Rozdíl dorovnal z vlastní kapsy. Měl spadeno na tři platy – takže to nebyla až taková extravagance.

Bobby ho poslal zpátky do Miami. Sám k té cestě dal podnět – a slíbil, že se vrátí s několika klíčovými svědectvími o Sun Valley. Nevykládal Bobbymu, že CIA má chuť ho zaměstnat.

Cesta byla tak trochu jako dovolená. Jestli je Stanton dobrý, dají se dohromady.

Kemper si vynesl židli na balkon. Ward Littell mu poslal hlášení – musel ho pročíst, než ho pošle Bobbymu.

Hlášení mělo dvanáct strojem psaných stránek. Ward k tomu připojil ručně psanou předmluvu.

K. B., jelikož jsme v téhle promyšlené lsti partnery, předávám ti podrobný popis svých činností. Samozřejmě bude vhodné vypustit zmínky o mých okatějších protizákonnostech, uváží-li se výhrady pana Kennedyho. Jak sám uvidíš, dosáhl jsem zásadního pokroku. A věř mi, že s ohledem na extrémní podmínky jsem si dával velký pozor.

Kemper si zprávu přečetl. „Extrémní podmínky“ byly ještě slabé slovo.

Littell se stal svědkem homosexuální vraždy. Obětí byl vysoký člen chicagské mafie. Vrahem pak poskok jménem Lenny Sands.

Sands se teď stal Littellovým donašečem. Sands se nedávno spojil s bookmakerem a lichvářem zvaným „Sílený Sal“ D’Onofrio. Ten vozil opilé karbaníky do Las Vegas a Lake Tahoe – Sands měl společnost doprovázet jako jejich „bavič po dobu cesty“. Sands měl klíče k tajným pelechům mafiánů. Littell ho přiměl, aby mu udělal duplikáty, a sám se vloupal do tří bytů a hledal důkazy. Littell se rozhlédl a odešel, aniž by se čehokoli dotkl: zbraně, narkotika, $14 000 v hotovosti – ukryto v golfové tašce pelechu jistého Butche Montrose.

Littell objevil tajný úkryt Tonyho Iannoneho: zapadlý byt plný pomůcek k homosexuálním hrátkám. Littell byl odhodlán ochránit svého informátora před potenciálními represemi. Littell oznámil členům chicagské mafie, kde se byt nachází, a počkal si, aby se přesvědčil, jestli se na základě jeho anonymního tipu do bytu vypraví. A taky vypravili: Sam Giancana a další dva muži vylomili dveře bytu o necelou hodinu později. Nebylo pochyb, že Iannoneho homosexuální kontraband viděli.

Úžasné. Dokonale to zapadalo do staré známé trojjedinosti Warda Littella: klika, instinkt, naivní odvaha.

Littell uzavíral:

Můj zásadní úkol spočívá v tom, abych pomohl zájemci o půjčku do horních pater penzijního fondu Teamsters. Tenhle zájemce bude, v ideálním případě, můj zkompromitovaný informátor. Lenny Sands (a možná i „Šílený Sal“ D’Onofrio) by se mohli stát cennými spojenci při vyhledávání takového zkompromitovaného informátora. Můj ideál zájemce je nějaký podvodný obchodník s napojením na organizovaný zločin, někdo, kdo slyší na hrozby fyzickým násilím a federálním vyšetřováním. Takový informátor by nám pomohl určit existenci alternativních účetních knih penzijního fondu s ukrytými, a tedy ilegálními aktivy. Tento styl přístupu představuje pro Roberta Kennedyho neomezené možnosti pro sestavení žaloby. Pokud takové knihy skutečně existují, správce ukrytých aktiv bude možno obvinit z mnoha případů zpronevěry a daňových podvodů. Souhlasím s panem Kennedym: tohle by mohl být způsob, jak propojit Jimmyho Hoffu a Teamsters s chicagskou mafií a zlomit jejich společnou moc. Pokud bude tajná finanční dohoda v takovém tučném a pronikavém stupni prokázána, budou padat hlavy.

Plán byl ambiciózní a až nebetyčně riskantní. Kemper okamžitě začal přemýšlet o potenciálním nedostatku.

Littell odhalil sexuální orientaci Sekáčka Tonyho. Zvážil všechny potenciální dopady?

Kemper zavolal na letiště v Miami a změnil si letenku zpět do D. C. z přímého letu na let s mezipřistáním v Chicagu. Ten postup vypadal logicky: kdyby se jeho podezření ukázalo jako správné, tak by musel dát Wardovi pořádně na pamětnou.

Snášel se soumrak. Pokojová služba mu přinesla objednávku – přesně na minutu.

Popíjel gin a nabíral si kousky uzeného lososa. Collins Avenue zářila; mihotající světla končila na pláži.

Kemper se zahalil do příjemné pohody. Znovu přemýšlel o chvílích s tou norkovou ženou a vymyslel si deset způsobů, které by na ni mohl použít.

Zazvonil zvonek. Kemper si učísl vlasy a otevřel dveře.

John Stanton řekl: „Dobrý večer, pane Boyde.“

Kemper ho pustil dovnitř. Stanton se procházel po apartmá a obdivně se rozhlížel.

„Robert Kennedy se o vás dobře stará.“

„Jste velmi prohnaný, pane Stantone.“

„Tak tedy k věci. Stal se z vás bohatý muž a přišel jste o rodinu. Teď jste adoptoval Kennedyovy. Máte zkušenosti v tom, jak si své bohatství užívat po malých částech, a tohle je skutečně velmi příjemný pokoj.“

Kemper se usmál. „Nedáte si martini?“

„Martini chutná jako palivo do zapalovačů. Hotely jsem odjakživa posuzoval podle vinného lístku.“

„Můžu poslat dolů pro cokoli, co byste si přál.“

„Nezdržím se dlouho.“

„Co máte na mysli?“

Stanton ukázal na balkon. „Tamhle je Kuba.“

„To vím.“

„Myslíme si, že Castro se dá ke komunistům. V dubnu má přijet do Ameriky a nabídnout své spojenectví, ale domníváme se, že se zachová špatně a vynutí si tak oficiální odmítnutí. Brzy bude chtít deportovat některé, politicky nežádoucí‘ Kubánce, a ti dostanou azyl tady na Floridě. Potřebujeme lidi, kteří by je vycvičili a sestavili z nich proticastrovský odpor. Plat je dva tisíce dolarů měsíčně hotově plus šance nakupovat zlevněné zboží ve společnostech napojených na CIA. Tohle je pevná nabídka a máte mé osobní ujištění, že nedovolíme, aby vaše práce pro CIA nějak zasahovala do vašich dalších povinností.“

,“Povinností‘? Proč v množném čísle?“

Stanton vystoupil na balkon. Kemper ho následoval k zábradlí.

„Z FBI jste odešel do, penze‘ poněkud spěšně. Spolupracoval jste těsně s panem Hooverem, který nenávidí bratry Kennedyovy a má z nich strach. V úterý jste byl agentem FBI, ve středu slibným dohazovačem žen pro Jacka Kennedyho a ve čtvrtek vyšetřovatelem McClellanova výboru. Můžu sledovat logickou…“

„Jaká je standardní platová sazba pro smluvní rekruty CIA?“

„Osm set padesát měsíčně.“

„Ale díky svým, povinnostem‘ jsem něčím zvláštní?“

„Ano. Víme, že se dostáváte do blízkosti Kennedyových, a myslíme si, že Jack Kennedy se příští rok možná stane prezidentem. Pokud se potíže s Castrem prohloubí, budeme potřebovat někoho, kdo by nám pomohl ovlivnit jeho kubánskou politiku.“

„Jako lobbyista?“

„Ne. Jako velmi schopný agent provokatér.“

Kemper se podíval z balkonu. Světla najednou pableskovala mnohem dál než jen na Kubě.

„Budu o vaší nabídce přemýšlet.“

18

CHICAGO, 14. 1. 1959

Littell vběhl do márnice. Kemper mu volal z letiště a řekl mu OKAMŽITĚ TAM ZA MNOU PŘIJĎ.

Volal před půl hodinou. Nic víc neříkal. Vychrlil jenom těch pět slov a zavěsil.

Z foyer se vstupovalo do řady pitevních sálů. Chodbu blokovaly vozíky překryté prostěradly.

Littell se jimi prodíral. Kemper stál u protější stěny u řady dvířek od lednic.

Littell popadl dech. „Co se kurva…?“

Kemper otevřel dvířka jedné lednice. Na podložce ležela mrtvola nějakého bělocha.

Mladík měl na sobě stopy mučení a pálení od cigaret. Penis měl uřízlý a nacpaný do pusy.

Littell ho poznal: ten kluk, co byl nahý na fotce s Tonym.

Kemper ho chytil za krk a stáhl ho dolů k mladíkovi. „Tohle je tvoje vina, Warde. Měl jsi zničit všecky důkazy vedoucí k Iannoneho známým společníkům dřív, než jsi dal tip těm chlápkům z mafie. Vina nevina, někoho zabít museli, tak se rozhodli, že zabijí kluka z fotky, kterou jsi jim tam ty nechal na očích.“

Littell ucukl. Cítil žluč, krev a zubní brusivo používané při pitvách.

Kemper ho stáhl ještě níž.

„Pracuješ pro Bobbyho Kennedyho, zařídil jsem ti to já, a pan Hoover mě roztrhne jak hada, jestli se to dozví. Máš obrovskou kliku, že jsem se rozhodl projít hlášení o pohřešovaných, a měl bys mě nějak hodně usilovně přesvědčit, že už to takhle neposereš.“

Littell zavřel oči. Vyhrkly mu do nich slzy. Kemper ho přitiskl tváří ke tváři mrtvého mladíka.

„V deset na tebe čekám u bytu Lennyho Sandse. Zkusíme to nějak urovnat.“

Práce nezabírala.

Sledoval komouše a psal hlášení o sledování. Ruce se mu třásly; rukopis měl sotva čitelný.

Helen nezabrala.

Zavolal jí, jen aby slyšel její hlas. Z jejích fakultních hovadin se mu chtělo blít.

Court Meade nezabral.

Sešli se na kafe a vyměnili si hlášení. Court mu říkal, že vypadá příšerně. Court říkal, že jeho hlášení vypadá uboze – jako by na odposlouchávacím stanovišti moc času nestrávil.

Nemohl říct, že to fláká, protože si našel práskače. Nemohl říct, že to posral, a jeden kluk kvůli tomu přišel o krk.

Kostel trochu zabral.

Zapálil svíčku za toho mrtvého kluka. Modlil se za schopnosti a odvahu. Umyl se v koupelně a vzpomněl si na něco, co mu říkal Lenny: Sal D. nabírá lidi na mejdan dneska večer v Saint Vibiana.

Zastávka v hospodě zabrala.

Polévka a sušenky mu uklidnily žaludek. Po třech pivech se žitnou se mu vyčistila hlava.

Sal s Lennym měli klubovnu v Saint Vib pro sebe. Na jejich vějičku se chytilo asi deset mužů.

Skupina se rozsadila ke stolkům na bingo kousek od pódia. Muži vypadali jako opilci a násilníci.

Littell lelkoval u požárního východu. Pootevřel dveře, nahlížel dovnitř a poslouchal.

Sal říkal: „Odjezd je za dva dny. Spousta mých štamgastů si nemůže vzít volno z práce, takže snižuju cenu na devět set padesát včetně letenek. Nejdřív jedeme do Lake Tahoe, pak Vegas a Gardeny kousek od L. A. Mimochodem Sinatra hraje v Cal-Neva Lodge v Tahoe, budete mít první řadu, takže ho uvidíte jako na dlani. Dál, Lenny Sands, dříve známý jako Lenny Sanducci, ten je tady hvězdou Las Vegas, vám teď předvede Sinatru, kterej je snad ještě sinatrovštější než originál. Do toho, Lenny! Ukaž to!“

Lenny vyfukoval kroužky dýmu ve stylu Franka Sinatry. Muži tleskali. Lenny odcvrnkl cigaretu nad jejich hlavy a přísně se na ně zadíval.

„Netleskat, dokud neskončím! Co jste to za pomatence ze zvláštní školy! Dino, sežeň mi sem nějakou blondýnku! Sammy, přines mi bednu ginu a deset kartonů cigaret, jinak ti vypíchnu i druhý oko! Sammy, vlítni na to! Když hoši z Chicaga lusknou prsty, Frank Sinatra se přetrhne!“

Muži juch-juch-juchali. Podlahu kolem nich vytírala nějaká jeptiška, aniž by zvedla oči. Lenny zpíval: „Odvezte mě na pobřeží s mejdanem Velkýho Sala! Je to král všech hazardních doupat, takže pochopte jeho výrazy v gala! Zkrátka a dobře, Vegas, oči na stopkách!“

Muži aplaudovali. Sal vysypal před ně na stůl papírový pytel.

Přehrabovali se v té změti a brali si suvenýry. Littell viděl žetony na poker, notesy a klíčenky s logem Playboye.

Lenny zvedl plnicí pero ve tvaru penisu. „Který z vás klátičů se chce zapsat jako první?“

Utvořila se fronta. Littell cítil, jak se mu zvedá žaludek.

Odešel na chodník a vyzvracel se. Žitná s pivem ho pálily v krku. Sklonil se a vyblil se do sucha.

Prošlo kolem něj několik mužů a hráli si s klíčenkami. Někteří se mu smáli.

Littell se vzepřel o sloup. Ve dveřích od klubovny viděl Sala s Lennym.

Sal opřel Lennyho o zeď a bodal mu prstem do hrudi. Lenny pronesl jediné slovo: „Fajn.“

Dveře byly otevřené. Littell je otevřel.

Kemper listoval v Lennyho adresáři. Rozsvítil všechna světla v obývacím pokoji.

„Klid, hochu.“

Littell zavřel dveře. „Jak ses dostal dovnitř?“

„Už jsi zapomněl, kdo tě učil vylamovat zámky?“

Littell zavrtěl hlavou. „Chci, aby mi věřil. Jestli se tady takhle objeví další chlap, mohlo by ho to vyděsit.“

Kemper řekl: „Ty ho ale vyděsit potřebuješ. Nepodceňuj ho jenom proto, že je teplej.“

„Viděl jsem, co udělal Iannonemu.“

„To zpanikařil, Warde. Jestli zpanikaří znovu, může něco udělat i nám. Chci dneska navodit určitou atmosféru.“

Littell slyšel za dveřmi kroky. Nebyl čas zhasnout světla a překvapit ho.

Lenny vstoupil. Jako správný herec si je velmi pomalu prohlédl.

„Kdo to je?“

„Tohle je pan Boyd. Je to můj přítel.“

„A šli jste tak náhodou kolem, tak jste si říkali, že se vloupáte dovnitř a na něco se mě zeptáte.“

„Nenahlížej na věc takhle.“

„Jak takhle? Říkal jste, že si promluvíme v telefonu a že v tom jedete sám.“

„Lenny…“

Kemper řekl: „Já se chtěl na něco zeptat.“

Lenny si zasunul palce do poutek v pase. „Tak sem s tím. A klidně si něco nalejte. Pan Littell si vždycky něco naleje.“

Kemper se tvářil pobaveně. „Listoval jsem tvým adresářem, Lenny.“

„To mě nepřekvapuje. Pan Littell vždycky listuje mým adresářem.“

„Znáš Jacka Kennedyho a spoustu lidí z Hollywoodu.“

„Ano. A znám vás a pana Littella, což dokazuje, že nejsem imunní vůči spodině.“

„Kdo je ta Laura Hughesová? Adresu má – 881 Fifth Avenue – to mě zajímá.“

„Laura zajímá spoustu mužů.“

„Ty se třeseš, Lenny. Jako by ses úplně změnil.“

Littell řekl: „O čem to mluví…?“

Kemper ho přerušil. „Není jí kolem třiceti? Vysoká, bruneta, pihovatá?“

„To by na Lauru sedělo, jo.“

„Viděl jsem, jak jí Joe Kennedy dal diamantovou brož a nejmíň padesát tisíc dolarů. Připadá mi to, jako by s ní spal.“

Lenny se zasmál. Jeho výraz říkal: Och, vy barbaři.

Kemper řekl: „Pověz mi něco o ní.“

„Ne. Nemá s penzijním fondem ani s ničím ilegálním nic společnýho.“

„Už tě zase poznávám, Lenny. Nevypadáš ale moc jako ten drsňák, co zabil Tonyho Iannoneho. Začínáš mluvit jako třasořitka s nakřáplým hlasem.“

Lenny okamžitě nasadil baryton. „Je to tak lepší, pane Boyde?“

„Svůj talent si schovej do baru. Kdo je to?“

„To vám nemusím povídat.“

Kemper se usmál. „Jsi homosexuál a vrah. Nemáš žádná práva. Jsi federální informátor a jsi majetkem chicagské FBI.“

Littellovi se točila hlava. Jeho tep prováděl psí kusy.

Kemper opakoval: „Kdo je to?“

Lenny to zkusil odvážně. „Nemáte žádný povolení FBI. Kdybyste ho měli, tak jsou tady stenografky a máte s sebou lejstra. Tohle je jenom nějaká soukromá záležitost vás dvou. A neřeknu už ani slovo, který by mohlo Jacka Kennedyho poškodit.“

Kemper vytáhl fotku z márnice a ukázal ji Lennymu. Littell zahlédl mladíka s plnou pusou.

Lenny se otřásl. Lenny okamžitě nasadil výraz pro vyjednávání o drsném obchodu.

„Aha! Takže tohle mi má nahnat strach?“

„Tohle udělal Giancana, Lenny. Myslel si, že Tonyho Iannoneho zabil tenhle muž. Stačí jediné naše slovo, a na té fotce budeš ty.“

Littell mu fotku sebral. „Na chvilku toho necháme. Už jsi mu to řekl.“

Kemper ho zavedl do jídelny. Prsty ho navedl ke skříni.

„Nikdy mi před vyslýchaným neodporuj.“

„Kempere…“

„Prašť ho.“

„Kempere…“

„Prašť ho. Ať se tě bojí.“

Littell řekl: „To nemůžu. Hergot fix, nedělej mi to.“

„Bouchni ho, nebo zavolám Giancanovi a všechno mu vyklopím.“

„Ne, no tak… prosím.“

Kemper mu podal boxera. Kemper ho donutil navléct si ho na prsty.

„Prašť ho, Warde. Prašť ho, nebo nechám Giancanu, aby ho zabil.“

Littell se třásl. Kemper mu dal facku. Littell se dopotácel před Lennyho a vrávoral před ním.

Lenny se usmál tím svým uhrančivým úsměvem pseudodrsňáka. Littell zaťal ruku v pěst a udeřil ho.

Lenny spadl na stolek, svalil se na zem a plival zuby. Kemper po něm hodil polštářek z pohovky.

„Kdo je Laura Hughesová? Chci detaily.“

Littell upustil boxera. V ruce mu škubalo, ochabla mu.

„Ptal jsem se, kdo je Laura Hughesová.“

Lenny přitiskl obličej do polštáře. Pak vyplivl kus zlata z můstku.

„Ptal jsem se, kdo je Laura Hughesová.“

Lenny si odkašlal. Zhluboka se nadechl, aby to měl už z krku.

Řekl: „Je to dcera Joea Kennedyho. Její matkou je Gloria Swansonová.“

Littell zavřel oči. Tohle vyptávání nemělo vůbec žádný…

Kemper řekl: „Pokračuj.“

„A kam až? Jsem jedinej z rodiny, kdo to ví.“

Kemper řekl: „Pokračuj.“

Lenny se znovu nadechl. Ret měl roztržený až k nosu.

„Pan Kennedy Lauru podporuje. Laura ho miluje i nenávidí. Gloria Swansonová pana Kennedyho nenávidí, protože ji připravil o spoustu peněz, když produkoval filmy. Před pár lety Lauru vydědila, a to je všecko, co můžu prozradit.“

Littell otevřel oči. Lenny se vzepřel o stolek a vyškrábal se do židle.

Kemper otáčel boxerem na jednom prstu. „A kde vzala jméno Hughesová?“

„Podle Howarda Hughese. Pan Kennedy Hughese nenávidí, takže Laura tohle jméno přejala, aby ho otrávila.“

Littell zavřel oči. Začínal vidět věci, které nepřivolával.

„Zeptej se pana Sandse na něco, Warde.“

Jeden obraz zmizel – Lenny a jeho pero ve tvaru penisu.

„Warde, otevři oči a zeptej se pana Sandse…“

Littell otevřel oči a sundal si brýle. Pokoj jako by zvláčněl a byl rozmazaný.

„Viděl jsem tě, jak se hádáte se Šíleným Salem před kostelem. O co tam šlo?“

Lenny objevil uvolněný zub. „Chtěl mu s tím seknout.“

„Proč?“

„Protože Sal je prevít. Protože je to stejnej prevít jako vy dva.“

Zněl skoro rezignovaně.

„Ale on ti to nedovolil?“

„Ne. Říkal jsem mu, že s ním budu dělat nanejvejš šest měsíců, jestli ještě bude…“

Kemper si točil boxerem. „Jestli ještě bude co?“

„Ještě naživu, vole.“

Zněl až klidně. Byl jako herec, který si právě uvědomil, co má hrát.

„A proč by nebyl?“

„Protože je to zdegenerovanej gambler. Protože dluží Samovi G. dvanáct papírů, a jestli mu to nevrátí, má po ptákách.“

Littell si znovu nasadil brýle. „Chci, abys se Salem vydržel, o jeho dluhy se postarám já.“

Lenny si otřel pusu do polštáře. Jedna rána boxerem, a Lenny vypadal jako králíček.

Kemper řekl: „Odpověz panu Littellovi.“

Lenny řekl: „Ó, ano, ano, provedu, pane Littelle,“ pronesl jako arcivzdorovitý buzerant.

Kemper si zasunul boxera do kapsy. „Lauře Hughesové se o tom ani slůvkem nezmíníš. A o naší dohodě se nezmíníš nikomu.“

Lenny kulhavě vstal. „To by mi nedošlo.“

Kemper mrkl. „Máš šmrnc, synku. A vím o časopisu v L. A., kde by potřebovali člověka s tvými znalostmi o zákulisí.“

Lenny si přitiskl cípy rtu k sobě. Littell poslal k nebi modlitbu: Ať se z toho dneska vyspím bez trýznivých snů.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 16. 1. 1959. Oficiální přepis telefonického rozhovoru: „Zaznamenáno na žádost ředitele“ / „Přísně tajné 1-A: Pouze pro ředitele“. Hovoří: ředitel Hoover, zvláštní agent Kemper Boyd.

JEH: Dobré ráno, pane Boyde.

KB: Dobré ráno, pane.

JEH: Máme vynikající spojení. Jste někde poblíž?

KB: Jsem v restauraci na Northeast I Street.

JEH: Ach tak. Nedaleko jsou i kanceláře výboru, takže předpokládám, že tvrdě pracujete pro Malého bratra.

KB: Ano, pane. Aspoň naoko.

JEH: Povězte mi něco o posledním vývoji.

KB: Přesvědčil jsem Malého bratra, aby mě poslal zpět do Miami. Řekl jsem mu, že bych mohl získat několik svědků o podvodu s pozemky a přivezl jsem jen pár neprůkazných výpovědí.

JEH: Pokračujte.

KB: Hlavním motivem mé cesty na Floridu byla snaha získat pro vás víc informací o případech Gretzler a Kirpaski. Jistě vás potěší, že jsem hovořil s policií jak v Miami, tak v Lake Weir a dozvěděl jsem se, že oba případy jsou teď otevřené. Chápu to jako tiché přiznání skutečnosti, že obě vraždy zůstanou nevyřešeny.

JEH: Skvěle. Teď mi povězte o bratrech.

KB: Mandát výboru pro prohánění odborářů vyprší za devadesát dní. Proces předávání podkladů dospěl do stadia kompilace, budu vám posílat průklepy všech důležitých hlášení, která budou odesílána cílovým velkým porotám. A znovu, pane, domnívám se, že Jimmy Hoffa je v současné době právně nedotknutelný.

JEH: Pokračujte.

KB: Velký bratr nazývá legitimní odborové vůdce spojenci Demokratické strany, aby je ujistil, že rozruch, který Malý bratr kolem Hoffy způsobil, neznamená, že je proti všem odborům celkově. Odhaduji, že svou kandidaturu ohlásí začátkem ledna příštího roku.

JEH: A jste si i nadále jistý, že bratři nepodezírají FBI z účasti na té aféře s Darleen Shoftelovou?

KB: To vím jistě, pane. Přítelkyně Petea Bonduranta informovala Malého bratra o článku v Hush-Hush a Ward Littell odhalil jak náš primární odposlech, tak Bondurantovy sekundární štěnice zcela nezávisle na ní.

JEH: Zaslechl jsem, že otec obou bratří to dal Howardu Hughesovi pořádně pocítit.

KB: To je pravda, pane.

JEH: Hush-Hush má v poslední době jisté potíže. Úryvky, které mi pan Hughes posílá, jsou teď tak trochu neslané nemastné.

KB: V otázce všeobecných zásad jsem stále v kontaktu s Petem Bondurantem a myslím, že jsem pro něj našel člověka s kontakty v Hollywoodu, kterého by mohl použít jako dopisovatele.

JEH: Jestli se to, co dostávám jako čtení před spaním, zlepší, poznám, že jste uspěl.

KB: Ano, pane.

JEH: Za celou tu lapálii s Velkým bratrem musíme poděkovat Wardu Littellovi.

KB: Vracel jsem se přes Chicago a setkal jsem se s Littellem přede dvěma dny, pane.

JEH: Pokračujte.

KB: Zpočátku jsem si myslel, že ho jeho odvelení z programu přiměje k soukromým protimafiánským aktivitám, tak jsem se rozhodl, že ho prověřím.

JEH: A?

KB: A mé obavy se ukázaly jako neopodstatněné. Littell se v tichosti užírá svou prací v Rudém oddělení a jediná změna, které jsem si všiml, byla ta, že si začal s dcerou Toma Ageeho Helen.

JEH: Je ten vztah sexuální povahy?

KB: Ano, pane.

JEH: Je ta dívka zletilá?

KB: Je jí jednadvacet, pane.

JEH: Chci, abyste na Littella dohlížel.

KB: Provedu, pane. A když už spolu mluvíme, smím vás informovat o jednom vedlejším tématu?

JEH: Samozřejmě.

KB: Jedná se o politickou situaci na Kubě.

JEH: Pokračujte.

KB: Během mých návštěv na Floridě jsem se setkal s mnoha kubánskými uprchlíky z obou táborů. Castro teď nejspíš přejde na stranu komunistů. Doneslo se mi, že z Kuby budou vyhnány nežádoucí politické skupiny, které dostanou azyl na území USA, většina z nich se prý usadí v Miami. Zajímaly by vás informace o nich?

JEH: Vy máte zdroj informací?

KB: Ano, pane.

JEH: Ale raději byste ho nezveřejňoval, že?

KB: Ano, pane.

JEH: Doufám, že vám za to platí.

KB: Je to dvojznačná situace, pane.

JEH: Vy jste dvojznačný muž. A ano, veškeré informace o kubánských emigrantech bych velice ocenil. Chcete ještě něco dodat? Za chvíli mám další schůzku.

KB: Ještě jedna věc, pane. Věděl jste, že otec obou bratrů má nemanželskou dceru s Glorií Swansonovou?

JEH: Ne, to jsem nevěděl. Víte to jistě?

KB: Ano. Mám to prověřit důkladněji?

JEH: Ano. Ale vyhněte se jakýmkoli osobním pletkám, které by mohly vaši situaci ohrozit.

KB: Ano, pane.

JEH: Včasná informace je velmi cenná. Máte sklon zastávat se lidí jako třeba toho morálně nevyrovnaného Warda Littella. Nevyvíjejte tuhle snahu směrem ke Kennedyovým. Mám podezření, že v otázkách svůdnosti jsou ještě přesvědčivější než vy.

KB: Dám si pozor, pane.

JEH: Přeji vám dobrý den, pane Boyde.

KB: Nashledanou, pane.

19

LOS ANGELES, 18. 1. 1959

Dick Steisel řekl: „Jestli je pan Hughes s J. Edgarem Hooverem takovej kámoš, tak ať on odvolá všechny ty soudní poslíčky.“

Pete se rozhlédl po jeho kanceláři. Fotografie zákazníků působily komicky – Hughes visel hned vedle několika jihoamerických diktátorů a hráče na bonga Perstona Eppse.

„On nebude Hoovera žádat o laskavosti. Myslí si, že mu ještě dostatečně nevlezl do zadku.“

„Ale vyhýbat se předvoláním taky nejde donekonečna. Měl by prostě vyvlastnit TWA, shrábnout svý tři čtyři miliony dolarů a vydat se za další kořistí.“

Pete se houpal na židli a položil si nohy na Steiselův stůl. „On to tak nechápe.“

„A jak to chápeš ty?“

„Tak, jak mi platí.“

„Což v tomhle případě znamená jak?“

„Což znamená, že zavolám do castingu, seberu pět herců, nechám je namaskovat za Hughese a pak je pošlu po městě v limuzínách Hughes Aircraft. Řeknu jim, aby se ukázali v několika nočních barech, rozházeli trochu peněz a vyprávěli všem o cestovních plánech. Timbuktu,Nairobi – co je komu do toho? Získáme tím trochu času.“

Steisel se přehraboval v hromadě na stole. „TWA stranou, měl bys vědět, že většina článků pro Hush-Hush, cos sem poslal na prověření, je nactiutrhačných. Třeba úryvek z článku o Spadeu Cooleym: ‚Má Ella Mae Cooleyová na hrudi vyraženo ‚Věčnost‘? Měla by, protože Spade trousí balady o jejím už takhle nebezpečně ošperkovaném dekoltu! Zdá se, že Ella Mae prozradila Spadeovi, že by se ráda zapojila do kultu volné lásky! Spade na to odpověděl ostrými náramky a Ella Mae se teď honosí brutálním černo-modrým výstřihem se spoustou puchýřů.‘ Víš, Pete, taková skladba nenabízí žádný zadní vrátka ani…“ Steisel zasténal a mluvil a mluvil. Pete ho přestal vnímat a zasnil se s otevřenýma očima.

Včera mu zavolal Kemper Boyd. Řekl: „Mám pro tebe tip na dopisovatele pro časopis. Jmenuje se Lenny Sands a dělá baviče v baru v Cal-Neva Lodge v Lake Tahoe. Zajdi si s ním promluvit – myslím, že pro Hush-Hush by se hodil ideálně. Jenže – pracuje pro Warda Littella, takže si asi řekneš, že bude mít spojení na FBI. A taky bys měl vědět, že Littell má očitýho svědka Gretzlerovy vraždy. Pan Hoover mu řekl, ať na to zapomene, jenže na Littella není spolehnutí. Chci, aby ses před Lennym o Littellovi ani nezmínil.“

Lenny Sands by asi šel. Zvěsti o „očitým svědkovi“ byly voloviny.

Pete řekl: „Za Sandsem zajdu. Ale chci si promluvit ještě o něčem jiným.“

„O Kubě?“

„Jo, o Kubě. Začínám mít pocit, že je to pro nás vysloužilce snadnej zlatej důl.“

„Máš pravdu. A sám uvažuju, že bych se zapojil.“

„Taky chci. Howard Hughes mi už leze na nervy.“

„Tak dělej něco hezkýho. Udělej něco, co by se líbilo Johnu Stantonovi.“

„Například?“

„Najdi si mě v seznamu Washingtonu, D. C., a pošli mi nějaký zbožíčko.“

Steisel ho vytrhl ze sna. „Vyřiď těm puberťákům, aby do vět vkládali slova typu ‚údajně‘ a ‚prý‘, ať ty články vypadají víc hypoteticky. Pete, posloucháš mě?“

Pete řekl: „Dicku, ještě se stavím. Mám teď práci.“

Odjel k telefonní budce a zavolal na pár čísel. Zavolal kamaráda od policie, Mickeyho Cohena a Freda Otashe, „soukromé očko hvězd“. Říkali mu, že by mohli sehnat nějaké „zbožíčko“ a co nejdřív ho odeslat do D. C.

Pete zavolal Spadeu Cooleymu. Řekl mu: „Právě jsem stopil nactiutrhačnej článek o tobě.“ Vděčný Spade se zeptal: „Co pro tebe můžu udělat já?“

Pete řekl: „Potřebuju šest holek z tvojí kapely. Ať se se mnou sejdou za hodinu u Central Casting.“

Spade na to: „Provedu, velkej taťko!“

Pete zavolal do Central Casting a Hughes Aircraft. Dva úředníci mu zaručovali spokojenost: šest dvojníků Howarda Hughese a šest limuzín bude čekat za hodinu u castingu.

Pete se sešel se svými volavkami a rozdělil je do dvojic: šest Howardů, šest žen, šest limuzín. Howardům dal zvláštní instrukce: užijte si noc až do rána a rozhlašujte na všechny strany, že míříte do Ria!

Limuzíny se odlepily. Spade vysadil Petea u letiště v Burbanku.

Chytil čmeláka do Tahoe. Pilot zahájil pravotočivý sestup přímo nad Cal-Neva Lodge.

Nezlob, Lenny.

V kasinu stály výherní automaty, kostky, blackjack, poker, keno a ležel tam nejtlustší koberce na světě. V hale byla obrovská záplava kartónových podobizen Franka Sinatry.

A hele, ten u dveří – někdo přikreslil Frankiemu do pusy ptáka.

A ten miniaturní plakátek u baru? „Lenny Sands ve Swingeroo Lounge!“

Někdo zavolal: „Pete! Francouz Pete!“ Musel to být někdo ze známých – nebo někdo se sebevražednými sklony.

Pete se rozhlédl. Zahlédl Johnnyho Rosselliho, jak na něj mává z boxu kousek od baru.

Přešel k němu. V boxu seděly samé hvězdy: Rosselli, Sam G., Heshie Ryskind, Carlos Marcello.

Rosselli mrkl. „Francouz Pete, che se dice?“

„Dobrý, Johnny. A ty?“

„Ca va, Pete, ca va. Znáš tady kluky? Carlose, Moa a Heshieho?“

„Jen z doslechu.“

Potřásli si rukama. Pete zůstal stát – jak mu velel protokol.

Rosselli řekl: „Pete je Frankokanaďan, ale nemá rád, když se mu to připomíná.“

Giancana řekl: „Každej musí odněkud pocházet.“

Marcello řekl: „Jenom já ne. Já nemám žádnej rodnej list. Narodil jsem se buď v zavšiveným Tunisu, nebo v posraný Guatemale. Moji rodiče byli zelenáči ze Sicílie bez jakejchkoli pasů. Měl jsem se jich holt zeptat: ‚Hele, kde jsem se vlastně narodil?‘ Jenže to už teďka nejde.“

Ryskind řekl: „Jo, ale já jsem Žid s náročnou prostatou. Moji předkové jsou z Ruska. A jestli to podle vás není v tomhle davu handicap…“

Marcello řekl: „Pete v poslední době pomáhá Jimmymu v Miami. S taxíkama, víš.“

Rosselli řekl: „A nemysli si, že si toho nevážíme.“

Giancana řekl: „Na Kubě musí bejt nejdřív hůř, pak teprv bude líp. Teď ten zasranej vousáč znárodnil naše kasina. Santa T. zavřel do vazby, a to nás stojí denně stovky tisíc.“

Rosselli řekl: „Je to, jako by Castro nacpal každýmu úspěšnýmu chlapovi v Americe do zadku atomovku.“

Nikdo neřekl: „Posaď se.“

Sam G. ukázal na zástupy lidí, co chodily kolem a počítaly mince. „D’Onofrio sem vozí tyhle burany. Zasmraděj mi pokoj, ale neutratěj tolik, aby se to vrátilo. Já s Frankem se dělíme o čtyřicet procent Lodge. Tohle je prvotřídní podnik, žádná rekreačka pro dav s ešusama.“

Rosselli se zasmál. „Tvůj kluk Lenny teď peče se Salem.“

Giancana zamířil na dav hostů a stiskl imaginární spoušť. „Někdo chce pročísnout Šílenýmu Salovi D’Onofriovi ofinu. Bookmakeři, co dlužej víc, než vydělaj, jsou stejný jako posraný komouši, co pijou z rohu hojnosti.“

Rosselli upíjel ze své sklenky. „A co do Cal-Neva přivádí tebe, Pete?“

„Pohovor s Lennym Sandsem kvůli práci. Napadlo mě, že by z něj byl dobrej dopisovatel pro Hush-Hush.“

Sam G. mu podal pár žetonů. „Na, Frantíku, prohraj na mě talíř. Ale nestěhuj mi Lennyho pryč z Chicaga, jasný? Jsem rád, že ho tam mám.“

Pete se usmál. „Kluci“ se usmáli. Pochopils to? Hodili ti všechny drobky, protože ničeho víc nejsi hoden.

Pete se procházel. Zarazil se v zadní části – chudí hazardéři mířící do podřadného kasina.

Šel za nimi. V místnosti už bylo místo jen k stání: všechny stolky byly obsazené, všichni opozdilci se opírali o zdi.

Lenny Sands byl na pódiu, za ním piano a bubny.

Klávesista spustil nějaké blues. Lenny ho poklepal mikrofonem po hlavě.

„Lew, Lew, Lew. Co jsme? Nějaký saláti? Co to hraješ? ‚Podej mi meloun, ty moje puso, protože žebírka už nemůžu‘?“

Publikum zašumělo. Lenny řekl: „Lew, zmáčkni Frankieho.“

Pianista Lew zahrál předehru. Lenny zpíval, zpola jako Sinatra, zpola buzerantskou fistulí:

„Mám tě pod kůží. Mám tě hluboko v sobě. Tak hluboko, až mě bolej hemeroidy. Mám tě – UAAU! – pod kůží.“

Kluci řičeli. Lenny zařadil další kvalt:

„Mám tě, pouta tě poutaj k posteli. Mám tě a teď pěkně pomaličku! Tak hluboko, že ani nevíš jak. Mám tě pod kůží!“

Publikum juch-juch-juchalo a chi-chi-chichotalo se, Peter Lawford vstoupil do sálu a zkontroloval akci – patolízal Franka Sinatry č. 1.

Bubeník zavirbloval o okraj bubnu. Lenny si třel mikrofonem o klín.

„Vy úžasní chlapáci z Chicaga, já vás prostě žeru!“

Publikum propuklo v jásot…

„A chci, abyste věděli, že všechno moje sukničkaření a prohánění holek je jenom zástěrka, abych skryl svůj přebujelej zálusk na VÁS, hochy z Chicaga, vy nádherný kusy urostlejch panenek s vašima obříma šnyclíkama, který bych hned hodil na pánev, orestoval a namočil hluboko do svý mučivý omáčičky!“

Lawford vypadal, že mu moc nechybí, aby se za ním rozběhl. Bylo veřejným tajemstvím, že by dal všechno na světě, jen aby mohl podlézat Sinatrovi.

Hoši v sále buráceli. Nějaký blázen mával jejich vlajkou.

„Miluju, miluju, miluju vás! Už se nemůžu dočkat, až se převleču a pozvu vás všechny na noc na pořádnou party k sobě!“

Lawford vyrazil na pódium.

Pete mu podrazil nohy.

A hele, jak si šplhoun nabil kokos – okamžitá klasika jak z grotesky.

Frank Sinatra vpochodoval do sálu. Publikum se mohlo pominout.

Sam G. ho zastavil. Šeptal mu něco vlídného, jemného a PŘÍSNÉHO.

Pete to pochopil.

Lenny je s nimi v klubu. Lenny není někdo, komu jde jen tak z legrace rozbít hubu.

Sam se usmíval. Sam měl Lennyho vystoupení rád.

Sinatra udělal čelem vzad. Vlezdoprdelkové se shlukli kolem něj.

Lenny přeřadil ještě o stupeň výš. „Frankie, vrať se sem! Petere, seber se z podlahy, ty rozkošnej blbečku!“

Lenny Sands byl prostě blbeček k sežrání.

Předal hlavnímu krupiérovi v blackjacku vzkaz pro Sandse. Lenny se objevil v kavárně přesně podle plánu.

Pete řekl: „Díky, že jste přišel.“

Lenny se posadil. „Ve vašem vzkazu se psalo o penězích. To mě vždycky upoutá.“

Servírka jim přinesla kávu. Rozezněly se znělky jackpotu – u každého stolku byly malé mašinky.

„Doporučil vás Kemper Boyd. Říkal, že byste se na tu práci výborně hodil.“

„A vy pracujete pro něj?“

„Ne. Je to jenom můj známej.“

Lenny si přejel po jizvě nad rtem. „O co přesně v té práci jde?“

„Psal byste články pro Hush-Hush. Vyhledával byste reportáže a skandály a předával je pisálkům.“

„Takže bych byl práskač.“

„Tak něco. Rozhlížejte se po L. A., Chicagu a Nevadě a ozývejte se.“

„Za kolik?“

„Tisícovka měsíčně, hotově.“

„Drby o filmovejch hvězdách, o to vám jde, co? Chcete špínu na lidi ze šoubyznysu.“

„Přesně tak. A na liberálnější politiky.“

Lenny si nalil smetanu do kávy. „S těma se nestýkám, kromě Kennedyových. Bobbyho bych obětoval, ale Jacka mám rád.“

„Do Sinatry jste se opřel pořádně. To je Jackův kamarád, ne?“

„Dohazuje mu holky a leze do zadku celý rodině. Peter Lawford si vzal jednu z Jackovejch sester a je to Frankův kontakt pro podlejzání. Jack si myslí, že Frank se hodí tak leda pro pobavení, ale to jste ode mě neslyšel.“

Pete se napil. „Povídejte dál.“

„Ne, ptejte se.“

„Dobře. Jsem na Sunset Stripu a chci si užít za stovku. Co mám udělat?“

„Zajdete za Melem, hlídá parkoviště u Dino’s Lodge. Za pětku vás pošle do hampejzu na Havenhurst a Fountain.“

„A kdybych chtěl černý zboží?“

„Tak zajděte do drive-inu na Washington a La Brea a domluvte se s barevnejma číšníkama.“

„A kdybych měl chuť na kluky?“

Lenny ucukl. Pete řekl: „Já vím, že nenávidíte buzny, ale odpovězte mi.“

„Hergot, to nevím… Počkat… vrátnej v Largu má pár prostitutů.“

„Fajn. A teď mi řekněte, jak to vypadá se sexuálním životem Mickeyho Cohena.“

Lenny se usmál. „Je to jenom zástěrka. On do holek moc nedělá, ale rád se s hezkejma holkama ukazuje. Jeho aktuální jakoby přítelkyně je Sandy Hashhagenová. Občas si vyjde s Candy Barrovou a Liz Renayovou.“

„Kdo sundal Tonyho Trombina a Tonyho Brancata?“

„Buď Jimmy Frattiano, nebo polda Dave Klein.“

„Kdo má největší péro v Hollywoodu?“

„Steve Cochran nebo John Ireland.“

„Čím se rajcuje Spade Cooley?“

„Benzedrinem a mlácením svý ženy.“

„S kým by Ava Gardnerová podvedla Sinatru?“

„S každým.“

„Za kým se chodí kvůli rychlýmu potratu?“

„Já bych volil Freddyho Otashe.“

„Jayne Mansfieldová?“

„Nymfomanka.“

„Dick Contino?“

„Vysoce výkonnej děvkař.“

„Gail Rusellová?“

„Upíjí se k smrti v laciným bejváku za západě L.A.“

„Lex Barker?“

„Děvkař se sklonem k nezletilejm holkám.“

„Johnnie Ray?“

„Homouš.“

„Art Pepper?“

„Feťák.“

„Lizabeth Scottová?“

„Lesba.“

„Billy Eckstine?“

„Kundomil.“

„Tom Neal?“

„Na dně v Palm Springs.“

„Anita O’Dayová?“

„Feťanda.“

„Cary Grant?“

„Homouš.“

„Randolph Scott?“

„Homouš.“

„Senátor William F. Knowland?“

„Ochlasta.“

„Náčelník Parker?“

„Ochlasta.“

„Bing Crosby?“

„Ochlasta, co mlátí svou ženu.“

„Seržant John O’Grady?“

„Polda z L. A., co podstrkuje fet muzikantům.“

„Desi Arnaz?“

„Lovec kurev.“

„Scott Brady?“

„Trávař.“

„Grace Kellyová?“

„Frigida. Jednou jsem se o ni otřel, a div mi neumrznul.“

Pete se zasmál. „A já?“

Lenny se ušklíbl. „Mistr prohlídek. Pasák. Vrah. A jestli vás to zajímá, jsem příliš mazanej, než abych se s váma někdy zaplet.“

Pete řekl: „Jste přijat.“

Potřásli si rukama.

Šílený Sal D. vešel do dveří a v ruce měl dva pohárky naplněné mincemi.

20

WASHINGTON, D. C., 20. 1. 1959

Zásilková služba mu dodala tři velké krabice. Kemper je odnesl do kuchyně a tam je otevřel.

Bondurant to obalil do mastného hadru. Bondurant věděl, co znamená „zbožíčko“.

Bondurant mu poslal dva samopaly, dva ruční granáty a devět pistolí ráže .45 s tlumiči.

Bondurant připojil krátký nepodepsaný vzkaz:

„Pro tebe a Stantona.“

Samopaly byly s plně naloženými zásobníky a návodem na údržbu. Pistole se mu dokonale vešly do pouzdra v podpaží.

Kemper si jednu vzal a odjel na letiště. Letadlo do New Yorku v 13:00 chytil s časovou rezervou.

881 Fifth Avenue byla luxusní pevnost. Kemper se proplížil kolem vrátného a stiskl tlačítko u jmenovky „L. Hughesová“.

V interkomu se ozval ženský hlas: „Vyjeďte druhým výtahem vlevo, prosím. Nákup můžete nechat v hale.“

Vyjel dvanáct pater. Dveře se otevřely přímo do vestibulu bytu.

Jen vestibul měl rozměry jeho obýváku. Norková žena se opírala o obrovský řecký sloup a na sobě měla kostkovaný župan a pantofle.

Vlasy měla sčesané dozadu. Ve tváři jí začínal hrát úsměv.

„Pamatuju si vás z Kennedyovic večírku. Jack říkal, že jste jedním z Bobbyho policistů.“

„Jmenuju se Kemper Boyd, slečno Hughesová.“

„Z Lexingtonu v Kentucky?“

„Jste blízko. Nashville, Tennessee.“

Složila si ruce na hrudi. „Slyšel jste mě, jak jsem diktovala taxikáři adresu, a popsal jste mě vrátnému dole. Řekl vám, jak se jmenuju, a pak jste na mě zazvonil.“

„Jste blízko.“

„Viděl jste, jak jsem odevzdala tu vulgární diamantovou brož. Každého muže oblečeného tak elegantně jako vy by to gesto zaujalo.“

„Takové gesto by udělala pouze žena, o niž je velmi dobře postaráno.“

Zavrtěla hlavou. „To není moc bystrý postřeh.“

Kemper přistoupil k ní. „Tak to zkusme jinak. Udělala jste to, protože jste věděla, že máte obecenstvo. Byla to navýsost kennedyovská reakce, a já vás za to nekritizuju.“

Laura si urovnala šaty. „Pozor na troufalost, když jde o Kennedyovy. Dokonce o nich troufale ani nemluvte, protože vám podrazí kolena, když to nejmíň čekáte.“

„Už jste to někdy viděla?“

„Ano.“

„A stalo se to vám?“

„Ne.“

„Protože člověk nemůže vypudit něco, co si dosud ani nepřiznal?“

Laura vytáhla krabičku na cigarety. „Začala jsem kouřit, protože kouřila většina sester. Měly takovéhle krabičky, takže pan Kennedy mi dal taky jednu.“

„Pan Kennedy?“

„Nebo Joe. Nebo strýček Joe.“

Kemper se usmál. „Můj táta zchudl a zabil se. Odkázal mi jedenadevadesát dolarů a pistoli, se kterou to udělal.“

„Mně strýček Joe nechá mnohem víc.“

„Jaké máte v současnosti kapesné?“

„Sto tisíc dolarů ročně plus výdaje.“

„A tenhle byt jste si zařídila tak, aby připomínal apartmá Kennedyových v Carlyle?“

„Ano.“

„Je to překrásné. Někdy mám pocit, že bych mohl bydlet v hotelových apartmá až do smrti.“

Odešla. Otočila se na podpatku a zmizela v chodbě, jež by svou šířkou zahanbila i muzeum.

Kemper nechal uplynout pět minut. Byt byl obrovský a tichý – nedokázal se orientovat.

Zkusil to jedním směrem a ztratil se. Tři chodby ho zavedly do té samé spižírny. Jelikož do jídelny se vstupovalo čtyřmi dveřmi, pořád se motal v kruhu. Narazil na propletené chodby, knihovnu, kulisy…

Pomohl mu hluk dopravy. Na terase za velkým pianem zaslechl kroky.

Zamířil k nim. Na terasu by se jeho kuchyně vešla aspoň dvakrát.

Laura se opírala o zábradlí. Vánek jí čechral šaty.

Řekla: „Prozradil vám to Jack?“

„Ne, přišel jsem na to sám.“

„Lžete. Vědí to jenom Kennedyovi a jeden můj přítel z Chicaga. Řekl vám to pan Hoover? Bobby tvrdí, že ten to neví, ale nikdy jsem mu nevěřila.“

Kemper zavrtěl hlavou. „Pan Hoover o tom neví. Lenny Sands to řekl člověku z chicagské FBI, a to je můj kamarád.“

Laura si zapálila cigaretu. Kemper přidržel ruce u zápalky.

„Nikdy bych nečekala, že to Lenny někomu poví.“

„Neměl moc na vybranou. Jestli vás to úklid…“

„Ne, nechci to vědět. Lenny zná špatné lidi, a ti vás můžou přinutit, abyste jim řekl i to, co nechcete.“

Kemper se dotkl její paže. „Prosím, neříkejte Lennymu, že jsme se sešli.“

„Proč, pane Boyde?“

„Protože má až příliš dobré styky.“

„Ne, vy to nechápete. Ptám se, co tady chcete.“

„Viděl jsem vás na party Joea Kennedyho. A zbytek si určitě doplníte sama.“

„To není odpověď.“

„Nemohl jsem požádat Jacka nebo Bobbyho, aby mi na vás dali telefon.“

„A proč ne?“

„Protože strýček Joe by byl proti, a Bobby mi zrovna moc nedůvěřuje.“

„Proč?“

„Protože mám až příliš dobré styky.“

Laura se otřásla chladem. Kemper jí přehodil svůj kabát přes ramena.

Ukázala na jeho pistoli. „Bobby mi říkal, že McClellanovi lidi nenosí zbraně.“

„Nejsem ve službě.“

„Myslel jste si, že budu tak znuděná a netečná, že mi prostě zavoláte a svedete mě?“

„Ne, myslel jsem si, že vás nejdřív pozvu na večeři.“

Laura se zasmála a vyfukovala kouř. „Vaše matka se za svobodna jmenovala Kemperová?“

„Ano.“

„Ještě žije?“

„Zemřela v pečovatelském domě v roce 1949.“

„A co jste udělal s tou zbraní vašeho otce?“

„Prodal jsem ji spolužákovi na fakultě.“

„A on ji pořád nosí?“

„Zemřel v Pacifiku.“

Laura udusila cigaretu v kávovém šálku. „Znám spoustu sirotků.“

„To já taky. Vy jste taky jedna z…“

„Ne. To není pravda. Říkáte to jen proto, abyste mě dostal tam, kam chcete.“

„Myslím, že to není tak daleko od pravdy.“

Zachumlala se do jeho kabátu. Rukávy vlály ve větru.

„Rychlá odpověď je jedna věc, pane Boyde, pravda zase druhá. Pravda je, že můj bohatý otec ojel mou matku – filmovou hvězdu a udělal jí dítě. Matka už za sebou měla tři potraty a nechtěla riskovat čtvrtý. Matka mě vydědila, ale můj otec se baví tím, že mě před zraky své rodiny jednou do roka hýčká. Kluci mě mají rádi, protože jsem vyzývavá, a nemůžou mě ojet, jelikož jsem napůl jejich sestra. Holky mě nenáviděj, protože jsem zakódovaná zpráva od jejich otce, v níž se píše, že chlapi můžou trousit všude možně, ale ženský ne. Rozumíte tomu, pane Boyde? Já mám rodinu. Můj otec mi zaplatil internátní školu a pár dalších škol. Podporuje mě. Můj otec informoval svou rodinu o mé existenci, když mě Jack přivezl domů z mejdanu na Harvardu jako trofej z poněkud zákeřné léčky, kterou jsem rozjela, abych se vetřela do rodiny. Představte si jeho údiv, když otec řekl: Jacku, s tou spát nemůžeš, to je napůl tvoje ségra.‘ Malý Bobby, dvacetiletý kalvinista, ten rozhovor zaslechl a rozkecal to. Otec si říkal, no a co, už je to venku, a pozval mě k nim na večeři. Paní Kennedyová na to reagovala poměrně traumaticky. Náš přítel Lenny s, až příliš dobrými styky‘ učil Jacka řečnickému umění před jeho první kampaní do kongresu a byl u nich na večeři. Zabránil Rose v tom, aby udělala scénu, a od té doby spolu máme společná tajemství. Já mám rodinu, pane Boyde. Můj otec je zlý, hamižný, bezcitný a odhodlaný zničit kohokoli, kdo se jenom ošklivě podívá na děti, k nimž se veřejně přihlásí. A já ho ze srdce nenávidím, až na ty peníze, co mi dává, a na skutečnost, že by pravděpodobně zničil všechny, kdo by se pokusili mi ublížit.“

Zdola k nim dolehlo pištění klaksonů. Laura ukázala dolů na řadu taxíků. „Hlídkují tam jako supi. Vždycky dělají největší rachot, když si pouštím Rachmaninova.“

Kemper vytáhl svou zbraň z pouzdra. Zamířil na značku s nápisem Vozům taxi vjezd povolen.

Opřel si ruku o zábradlí a vystřelil. Dva výstřely sundaly značku ze sloupku. Tlumič udělal jen lup-lup – Pete dodával kvalitní zboží.

Laura vykřikla. Taxikáři se dívali nahoru, ukazovali a zuřili.

Kemper řekl: „Líbí se mi vaše vlasy.“

Laura si je rozpustila. Ve větru jako by tancovaly.

Povídali si.

Vyprávěl jí, jak se rozplynulo Boydovo bohatství. Ona mu vyprávěla, jak ji vyhodili ze školy, a zařadila se mezi smetánku.

Nazvala se hudebním diletantem. On sebe ambiciózním policajtem. Nahrávala Chopina u malého vydavatelství. On posílal vánoční přání zlodějům aut, které zatkl.

Řekl, že má rád Jacka, ale Bobbyho nemůže vystát. Ona řekla, že Bobby je hluboký jako Beethoven a Jack pohotový jako Mozart. Lennyho Sandse označila za svého jediného opravdového kamaráda a nezmínila se o jeho zradě. On řekl, že jeho dcera Claire zná všechna jeho tajemství.

Automaticky se objevil Ďáblův advokát. Okamžitě věděl, co má říct a co vynechat.

Hoovera označil za pomstychtivou babu. Sám sebe vykreslil jako liberálního pragmatika připoutaného ke Kennedyho hvězdě.

Ona znovu vyvolala téma sirotků. On popsal kombinaci tří dcer.

Susan Littellová byla obviňující a křiklavá. Helen Ageeová byla odvážná a dravá. Jeho Claire byla zatím moc blízko, než aby se to dalo určit.

Svěřil se jí se svým přátelstvím s Wardem. Prozradil jí, že by chtěl mít nějakého mladšího bratra – a FBI mu ho přidělila. Řekl, že Ward uctívá Bobbyho. Ona prohlásila, že Bobby vycítil, že strýček Joe je zlý, a že Bobby honí gangstery, aby vykoupil svůj rodinný majetek.

Sám zmínil otázku svého zemřelého bratra. Řekl, že pod vlivem té ztráty tlačil Warda podivným směrem.

Mluvili, dokud se úplně nevyčerpali. Laura zavolala na „jedenadvacítku“ a objednala jim večeři. Po steaku a víně byla ospalá.

Nedomluvili to.

Dneska ne – až příště.

Laura usnula. Kemper se procházel po bytě.

Po dvou okruzích se začal orientovat. Laura mu říkala, že služebná potřebuje mapu. V jídelně by se najedla i menší armáda.

Zavolal na operační číslo CIA do Miami. John Stanton to zvedl okamžitě.

„Ano?“

„Tady Kemper Boyd. Volám, že přijímám vaši nabídku.“

„To velice rád slyším. Ještě se ozvu, pane Boyde. Budeme si toho mít hodně co povídat.“

„Tak tedy dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Kemper se vrátil do atelieru. Nechal roztažené závěsy na oknech – z mrakodrapů za parkem dopadalo na Lauřino tělo světlo.

Díval se, jak spí.

21

CHICAGO 22. 1. 1959

Lennyho náhradním klíčkem k noře si otevřel dveře. Littell poškrábal kliku po celé délce, aby to vypadalo jako obyčejné násilné vniknutí.

Zlomil si čepel u nože. Třásly se mu ruce tak, že to předstíral až příliš pečlivě.

Při zkušebním vloupání si nastudoval plán bytu. Věděl, kde co jeLittell zavřel dveře a zamířil přímo k tašce na golf. Těch čtrnáct tisíc dolarů bylo pořád v kapsičce na míčky.

Navlékl si rukavice. Na kosmetické úpravy si vyhradil asi sedm minut.

Vypojil hi-fi.

Vyprázdnil zásuvky a rozházel lékárničku.

Televizi, topinkovač a tašku na golf odnesl ke dveřím.

Vypadalo to jako klasické přepadení feťáckého doupěte. Butch Montrose nebude mít nikdy podezření na nic jiného.

Kemper Boyd vždycky říkal, CHRAŇ SVOJE INFORMÁTORY.

Dal si peníze do kapsy. Kořist nanosil do auta, odjel s tím k jezeru a hodil všechno do kaluže, v níž se po odlivu válely odpadky.

Littell přišel domů pozdě. Helen spala na jeho straně postele.

Její strana byla studená. Nedařilo se mu usnout – pořád si přehrával v hlavě to vloupání, jestli neudělal chybu.

Usnul až kolem rozbřesku. Zdálo se mu, že se dusí robertkem.

Probudil se pozdě. Helen mu nechala vzkaz.

Škola volá. V kolik jsi přišel? Na to, že jsi (děsivě) liberálním členem FBI, se za komunisty honíš s velkou vervou. Co dělají komunisti o půlnoci?

Pusu, pusu, pusu,

H.

Littell do sebe nacpal kávu a topinku. Svůj vzkaz napsal na čistý papírek.

Pane D’Onofrio,

Sam Giancana vypsal odměnu na vaši hlavu. Pokud nevrátíte těch $12 000, co mu dlužíte, budete popraven. Mám pro vás nápad, jak z toho ven. Sejdeme se dnes odpoledne ve čtyři

v Klubu Kollege, 1281 58th, Hyde Park.

Littell vložil vzkaz do obálky a přidal pět set dolarů. Lenny říkal, že mejdanové turné už skončilo – Sal by měl být zpátky doma.

Kemper Boyd vždycky říkal, SVÁDĚJ SVOJE INFORMÁTORY PENĚZI.

Littell zavolal do zásilkové služby Speedy-King. Dispečer říkal, že k němu hned pošle kurýra.

Šílený Sal byl přesný. Littell odsunul pivo s režnou stranou.

Měli pro sebe celou řadu stolků. Studenti u baru je neuslyší.

Sal se posadil proti němu. Špeky se mu klepaly a roztahovaly mu košili nad knoflíkem na pupku.

Řekl: „Tak co?“

Littell vytáhl pistoli a držel ji v klíně. Stůl ho kryl.

„Tak co jste udělal s těma pěti stovkama?“

Sal si zadloubal v nose. „Vsadil jsem na Blackhawks versus Canadiens. Dneska v deset večer je z tý pětistovky tisícovka.“

„Giancanovi dlužíte o jedenáct tisíc víc.“

„A od koho to kurva máte?“

„Od spolehlivého zdroje.“

„Myslíte nějakýho čůráka, co práská federálům. Jste federál, že jo? Vypadáte moc načinčaně, abyste byl cokoli jinýho, a kdybyste byl od místní policie nebo od šerifa, už bych si vás koupil a šukal bych vaši ženu a vydržoval bych si vašeho usoplenýho synka, když byste byl v práci.“

„Dlužíte Giancanovi dvanáct tisíc dolarů a nemáte je. Zabije vás.“

„Povězte mi něco, co nevím.“

„Zabil jste barevnýho kluka jménem Maurice Theodore Wilkins.“

„Tohle obvinění je nepravdivý. To je jenom nějakej drb, co jste si vytáh z nějakýho spisu.“

„Našel jsem očitýho svědka.“

Sal si rohem ubrousku čistil uši. „To je kravina. Federálové se nestaraj o vraždy negrů a ptáci na stromě si cvrlikaj, že toho kluka zabil neznámej útočník ve sklepě na faře, kterou chtěl vykrást. Taky říkaj, že ten útočník počkal, až farářové odejdou na zápas, donutil toho negra, aby mu ho vyhulil, a pak ho rozřezal motorovkou. Ptáčci mi nakukali, že tam bylo moře krve, a ten útočník prej ten smrad přerazil mešním vínem.“

Kemper Boyd vždycky říkal NIKDY NA SOBĚ NEDÁVEJ ZNÁT STRACH NEBO ZNECHUCENÍ.

Littell položil na stůl tisíc dolarů. „Jsem připraven váš dluh zaplatit. Ve dvou nebo třech splátkách, aby Giancana neměl žádný podezření.“

Sal shrábl peníze. „Takže bud beru, nebo neberu. Co já vím, tak Mo by mě moh chtít zabít, protože žárlí na můj přitažlivej vzhled.“

Littell natáhl pistoli. „Položte ty peníze.“

Sal poslechl. „Takže?“

„Máte zájem?“

„A když ne?“

„Tak vás Giancana oddělá. Rozhlásím, že jste zabil Tonyho Iannoneho. Slyšel jste, co se povídá – Tonyho odpráskli před teploušským barem. Sale, vy jste otevřená kniha. Ježíši, ‚vyhulil‘ a ‚vydržovat‘. Já myslím, že jste v Jolietu něco pochytil.“

Sal zálibně sledoval ty peníze. Sal smrděl tabákem a potem a hroznou kolínskou.

„Jste lichvář, Sale. To, o co žádám, nebude tak daleko.“

„C-c-co?“

„Chci se dostat k penzijnímu fondu Teamsters. Chci, abyste mi pomohl procpat někoho nahoru. Najdu muže s rodokmenem, co má zájem o půjčku, a vy mi pomůžete ho seznámit se Samem a fondem. Nic víc nechci. A nepřeju si, abyste mi na někoho donášel.“

Sal hltal peníze očima.

Sal se potil.

Littell přihodil na hromadu ještě tři tisícovky.

Sal řekl: „Tak fajn.“

Littell řekl: „Vezměte to Giancanovi. Ne abyste to vsadil.“

Sal se na něj opovržlivě zašklebil. „Nechte si ty přednášky. A nezapomeňte, že jsem přefiknul vaši matku, takže jsem skoro jako váš táta.“

Littell vstal a rozmáchl se s revolverem v ruce. Sílený Sal dostal hlavní přímo do zubů.

Kemper Boyd vždycky říkal, ZASTRAŠUJ SVOJE INFORMÁTORY.

Sal kašlal krev a zlaté plomby. Celou akci sledovalo od baru pár dětí s očima navrch hlavy.

Littell se na ně díval.

22

MIAMI, 4. 2. 1959

Loď měla zpoždění.

Celníci se tlačili v přístavu. Zdravotní služba měla postavený stan na parkovišti za přístavem.

Uprchlíky zrentgenují a vezmou jim vzorky krve. Ti s nakažlivými chorobami budou odesláni do státní nemocnice nedaleko Pensacoly.

Stanton se podíval na seznam pasažérů. „Jeden z našich kontaktů na ostrově nám poslal seznam. Všichni deportovaní jsou muži.“

Do pilířů vrazily vlny. Guy Banister do nich odcvrnkl cigaretu.

„Což naznačuje, že jsou to zločinci. Castro se zbavuje obyčejnejch starejch, nežádoucích‘ a maskuje to povídačkou o, politicky nežádoucích‘.“

Podél přístaviště stály budky pro výslechy. Za nimi se krčili střelci pohraniční stráže. Měli rozkazy střílet při prvním náznaku nepokoje, a to co nejúčinněji.

Kemper stál nad předními pilíři. Vlny se pod ním tříštily a zmáčely mu nohavice.

Jeho úkolem bylo vyslechnout Teofilia Paeze, bývalého šéfa ochranky společnosti United Fruit. Spis CIA hovořil o UF takto: „Největší, nejdéle fungující a nejziskovější americká společnost na Kubě a největší zaměstnavatel nekvalifikovaných a částečně kvalifikovaných Kubánců na ostrově. Dlouholetá bašta kubánského antikomunismu. Bezpečnostní poradci z řad Kubánců pracující pro společnost mají velký úspěch v náboru mladých antikomunistů odhodlaných proniknout do levicových dělnických skupin a kubánských vzdělávacích institucí.“

Banister se Stantonem se dívali na obzor. Kemper se natočil proti větru a nechal si jím čechrat vlasy.

Měl za sebou deset dní práce agenta – dva brífinky v Langley a tohle. Jeho vztah s Laurou Hughesovou trval deset dní – hodně jim to usnadňovala kyvadlová doprava.

Laura necítila žádný odpor. Laura šílela, když ji hladil. Laura říkala nádherné věci a hrála Chopina con brio.

Laura byla typickou představitelkou rodiny Kennedyových. Laura spřádala kennedyovské příběhy s obrovskou vervou.

On ty příběhy před panem Hooverem skrýval.

Připadalo mu to jako skoro loajalita. Měl pocit skorosžíravosti – a kompromitování Hoovera.

Pana Hoovera potřeboval. Pořád mu podával telefonická hlášení, ale omezoval se na informace od McClellanova výboru.

Pronajal si apartmá v hotelu St. Regis nedaleko Lauřina bytu. Cena za měsíční pronájem byla brutální.

Manhattan člověku přejde do krve. Ve svých třech zaměstnáních vydělával ročně celkem devětapadesát tisíc – ani omylem se to neblížilo tomu, jaký život by byl chtěl vést.

Bobby ho neustále zaměstnával nudným papírováním pro výbor. Jack trousil narážky, že rodina by pro něj mohla najít nějakou práci i po výboru. Jako nejpravděpodobnější se jevila pozice šéfa ochranky během kampaně.

Jackovi s ním bylo dobře. Bobby mu i nadále mírně nedůvěřoval.

Bobby nebyl k dispozici – a Ward Littell to věděl.

Mluvil s Wardem dvakrát týdně. Ward nezřízeně vychvaloval svého nového práskače – bookmakera/lichváře jménem Sal D’Onofrio.

Opatrný Ward říkal, že Šíleného Sala zastrašil. Rozzlobený Ward řekl, že Lenny Sands teď pracuje pro Petea Bonduranta.

Rozzlobený Ward věděl, že to má na svědomí on.

Ward mu posílal informace. On vypouštěl důkazy o protiprávním jednání a předával je Bobbymu Kennedymu. Bobby znal Littella jen jako „Fantoma“. Bobby se za něj modlil a pro jeho kuráž neměl slov.

Jen aby byla tahle kuráž doplněná obezřetností. Jen aby ten kluk v márnici dal Wardovi pořádně na pamětnou.

Ward byl tvárný a uměl poslouchat. Ward byl další sirotek – vychovaný v jezuitských dětských domovech.

Ward měl dobré instinkty. Ward věřil, že „alternativní“ účetní knihy penzijního fondu existují.

Lenny Sands se domníval, že ty knihy spravuje postarší mafiánský pohlavár. Zaslechl, že za doporučení pro půjčky, z nichž kápnou velké výnosy, se platí v hotovosti.

Littell možná tuší velké peníze. Byla to další informace, jíž nebylo nutno Bobbyho zatěžovat.

Tak ji ukryl. Z Fantomových hlášení vymazal veškeré zmínky o fondu.

Littell byl hodně učenlivý. Otázka číslo jedna zněla: Dá se jeho tajná práce ukrýt před panem Hooverem?

Na vodě se objevila černá skvrna. Banister zvedl dalekohled. „Nevypadaj moc zdravě. Vzadu na člunu se to sere.“

Celníci zaplavili přístav. Měli revolvery, pendreky a pouta.

Stanton ukázal Kemperovi fotografii. „Tohle je Paez. Sebereme ho hned, jak vyleze, aby si ho nepřivlastnili celníci.“

Paez byl hodně vyzáblý. Banister řekl: „Už ho vidím. Je vepředu, pořezanej a odřenej.“

Stanton se ušklíbl. „Castro nemá United Fruit v lásce. Naše oddělení propagandy zachytilo článek, který o ní napsal před devíti měsíci. Byl to včasný náznak toho, že by se z něj mohl vyklubat komunista.“

Zpěněné hřebeny vln přivály bárku blíž. Muži do sebe kopali a boxovali, aby byli první venku.

Kemper odjistil svou zbraň. „Kde je budeme držet?“

Banister ukázal na sever. „CIA má motel v Boynton Beach. Vymysleli si povídačky o tom, že je to potřeba vykouřit, a všichni obyvatelé museli jít. Ubytujeme je na pokojích po šesti a uvidíme, kdo se nám bude hodit.“

Uprchlíci křičeli a mávali vlaječkami na tyčích. Teo Paez byl přikrčený jako sprinter před startem.

Šéf celníků zařval: „Připravit!“

Člun přirazil k molu. Paez vyskočil. Kemper se Stantonem ho chytili a sevřeli ho.

Vzali ho a utíkali s ním. Banister jim klestil cestu: „Ochranná vazba CIA! Je náš!“

Střelci vypálili varovné výstřely. Uprchlíci se přikrčili a kryli se. Celníci zachytili člun a připevnili ho k pilířům.

Kemper tlačil Paeze davem. Stanton běžel vpředu a odemkl jednu budku pro výslechy.

Kdosi vykřikl: „Na člunu je mrtvola!“

Vehnali svého muže dovnitř. Banister zavřel dveře. Paez se vrhl na podlahu a líbal ji.

Z kapes mu vypadly doutníky. Banister jeden zvedl a přičichl k němu.

Stanton popadl dech. „Vítejte v Americe, pane Paezi. Slyšeli jsme o vás velmi dobré zprávy a jsme velice rádi, že jste tady.“

Kemper pootevřel okno. Mrtvolu vezli na vozíku – byla pobodaná od hlavy k patě. Celníci vyrovnali exulanty do fronty – dohromady možná padesát mužů.

Banister postavil na stůl rekordér. Stanton řekl: „Někdo vám na lodi zemřel?“

Paez se svezl do židle. „Ne. Byla to politická poprava. Zjistili jsme, že ten člověk byl deportován, aby fungoval jako protiamerický špion. Při výslechu přiznal, že je to pravda. Zachovali jsme se podle toho.“

Kemper se posadil. „Mluvíte výtečně anglicky, Teo.“

„Hovořím pomalou a přehnaně spisovnou angličtinou samouka. Rodilí mluvčí mi říkají, že čas od času přeskakuji k legračním nesprávnostem a zkomoleninám jejich jazyka.“

Stanton si přitáhl židli. „Nevadilo by vám, kdybychom si teď promluvili? Připravili jsme pro vás příjemný byt a pan Boyd vás tam zanedlouho odveze.“

Paez se uklonil. „Jsem vám k dispozici.“

„Výborně. Mimochodem já se jmenuju John Stanton. A tohle jsou mí kolegové, Kemper Boyd a Guy Banister.“

Paez si s nimi potřásl rukama. Banister si zasunul do kapsy zbytek doutníků a zapnul magnetofon.

„Nechcete něco, než začneme?“

„Ne. Chtěl bych, aby mým prvním jídlem v Americe byl sendvič z Wolfie’s Delicatessen v Miami Beach.“

Kemper se usmál. Banister se rovnou rozesmál. Stanton řekl: „Teo, je Fidel Castro komunista?“

Paez přikývl. „Ano. Nepochybně. Je to komunista přesvědčením i činy, a má dávná síť informátorů z řad studentů mi sdělila, že v nedávné době přistála v Havaně spousta letadel s ruskými diplomaty na palubě. Můj přítel Wilfredo Olmos Delsol, který byl na člunu se mnou, zná zpaměti všechna čísla těchto letů.“

Banister si zapálil cigaretu. „Che Guevara je rudej už dávno.“

„Ano. A Fidelův bratr Raúl je též Communisto. Kromě toho je to pokrytec. Můj přítel Tomáš Obregón říká, že Raúl prodává zabavený heroin bohatým drogově závislým a pokrytecky přitom dští komunistickou rétoriku.“

Kemper se podíval na seznam pasažérů. „Tomáš Obregón byl na lodi s vámi.“

„Ano.“

„Jak se dostal k informacím o kubánském obchodu s drogami?“

„Tak, pane Boyde, že byl do něj sám zapojen. Víte, mí společníci z člunu jsou povětšinou zločinci. Fidel se jich chtěl zbavit a poslal je do Ameriky v naději, že budou pokračovat ve svých činnostech na vaší půdě. Nedošlo mu ale, že komunismus je větší zločin než prodej drog, loupeže nebo vražda a že i zločinci mohou mít vlasteneckou touhu bydlet v rodné zemi.“

Stanton se zhoupl na židli. „Doneslo se nám, že Castro převzal hotely a kasina, jež předtím patřily mafii.“

„To je pravda. Fidel tomu říká ‚znárodnění‘. Ukradl mafii kasina a miliony dolarů. Tomáš Obregón mi řekl, že významný americký gangster Santo Trafficante Jr. je v současné době ve vazbě v Hotelu Nacional.“

Banister vzdychl. „Ten hajzl Castro si koleduje o nakládačku. Nasírá Spojený státy americký i mafii.“

„Žádná mafie přece neexistuje, Guy. Pan Hoover to tak aspoň pořád říká.“

„Kempere, ani pámbu není bez chyb.“

Stanton řekl: „Nechte toho. Teo, jaké postavení mají američtí občané na Kubě?“

Paez se podrbal a protáhl se. „Fidel se chce ukázat jako humanista. Vábí vlivné Američany, aby na Kubě zůstali, a ukazuje jim jenom to domněle dobré, co jeho revoluce dokázala. Bude je vracet zpět pomalu, aby je do Ameriky vrátil jako otupělé nástroje pro šíření komunistické propagandy. A mezitím Fidel spálil spousty třtinových polí mé milované United Fruit a umučil a pozabíjel spoustu mých informátorů z řad studentů pod záminkou, že jsou to špioni té.imperialisto y fascisto‘ La United.“

Stanton se podíval na hodinky. „Guy, vezmi Tea na lékařskou prohlídku. Teo, běžte s panem Banisterem. Pan Boyd vás zanedlouho odveze do Miami.“

Banister vyvedl Paeze ven. Kemper se díval, jak jdou ke stanu s rentgeny.

Stanton zavřel dveře. „Někam toho mrtvého hoď, Kempere. Vysvětlím to všem zaměstnancům, co ho viděli. A nepošťuchuj Guye, dokáže jednat prchlivě.“

„Slyšel jsem. Říká se, že pracoval jako asistent vrchního intendanta v New Orleansu asi deset minut, opil se a začal střílet z pistole v přeplněný restauraci.“

Stanton se usmál. „A říká se, že ty jsi svého času taky střelil pár corvet.“

„Zásah. A co jsi říkal na dodávku zbraní od Petea Bonduranta?“

„Pořád nevycházím z údivu. Napadlo nás, že Peteovi učiníme nabídku, chci mu to nadhodit, až budu příště mluvit se zástupcem ředitele.“

Kemper řekl: „Pete je solidní člověk. Dokáže si mezi zločinci zjednat pořádek.“

„Ano, to jistě. Jimmy Hoffa ho k téhle činnosti využívá v té své taxislužbě. Pokračuj, Kempere. Mám pocit, že ti něco leží na srdci.“

Kemper vypnul magnetofon. „Johne, zjistíš, že značné procento těch mužů, co teď přijeli, jsou nezvladatelní psychopati. Tvůj úkol vyškolit je a vycvičit je pro úkol potenciálních proticastrovských bojovníků nemusí vyjít. Když je ubytuješ se zavedenými rodinami kubánských imigrantů a najdeš jim práci podle primárního zadání, zjistíš, že se začnou přiklánět k původně zločineckým sklonům, jakmile jejich nadšení z toho, že jsou nováčky v téhle zemi, pomine.“

„Chceš říct, že bychom je měli proklepávat důkladněji?“

„Ne, říkám, že bych to měl udělat sám. Říkám, že bychom měli prodloužit dobu, po kterou je budeme držet v tom motelu, a já bych měl mít konečné slovo při rozhodování, koho nabereme.“

Stanton se zasmál. „Smím se zeptat, jaké máš pro to předpoklady?“

Kemper odpočítával body na prstech: „Pracoval jsem v ilegalitě devět let. Znám zločince a mám je rád. Pronikl jsem do kruhů zlodějů aut, zatýkal jejich členy a pracoval s kanceláří státního návladního na přípravě obžalob. Rozumím potřebám některých zločinců podvolit se autoritě. Johne, dostal jsem se k některým z těch zlodějů aut tak blízko, že trvali na tom, abych je vyslýchal jenom já – agent, co je zradil a zatkl.“

Stanton hvízdl – něco nevídaného. „Navrhuješ, že bys rozšířil své povinnosti a zůstal s muži, které zvolíš, jako jejich důstojník v terénu? To mi připadá vysoce nereálné, když vezmu v úvahu tvé další povinnosti.“

Kemper udeřil do stolu. „Ne. Velice vehementně na tu práci navrhuju Petea Bonduranta. Říkám tohle: tvrdý kontingent zločinců řádně naočkovaných ideologií a pod dohledem může být velice účinný. Předpokládejme, že Castrovy problémy se prohloubí. Myslím, že i takhle brzy se dá předpokládat, že CIA bude mít v budoucnu na výběr z mnoha deportovaných a legálně emigrujících Kubánců. Tak co z téhle první zásilky udělat elitní skupinu? Je to naše, Johne. Tak proč to neudělat co nejlíp.“

Stanton se podrbal na bradě. „Pan Dulles se už chystal požádat o zelené karty pro všechny. Potěší ho, až mu řeknu, že už takhle brzy jsme tak vybíraví. Nerad se imigračního úřadu doprošuje.“

Kemper zvedl ruku. „Ale ty, co odmítneme, nedeportujte zpátky. Banister zná v New Orleansu pár Kubánců, ne?“

„Ano. Je tam velká komunita Batistových příznivců.“

„Tak ať si Guy vezme ty muže, které odmítneme. Ať najdou nějakou práci, nebo ať ji nehledají, ať požádají o víza na vlastní pěst někde v Louisianě.“

„Kolik z nich, myslíš, vyhoví tvým požadavkům?“

„To nemám ponětí.“

Stanton vypadal nadšeně. „Pan Dulles schválil zakoupení laciné půdy na jihu Floridy pro zřízení prvního výcvikového prostoru. Myslím, že bych ho mohl přesvědčit, aby se počet našich lidí tam neměnil a nerostl, pokud si myslíš, že muži, které vybereš, by mohli trénovat budoucí uprchlíky, než je rozmístíme do dalších táborů, které se podle mě budou rychle zakládat.“

Kemper přikývl. „Výcvikové schopnosti budou jedním z mých kritérií. Kde je ten pozemek?“

„Na pobřeží, kousek od městečka jménem Blessington.“

„Je odtud přístup do Miami?“

„Ano. Proč?“

„Napadlo mě, že Tiger Kabs by se dalo použít jako náborové centrum.“

Stanton vypadal nažhaveně a rozrušeně. „Gangsterské kontakty stranou, myslím, že ta taxislužba by se použít dala. Chuck Rogers už tam pracuje, takže našeho člověka už tam máme.“

Kemper řekl: „Johne,“ velice pomalu.

Stanton byl na pokraji extáze. „Odpověď na všechny tvoje návrhy zní ano, ale potřebuju souhlas zástupce ředitele. A gratuluju, Kempere. Má očekávání plníš na výbornou.“

Kemper vstal a uklonil se. „Díky. A myslím, že Castra přimějeme, aby litoval dne, kdy tenhle člun nechal odrazit od břehu.“

„Kéž by tě pánbůh vyslyšel. A mimochodem, co myslíš, že tvůj přítel Jack řekne na naši malou bárku svobody?“

Kemper se zasmál. „Jack by řekl: ‚A kde jsou ženy?‘“

Paez mluvil a mluvil a mluvil. Kemper si stáhl okýnko.

Do Miami dojeli v době špičky. Paez neustále drmolil. Kemper bubnoval o palubní desku a snažil se přehrát si svůj rozhovor se Stantonem.

„… a pan Thomas Gordean byl můj patron v La United. Balil holky, dokud ho jeho náklonnost pro bourbon I. W. Harper nevyřadila z provozu. Většina ředitelů v La United zmizela poté, co se Castro chopil moci, ale pan Gordean zůstal. Teď pije ještě víc. Má několik tisíc akcií United Fruit a odmítá odjet. Koupil si policisty, aby fungovali jako jeho soukromí bodyguardi, a začíná pomalu hlásat komunistické teze. Velice se obávám, že pan Gordean se stane komunistou jako Fidel, kterého jsem kdysi tolik miloval. Obávám se, že se díky své výstřednosti stane nástrojem propagandy a…“

„Akcie…“

„Thomas Gordean.

V mozku se mu rozsvítilo červené světlo, které ho málem oslepilo. Kemper málem sjel s autem ze silnice.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 10. 2. 1959. Hlášení dopisovatele Hush-Hush: Lenny Sands pro Petea Bonduranta.

Pete,

tady jsou věci, co jsem se doslechl. 1. – Mickey Cohen hledá lumpy. Má dva magory (George Piscatelliho a Sama Lo Cigna) a chystá se nejspíš na vydírání kvůli nevěře. Mám to od Dicka Contina, co byl v Chicagu na nějakým harmonikovým večírku. Mickey dostal ten nápad, když si četl milostné dopisy Lany Turnérové Johnnymu Stompanatovi poté, co Lanina dcera odkopla Johnnyho. Johnny kdysi šukal bohaté vdovičky a k ruce měl nějakého vysloužilého kameramana, co to točil. Mickey sehnal pár kvalitních klipů. Vyřiď panu Hughesovi, že za tři tácy jsou jeho.

Ať slouží,

Lenny

VLOŽENÝ DOKUMENT: 24. 2. 1959. Hlášení dopisovatele Hush-Hush: Lenny Sands pro Petea Bonduranta.

Pete,

jsem na cestách s mejdanem Sala D’Onofria. Posílám pár drbů. 1. – Všechny půlnoční servírky v hotelu Dunes ve Vegas jsou děvky. Uspokojily příslušníky Tajné služby prezidenta Eisenhowera, zatímco Ike promlouval k vládě státu Nevada. 2. – Rock Hudson klátí vrchního z restaurace Cal-Neva. 3. – Lenny Bruce jede v dilaudidu. Má na něj spadeno celá jednotka šerifových lidí z L. A. County, která ho má zabásnout, jakmile se příště objeví na Stripu. 4. – Freddy Otash zařídil potrat Jayne Mansfieldové. Tatíkem byl negr, co myje nádobí a má čtyřiceticentimetrový péro. Peter Lawford má fotky, jak si ho ten chlapík honí. Jednu jsem koupil od Freddyho O. Pošlu ti ji, abys ji předal panu Hughesovi. 5. – Bing Crosby suší hubu v útulku katolické církve pro alkoholiky z řad farářů a jeptišek nedaleko 29 Palms. Navštívil ho tam kardinál Spellman. Vyrazili na flám a do L. A. dorazili úplně nadrátovaný. Spellman štrejchnul o auto plný Mexikánů a tři z nich poslal do špitálu. Bing je vyplatil podepsanými fotkami a několika stovkami dolarů. Spellman odletěl do New Yorku v deliriu. Bing se v L. A. zdržel jenom tak dlouho, aby stihnul seřezat svou ženu, a pak se vrátil zpátky do sušáku.

Ať slouží,

Lenny

VLOŽENÝ DOKUMENT: 4. 3. 1959. Osobní vzkaz: J. Edgar Hoover pro Howarda Hughese.

Drahý Howarde,

napadlo mě, že ti pošlu vzkaz, abych ti řekl, jak moc mi připadá, že se Hush-Hush zvednul od doby, co pan Bondurant najal toho nového dopisovatele. Ten člověk by byl vynikajícím agentem FBI! Tolik se těším na hlášení, která mi posíláš! Kdybys nějak chtěl uspíšit jejich dodávky, ať se pan Bondurant spojí se zvláštním agentem Ricem z losangeleské kanceláře. Rovněž mnohokrát děkuju za domácí snímek se Stompanatem a za fotky toho úžasně vyvinutého černocha. Prevence je nade vše: člověk musí znát svého nepřítele, než se do něj pustí.

Hodně zdaru,

Edgar

VLOŽENÝ DOKUMENT: 19. 3. 1959. Osobní dopis: Kemper Boyd pro J. Edgara Hoovera. Označení: PŘÍSNĚ TAJNÉ

Pane,

na základě našich předchozích rozhovorů posílám významné informace o Kennedyovic rodině získané od Laury (Swansonové) Hughesové.

Při budování neformálního vztahu se slečnou Hughesovou jsem získal jistý stupeň její důvěry. Můj vztah s Kennedyovými mi dodává na důvěryhodnosti a slečnu Hughesovou zaujalo, že jsem odhalil tajemství jejího původu, aniž bych na toto téma narazil při rozhovoru se členy rodiny Kennedyových nebo s jinými zasvěcenými přáteli.

Slečna Hughesová o své rodině ráda vypráví, ale nejasnými obraty se zmiňuje pouze o Johnovi, Robertovi, Edwardovi, Rose a sestrách. Zachovává značný hněv vůči Josephu P. Kennedymu Sr., zmiňuje se o jeho kontaktech na bostonského mafiána Raymonda L. S. Patriarku a nějakého vysloužilého chicagského „pokoutního finančníka“ jménem Jules Schiffrin a s obrovskou chutí vypráví příběhy o obchodní rivalitě pana Kennedyho a Howarda Hughese. (Slečna Hughesová přijala své příjmení v den svých osmnáctých narozenin, vyměnila příjmení „Johnsonová“, jež jí nabízela rodina Kennedyů i Swansonů, ve snaze nějak naštvat svého otce, tedy jednoho z nejzatvrzelejších nepřátel Howarda Hughese).

Slečna Hughesová zastává názor, že vazby Josepha P. Kennedyho na podsvětí jsou mnohem hlubší než ono označení „kdysi býval podvodníkem“, které mu přisoudil tisk s odkazem na jeho velmi úspěšný obchod se skotskou whisky před vyhlášením prohibice. Nedokáže jmenovat žádné konkrétní gangstery či případy, které zažila nebo zná z druhé ruky; její dojem, že Joseph P. Kennedy má „mezi gangstery pevné místo“, zůstává poměrné silný.

Ve vztahu se slečnou Hughesovou budu pokračovat a ohlásím vám všechny důležité informace ohledně rodiny Kennedyových.

V úctě,

Kemper Boyd

VLOŽENÝ DOKUMENT: 21. 4. 1959. Souhrnné hlášení: zvláštní agent Ward J. Littell pro Kempera Boyda. „Určeno k revizi a předání Robertu F. Kennedymu“.

Milý Kempere,

tady v Chicagu vše pokračuje stejným tempem. Dál proháním domácí komunisty na základě pravidelného úkolu, který mám od FBI, i když mi den ze dne připadají ještě patetičtější a míň nebezpeční. A teď k opravdu důležitým věcem.

Sal D’Onofrio a Lenny Sands mi, aniž by o sobě navzájem věděli, i nadále poskytují informace. Sal, pochopitelně, zaplatil těch $12 000, co dlužil Samu Giancanovi; Giancana ho nechal odejít jen s pár ranami. Zdá se, že fakt, jak jsem Butchi Montroseovi ukradl $14 000, si nikdo nespojil s náhlou Salovou solventností. Nařídil jsem Salovi, aby to Giancanovi splatil ve třech splátkách, a on to splnil. Mé počáteční použití hrubé síly vůči Salovi se ukázalo jako velmi účinné: zdá se, že jsem ho dokonale vyděsil. V průběhu nezávazného rozhovoru jsem mu řekl, že jsem byl v jezuitském semináři. D’Onofrio, vlastními slovy popisovaný jako „oddaný katolík“, tím byl uchvácen a teď mě považuje za cosi jako zpovědníka. Přiznal se mi k šesti brutálním vraždám, a já teď proti němu mám tahle (pochmurně podrobná) svědectví. Kromě obvyklých děsivých snů to od těch svědectví se Salem, zdá se, hrajeme fifty-fifty. Řekl jsem mu, že by mě potěšilo, kdyby po dobu, co bude v mé péči, upustil od vraždění a sebezničujícího hazardu, a on zatím zjevně poslouchá. Sal mi poskytl poměrně neutrální informace proti mafii (nestojí za to, abych je tobě nebo panu Kennedymu posílal), ale nebyl mi k ničemu při vyhledání zájemce o půjčku, kterého bychom pak procpali do vyšších pater penzijního fondu Teamsters. To byl jediný důvod, proč jsem ho najal jako svého informátora, a on mě zatím zklamal. Počítám, že prokázat existenci „alternativních“ účetních knih penzijního fondu bude neveselá a zdlouhavá práce.

Lenny Sands pořád sedí skoro na tolika židlích jako ty. Je dopisovatelem Hush-Hush (proboha, to musí být odporná práce!), Salovým partnerem a spolupracovníkem chicagské mafie. Říká, že je aktivně zapojen do snah získat co nejvíc informací o činnosti penzijního fondu, a tvrdí, že věří zvěstem o tom, že Sam Giancana vyplácí bonusy za informace o půjčkách z fondu. Rovněž věří tomu, že „alternativní“ a možná kódované knihy penzijního fondu s podrobnostmi o ukrytých aktivech existují. Závěr zní, že ještě budu muset ze Sandse nebo z D’Onofria vypáčit nějakou zásadní informaci.

Dále, pan Hoover se zjevně snaží vyhnout potenciální příležitosti zmáčknout členy chicagské mafie. Court Meade zachytil na odposlouchávacím zařízení v krejčovství (nejasně formulovanou) zmínku o nějaké loupeži. Žoldáci chicagské mafie Rocco Malvaso a Dewey Di Pasquale zjevně ukradli $80 000 z nějaké bohatě dotované hry v Kenilworthu, již ale neřídila chicagská mafie. Agenti programu tuhle informaci ihned telegrafovali panu Hooverovi, a ten jim řekl, aby to nepředávali příslušným úřadům k následnému prošetření. Bože můj, ten člověk má v prioritách pěkný nepořádek!

Už toho nechám. Místo rozloučení: ty mě neustále udivuješ, Kempere. Probůh, ty jako člen CIA! A až ti rozpustí McClellanův výbor, co budeš pro Kennedyovy dělat pak?

Šťastnou cestu,

WJL

VLOŽENÝ DOKUMENT: 26. 4. 1959. Osobní vzkaz: Kemper Boyd pro J. Edgara Hoovera. Označení: PŘÍSNĚ TAJNÉ.

Pane,

napadlo mě, že vám napíšu pár aktuálních zpráv o krocích Warda Littella. Pravidelně spolu mluvíme po telefonu a já jsem stále přesvědčen, že nepodniká žádné, ať skryté, či veřejné, kroky proti mafii na vlastní pěst.

Zmínil jste se, že Littell byl spatřen nedaleko Celanova krejčovství a odposlouchávacího stanoviště programu. Podrobil jsem Littella zevrubnému výslechu v této věci a jsem s jeho odpovědí spokojen: čekal na zvláštního agenta Courta Meadeho před obědem.

Littellův osobní život se zjevně točí kolem jeho vztahu s Helen Ageeovou. Tato aférka působí napětí ve vztahu s jeho vlastní dcerou Susan, která s tím poměrem nesouhlasí. Obvykle je Helen v těsném kontaktu s mou dcerou Claire, ale teď, když chodí každá na jinou školu, se frekvence těchto kontaktů snížila. Littellův románek s Ageeovou obnáší dle všeho tři až čtyři noci v týdnu, kdy jeden u druhého přespí. Oba mají svůj vlastní byt a myslím, že to tak zůstane i nadále. Budu Littella dále sledovat.

V úctě,

Kemper Boyd

VLOŽENÝ DOKUMENT: 30. 4. 1959. Osobní vzkaz: Kemper Boyd pro Warda J. Littella.

Warde,

důrazně tě žádám, aby ses držel co nejdál od Celanova krejčovství a odposlouchávacího stanoviště a snažil se, abys nebyl spatřen s Courtem Meadem. Myslím, že jsem rozptýlil veškerá podezření, která pan Hoover asi měl, ale opatrnosti není nikdy dost. Velice důrazně ti radím, abys tu výměnu úkolů s Meadem ukončil. A tenhle dopis okamžitě znič.

KB

VLOŽENÝ DOKUMENT: 4. 5. 1959. Souhrnné hlášení: Kemper Boyd pro Johna Stantona. Označení: DŮVĚRNÉ/PŘEDAT DO VLASTNÍCH RUKOU

Johne,

tady jsou aktuality, o které jsi žádal v poslední zásilce. Omlouvám se za zdržení, ale jak jsi sám poznamenal, jsem „zaměstnán na více frontách“.

– Ano, vyděračské poslání McClellanova výboru už vypršelo. Ne, Kennedyovi mi zatím žádné trvalé zaměstnání nenabídli. Asi k tomu v dohledné době dojde. Existuje mnoho možností, jelikož jsem advokát i policista. Ano, debatoval jsem s Jackem o Kubě. Zatím nemá žádnou představu o tom, jestli by šlo tohle téma využít v kampani. Je silně protikomunisticky zaměřen, i když má pověst liberála. Jsem optimista.

– Ukončil jsem své „konkurzy“ v motelu v Boynton Beach. Dnešek znamená konec devadesátidenního období izolace, které nařídil zástupce ředitele Bissell, a zítra se všichni naši muži přesunou do Louisiany. Guy Banister tam už připravil síť legálních kubánských imigrantů, a ti se o ně postarají. Dostanou ubytování, místo a reference zaměřené tak, aby dostali víza. Guy muže zapojí do vlastního ideologicko-výcvikového programu.

Vybral jsem čtyři muže, kteří budou tvořit jádro naší blessingtonské skupiny. Považuju je za nejlepší z těch třiapadesáti mužů, co 4.2 přijeli na tom „banánovém člunu“. Jelikož jsem „zaměstnán na více frontách“, mnoha izolací jsem se nezúčastnil, ale ideologické a psychologické části testů, které jsem připravil, vedli schopní případoví důstojníci.

Ty testy byly velice přísné. Osobně jsem dohlížel na testy, které měly určit přítomnost Castrových informátorů. Všech třiapadesát mužů prošlo (myslím, že na té lodi zabili toho pravého). Provedli jsme ještě podpůrné testy s použitím léků. Znovu všichni prošli.

Následovaly výslechy. Jak jsem předpokládal, všech třiapadesát mužů mělo rozsáhlé trestní záznamy, které získali na Kubě. Jejich tresty byly za ozbrojené loupeže, vloupání, žhářství, znásilnění, pašování heroinu, vraždu a několik „politických zločinů“. Objevili jsme i jednoho devianta, který v Havaně zneužil šest dětí a pak jim usekal hlavy. Další muž byl homosexuální dohazovač, kterého ostatní exulanti nenáviděli. Oba muže jsem považoval za nebezpečně nestabilní a vyřadil jsem je podle ideologických pravidel určených zástupcem ředitele.

Všichni muži byli podrobeni přísným výslechům hraničícím s mučením. Většina velmi odvážně odolala. Všichni byli vystaveni fyzickému tlaku a slovnímu napadání ve stylu tábora nováčků námořní pěchoty. „Většina reagovala dokonalou směsicí zlosti a podlézavosti. Čtyři muži, jež jsem vybral, jsou inteligentní, násilničtí, ale dokáží to ovládat, tělesně zdatní, ukecaní (nábor v Miami zvládnou na výbornou), nevzpírají se autoritě a jsou velmi proameričtí, antikomunističtí a anticastrovští. Jsou to tito muži: – TEOFILIO PAEZ osobně. Nar. 6. 8. 1921, bývalý šéf bezpečnosti společnosti United Fruit. Umí zacházet se zbraněmi a zná různé metody výslechu. Bývalý potápěč kubánského námořnictva. Vhodný pro politické nábory.

– TOMÁŠ OBREGÓN. Nar. 17. 1. 1930. Bývalý Castrův partyzán. Bývalý havanský drogový dealer a bankovní lupič. Ovládá džiu-džitsu a výrobu výbušnin.

– WTLFREDO OLMOS DELSOL. Nar. 9. 4. 1927. OBREGÓNŮV bratranec. Bývalý levičácký buřič, z nějž se vyklubal pravičácký nadšenec, když mu „znárodnili“ účty v bance. Bývalý výcvikový instruktor kubánské armády. Odborník na menší zbraně.

-RAMÓN GUTIÉRREZ. Nar. 24. 10. 1919. Pilot. Zkušený propagandistický pamfletista. Bývalý mučitel Batistovy tajné policie. Odborník na metody potlačování vzpour.

– Objel jsem celou oblast kolem pozemku, který CIA zakoupila pro stavbu tábora v Blessingtonu. Je to chudý kraj obývaný bělošskou spodinou, jejíž velkou část tvoří členové Ku Klux Klanu. Myslím, že potřebujeme urostlého bělocha, který by tábor řídil, muže schopného nahnat strach všem místním pobudům, kterým se ježí vlasy na hlavě při samotné zmínce o kubánských emigrantech, kteří se mají uhnízdit na jejich smetišti. Doporučuji Petea Bonduranta. Podíval jsem se do jeho záznamů z druhé světové války, kdy sloužil v námořní pěchotě, a žasl jsem: přežil čtrnáct bojových akcí muže proti muži na Saipanu, vysloužil si kříž námořnictva a od vojína po kapitána vyšplhal jen za činnost v poli. Vehementně navrhuji, abys najal Bonduranta na smluvní bázi.

To je prozatím všechno. Kdybys mě potřeboval, budu v St. Regis v New Yorku.

Tvůj

KB

PS: S tím Castrovým výletem do USA jsi měl pravdu. Odmítl se zaregistrovat v hotelu, kam nemají přístup černoši, pak vyrazil do Harlemu a začal hlásat protiamerická prohlášení. Jeho chování v OSN bylo hrozné. Chválím tvou předvídavost: ten muž si vážně „koledoval o vyhoštění“.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 12. 5. 1959. Sdělení: John Stanton pro Kempera Boyda.

Kempere,

zástupce ředitele schválil přijetí Petea Bonduranta. Já mám nepatrné pochybnosti a chci, abys ho poslal na nějaký zkušební úkol, než ho kontaktujeme oficiálně. Nechám to čistě na tobě.

JS

23

CHICAGO, 18. 5. 1959

Helen si namazala toast máslem. „To, jak Susan tiše zuří, mi začíná lízt na nervy. Myslím, že od doby, co se o nás doslechla, jsme spolu nepromluvily víc než třikrát čtyřikrát.“

Měl volat Šílený Sal. Littell odsunul snídani stranou – neměl vůbec chuť.

„Já jsem s ní mluvil přesně dvakrát. Občas mám pocit, že je to dokonalá výměna – získal jsem přítelkyni a ztratil dceru.“

„Ta ztráta tě ale nijak viditelně nezdrtila.“

„Susan se záští posiluje. V tomhle ohledu je stejná jako její matka.“

„Claire mi říkala, že Kemper má poměr s nějakou bohatou ženskou z New York City, ale nechtěla mi říct detaily.“

Laura Hughesová byla z poloviny Kennedyová. Kemperův průnik mezi Kennedyovy teď probíhal na dvou frontách.

„Warde, dneska ráno jsi hrozně odtažitý.“

„Práce. Hrozně mě pohlcuje.“

„Tím si nejsem tak jistá.“

Bylo skoro devět – v Gardeně sedm. Sal byl odjakživa ranní ptáče.

Helen mu před očima mávla ubrouskem. „Ho-hohó, Warde! Posloucháš…“

„Co říkáš? Jak to myslíš, že si tím nejsi tak jistá?“

„To, že tvoje Rudý oddělení tě nudí a žere. Pořád o něm mluvíš s despektem, ale už kolik měsíců jsi v tom až po uši.“

„No a?“

„No a v noci se převaluješ a mluvíš ze spaní španělsky.“

„No a?“

„No a začínáš se přede mnou schovávat, když jsme spolu v jedný místnosti. Začínáš se chovat jako šestačtyřicetiletej k jedenadvacetiletý a máš spoustu věcí, co mi nemůžeš říct, protože bych tomu prostě nerozuměla.“

Littell ji vzal za ruce. Helen ho odstrčila a bouchla do stolu držákem na ubrousky.

„Kemper říká Claire všecko. Myslela bych si, že se ho v tom pokusíš napodobit.“

„Kemper je Claiřin táta. Já tvůj nejsem.“

Helen vstala a vzala si kabelku. „Cestou domů o tom budu přemýšlet.“

„A co tvoje přednáška od půl desátý?“

„Je sobota, Warde. Pohlcuje tě to natolik, že ani nevíš, co je za den.“

Sal se ozval v 9:35. Vypadal nervózně.

Littell ho uklidňoval. Sal měl rád příjemné rozhovory.

„Jak to jde na zájezdě?“

„Mejdan je mejdan. Gardena je fajn, protože je blízko L. A., jenže posranej Židáček Lenny v jednom kuse mizí a shání materiál pro Hush-Hush a pak má zpoždění. Myslíš, že bych ho měl sjet jako toho chlapa, co…“

„Nezpovídej se přes telefon, Sale.“

„Odpusť mi, otče, zhřešil jsem.“

„Nech toho. Víš, co mě zajímá, tak jestli něco máš, povídej.“

„Dobře, dobře. Byl jsem ve Vegas a zaslechl jsem Heshieho Ryskinda. Hesh říkal, že chlapci maj strach z kubánský fronty. Říkal, že jejich podnik zaplatil Vousáčovi fůru prachů výměnou za jeho slovo, že kasina budou moct fungovat, i když on nastoupí k moci. Jenže z něj se teď stal komouš a kasina normálně znárodnil. Hesh říkal, že Vousáč dostal Santa T. do basy v Havaně. Chlapci už z Vousáče dneska tak na větvi nejsou. Hesh říkal, že Vousáč je jako ten člověk v mongolským grupáči, co je nejvíc vespod. Ten prostě dřív taky nebo pozdějc dostane pořádnou do prdele.“

Littell řekl: „A dál?“

„A než jsem odjel z Chicaga, mluvil jsem v telefonu s Jackem Rubym. Jack se ocitnul v úzkejch, tak jsem mu půjčil pár šestáků na ten striptýzovej klub a zakoupení dalšího, Carousel nebo tak nějak. Jack vždycky dobře splácí, protože v Dallasu se půjčováním prachů taky tak trochu zabejvá…“

„Sale, ty někam míříš. Řekni mi, o co jde.“

„Jejda, jejda, jejda – já myslel, že poldové maj rádi podpůrný informace.“

„Sale…“

„No tak poslouchej. Jack potvrdil to, co říkal Heshie. Říkal, že mluvil s Carlosem Marcellem a Johnnym Rossellim, a oba mu řekli, že Vousáč připravuje organizaci denně o pětasedmdesát tisíc na bankovních úrocích plus denní tržby z kasin. Zamysli se nad tím, Padre. Přemejšlej o tom, co by církev dokázala s pětasedmdesáti hadrama denně.“

Littell vzdychl. „Kuba mě nezajímá. Řekl ti Ruby něco o tom penzijním fondu?“

Šílený Sal řekl: „Nóóóóóó…“

„Krucinál, Sale…“

„Zlobíš, zlobíš, Padre. Teď se pomodli deset zdrávasů a poslouchej. Jack mi řekl, že asi tak před rokem doporučil jednoho naftaře z Texasu přímo Samovi G. Kvůli půjčce z penzijního fondu. Tohle je tip de luxe, a zasloužím si za něj odměnu, potřebuju nějaký prachy na pokrytí výdajů, protože sázkaři a lichváři bez peněz můžou přijít k úrazu a nemůžou pak práskat opruzenejm federálům, jako jsi ty.“

Rubyho popis ze složky programu: pokladník/drobný lichvář.

„Padre, Padre, Padre. Odpusť mi, neboť jsem vsadil. Odpusť mi, neboť…“

„Zkusím ti sehnat nějaký peníze, Sale. Jestli najdu zájemce, kterýho bys Giancanovi doporučil. Mluvím o přímým doporučení, tvým Samovi.“

„Padre… Ježíši.“

„Sale…“

„Padre, vyjebáváš se mnou, až to bolí.“

„Zachránil jsem ti život, Sale. A tohle je jedinej způsob, jak ode mě ještě někdy uvidíš nějaký peníze.“

„Dobře, dobře, dobře. Odpusť mi, otče, neboť jsem sjel na tu prašnou cestu, na niž mne navedl ten federál ze semináře, co…“

Littell zavěsil.

Na služebně panoval víkendový klid. Agent, který měl na starosti telefony, ho ignoroval.

Littell si vyžádal telex a zaslal dotaz do kanceláře v Dallasu.

Odpověď potrvá tak deset minut. Zavolal Midway kvůli informacím o letech – a měl kliku.

V poledne odlétal do Dallasu let Pan Am. Zpátky by se mohl vrátit těsně po půlnoci.

Z telexu vypadla odpověď: Jacob Rubenstein alias Jack Ruby, nar. 25. 3. 1911.

Ten člověk byl třikrát zadržen za vydírání, ani jednou nebyl odsouzen: v letech 1947, 1949 a 1953.

Byl podezřelý z kuplířství a byl informátorem dallaské policie.

Byl předmětem vyšetřování Americké společnosti pro prevenci týrání zvířat. Byl důvodně podezřelý ze sexuálního zneužívání psů. Vědělo se o něm, že občas půjčuje peníze obchodníkům a zoufalým podnikatelům v ropném průmyslu.

Littell vypnul telex. Jack Ruby za ten výlet stál.

Hučení letadla a tři skotské ho uspaly. Zpovědi Šíleného Sala se mu honily v hlavě jako nějaká hitparádová melodie.

Sal přinutí černouška pykat. Sal složí sázkaře Darna. Usekne hlavu dvěma mladíkům, co pohvizdují na jeptišku.

Ověřil si ta úmrtí. Všechna čtyři nesla označení „Nevyřešeno“. Všechny čtyři oběti byly posmrtně análně znásilněny.

Littell se probudil zpocený. Letuška mu podala sklenku, aniž by si o ni řekl.

Klub Carousel byl striptýzový podnik. Na vývěsce venku byly kypré ženštiny v bikinách.

Na další ceduli stálo: Otevřeno od 18:00.

Littell zaparkoval před domem a čekal. Vypůjčené auto páchlo nedávnou souloží a pomádou.

Kolem prošlo pár poldů. Jeden mávl. Littell pochopil: Myslí si, že jsi bratr ve zbroji, co má spadeno na Jacka.

Ruby dorazil v 17:15, sám.

Šuká psy a pase. Tohle se bude muset udělat drsně.

Ruby vystoupil a odemkl zadní vchod. Littell k němu doběhl a zastavil ho.

Řekl: „FBI. Chci vidět vaše ruce.“ Řekl to klasickým borovským způsobem.

Ruby se zatvářil skepticky. Na hlavě měl legrační tralaláček.

Littell řekl: „Všechno z kapes ven.“ Ruby poslechl. Na zem vypadl svazek bankovek, suchary pro psy a osmatřicítka s krátkou hlavní.

Ruby si odplivl. „Znám přespolní drsňáky poměrně dobře. Vím, jak se má jednat s poldama v laciným modrým obleku, ze kterejch táhne chlast. Tak si vemte, co chcete, a dejte mi svatej pokoj.“

Littell zvedl jeden suchar. „Sněz to, Jacku.“

Ruby si stoupl na špičky – jako nějaký předzápasový rituál boxera nízké váhy. Littell vytáhl pistoli a pouta.

„Chci, abys snědl ten suchar.“

„No, podívejte…“

‚,’No, podívejte, pane.‘“

„No, podívejte, pane, s kým si kurva myslí…“

Littell mu nacpal suchar do pusy. Ruby ho žvýkal, aby se neudusil.

„Mám na tebe pár proseb, Jacku. Když nebudu spokojenej, přijde sem berňák, federální agenti budou každou noc šacovat tvoje zákazníky a v Morning News se objeví článek o tvé náklonnosti ke psům.“

Ruby žvýkal. Prskal drobky. Littell mu podrazil nohy.

Ruby spadl na kolena. Littell kopnutím otevřel dveře a zahnal ho dovnitř.

Ruby se pokusil vstát. Littell ho kopnutím srazil zpátky. Místnost měřila tři krát tři metry a byla plná striptýzových rekvizit.

Littell hodil Rubymu na hlavu hromadu věcí. Littell mu hodil do klína čerstvý suchar.

Ruby si ho zasunul do pusy. Vycházely z něj příšerné dávivé zvuky.

Littell řekl: „Odpověz na tuhle otázku. Doporučil jsi někdy zájemce o půjčku větším lichvářům, než jsi ty?“

Ruby přikývl – ano, ano, ano, ano, ano, ano.

„Sal D’Onofrio ti půjčil peníze, aby sis tohle mohl koupit. Kývni, jestli je to tak.“

Ruby kýval. Chodidla měl svázaná špinavými podprsenkami.

„Sal úplně běžně zabíjí lidi. Věděl jsi to?“

Ruby přikývl. Ve vedlejší místnosti začali štěkat psi.“

„Mučí lidi, Jacku. Těší ho působit bolest.“

Ruby tloukl hlavou. Tváře se mu nafoukly jako tomu mrtvému mladíkovi v márnici.

„Sal upálil muže letlampou. Jeho žena se nečekaně vrátila. Sal jí nacpal do pusy hadr namočenej do benzinu a zapálil ho. Říkal mi, že umřela a chrlila oheň jako draci.“

Ruby se pomočil. Littell viděl, jak se mu v klíně zvětšuje skvrna.

„Sal chce, abys pochopil pár věcí. Zaprvé, tvůj dluh vůči němu je minulostí. Zadruhé, jestli se mnou nebudeš spolupracovat nebo mě práskneš organizaci nebo jiným z tvých přátel u policie, přijede do Dallasu, znásilní tě a zabije. Rozumíš mi?“

Ruby přikývl – ano, ano, ano. Z nosních dírek mu vyletěly drobky sucharů.

Kemper Boyd vždycky říkal, NEPOLEVUJ.

„Nespojíš se se Salem. Nedozvíš se moje jméno. Nikomu o tom neřekneš. Každý čtvrtek v jedenáct dopoledne mi zavoláš do telefonní budky v Chicagu. Zavolám ti a řeknu ti číslo. Rozumíš mi?“

Ruby přikývl – ano-ano-ano-ano-ano-ano. Psi štěkali a škrábali na dveře necelý metr od něj.

„Chci, abys Salovi našel vysoko postaveného zájemce o půjčku. Někoho, koho by Sal mohl doporučit Giancanovi a penzijnímu fondu. Přikývni, jestli s tím souhlasíš, a přikývni dvakrát, jestli tomu celému rozumíš.“

Ruby třikrát přikývl.

Littell vyšel ven.

Vyprovázela ho kakofonie psího štěkotu.

Jeho letadlo přistálo o půlnoci. Zajel domů, byl vyčerpaný a rozrušený.

Před domem parkovalo Helenino auto. Bude vzhůru; bude upřímná; bude se chtít usmiřovat.

Littell zajel do obchodu s alkoholem a koupil si půl pinty. Potkal ožralého žebráka. Dal mu dolar – ten ubožáček vypadal jako Jack Ruby.

Byla neděle, jedna hodina ráno. Court Meade bude na odposlouchávacím stanovišti.

Zavolal mu. Nikdo to nezvedal. Někdo z programu se vykašlal na svou šichtu.

Kemper mu kladl na srdce, aby se stanovišti vyhýbal. Kemper by třeba poslední návštěvu nechápal jako příliš riskantní.

Littell tam zajel a vstoupil. Vysílačka byla odpojená; v místnosti bylo čerstvě uklizeno a vytřeno. Na vzkazu u hlavního přijímače stálo vysvětlení.

Hlášení:

Celanovo krejčovství bude v době mezi 17. 5. a 20. 5. 1959 uzavřeno. Všechny služby budou v tomhle termínu odloženy.

Littell otevřel láhev. Po pár skleničkách obživl a jeho myšlenky se rozběhly do milionu směrů.

V mozku se mu překřížilo několik spojení, která do sebe zapadla.

Sal potřebuje peníze. Court Meade mluví o přepadení herny. Pan Hoover říkal, ať to nechají uležet.

Littell se podíval na přepisy záznamů štěnice. Našel dialog, který minulý měsíc přepsal zvláštní agent Russ Davis.

18. 4. 1959. 22:00. Sami v krejčovství: Rocco Malvaso a Dewey „Kačer“ Di Pasquale. To, co znělo jako přípitky, bylo přehlušeno zvuky sbíječky a ostatních stavebních strojů zvenku z Michigan Ave. Uplynuly dvě minuty, zatímco oba muži nejspíš byli na toaletě. Pak proběhl tento rozhovor.

Malvaso: Te salud, Kačere.

Di Pasquale: Kvak, kvak. Dobrý je, že to nemůžou nahlásit. Malvaso: Poldové v Kenilworthu se poserou. To je totiž ukázkově vzorná obec. Naposledy tam dva pohledný kluci s pořádnejma pérama jako my vybrali osmdesát litrů v kostkách za vlády krále Klacka.

Di Pasquale: Kvak, kvak. Já tvrdím, že to jsou nezávislý hoši, který si o to koledovali. Tvrdím, že jestli nejseš zapojenej do podniku jako Momo, tak jseš kachní sračka. Měli jsme přece masky a změnili jsme si hlasy. A navíc, ty indošský debílci nemaj tušení, že patříme k sobě. Já si připadal jako super kačer. Myslím, že bych si měl sehnat pořádnej kačeří kostým a oblíct si ho, až půjdu příště s dětma do Disneylandu.

Malvaso: Kvak, kvak, ty blátotlačnej vysírko. Ale přestos musel vystřelit z pušky. Jako by žádnej kapitální únik nebyl kompletní bez toho, že by si nějakej kačeří kretén vystřelil z bambitky.

(Pozn.: kenilworthská policie hlásí nezjištěné výstřely na Wesrmoreland Avenue 16. 4.1959 ve 23:40).

Di Pasquale: Hele, kvakoši. Fungovalo to. Spakovali jsme to hezky v bezpečí a…

Malvaso: A na můj vkus až příliš veřejně.

Di Pasquale: Kvak, kvak. Šedesát dní čekání se dá vydržet, pak se rozdělíme. Donald čekal podělanejch dvacet let, než mu Daisy dala, protože Walt Disney jim v tom bránil. Hele, třeba vloni, ne? Židáček Lenny na mojí narozeninový party, ne? Předved tam tu scénku, jak Daisy hulí Donalda zobákem, a jakej měl úspěch.

Malvaso: Kvak, kvak, ty vysírko.

(Pozn.: zbytek tohoto rozhovoru zanikl v hluku stavby. Zabouchnutí dveří bylo slyšet ve 23:10).

Littell se podíval do identifikačního souboru programu. Malvaso s Di Pasqualem bydleli v Evanstonu.

Přehrál si pásku z 18. 4. 1959 a porovnal ji s přepisem. Russ Davis zapomněl uvést „šukačku před odjezdem“.

Kačer zabroukal: „Chattanooga Choo Choo“.

Malvaso zapěl: „Mám k tvému srdci klíč.“

„Moc veřejně“, „klíč“ a „choo choo“. Dva zloději z předměstí čekají šedesát dní na svůj podíl.

Z Chicaga se jezdilo z více než čtyřiceti příměstských vlakových stanic.

S více než čtyřiceti čekárnami vybavenými skříňkami na uschování věcí.

Skříňky se pronajímají na měsíc. Jen za hotové peníze, nevedou se žádné záznamy, nevystavují se žádné stvrzenky na jméno.

Dva lupiči. Dva oddělené zámky na jedny dveře.

Zámky se mění každých devadesát dní – podle vyhlášky státu Illinnois.

Tisíce skříněk. Neoznačené klíče. Šedesát dní do rozdělení – a třiatřicet už uběhlo.

Skříňky měly po stranách ocelové pláty. Čekárny jsou střeženy čtyřiadvacet hodin denně.

Littell to promýšlel celé dva dny. Vyšlo mu tohle:

Mohl by je stopovat. Jenže až by si peníze vyzvedli, nic by nezmohl.

Mohl je stopovat jen po jednom. Vyšlo mu tohle: nevýhody jsou už od počátku dvojnásobně proti němu.

Rozhodl se, že to zkusí i přesto. Rozhodl se, že své zprávy pro Rudé oddělení nafoukne a po celý týden bude střídavě sledovat jeden den toho, další den toho.

Den první: Od osmi ráno do půlnoci sleduje Rocca Malvasa. Rocco jezdí do svých kutlochů, za kolegy a k bytu přítelkyně v Glencoe.

Rocco se k žádnému nádraží ani nepřiblíží.

Den druhý: Od osmi ráno do půlnoci sleduje Kačera Deweyho. Dewey objíždí různé štace prostitutek a vybírá od nich tržbu.

Dewey se k žádnému nádraží ani nepřiblíží.

Den třetí: Od osmi ráno do půlnoci sleduje Rocca Malvasa. Rocco jede do Milwaukee a fackuje zpupné pasáky.

Rocco se k žádnému nádraží ani nepřiblíží.

Den čtvrtý: Od osmi ráno do půlnoci sleduje Kačera Deweyho. Dewey baví sešlost na zahradní oslavě narozenin Deweyho juniora, je převlečený za Kačera Donalda.

Dewey se k žádnému nádraží ani nepřiblíží.

Den pátý: Od osmi ráno do půlnoci sleduje Rocca Malvasa. Rocco tráví nějakou dobu s holkou na telefon v hotelu Blackhawk v Chicagu.

Rocco se k žádnému nádraží ani nepřiblíží.

Den šestý, osm ráno: Začne sledovat Kačera Deweyho. 9:40: Deweymu nestartuje auto. Paní Kačerová odváží Deweyho na Evanstonské nádraží.

Dewey se poflakuje po čekárně.

Dewey si prohlíží skříňky.

Na skříňce číslo 19 je samolepka Kačera Donalda.

Littell div nevyjekne.

Šestá, sedmá, osmá noc: sleduje nádraží. Zjišťuje, že hlídač odchází na kafe ve 3:10.

Muž kráčí po ulici do nonstop jídelny. Čekárna zůstává bez dozoru nejméně osmnáct minut.

Noc devátá: přichází na nádraží. Ozbrojen páčidlem, nůžkami na plech, kladívkem a majzlíkem. Otevře dvířka skříňky č. 19 a bere zevnitř čtyři nákupní tašky plné peněz.

Celkem jde o $81 492.

Teď má fond pro informátory. Bankovky jsou staré a dobře opotřebované.

Dává Šílenému Salovi pro začátek deset tisíc dolarů.

Nachází dvojníka Jacka Rubyho a dává mu pět stovek.

Z márnice v Cook County se dozvídá jméno. Milenec Sekáčka Tonyho Iannoneho se jmenoval Bruce William Sifakis. Posílá rodičům chlapce anonymní dar deseti tisíc dolarů.

Pět tisíc vhazuje do kasičky na chudé v kostele svatého Anatola a modlí se.

Žádá o odpuštění za svou přílišnou aroganci. Vysvětluje bohu, že si svou osobitost vyzískal za velké náklady ostatních lidí. Vysvětluje mu, že teď miluje nebezpečí a že to ho víc vzrušuje, než děsí.

24

HAVANA, 28. 5. 1959

Letadlo rolovalo. Pete vytáhl pas a tlustý svazek desetidolarovek.

Pas byl kanadský, falešný a vyrobený v CIA.

Na ranvej se vyhrnuli milicionáři. Kubánci prohledávali všechny lety z Key Westu kvůli letákům.

Boyd mu zavolal před dvěma dny. Říkal, že John Stanton a Guy Banister přistoupili na pověst slavného velkého Petea. Boyd právě podepsal dohodu se CIA. Říkal, že má pro velkého Petea práci ušitou přímo na tělo, což by mohlo vypadat jako zakázka od CIA.

Řekl: „Odletíš z Key Westu do Havany s kanadským pasem. Mluvíš anglicky s francouzským přízvukem. Zjistíš, kde je Santo Trafficante a vyzvedneš od něj vzkaz. Ten vzkaz by měl bejt adresovanej Carlosu Marcellovi, Johnnymu Rossellimu a Samu Giancanovi a dalším. Mělo by se tam psát, že Trafficante doporučuje, aby mafie nepodnikala vůči Castrovi za znárodnění kasin žádný odvetný kroky. Taky bys měl najít velmi vylekanýho představitele United Fruit jménem Thomas Gordean a dotáhnout ho s sebou k výslechu. Mělo by to proběhnout hodně rychle – Castro s Ikem maj v plánu, že zrušej všechny komerční lety z Ameriky na Kubu.“

Pete na to: „A proč já?“

Boyd odpověděl: „Protože to zvládneš. Protože ta taxislužba tě připravila na to, co můžeš na Kubě čekat. Protože nejseš známej mafián, o kterým by si Castrova tajná policie mohla vést spis.“

Pete řekl: „A kolik za to?“

Boyd odpověděl: „Pět tisíc dolarů. A když tě chytnou, tak ten samej diplomatickej kurýr, co se z Kuby snaží dostat Trafficanteho a další Američany, zařídí i tvoje propuštění. Je to jenom otázka času, než Castro propustí všechny cizí státní příslušníky.“

Pete zaváhal. Boyd řekl: „Taky dostaneš můj osobní slib, že Ward Littell – hodně narušenej a nebezpečnej člověk – se tě nikdy nedotkne. Zařídím to s Lennym Sandsem, aby mezi váma fungoval jako nárazník.“

Pete se zasmál.

Boyd řekl: „Když tě kubánský poldové zmáčknou, řekni jim pravdu.“

Otevřely se dveře. Pete vložil do pasu desetidolarovou bankovku. Milicionáři nastoupili do letadla.

Byli ověšeni nábojovými pásy a v rukou nesli divné pistole. Byli vymódění, jako by přišli z nějaké pouti.

Pete se natlačil k pilotní kabině. Skrz dveře a okna dopadala světla. Sešel po rampě a stínil si oči před oslepující září.

Jeden strážce mu vzal pas. Pětka zmizela. Strážce se uklonil a podal mu pivo.

Ven proudili další cestující. Milicionáři prověřili jejich pasy, pátrali po spropitném, ale nic nenašli.

Šéf strážců vrtěl hlavou. Jeho poskoci zabavovali kabelky a peněženky. Jeden muž protestoval a snažil se zmocnit své peněženky.

Kubánci ho přitlačili obličejem k ranveji. Žiletkami mu rozřezali kalhoty a z kapes mu vybrali úplně všechno.

Ostatní cestující přestali remcat. Vrchní strážce se probíral jejich věcmi.

Pete popíjel pivo. Pár strážců k němu přišlo s napřaženou dlaní.

Podmázl i je, pětku na osobu. Kochal se jejich uniformami: kvanta khaki barvy a nárameníky jako vyhazovači z čínské hospody.

Malý Kubánec mával fotoaparátem. „Ty hraješ futbol, hombre? Hej, velikán, ty hraješ futbol?“

Někdo mu hodil balon. Pete ho chytil jednou rukou. Přímo před očima mu zasvítil blesk.

Už tomu rozumíš? Chtějí, abys jim zapózoval.

Přikrčil se a mávl balonem jako Johnny Unitas. Rozmáchl se k dlouhé přihrávce, odblokoval neviditelného křídlaře a odrazil si balon od hlavy jako nějaké černošské eso, co viděl jednou v televizi.

Kubánci tleskali. Jásali. Blesky cvak-cvak-cvakaly.

Někdo křikl: „Hej, tóle Robert Mitchum!“

Po ranveji se rozběhly davy ubožáčků a mávaly na něj památníčky. Pete se rozběhl k taxíku u brány.

Mladíci na něj doráželi. Dveře taxíku se otevřely jako na zavolanou.

Pete se vyhnul povozu a zaplul do auta. Řidič řekl: „Vy né Robert Mitchum.“

Projížděli Havanou. Dopravu brzdila zvířata a nejrůznější krámy. Rychleji než třicítkou se jim jet nepodařilo.

V deset ráno tu bylo čtyřiatřicet stupňů. Polovina pošuků na chodníku měla na sobě uniformu a ježíšovské plnovousy.

A ty jejich vybělené domy. Ty plakáty na každém průčelí: Fidel Castro se širokým úsměvem, Fidel Castro plamenně hovořící, Fidel Castro s doutníkem.

Pete vytáhl fotku, co mu dal Boyd. „Znáte tohohle člověka?“

Řidič řekl: „Sí. To je pan Santo Junior. Je ve vazbě v hotelu Nacional.“

„Tak co kdybyste mě tam zavezl.“

Pancho provedl obrat o sto osmdesát stupňů. Pete zahlédl před nimi řadu hotelů – ošuntělé mrakodrapy obrácené k pláži.

Na hladině se pohupovala světla. Jasná záře barvila vlny na tyrkysově modrou.

Taxík zastavil u Nacionalu. Ven se vyhrnuli nosiči – šašci v ošoupaných smokinzích. Pete dal řidiči desetidolarovku – to hovado se div nerozplakalo.

Nosiči k němu natáhli dlaně. Pete je podaroval pětkou na osobu. Kordon ho nasměroval do kasina.

Bylo narváno. Komouši si zvykali na hazard á’la capitalisto.

Krupiéři měli pouzdra v podpaží. U stolku s blackjackem vládla milice. Klientelu tvořili samí stoprocentní magoři.

Volně se tu procházely kozy. Ve stolku s kostkami plném vody se čvachtali psi. A to představení vzadu u výherních automatů? Live sex foxteriéra s čivavou!

Pete popadl jednoho nosiče a zařval mu do ucha. „Santo Trafficante. Znáš ho?“

Objevily se tři ruce. Tři pětky změnily majitele. Někdo ho natlačil do výtahu.

Kuba Fidela Castra by se měla přejmenovat na Ráj negrů.

Výtah se hnal nahoru. Nějaký milicionář otevřel dveře hlavní napřed.

Z kapes zmizely dolarové bankovky. Pete mu přidal ještě pětku. Zbraň zmizela rápidamente.

„Přejete si vstoupit do vazby, seňor? Platí se padesát dolarů denně.“

„A v ceně je co?“

„Je v tom pokoj s televizí, vybraná strava, hazard a ženy. Víte, majitelé amerických pasů jsou teď na Kubě dočasně zadržováni a Havana samotná není zrovna bezpečná. Proč si své zadržení neužít v luxusu?“

Pete zamával svým pasem. „Já jsem Kanaďan.“

„Ano. A tuším, že máte rád všechno francouzské.“

Chodbu lemovaly podnosy. Nosiči tlačili vozíky s koktejly. Nějaká koza kadila na koberec o dvoje dveře dál.

Pete se zasmál. „Ten váš Castro je ale hoteliér.“

„Ano. I pan Santo Trafficante Jr. souhlasí, že v Americe žádná čtyřhvězdičková vězení nejsou.“

„Rád bych viděl pana Trafficanteho.“

„Pojďte tedy za mnou.“

Pete vykročil za ním. Chodbou se potácely přežrané tlusté kočky. Strážce mu ukázal nejlepší místa vazby.

V apartmá 2314 se na prostěradlo promítaly oplzlé filmy. V čísle 2319 se hrála ruleta, kostky a bakarat. V 2329 nahé děvky na telefon. 2333 nabízelo živou lesbo peep show. 2341 pak selátka na rožni. 2350 až 2390 se změnila v plnohodnotné golfové hřiště.

Protlačil se kolem nich domorodý nosič a neobratně máchal holemi. Strážce srazil podpatky před číslem 2394.

„Pane Santo, máte návštěvu!“

Santo Trafficante Jr. otevřel dveře.

Byl to obtloustlý čtyřicátník. Na sobě měl hedvábné šortky a brýle.

Strážce odpochodoval. Trafficante řekl: „Jestli něco nesnáším, tak jsou to komunisti a chaos.“

„Pane Trafficante, jsem…“

„Mám oči. Dokonce čtyři. Vy jste Pete Bondurant, co oddělává lidi pro Jimmyho. Když mi na dveře zaklepe dvoumetrová gorila a chová se vlezle, vím, kolik uhodilo.“

Pete vešel do místnosti. Trafficante se usmál.

„Přijel jste, abyste mě odvezl zpátky?“

„Ne.“

„Poslal vás Jimmy, co?“

„Ne.“

„Tak Mo? Carlos? Já se nudím tak, že už začínám hrát hádanky s dvoumetrovou gorilou. Hele, jakej je rozdíl mezi gorilou a negrem?“

Pete řekl: „Že by žádnej?“

Trafficante vzdychl. „Vy to znáte, vy prevíte. Můj táta jednou zabil člověka, co mu zkazil vtip. Možná už jste slyšel o mým tátovi?“

„Santo Trafficante Senior?“

„Salud, Frantíku. Ježíši, nuda k posrání, že se tady vybavuju s gorilou.“

Z ventilátoru stříkal tuk. Pokoj byl zařízen v odporně moderním stylu – fůry nevhodných barevných kombinací.

Trafficante se podrbal v rozkroku. „Tak kdo vás poslal?“

„Člověk ze CIA jménem Boyd.“

„Jedinej člověk ze CIA, co já znám, je pošuk jménem Chuck Rogers.“

„Rogerse znám.“

Trafficante zavřel dveře. „Já vím, že ho znáte. Znám celej příběh o vás a tý taxislužbě, o vás, Fulovi a Rogersovi, vím o vás i to, co byste byl určitě radši, kdybych nevěděl. A víte, jak to vím? Protože všichni v tomhle našem pozemským světě rádi mluvěj. A jediný sympatický na tom všem je, že jak je po nás, tak zmlkneme.“

Pete se podíval z okna. Oceán zářil tyrkysově daleko za bójkami.

„Boyd chce, abyste napsal vzkaz Carlosu Marcellovi, Samu Giancanovi a Johnnymu Rossellimu. Má tam stát, že nedoporučujete provedení žádnejch odvetnejch opatření vůči Castrovi za to, že vám znárodnil kasina. Myslím, že CIA se bojí, aby vaší skupinu něco nepopadlo a nepokazila její vlastní plány s Kubou.“

Trafficante vzal notes a pero z televize. Psal rychle a vyjadřoval se jasně.

„Drahý předsedo Castro, vy komoušskej hovňousi. Vaše revoluce je jenom komoušská sračka. Zaplatili jsme vám dost peněz, abyste nás nechal řídit naše kasina, i když se ujmete vlády, ale vy jste nám naše peníze sebral a vrazil nám kolíky do prdele, dokud jsme nevykrváceli. Jste ještě větší kripl než ten buzík Bobby Kennedy a jeho buzerantskej McClellanův výbor. Kéž vy sám dostanete syfilis mozku i péra, vy debile narudlej, za to, jak jste zesral náš překrásnej hotel Nacional.“

Někde v chodbě poletovaly golfové míčky. Trafficante mrkl a zvedl vzkaz.

Pete si ho přečetl. Santo Junior mu vyhověl – jasně, stručně, bezchybně.

Pete si zasunul vzkaz do kapsy. „Díky, pane Trafficante.“

„Nemáte za co, kurva. Koukám, že vás šokuje, že píšu a říkám dvě různý věci najednou. Tak teda vyřiďte svýmu panu Boydovi, že ten slib má platnost jeden rok a víc ani prd. Vyřiďte mu, že pokud jde o Kubu, plaveme všichni ve stejný řece, takže je v našem nejlepším zájmu nechcat Fidelovi do ksichtu.“

„Jistě to ocení.“

„Hovno ocení. Kdybyste to ocenili, tak byste mě vzal s sebou.“

Pete se podíval na hodinky. „Kanadský pasy mám jenom dva a mám s sebou vzít člověka z United Fruit.“

Trafficante zvedl golfovou hůl. „Tak to si nemůžu stěžovat. Prachy jsou prachy a United Fruit vyždímala z Kuby víc než my.“

„Brzy se odsud dostanete. Nějakej kurýr už pracuje na tom, aby dostal všechny Američany pryč.“

Trafficante předvedl věrohodný odpal. „Dobře. A já vám dám průvodce. Proveze vás tady a vezme vás i toho člověka z UF na letiště. Než vás vysadí, tak vás oškube, ale když jsou tady u moci ty posraný rudoši, tak to holt jináč nejde.“

Krupiér mu řekl, kudy se k domu dostane – Tom Gordean tam minulý týden pořádal večírek s ohněm. Průvodce Jesús říkal, že pan Tom spálil průměrné třtinové pole – byl celý říčný, aby vylepšil svůj fašistický image. Jesús měl maskáče a baseballovou čepici. Řídil volkswagen, který měl na kapotě přimontovaný kulomet.

Z Havany vyjeli po prašných cestách. Jesús řídil jednou rukou a druhou pálil po palmách. Hořící třtinová pole barvila oblohu do oranžova – večírky s ohni byly na postbatistovské Kubě velmi oblíbené.

Míjeli telefonní sloupy. Každý zdobila tvář Fidela Castra.

Pete v dálce zahlédl světla domů – asi dvě stě metrů před nimi. Jesús zastavil na mýtině poseté pahýly po palmách.

Zajel sem, jako by věděl, kam jede. Žádné gesto, ani slovo.

Bylo to celé nějak divné. Takové jakoby předem nachystané.

Jesús zabrzdil a vypnul světla. Jakmile zhasli, objevila se pochodeň.

Celou mýtinu zalilo světlo. Pete zahlédl starý cadillac, na něm šest Kubánců a běloch úplně pod parou.

Jesús řekl: „To je Seňor Tom.“

Kubánci měli upilované brokovnice. Auto bylo nacpané kufry a norkovými kožichy.

Jesús vyskočil a španělsky něco drmolil. Kubánci mávli na toho gringa ve volkswagenu.

Kožichy byly naskládané až po střechu. Z jednoho kufru vyčuhovaly americké dolary.

Pete pochopil, bylo to jasné.

Thomas Gordean odjížděl. Mával lahví rumu Demerara. Žvatlal nějaké prokomunistické kidy.

Skoro mu nebylo rozumět, jak huhňal. Byl pod parou až skoro do mrtva.

Pete viděl, že se brzy začne podpalovat. Všiml si, že na jednom pařezu stojí kanystr s benzinem.

Gordean mlel a mlel. Osvojil si všechna prvotřídní komoušská klišé.

Jesús se tulil ke Kubáncům. Znovu mávli na toho gringa. Gordean blil z kapoty auta.

Pete se přesunul ke kulometu. Kubánci se otočili a sahali si k opaskům.

Pete vypálil. Jedna dávka do zad je složila. Hluk vyplašil hejno ptáků, kteří vzlétli k obloze.

Gordean padl na zem a stočil se do klubíčka. Díky rozptylu kulek unikl o pár centimetrů.

Kubánci umřeli za hrozného řevu. Pete rozstřílel jejich těla na maděru. Střelný prach a rozstřílená střeva se mísily v odporný zápach.

Pete polil mrtvoly i volkswagen benzinem a zapálil je. Vybouchla krabička padesátkových nábojů.

Seňor Tom Gordean byl úplně mimo.

Pete ho hodil na zadní sedadlo cadillaku. Na norkových kožiších se mu leželo jako u maminky.

Podíval se na zavazadla. Zahlédl kvanta peněz a akcií.

Jejich letadlo odlétalo za rozbřesku. Pete našel v přihrádce mapu a vyznačil si cestu zpátky do Havany.

Nasedl do auta a nastartoval. Díky hořícím palmám viděl na cestu bez potíží.

Na letiště dorazili před prvními paprsky. Přátelští milicionáři se shlukli kolem El Seňora Mitchuma.

Tom Gordean se probudil a třásl se. Pete do něj lil rum s kolou, aby ho udržel v klidu. Kubánci znárodnili peníze i kožichy – žádný velký div.

Pete rozdával autogramy Roberta Mitchuma. Nějaký rudý komisař je doprovodil k letadlu.

Pilot řekl: „Vy nejste Robert Mitchum.“

Pete povídá: „To jste uhodl, Sherlocku.“

Gordean usnul. Ostatní cestující si je prohlíželi – smrděli benzinem a chlastem.

Letadlo přistálo přesně v sedm. Čekal na ně Kemper Boyd. Podal Peteovi obálku s pěti tisíci dolarů.

Boyd byl jenom malilililinko nervózní. Boyd byl víc než jen malinko strohý.

Řekl: „Díky, Pete. Jeď do města mikrobusem s ostatníma, jo? Za pár dní ti zavolám do L. A.“

Dostal pět litrů. Boyd dostal Gordeana a kufr plný akcií. Gordean se tvářil pobouřeně. Boyd vypadal úplně mimo mísu.

Pete naskočil do mikrobusu. Viděl, jak Boyd strká Gordeana do skladiště.

Jedno opuštěné venkovské letiště. Člověk ze CIA s tímhle opilcem, nikdo víc.

V žaludku se mu začalo rodit zvláštní tušení.

25

KEY WEST, 29. 5. 1959

Bouda byla velká jako krabička od sirek. Musel dovnitř nacpat stolek a dvě židle.

Kemper zacházel s Gordeanem jako v rukavičkách. Výslech se protahoval – vyslýchaný měl delirium tremens.

„Ví vaše rodina, že jste majitelem akcií United Fruit?“

„Jaká, rodina‘? Jsem ženatej a rozvedenej víckrát než Artie Shaw a Mickey Ronney dohromady. Mám pár bratranců v Seattlu, ale ty jsou schopný dohrabat se tak akorát do baru u nich ve čtvrti.“

„Kdo další na Kubě ví, že máte tyhle akcie?“

„Mí bodyguardi. Ale minutu jsme popíjeli a připravovali se na vypálení pár imperialistickejch třtinovejch polí a v další vteřině ležím na zadním sedadle svýho auta a za volantem sedí ten váš kamarád. Nestydím se přiznat, že jsem byl namol a moc si toho nepamatuju. Neměl ten váš kamarád kulomet?“

„To těžko.“

„A co volkswagen?“

„Pane Gordeane…“

„Pane Boyci, nebo jak se jmenujete, co má tohle znamenat? Posadíte mě do tyhle díry a pohrabete se mi v kufru. Ptáte se mě na takovýhle věci. Myslíte si, že když jsem bohatej americkej obchodník, tak jsem na vaší straně. Myslíte si, že nevím, jak jste vy debilové ze CIA zkurvili volby v Guatemale? Zrovna jsem jel na koktejl s předsedou Castrem, když mě převálcoval ten váš kamarád. Tohle je Fidel Castro. Je to osvoboditel Kuby. Je to příjemnej člověk a vynikající basketbalista.“

Kemper položil na stůl formuláře pro vydání akcií. Byly dokonale zfalšované – práce kamaráda, který se tím zabýval.

„Podepište to, prosím, pane Gordeane. Jsou to stvrzenky pro proplacení vašich letenek.“

Gordean se třikrát podepsal. Kemper podepsal notářské prohlášení a všechny tři podpisy zapečetil.

Jeho přítel pečeť taky zfalšoval, nic za to nechtěl.

Gordean se zasmál. „Příslušník CIA a potulnej notář. To je šolich.“

Kemper vytáhl pětačtyřicítku a střelil ho do hlavy.

Gordean sletěl ze židle. Z jednoho ucha mu crčela krev. Kemper mu stoupl na hlavu, aby to cákání zastavil.

Venku se něco šustlo. Kemper hlavní zbraně otevřel dveře.

Byl to Pete Bondurant, stál tam s rukama v kapsách.

Oba se usmáli.

Pete do vzduchu napsal „50/50“.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 11. 6. 1959. Souhrnné hlášení: Kemper Boyd pro Johna Stantona. Označení: DŮVĚRNÉ/PŘEDAT DO VLASTNÍCH RUKOU

Johne,

sepsání tohohle komuniké jsem pozdržel ze dvou důvodů. Zaprvé jsem chtěl dohlédnout na dokončení jednoho zpackaného případu, než se s tebou spojím. A zadruhé, v tomhle dopise se píše o detailech mise, již jsem (upřímně přiznávám) podělal.

Požádal jsi mě, abych použil svůj vlastní úsudek a poslal Petea Bonduranta na zkušební úkol, abych získal povědomí o jeho vhodnosti pro práci pro CIA. To jsem udělal a poslal jsem Bonduranta na Kubu, aby odtud odvezl představitele United Fruit Thomase Gordeana, muže, kterého Teofilio Paez popsal jako „prchlivého“ a „obhajujícího komunistickou linii“. Bondurant v první části svého úkolu uspěl. Pana Gordeana jsme pak ubytovali v motelu Rusty Cupper v Key Westu kvůli výslechu, a udělali jsme tu chybu, že jsme ho nechali samotného, aby si odpočinul. Gordean spáchal sebevraždu s automatem ráže .45, který se mu podařilo nějak propašovat. Přivolal jsem policii, společně s Bondurantem jsme je vyslechli. Koronerova porota označila Gordeanovu smrt za sebevraždu. Bondurant dosvědčil Gordeanův zjevný alkoholismus a depresivní chování. Pitva potvrdila, že Gordean projevoval známky pokročilého poškození jater. Jeho tělo bylo odesláno vzdálenému bratranci do Seattleu (Gordean neměl žádné přímé příbuzné.).

Kdybys potřeboval ověření, obrať se prosím na kapitána Hildretha z policie Key West. Samozřejmě se ti za tuhle hloupost omlouvám. A ujišťuju tě, že nikdy víc už k ničemu takovému nedojde.

S úctou,

Kemper Boyd

VLOŽENY DOKUMENT: 19. 6. 1959. Osobní vzkaz: John Stanton pro Kempera Boyda.

Drahý Kempere,

pochopitelně mě to rozzuřilo. A samozřejmě jsi mě měl o tomhle průseru okamžitě informovat. Děkuj bohu, že Gordean neměl žádné přímé příbuzné, kteří by mohli CIA zatopit. Tak, a teď mi dovol, abych ti řekl, že ses s největší pravděpodobností do určité míry nechal zatáhnout do spousty polehčujících okolností. Koneckonců, jak jsi jednou řekl, jsi advokát a polda, nejsi špion.

Potěší tě, když ti řeknu, že zástupce ředitele Bissell se poměrně nadchl pro tvůj nápad vytvořit elitní jednotku, která by vedla tábor v Blessingtonu. Ten tábor už se staví; čtveřice tebou vyvolených rekrutů (Paez, Obregón, Delsol, Gutiérrez) prochází dalším výcvikem v Langley a vede si celkem dobře. Jak už jsem řekl dříve, zástupce ředitele schválil zaměstnat Petea Bonduranta, aby tábor vedl. To bylo pochopitelně před průserem s Gordeanem. V současné situaci bych radši počkal a ještě si Bonduranta promyslel.

Závěrem dodávám, že incident s Gordeanem se mě nepěkně dotkl, ale moje nadšení pro tebe jako smluvního agenta se nezmenšilo. Dokud ti nesdělím opak, nepodnikej žádné další akce na svou pěst.

John Stanton

VLOŽENÝ DOKUMENT: 28. 6. 1959. Osobní vzkaz: Ward J. Littell pro Kempera Boyda. „Pro další zpracování a předání Robertu F. Kennedymu.“

Kempere,

mé antimafiánské pátrání pokračuje stále stejným tempem. Mám teď několik nezávisle získaných stop o tom, že alternativní (s největší pravděpodobností kódované) knihy penzijního fondu Teamsters skutečně existují. Lenny Sands věří, že tomu tak je. Sal D’Onofrio zaslechl hovor o tomtéž. Ostatní zdroje taky vydaly různé drby: vysloužilý člen chicagské mafie knihy spravuje; Sam Giancana funguje jako „hlavní schvalovací úředník“ penzijního fondu. Jakkoli jsou tyto stopy přesvědčivé, nemám nic, co by se byť jen podobalo podpůrným důkazům. A nic takového pochopitelně ani mít nebudu, dokud se mi nepodaří sehnat nějakého nastrčeného zájemce o půjčku a nezískám přímý přístup do nitra fondu samotného.

A (18. května) jsem do své stáje získal třetího informátora. Tenhle člověk (v Dallasu operující majitel striptýzového klubu a lichvář) shání zájemce o půjčku, kterého bych doporučil Salu D’Onofriovi, a tedy i Samu Giancanovi. Myslím, že tenhle člověk je kapitální informátor, protože Giancanovi už dříve doporučil nějakého zájemce o půjčku z penzijního fondu. Volá mi do budky nedaleko mého bytu každé úterý ráno; při několika příležitostech jsem mu dal peníze. Obává se mě a náležitě mě uznává. Věřím, že dřív nebo později mi dohodí i potenciálního zájemce o půjčku.

Dále mám svůj vlastní fond, tzn. fond pro informátory. Koncem května jsem totiž zajistil výtěžek z loupeže ve výši $81 000, ta loupež nebyla nahlášena žádné policejní složce. Salu D’Onofriovi jsem z tohoto fondu vyplatil $32 000, čímž jsem posílil svou moc nad ním. Je to zvláštní, ale zpočátku jsem si myslel, že nejhodnotnějším informátorem bude Lenny Sands, ale Sal i muž z Dallasu se ukázali jako ještě schopnější (nebo jen víc lačnící po penězích?). Za to dávám vinu tobě, Kempere. Prosadit Lennyho s Petem Bondurantem pro Hush-Hush bylo pro mé účely zcela zničující. Lenny je v poslední době nějaký roztěkaný. Cestuje se Salovými zájezdy a dělá fušky pro Hush-Hush, až se zdá, že zapomněl, co proti němu mám. Nestýká se s tvou přítelkyní slečnou Hughesovou? Zajímalo by mě to.

Podle tvých instrukcí se vyhýbám Courtu Meademu a odposlouchávacímu stanovišti. Court i já jsme rovněž formálně ukončili výměnu našich úkolů. Dávám si pozor, ale nemůžu si odpustit utopické sny. A můj hlavní sen? Administrativa prezidenta Johna F. Kennedyho s Robertem Kennedym jako záštitou protimafiánského poslání vlády jeho bratra. Proboha, Kempere, to by byl ráj, ne? Vyřiď panu Kennedymu, že je námětem mých modliteb.

Tvůj

WJL

VLOŽENÝ DOKUMENT: 3. 7. 1959. Osobní vzkaz: Kemper Boyd pro Roberta F. Kennedyho.

Drahý Bobe,

jen krátký vzkaz, abych tě informoval o novinkách v práci tvého anonymního kolegy „Fantoma z Chicaga“.

Pracuje velmi usilovně a doufám, že tě potěší, že existuje aspoň jeden člověk, který nenávidí organizovaný zločin stejně jako ty. Jenže, i když pracuje velice tvrdě – a stále v rámci právních omezení, která jsi mi vytyčil – má jen velmi zanedbatelné výsledky, pokud jde o možnost, že existují alternativní knihy penzijního fondu. Chicagská mafie je uzavřený celek a jemu se zatím nepodařilo získat informace, v něž doufal.

Ale jinak. Nechcete mi s Jackem nabídnout nějaké místo i po McClellanově výboru?

Tvůj

Kemper

VLOŽENÝ DOKUMENT: 9. 7. 1959. Osobní dopis: Robert F. Kennedy pro Kempera Boyda.

Drahý Kempere,

díky za tvůj vzkaz o Fantomovi. Je fajn vědět, že nějaký bývalý seminarista a člen FBI sdílí mé protimafiánské nadšení, a nejvíc mě na něm uchvacuje fakt, že za to očividně nic nechce (hoši z jezuitských seminářů jsou vychováni k pokoře). Ty ovšem chceš všechno. Takže, ano, máme pro tebe s Jackem nabídku (detaily i plat probereme později).

Chceme, abys zůstal v naší organizaci a zaujal dvě pozice. Zaprvé: dispečer pošty z McClellanova výboru. Jsme rozpuštěni, ale stejně jako Fantom ani já jsem ještě nevyhasl. Chci, aby naše protimafiánská a protihoffovská setrvačnost ještě chvíli pokračovaly. Bylo by fajn, kdyby se ti podařilo dohlédnout na to, aby se naše důkazy dostaly do správných vyšetřovatelských rukou. Zadruhé: Jack v lednu ohlásí svou kandidaturu. Chce, abys vedl ochranku pro jeho kampaň před primárkami, a když to dobře půjde, tak až do listopadu. Co ty na to?

Bob

VLOŽENÝ DOKUMENT: 13. 7. 1959. Osobní vzkaz: Kemper Boyd pro Roberta F. Kennedyho.

Drahý Bobe,

přijímám. Ano, já chci na rozdíl od Fantoma všechno. Zkusme sundat Jimmyho Hoffu a zvolit Jacka prezidentem.

Kemper

VLOŽENÝ DOKUMENT: 27. 7. 1959. Oficiální přepis telefonního rozhovoru FBI: „zaznamenáno na žádost ředitele“ / „Označeno důvěrné 1-A: Jen pro ředitele“. Hovoří: Ředitel Hoover, zvláštní agent Kemper Boyd.

JEH: Dobré ráno, pane Boyde.

KB: Dobré ráno, pane.

JEH: Ve vašem hlášení se objevily dobré zprávy.

KB: Výtečné zprávy, pane. Bratři mě najali na víceméně stálý poměr.

JEH: Do jaké funkce?

KB: Mám dohlížet na rozesílání důkazů McClellanova výboru různým velkým porotám a vyšetřujícím agenturám a velet ochrance při kampani Velkého bratra.

JEH: Malý bratr je tedy stále velmi zarputilý na Hoffově frontě.

KB: Dříve či později toho člověka ukřižuje.

JEH: Katolíci by odjakživa dali za ukřižování bůhvíco.

KB: Ano, pane.

JEH: Přidržme se ještě toho katolického recidivisty. Pokračuje pan Littell dle stanovených pravidel?

KB: Ano, pane.

JEH: VZA Leahy mi poslal jeho hlášení z Rudého oddělení. Zdá se, že odvádí uspokojivou práci.

KB: Vloni jste mu nahnal strach, pane. Chce to jen doklepat do důchodu. Jak jsem vám řekl, docela dost popíjí a nemyslí na nic jiného než na ten svůj románek s Helen Ageeovou.

JEH: Když dovolíte, přejdu k jinému „románku“. Jak se vyvíjí váš vztah se slečnou Laurou Hughesovou?

KB: Jen těžko se to dá označit jako vztah, pane.

JEH: Pane Boyde, hovoříte s nejlepším světovým odborníkem na oblbování a s mistrem utajování. Jakkoli jste v tomhle oboru velmi dobrý, a vy jste skutečně přímo vynikající, já jsem ještě lepší. Šoustáte s Laurou Hughesovou a nepochybuji, že byste ošoustal všechny uznané Kennedyovy sestry i starou Rose Kennedyovou, kdybyste měl naději, že si tím získáte Jackovu přízeň. Tak. A teď mi povězte, co slečna Hughesová vypráví o své rodině?

KB: Omezuje se na narážky na svého otce, pane. Když jde o jejího otce a jeho přátele, mění se v dynamit.

JEH: Pokračujte.

KB: Joe a jeho dávný přítel Jules Schiffrin zřejmě během dvacátých let potají převezli přes hranici ilegální přistěhovalce z Mexika. Použili je jako stavební dělníky, když Joe vlastnil RKO Studio. Joe se Schiffrinem ženy sexuálně zneužili, najali je na domácí služby, polovinu platu jim sebrali na stravu a ubytování a pak je předali Pohraniční stráži a nechali je deportovat. Schiffrin vzal s sebou několik z těch žen do Chicaga a otevřel si bordel, kam chodili výhradně mafiáni a politici. Laura říkala, že Joe v tom bordelu natočil tajný film. Je na něm Huey Long a dvě mexické trpaslice s obrovskými ňadry.

JEH: Slečna Hughesová zná barvité příběhy. Co říká o bratrech?

KB: Když jde o ně, je ostražitá.

JEH: Vy sám taky.

KB: Jsou mi sympatičtí, ano.

JEH: Myslím, že jste svou zradu poměrně jasně vymezil. Myslím, že si neuvědomujete, jak hluboce jste s tou rodinou svázán.

KB: Daří se mi vše oddělovat do různých škatulek, pane.

JEH: Ano, věřím tomu. A teď přistupme k našemu oddělení kubánských uprchlíků. Vybavujete si, jak jste mi říkal, že máte přístup k informacím o kubánském exilu?

KB: Samozřejmě, pane. Brzy vám pošlu detailní hlášení.

JEH: Laura Hughesová musí stát docela dost peněz.

KB: Pane?

JEH: Nechovejte se neupřímně, Kempere. Je poměrně zjevné, že vás najala CIA. Tři platy, bože můj.

KB: Pane, daří se mi vše oddělovat do různých škatulek.

JEH: To nepochybně, a já jsem dalek toho, abych vám do toho nějak zasahoval. Přeji vám hezký den, pane Boyde.

KB: Dobrý den, pane.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 4. 8. 1959. Hlášení dopisovatele Hush-Hush: Lenny Sands pro Petea Bonduranta.

Pete,

je to divný, ale v současný době mají snad všichni homouši chuť se na mě pověsit. Je to zvláštní hlavně proto, že jsem vystupoval v několika hodně usedlejch klubech. Jak víš, mám se Salem D’Onofriem takovou dohodu. Hrajeme v Renu, Vegas, Tahoe, Gardeně a na několika vyhlídkových lodích na Lake Michigan, kde jsou i herny. V jednom kuse potkávám buzny, je to něco jako buzerantský soustředění. 1) – V Delores‘ Drive-Inu ha Wilshire a La Cienega v L. A. si všichni číšníci přivydělávají jako prostituti. Častý zákazník: Adlai Stevenson, 2násobný prezid. Kandidát s narudlými sklony, jenž panu Hooverovi asi moc nevoní. 2) – Dave Garroway z televizního pořadu Today Show byl nedávno zadržen za ocumlávání mladých chlapců na Times Square v NYC. Povedlo se to ututlat, ale „Otrok Dave“, jak se mu říká v teplým kroužku, byl nedávno viděnej na mejdanu mezi samýma chlapama nedaleko Vegas. 3) – Narazil jsem v Tahoe na svobodníka námořní pěchoty, co měl volno. Říkal, že zná dělostřeleckýho seržanta, co má pár buzen na základně Pendleton. Funguje to takhle: pohlední mládenci se procházejí po Silverlake (Gala L. A.?) a Sunset Strip a loví homouše. Neodhalují a nepronásledují je za $. Volal jsem tomu seržantovi a poslal mu kilo. Vyklopil mi jména pár celebrit, který uvízly ve spárech jeho skupinky. Tak třeba: Walter Pidgeon (dvanácticoulovej bouchač) klátí chlapce v hogofogo zařízený kolíbce v okrsku Los Feliz. Dál, idol britských matiné Larry (Fáry?) Olivier nedávno vzal zákon do vlastních rukou, když ve Wiltern Theatre osahával příslušníka vojenský policie z námořní pěchoty. Mezi zbytkem homoušů, kterou identifikovala ta Eskadra buzerantů, jsou Danny Kaye, Liberace (to je šok), Monty Clift a dirigent Leonard Bernstein. Hele, všim sis, že začínám psát ve stylu Hush-Hush? Zase se ozvu.

Ať ti slouží,

Lenny

VLOŽENÝ DOKUMENT: 12. 8. 1959. Osobní hlášení: Kemper Boyd pro Johna Stantona. Označeno: DŮVĚRNÉ/POUZE DO VLASTNÍCH RUKOU

Johne,

pár dalších nápadů o Peteu Bondurantovi, Tiger Kabs a našem elitním oddílu.

Čím víc o tom přemýšlím, tím považuju Tiger Kabs za potenciální centrum našich aktivit v Miami. S touhle myšlenkou jsem se svěřil i Fulu Machadovi (kdysi byl castrovec, teď je vášnivě proti němu), což je dispečer a blízký přítel smluvního agenta Chucka Rogerse. Machado mé nadšení podpořil. Souhlasil, že najme Rogerse jako stálého šéfa dispečerů taxislužby. Fulo dostal povolení od Jimmyho Hoffy, který dává jednoznačně přednost bělochům ve vedoucích pozicích. Fulo už teď provádí nábor pro nás, za plat z taxislužby. Hoffa ví, že spolupracovat s CIA je velice moudré. Kubu chápe jako naši společnou věc, což je na tak brutálního a zabedněného člověka celkem obdivuhodně prozíravé.

Rád bych navrhl Fula Machada jako pátého člena našeho oddílu. Taky bych rád, abys Rogersovi umožnil najmout Tomáse Obregóna, Wilfreda Olmose Delsola, Teofilia Paeze a Ramóna Gutiérreze jako normální taxikáře. I když je tábor v Blessingtonu skoro pod střechou, nemáme tam zatím koho cvičit. Dokud nedorazí další deportovaní, myslím, že naše muže můžeme nejlíp využít pro nábor v prostředí kubánské komunity v Miami.

Ad Bondurant. Ano, on (a já) to v případě Thomase Gordeana podělal. Jenže, Bondurant už je teď zaměstnaný jako příležitostný vykonavatel Hoffovy vůle v taxislužbě. Taky osobně zajistil vzkaz od Santa Trafficanteho, v němž stojí, aby mafie nepodnikala žádnou odvetu vůči Castrovi za znárodnění kasin v Havaně. Bondurant ten vzkaz předal S. Giancanovi, C. Marcellovi a J. Rossellimu. Všichni tři s Trafficanteho zdůvodněním souhlasí. A zase je to tady, brutální zabedněnci spolupracují s CIA na základě dojmu, že dělají na společné věci.

Bondurant je taky faktický editor skandálního časopisu, který můžeme využít jako nástroj kontrašpionáže. A konečně, myslím, že je nejlepší, kdo by ten tábor mohl vést. Drsnějšího nenajdeme, což podle mě pochopí i každý místní pobuda, který bude mít chuť si to s ním rozdat.

Co na moje návrhy říkáš ty?

Kemper Boyd

VLOŽENÝ DOKUMENT: 19. 8. 1959. Osobní hlášení: John Stanton pro Kempera Boyda.

Kempere,

ty makáš na 1000%. Ano, Machado může vstoupit do oddílu. Ano, Rogers může najmout Delsola, Obregóna, Paeze a Gutiérreze jako taxikáře. Ano, ať provádějí nábor v Miami. Ano, najmi Petea Bonduranta, aby vedl Blessington, ale ať si taky nechá svou práci pro Howarda Hughese. Hughes by mohl být cenným spojencem a nechceme, aby se CIA odcizil.

Dobrá práce, Kempere.

John

VLOŽENÝ DOKUMENT: 21. 8. 1959. Telexová zpráva: Oddělení zpravodajských operací, Policie Los Angeles, pro ZA Warda J. Littella, FBI Chicago. Odesláno jako „Soukromá korespondence“ na Littellovu domácí adresu.

Pane Littelle,

ad: váš telefonický dotaz na nedávné aktivity Salvatoreho D’Onofria v Los Angeles. Vězte, že:

Subjekt byl bedlivě sledován jako známá postava podsvětí.

Byl viděn, jak si půjčuje peníze od nezávislých lichvářů. Následný výslech dotyčných lichvářů odhalil, že subjekt jim řekl, že jim poskytne „tučný výnosy“ za to, když mu dají „echo“ o zájemcích o půjčku z vyšší společnosti. Subjekt byl rovněž viděn při sázení na dráze Santa Anita. Strážníci, kteří jej sledovali, zaslechli, jak subjekt povídá známému, kterého právě potkal: „Už jsem rozházel půlku prachů, co mi tatík dal.“

Subjekt se během svého pobytu v kasinu Lucky Nugget v Gardeně choval zmateně. Jeho společník, Leonard Joseph Seidelwitz (alias Lenny Sands), též známá postava podsvětí, byl viděn, jak vchází do několika barů pro homosexuály. Budiž poznamenáno, že Seidelwitzovy scénky nabývají na obscénnosti a jsou také silně zaměřeny proti homosexuálům.

Kdybyste potřeboval další informace, obraťte se na mne.

James E. Hamilton,

kapitán, Oddělení zpravodajských operací,

Policie Los Angeles

26

CHICAGO, 23. 8. 1959

Díky zesilovačům zněl jejich šepot jako burácení. Littell poslouchal zdvořilosti mafiánů.

Napojil předpokoj Šíleného Sala do skříně u sebe v ložnici. Do stěn nacpal mikrofony a výsledkem byly přílišné vibrace ve snímaných hlasech.

Ve skříni bylo horko a těsno. Littell se pod sluchátky potil.

Hlasy: Šílený Sal a „filmový producent“ Sid Kabikoff.

Sal vyrazil hrát. Littell ho konfrontoval telexem z LAPD s popisem jeho aktivit. Sal říkal, že rozházel těch padesát litrů, co mu dal Littell.

Vybraná skříňka na nádraží zůstávala nevyřešená – Sal netušil, odkud ty peníze pocházejí. Ve štěnicích z krejčovství se o tom povídalo neustále – jenže Malvaso i Kačer pořád neměli ponětí.

Pak mu zavolal Jack Ruby.

A řekl: „Konečně mám někoho, koho by Sal D. moh poslat do penzijního fondu.“

Jeho informátoři se činili – až na Lennyho Sandse.

Littell si otřel sluchátka. Kabikoff mluvil, díky zesilovači jako by řval: „… a Heshie říká, že brzo překročí dvacet tisíc kuřeb.“

Šílený Sal: „Side, Žide Side. Přeces nepřijel až z Texasu, abys se mnou tlachal o hovadinách.“

Kabikoff: „Máš recht, Sale. Projížděl jsem Dallasem a pokecal jsem s Jackem Rubym. Jack povídal: ‚Zajdi v Chicagu za Salem D. To je ten pravej, když jde o tučnou půjčku z penzijního fondu‘. Jack říkal: ‚Sal je prostředník. Může tě seznámit s Momem a vyššíma. Sal je ten, kdo otvírá dvířka k prachům.‘“

Šílený Sal: „Říkáš ‚s Momem‘, jako bys byl někdo z klubu.“

Kabikoff: „To je stejný jako ty a jidiš. Každej chce vypadat, jako že ví, o co jde. Každej chce bejt v obraze.“

Šílený Sal: „Na obrazy se vyser, ty klátiči jeden.“

Kabikoff: „Sale, Sale.“

Šílený Sal: „Sale, moje velká silná kejtičko, ty štiko. Tak teď mi řekni plán, protože plán nějakej bejt musí, fond se totiž neždímá jen tak pro nic za nic.“

Kabikoff: „Jde mi o pornofilmy, Sale. V Mexiku už rok točím pornofilmy. V T. J. nebo v Juarezu, tam se seženou talentovaný, co moc nestojej.“

Šílený Sal: „K věci. Tu omáčku si odpusť.“

Kabikoff: „Počkej, snažím se vytvořit atmosféru.“

Šílený Sal: „Já ti dám atmosféru, ty mameluku jeden.“

Kabikoff: „Sale, Sale. Točím porno. Jsem v tom dobrej. V Mexiku klidně natočím film za pár dní. Mám tam pár striptérek z Jackova klubu. Bude to super. Pro Jacka pracuje pár fakt fešnejch bab. Sale, Sale, takhle se na mě nedívej. Jde mi asi o tohle: chci točit normální horory a akční filmy s pornohercema. Chci zanýst normální obrázky do první půlky dvojprogramu a filmovat pornografický svinstvo kvůli snížení nákladů. Sale, Sale, nemrač se takhle. Je to zlatej důl. Dám Samovi a penzijnímu fondu padesát procent z mejch zisků plus moji odměnu a úroky. Sale, poslouchej mě. Celej tenhle záměr se jmenuje zlatej důl, je to napsaný neonovým písmem na hvězdný obloze.“

Ticho – celých šestadvacet vteřin.

Kabikoff: „Sale, přestaň se na mě takhle zle koukat a poslouchej. Tenhle obchod je zlatej důl a já to chci udržet v chodu. Rozumíš, já a fond už o sebe nějakou dobu zakopáváme. Slyšel jsem, že Jules Schiffrin dělá fondu účetního. Rozumíš, vede opravdický knihy, o kterejch lidi zvenčí nemaj ani ponětí. A Julese už jsem znal před nějakou dobou. Jako někdy ve dvacátejch letech, když prodával fet a výnosy z toho používal na financování filmů s RKO, když to patřilo Joeovi Kennedymu. Vyřiď Samovi, ať moje jméno zmíní před Julesem, jo? Jenom jako potvrzení, že jsem důvěryhodnej člověk a pořád vím, co a jak.“

Littell se udeřil dlaněmi do sluchátek. Kristepane…

„Jules Schiffrin“

„účetní fondu“

„opravdický knihy“.

Do sluchátek mu kapal pot – hlasy přestávaly být srozumitelné. Littell si psal doslovné citace na stěnu skříně.

Kabikoff: „… takže za pár dní se vracím do Texasu. Vem si moji vizitku, Sale. Ne, vem si dvě a jednu dej Momovi. Vizitky vždycky dělaj dobrej dojem.“

Littell slyšel, jak se loučí a bouchají dveřmi. Sundal si sluchátka a civěl na slova na stěně.

Přišel Šílený Sal. Pod tričkem se mu vzdouval tuk.

„Jak jsem si ved? Musel jsem ho trošku podusit, jinak by měl pocit, že to nejsem já.“

„Ved sis dobře. Teď si dej hlavně pozor na svoje peníze. Nedostaneš ode mě už ani pěťák, dokud nebudu mít přístup k fondu.“

„A co mám udělat s Kabikoffem?“

„Během tejdne ti zavolám a řeknu ti, jestli ho máš Giancanovi doporučit nebo ne.“

Sal zbledl. „Zavolej mi do L. A. Mám jet s další partou do Gardeny.“

Littell zíral na stěnu. Zapamatoval si každičké slovo a pak je přepsal do notesu.

27

GARDENA, 25. 8. 1959

Lenny se naparoval a rozdával polibky. Obecenstvo mu to baštilo – do toho, Lenny, do toho.

Lenny nenáviděl buzny. Lenny požíral buzny, jako Godzilla luxovala Tokio.

Pete se díval. Lenny sršel nápady – buzerant Castro osahává buzeranta Ikea na Všebuzerantském sjezdu!!!

„Fideli! Okamžitě mi vytáhni svoje fousy z mojeho klína! Fideli! Ty máš ale velikananánskej doutník!“

Obecenstvo šílelo. Mělo pocit, že se jedná o vybranou politickou satiru.

Pete se nudil. Upocený talent a zvětralé pivo – v Lucky Nugget bylo jako v podpaží.

Dick Steisel ho poslal dolů. Dick měl v hlavě brouka: Lennyho nedávné vystoupení bylo příliš obhroublé, než aby se dalo otisknout.

Hughes s Hooverem si to užívali – ale náhodné výpady proti homoušům by mohly poslat Hush-Hush do kytek.

„Fideli! Podej mi vazelínu a obnovíme diplomatický vztahy! Fideli! Hemeroidy mi hořej jako třtinový pole United Fruit!“

Kemper Boyd si myslel, že Lenny má talent. Kemper měl nápad: co takhle ventilovat proticastrovský vztek přes Hush-Hush!

Lenny by to klidně sepsal. Lenny kdysi pracoval pro Batistu – znal obor a styl, kubánští komouši by ho nežalovali.

Lenny přidal. Pete snil v deset večer s otevřenýma očima. Moct tak TENHLE OKAMŽIK ukázat v barvě.

Tamhle Tom Gordean, po smrti. Tamhle Boyd s úsměvem na rtech. Tamhle kufřík naditý akciemi UF.

Dohodli se ještě u jeho mrtvoly. Pronajali si pokoj v motelu, vystřelili a narafičili Gordeana do pozice po sebevraždě. Hloupí poldové z Key West jejich báchorky slupli.

Boyd prodal akcie. Vynesly jim každému $131 000.

Na rozdělení se sešli v D. C. Boyd řekl: „Můžu tě zapojit do jednoho problému s Kubou, ale asi to pár měsíců potrvá. Musím tu operaci s Gordeanem vysvětlit jako průser.“

Pete řekl: „Pověz mi víc.“

Boyd řekl: „Vrať se do L. A., dělej pro Hush-Hush a pečuj o Howarda Hughese. Myslím, že z Kuby můžeme díky našim konexím vytřískat spoustu peněz.“

Odletěl zpátky a poslechl. Řekl Hughesovi, že možná bude muset brzy odjet.

Hughese to nakrklo. Spravila to pořádná dávka kodeinu.

Ta kubánská otázka ho brala. Chtěl se do toho zapojit šupito presto. Santo Trafficante byl před měsícem vyhoštěn z Kuby a rozhlásil, že Castra by měl někdo za jeho zločiny proti kasinům nakopat do prdele.

Boyd označil taxislužbu za „potenciální odpaliště“. Boyd měl zálusk na jeden velký sen: Jimmy Hoffa prodává Tiger Kabs CIA.

Chuck Rogers mu volal jednou týdně. Říkal, že taxislužba funguje bez problémů. Jimmy Hoffa mu posílal měsíčně pět procent – a on ani nehnul prstem, aby si to zasloužil.

Boyd navedl Rogerse, aby najal své oblíbené Kubánce: Obregóna, Delsola, Paeze a Gutiérreze. Chuck dal padáka šesti pocastrovským magorům – všichni odešli, syčeli a vyhrožovali zabitím.

Tiger Kabs teď byla stoprocentně proticastrovská.

Lenny ukončil scénku – narážkou na Adlaye Stevensona, krále lupičů lejn. Pete se přikrčil v publiku, které aplaudovalo vestoje.

Obecenstvo svého Lennyho milovalo. Lenny se mezi nimi prodíral jako primadona slumem.

Ťuk-ťuk-ťuk – znovu se ozvaly jeho antény. Dostal nápad ověřený instinktem: zkusme toho pacholka sledovat.

Jeli na sever, mezi nimi byla tři auta. Lennyho packard měl velkou anténu – Pete ji využil jako poznávací znamení.

Jeli po Western Avenue do samotného L. A. Lenny zatočil na západ po Wilshire a na sever po Doheny. Provoz zřídl – Pete zpomalil a dal chlapci menší náskok.

Lenny zatočil na východ po Santa Monice. Pete pozoroval řadu barů pro homosexuály – 4-Star, Klondike a nějaké nové. Připadal si jako ve vzpomínkách – když dělal pro šerifa, do každého z těch barů chodil vymáhat peníze.

Lenny se držel chodníku a pomalililinku popojížděl. Minul Tropics, Orchid a Larry’s Lasso Room.

Lenny, nedávej svou nenávist tak okatě a otevřeně najevo.

Pete se držel o dvě auta za ním. Lenny zastavil na parkovišti u Naťs Nest.

Velký Pete měl oči jako rentgeny. Velký Pete je jako Superman a Zelený sršen.

Pete obkroužil blok a projel parkovištěm. Lennyho auto stálo u zadních dveří.

Pete mu napsal vzkaz.

Když budeš mít kliku, pošli ho domů. Počkám na tebe ve Stan’s Drive-In na Sunset a Highland. Budu tam, dokud bar nezavře.

Pete B.

Najedl se v autě. Dal si dva chiliburgery, hranolky a kafe.

Na kolečkových bruslích kolem něj projížděly servírky. Měly na sobě baletní trikoty, zvednutá prsa a punčochy.

Gail Hendeeová o něm prohlašovala, že je voyeur. Vždycky ho bavilo, když ženy dokázaly odhalit jeho zájem.

Servírky vypadaly dobře. Tím, jak na bruslích tahaly vozíky, se udržovaly ve formě. Blondýna se spoustou koktejlů se jevila jako solidní návnada pro vydírání.

Pete si objednal broskvový koláč. Blondýna mu ho přivezla. Viděl, jak jde Lenny k autu.

Otevřel dvířka u spolujezdce a vklouzl dovnitř.

Vypadal klidně. Primadona byla velice drsná osůbka.

Pete si zapálil cigaretu. „Říkal jsi mi, že jsi moc inteligentní, než abys mě chtěl ojet. Ještě pořád to platí?“

„Ano.“

„A to je to, co proti tobě mají Kemper Boyd s Wardem Littellem?“

„‚To‘? Jo, to je ono.“

„To nežeru, Lenny, a myslím si, že Sam Giancana to postupem času taky odzívá. Počítám, že bych moh hned teď Samovi zavolat a říct mu: ‚Lenny Sands šuká kluky.‘ Sam by byl pár minut paf a pak by to strávil. Kdyby se tě Boyd s Littellem pokusili dostat na tohle, myslím, že bys měl dostatek odvahy a kuráže omlátit jim to o hlavu.“

Lenny pokrčil rameny. „Littell říkal, že by to vyklopil Samovi i poldům.“

Pete odhodil cigaretu do sklenky s vodou. „To nežeru. Hele, vidíš tu brunetu na bruslích tamhle?“

„Vidím.“

„Chci, abys mi řek, kvůli čemu tě Boyd s Littellem zmáčkli, ještě předtím, než dojede k tomu modrýmu chevroletu.“

„A co když se nepamatuju?“

„Tak si představ, že všechno, cos o mně slyšel, je pravda, a zkus to znova.“

Lenny se zasmál jako diva. „Zabil jsem Tonyho Iannoneho, a Littell to o mně ví.“

Pete hvízdl. „To žasnu. Tony byl drsnej kluk.“

„Nedělej si ze mě blázny, Pete. Prostě mi řekni, co s tím chceš udělat.“

„Odpověď zní nic. Všechno tohle tvoje tajný svinstvo u mě končí.“

„Pokusím se tomu uvěřit.“

„Můžeš věřit tomu, že se s Littellem už nějakej ten pátek znám a nemám ho rád. Boyd a já jsme kamarádi, ale Littell je jinej případ. Nemůžu se na něj zaměřit, aniž bych nenasral Boyda, ale jestli tě bude nějak srát, dej mi vědět.“

Lenny se naježil a zatnul ruce v pěst. „Nepotřebuju žádnýho ochránce. Já nejsem žádnej takovej…“

Servírky kroužily po parkovišti. Pete si stáhl okýnko kvůli čerstvému vzduchu.

„Máš slušnou minulost, Lenny. Co si děláš ve volným čase, je tvoje věc.“

„Ty jseš osvícenej člověk.“

„Díky. A máš pocit, že bys mi chtěl říct, koho nebo co Littellovi práskáš?“

„Ne.“

„Jenom tak ‚Ne‘ a nic víc?“

„Chci pro tebe dál pracovat. Nepouštěj mě odsud s prázdnou, jasný?“

Pete otevřel dvířka u spolujezdce. „Už ani čárku o teplouších pro Hush-Hush. Od týhle chvíle píšeš výhradně proticastrovsky a protikomoušsky zaměřený věci. Chci, abys psal přímo do časopisu. Seženu ti pár informací a zbytek sepíšeš ty sám. Byls na Kubě a znáš politiku pana Hughese. Tak od toho se odraz.“

„To je všechno?“

„Pokud si nedáš koláč a kafe.“

Lenny Sands šuká kluky. Howard Hughes půjčuje bráchovi Dicka Nixona prachy.

Tajnosti.

Velký Pete shání ženskou. Zkušenosti s vydíráním výhodou, ale ne podmínkou.

Telefon zazvonil až příliš brzy.

Pete ho zvedl. „Jo?“

„Tady Kemper.“

„Ty vole, Kempere, kolik je?“

„Berem tě, Pete. Stanton tě s okamžitou platností bere na smluvní spolupráci. Máš řídit tábor v Blessingtonu.“

Pete si promnul oči. „To je oficiální úkol, ale jak je to doopravdy?“

„Pokusíme se nachystat podmínky pro spolupráci mezi CIA a organizovaným zločinem.“

28

NEW YORK CITY, 26. 8. 1959

Joe Kennedy rozdával kravatové spony pro prezidentskou kampaň. Hotelové apartmá dostalo skoro prezidentský nádech.

Bobby vypadal znuděně. Jack pobaveně. Kemper si připíchl kravatu ke košili.

Jack řekl: „Kemper je zloděj.“

Bobby na to: „Přišli jsme sem diskutovat o kampani, na to nezapomínej.“

Kemper si smetl prach z kalhot. Měl na sobě lehký světlý oblek a bílé boty – Joe ho nazval prodavačem zmrzliny na dovolené.

Lauře se líbil. Koupil si ho za peníze z ukradených akcií. Bylo to příjemné oblečení na letní svatbu.

Joe řekl: „Ty spony mi dal FDR. Nechal jsem si je, protože jsem věděl, že jednoho dne budu pořádat podobnou akci.“

Joe chtěl nějakou událost. Vrchní rozmístil předkrmy na servírovací stolky nedaleko od jejich křesel.

Bobby si vytáhl kravatu. „Knihu mi vydají v únoru, asi měsíc po Jackově kandidatuře. Paperback pak vyjde v červenci kolem doby konání sjezdu. Doufám, že se tím celé tažení proti Hoffovi dostane do nějaké perspektivy. Nechceme, aby Jackovo napojení na McClellanův výbor nějak negativně ovlivnilo jeho pozici u odborářů.“

Jack se zasmál. „Ta mizerná knížka ti zabírá všechen čas. Měl by sis sehnat někoho, kdo to napíše za tebe. Já to tak udělal a vyhrál jsem Pulitzera.“

Joe si rozprostřel kaviár na sušenku. „Slyšel jsem, že Kemper chtěl, aby se jeho jméno neobjevilo v textu. To je škoda, protože jsi ji mohl nazvat Prodavač zmrzliny v centru dění.“

Kemper si pohrával se sponou. „Venku chodí miliony zlodějů aut, kteří mě nenávidí, pane Kennedy. Byl bych radši, kdyby nevěděli, co dělám.“

Jack řekl: „Kemper je tak trochu tajnůstkář.“

Joe řekl: „Ano, a Bobby by se od něj mohl přiučit. Říkal jsem to už tisíckrát a ještě tisíckrát to zopakuju. Tohle zaujetí vůči Hoffovi a mafii je pitomost. Třeba budeš ty lidi potřebovat, aby ti jednoho dne pomohli k hlasům, ale teď chrlíš urážku za urážkou tím, že píšeš knížku a ještě je proháníš tím svým mizerným výborem. Kemper si drží karty těsně u vesty, Bobby. Vezmi si z něj příklad.“

Bobby se ušklíbl. „Vychutnej si ten okamžik, Kempere. Táta se přidá na stranu cizinců proti vlastním dětem tak jednou za deset let.“

Jack si zapálil doutník. „Sinatra je kámoš s gangstery. Kdybychom je potřebovali, mohli bychom ho využít jako prostředníka.“

Bobby bouchl do polštáře na židli. „Frank Sinatra je zbabělec a ničema a já nikdy nebudu uzavírat dohody s gangsterskou chátrou.“

Jack zvedl oči v sloup. Kemper to pochopil jako pobídku k roli prostředníka.

„Myslím, že ta knížka má i svoje možnosti. Myslím, že bychom během primárek mohli rozdat její exempláře mezi členy odborů a získat tak pár bodíků. Během práce pro výbor jsem získal dost kontaktů v policejních silách a myslím, že bychom mohli získat spojenectví převážně republikánských státních návladních tak, že zdůrazníme Jackovy zkušenosti s potíráním zločinu.“

Jack vyfukoval kroužky kouře. „Krotitel gangů je Bobby, ne já.“

Kemper řekl: „A tys byl ve výboru.“

Bobby se usmál. „Ztvárním tě jako hrdinu, Jacku. Nenapíšu, že jste s tátou byli od začátku pro uměřený postup proti Hoffovi.“

Všichni se zasmáli. Bobby si nabral plnou hrst keksů.

Joe si odkašlal. „Kempere, pozval jsem vás na tuhle schůzku hlavně proto, abychom si promluvili o J. Edgaru Hooverovi. Měli bychom to probrat hned teď, protože dneska večer pořádám večeři v Pavillonu a musím se na to připravit.“

„Máte na mysli spisy, které si Hoover vede o vás všech?“

Jack přikývl. „Myslel jsem hlavně na románek, který jsem prožil za války. Slyšel jsem, že Hoover je přesvědčen, že ta ženská byla špion nacistů.“

„Myslíš Inge Arvadovou?“

„Přesně tak.“

Kemper sebral Bobbymu jednu sušenku. „Pan Hoover to má zdokumentováno, to ano. Vyprávěl mi o tom před několika lety. Můžu něco poznamenat a trošku vyjasnit situaci v jedné záležitosti?“

Joe přikývl. Jack s Bobbym poposedli na kraj židlí.

Kemper se předklonil k nim. „Jsem si jist, že Hoover ví, že jsem začal pracovat pro výbor. Je mi jasné, že ho štve, že s ním nejsem v kontaktu. Můžu ten kontakt obnovit a říct mu, že pracuju pro vás. Můžu ho ubezpečit, že Jack ho z funkce ředitele FBI neodvolá, pokud bude zvolen prezidentem.“

Joe přikývl. Jack s Bobbym taky.

„Podle mě je to moudrý a opatrný krok. A když už mě posloucháte, rád bych promluvil na téma Kuby. Eisenhower s Nixonem se vymezili jako proticastrovští a mě napadlo, že Jack by si taky měl osvojit pár protifidelovských hesel.“

Joe si pohrával se svou sponou. „Castra už nenávidí kdekdo. Já Kubu nepovažuju za hlavní téma.“

Jack řekl: „Táta má pravdu. Ale už mě taky napadlo, že bych mohl vyslat pár mariňáků na jih, jestli budu zvolen.“

Joe řekl: „Až budeš zvolen.“

„Správně. Pošlu tam mariňáky, ať osvobodí bordely. Kemper může vést jejich šiky. Nechám ho v Havaně řídit čelní útok.“

Joe mrkl. „Nezapomeňte si svůj bodák, Kempere.“

„Nebojte se. Ale vážně, o vývoji v kubánské otázce vás budu informovat. Znám pár bývalých lidí z FBI s kvalitními proticastrovskými informacemi.“

Bobby si odhrnul vlasy z čela. „Když už mluvíme o členech FBI, jak si vede Fantom?“

„Jedním slovem urputně. Honí se za těmi knihami penzijního fondu, ale nepostupuje moc rychle.“

„Začíná na mě svou patetičností dělat dojem.“

„Věř mi, že patetický není.“

„Můžu se s ním sejít?“

„Až odejde do důchodu. Má strach z Hoovera.“

„To my všichni,“ řekl Joe.

Všichni se zasmáli.

St. Regis byl jen o malinko níž než Carlyle. Kemperovo apartmá mělo oproti Kennedyovým třetinovou rozlohu. Měl i pokoj v lacinějším hotelu na západě – tam ho kontaktovali Jack s Bobbym.

Venku bylo vedro k zalknutí. V apartmá příjemných jedenadvacet stupňů.

Kemper napsal panu Hooverovi vzkaz. Napsal: Je to potvrzeno – když bude zvolen, Jack Kennedy vás nevyrazí. Pak si zahrál na Ďáblova advokáta – po rozhovoru s Kennedyovými to byl standardní rituál.

Pochybovači se podivovali nad jeho cestami. Pochybovači se podivovali nad spletitostí jeho loajality.

Spřádal sám na sebe logické pasti a brilantně z nich unikal.

Dnes se má sejít s Laurou – na večeři a recitál v Carnegie Hall. Zesměšní pianistův styl a donekonečna si bude přehrávat jeho šlágr. Tím zapadala mezi Kennedyovy: klidně soutěž, ale nelez s tím na veřejnost, pokud nemáš jistou výhru. Laura byla zpola Kennedyová a žena – sice měla soutěživého ducha, ale bez rodinných závazků. Její nevlastní sestry si braly děvkaře a zůstávaly jim věrné; Laura si užívala. Laura říkala, že Joe svá děvčata miluje, ale někde v hloubi v duši je považuje za negry.

Byl s Laurou už sedm měsíců. Kennedyovi o tom vztahu neměli sebemenší tušení. Až se rozhodnou vztah potvrdit úředně, řekne jim to.

Budou šokováni, pak si oddechnou. Považovali ho za důvěryhodného a věděli, že od sebe dokáže věci oddělit.

Laura měla ráda odvážné chlapy a umění. Byla osamělá – neměla žádné skutečné přátele s výjimkou Lennyho Sandse. Na příkladech dokazovala okruh Kennedyových: gigolo s kontakty mezi mafiány uděloval Jackovi lekce řečnictví a udržoval přátelský vztah s jeho nevlastní sestrou.

To přátelství bylo až děsivé. Lenny by mohl Lauře vyprávět spoustu věcí. Mohl by jí povědět nepříjemné příběhy.

Laura o Lennym nikdy nemluvila – kromě skutečnosti, že usnadnil jejich setkání.

Možná mluvila s Lennym telefonem.

Lenny byl prchlivý. Vylekaný nebo rozzlobený Lenny by mohl říct:

Pan Boyd přiměl pana Littella, aby mě zbil. Pan Boyd s panem Littellem jsou hnusní vyděrači. Pan Boyd mi dohodil práci pro Hush-Hush– a je to velmi hnusná práce.

Koncem dubna se jeho obavy o Lennyho prohloubily.

Při konkurzech v Boynton Beach se objevili dva nebezpeční kandidáti: jeden zneužívá děti a druhý je homosexuální pasák. V instrukcích CIA se mluvilo o konci. Vzal je do Everglades a zastřelil je.

Pasák tušil, co ho čeká, a škemral. Střelil ho do pusy, aby přestal ječet.

Svěřil se Claire, že chladnokrevně zabil dva muže. Odpověděla mu protikomunistickými frázemi.

Pasák mu připomínal Lennyho. Pasák sypal z rukávu odkazy na Ďáblova advokáta, ze kterých se nedokázal vykroutit.

Lenny by ho mohl v Lauřiných očích zničit. Další nátlak by nemusel být k užitku – Lenny byl prchlivý.

Žádné jednoduché řešení Lennyho situace neexistovalo. Utišení Lauřiny samoty by mohlo pomoci – třeba by míň vyhledávala Lennyho.

Uprostřed května přivezl z Tulane Claire a představil ji Lauře. Byla z Laury vedle – inteligentní žena z města o deset let starší než ona. Zrodilo se přátelství – dlouze spolu rozmlouvaly po telefonu. Claire občas jezdila za Laurou na víkend, spousta koncertů a návštěv muzeí.

Byl na cestách, aby si zasloužil své tři platy. Jeho dcera dělala společnost jeho budoucí snoubence.

Laura pověděla Claire celý svůj příběh. Claire měla na lidi takový vliv. Byla z toho paf – můj táta by se mohl stát tajným švagrem prezidenta.

Tomu budoucímu kéž by prezidentovi dělal pasáka. Jack si listoval v jeho bločku a za půl roku navštívil kolem stovky žen. Sally Leffertsová prohlásila, že Jack je vlastně znásilňuje. „Zažene tě do rohu a okouzluje tě, dokud nejsi úplně paf. Přesvědčí tě, že když ho odmítneš, budeš ta nejodpornější ženská, co se kdy narodila.“

Ten bloček už mu skoro neměl nabídnout co nového. Pan Hoover by mu mohl říct, ať Jackovi dohodí holky na telefon, co spolupracují s FBI.

Mohlo by to vyjít. Kdyby Jackova kampaň přinesla své ovoce, Hoover by třeba řekl jen: „DO TOHO.“

Zazvonil mu telefon. Kemper ho zvedl po druhém zazvonění.

„Ano?“

Meziměsto. „Kempere? Tady Chuck Rogers. Jsem v práci a stalo se něco, o čem jsem si říkal, že bys rád věděl.“

„A co?“

„Včera se kolem projeli ty procastrovci, jak jsem je vyrazil, a stříleli na parkovišti. Měli jsme hroznou kliku, že se nikomu nic nestalo. Fulo tvrdí, že podle něj mají někde poblíž úkryt.“

Kemper se natáhl na pohovce. „Za pár dní přijedu dolů. Vyřešíme to.“

„Jak to chceš řešit?“

„Chci Jimmyho přesvědčit, aby taxislužbu prodal CIA. Uvidíš. Něco s ním vymyslíme.“

„Navrhuju ráznej přístup. Tvrdím, že nemůžeme ztratit pověst v kubánský komunitě tím, že necháme ty komouše, aby po nás stříleli.“

„Pošleme jim vzkaz, Chucku. Nezklamu tě, neboj.“

Kemper si otevřel svým klíčem. Laura nechala otevřené dveře na terasu – ve světlech koncertu celý Central Park doslova zářil.

Bylo to moc jednoduché a až příliš hezké. Viděl pár zpravodajských snímků z Kuby, které to zahanbovaly.

Byly na nich budovy United Fruit na pozadí noční oblohy. Ty snímky byly naprosto fascinující…

Něco mu říkalo:

Podívej se na Lauřiny účty za telefon.

Prohledal jí zásuvky v pracovně a nalezl je. Za poslední tři měsíce volala Lennymu Sandsovi jedenáctkrát.

Něco říkalo: Přesvědč se líp.

Vlastně asi o nic nešlo. Laura se o Lennym nikdy nezmínila, ani se nechovala nějak podezřele.

Něco říkalo: Přinuť ji, ať ti to řekne.

Posadili se k martini. Laura byla po celodenním nakupování opálená.

Zeptala se: „Jak dlouho jsi čekal?“

Kemper řekl: „Asi hodinu.“

„Volala jsem ti do St. Regis, ale člověk z ústředny mi řekl, že už jsi odešel.“

„Měl jsem chuť se projít.

„I když je tak hnusně vedro?“

„Musel jsem se podívat na vzkazy ve druhém hotelu.“

„Mohl jsi Zavolat na recepci a zeptat se.“

„Rád se tam čas od času ukážu.“

Laura se zasmála. „Můj milý je špion.“

„Ne tak docela.“

„Co by si asi moje náhradní rodina pomyslela, kdyby se jí doneslo, že máš apartmá v St. Regis?“

Kemper se zasmál. „Zdálo by se jim, že se opičím, a přemýšleli by, jak si to můžu dovolit.“

„Taky jsem si říkala. Tvoje penze z FBI a plat, co dostáváš od rodiny, nejsou tak vysoké.“

Kemper jí položil dlaň na kolena. „Měl jsem kliku na burze. Už jsem ti to přece říkal, Lauro. Jestli jsi zvědavá, zeptej se.“

„Tak se teda zeptám. Nikdy předtím jsi neříkal, že by ses někam šel projít, tak proč ses pro to rozhodl zrovna v nejdusnější den v roce?“

Kemper si nechal zalít oči slzami. „Přemýšlel jsem o kamarádovi Wardovi a o tom, jak jsme se spolu procházeli u jezera v Chicagu. V poslední době mi chybí a myslím, že jsem si spletl pobřežní klima Chicaga s Manhattanem. Co se stalo? Vypadáš smutně.“

„To nic.“

Chytila se. Jeho příběh o Chicagu a příteli ji dostal.

„Houby, ‚to nic‘. Lauro…“

„Ne, vážně mi nic není.“

„Lauro…“

Odtáhla se od něj. „Kempere, nic to není.“

Kemper vzdychl. Kemper nasadil dokonale utrápený výraz.

„Ale je, je to Lenny Sands. Řekl jsem něco, co ti ho připomnělo.“

Uvolnila se. Neváhala podvolit se úplně všemu.

„No, když jsi říkal, že jsi Lennyho znal, choval ses vyhýbavě a já se o něm nezmiňuju, protože jsem si myslela, že by tě to mohlo ranit.“

„Lenny ti řekl, že mě zná?“

„Ano, a ještě jiného bezejmenného muže z FBI. Nechtěl mi říct nic podrobnějšího, ale měla jsem pocit, že má z vás obou strach.“

„Pomohli jsme mu z bryndy, Lauro. Nebylo to zadarmo. Chceš, abych ti řekl, co za to musel zaplatit?“

„Ne, nechci to vědět. Lenny žije v nepěkném světě… a… no, ty bydlíš v apartmá a pracuješ pro moji rádobyrodinu a bůhvíkoho ještě. Jenom bych byla ráda, kdybychom spolu mohli mluvit trochu otevřeněji.“

Její oči ho přesvědčily, že je to dobrý nápad. Bylo to hrozně riskantní, ale mohlo by to vejít do dějin.

Kemper řekl: „Oblíkni si ty zelené šaty, co jsem ti dal.“

Pavillon zářil brokátem a svíčkami. Dostavil se dav oblečený v nejlepších šatech.

Kemper dal vrchnímu sto dolarů. Číšník je zavedl dozadu do salonku vyhrazeného pouze pro členy rodiny.

Čas se zastavil. Kemper si přivinul Lauru k boku a otevřel dveře.

Joe s Bobbym se k nim otočili a ztuhli. Ava Gardnerová pokládala skleničku na stůl jako ve zpomaleném filmu.

Jack se usmíval.

Joe upustil vidličku. Zákusek se mu rozpadl. Ava Gardnerová schytala nálož čokoládové omáčky do výstřihu.

Bobby vstal a zaťal ruce v pěst. Jack ho popadl za opasek a stáhl ho zpátky do křesla.

Jack se smál.

Jack řekl něco ve smyslu: „Víc odvahy než rozumu.“

Joe a Bobby zářili – radioaktivní nasranost.

Čas se zastavil. Ava Gardnerová vypadala jako vlastní miniatura.

29

DALLAS, 27. 8. 1959

Pronajal si apartmá v hotelu Adolphus. Ložnici měl orientovanou na jižní části Commerce Street a klubu Carousel Jacka Rubyho.

Kemper Boyd vždycky říkal PŘI SLEDOVÁNÍ NIKDY NEŠETŘI NA BYDLENÍ.

Littell sledoval dveře dalekohledem. Teď bylo 16:00, první živý striptýz měl začít až v 18:00.

Zkontroloval rezervace letenek mezi Chicagem a Dallasem. Sid Kabikoff přiletěl do Dallasu včera. Mezi jeho zájmy patřil i pronajatý pickup.

Jeho konečnou stanicí byl McAllen v Texasu – díra u hranic s Mexikem.

Odletěl tam natočit pornofilm. Řekl Šílenému Salovi, že točí se striptérkami Jacka Rubyho.

Littell se v práci omluvil ze zdravotních důvodů. Když mluvil s agentem Leahym, kašlal. Koupil si letenku pod pseudonymem – Kemper Boyd vždycky říkal ZAHLAZUJ SVOJE STOPY.

Kabikoff řekl Šílenému Salovi, že „skutečné“ knihy penzijního fondu existují. Řekl mu, že je vede Jules Schiffrin. Kabikoff řekl Šílenému Salovi, že Jules Schiffrin se zná s Joem Kennedym.

Muselo to být plodné obchodní spojenectví. Joe Kennedy měl v obchodě široký záběr.

Littell se díval na dveře. Začínala ho z toho bolet hlava. Před klubem Carousel se začínal tvořit dav.

Tři svalnatí mladíci a tři lacině vyhlížející ženy. Sid Kabikoff osobně – tlustý a upocený.

Pozdravili se a zapálili si cigarety. Kabikoff vášnivě mával rukama.

Jack Ruby otevřel dveře. Na parkoviště vyběhl jezevčík a vykadil se na chodník. Ruby kopl bobky do kanálu.

Skupina vešla dovnitř. Littell si vybavoval informace o zadním vchodu.

Zadní dveře byly zavřené na západku, u kliky byla mezera. Dveře ze šatny vedly přímo do klubu.

Přešel ulici a přeběhl na parkoviště. Viděl jen jedno auto. Kabriolet Ford z roku šestapadesát se staženou střechou.

Podle registrace auto patřilo jistému Jeffersonu Davisi Tippitovi.

Psi štěkali. Ruby by měl to svoje působiště přejmenovat na Psí klub Carousel. Littell došel ke dveřím a západku nadzvedl nožíkem.

Bylo temno. Šatnou pronikal paprsek světla.

Po špičkách došel až k jeho zdroji. Cítil parfém a psí pach. Světlo pronikalo pootevřenými spojovacími dveřmi.

Zaslechl několik hlasů. Rozeznal Rubyho, Kabikoffa a muže s výrazným texaským přízvukem.

Mžoural do světla. Viděl Rubyho, Kabikoffa a uniformovaného dallaského policistu – který stál u mola striptérek.

Littell naklonil hlavu. Viděl pak mnohem víc.

Molo bylo nacpané. Viděl čtyři děvčata a čtyři chlapce, všechny donaha svlečené.

Ruby řekl: „J. D., no, nejsou k sežrání?“

Policista řekl: „Já jsem teda jenom na ženský, ale vlastně musím souhlasit.“

Chlapcům vyrašily erekce. Dívky byly samé óóch a áách. Po molu skotačili tři jezevčíci.

Kabikoff se ušklíbl. „Jacku, ty jsi ještě lepší lovec talentů než major Bowes a Ted Mack dohromady. Stoprocentní, Jacku. Proti těmhle zlatíčkům nemám žádný námitky.“

J. D. řekl: „Kdy se sejdeme?“

Kabikoff odpověděl: „Zítra odpoledne tak ve dvě. Sejdeme se v kavárně v motelu Sagebrush v McAllenu a odjedeme na plac rovnou odtud. To je konkurz! Všechny konkurzy by měly jít takhle snadno!“

Jeden z mladíků měl potetovaný penis. Dvě dívky měly jizvy od nožů a odřeniny. Mezi psy se strhla bitka – Ruby křikl: „Ne, dětičky moje, ne!“

Littell si u pokojové služby objednal večeři: steak, salát a Glenlivet. Zaplatil penězi ulitými z loupeže – bylo to spíš v Kemperově stylu než v jeho.

Tři skleničky uklidnily jeho instinkty. Po čtvrté už zmizely jeho pochybnosti. Zvedl telefon a zavolal do L. A. Šílenému Salovi.

Sal spustil litanii: potřebuju prachy, prachy, prachy.

Littell řekl: Něco ti seženu.

Sal řekl: Ale vážně.

Littell řekl: Už se na tom pracuje. Chci, abys doporučil Kabikoffa pro půjčku z fondu. Zavolej Giancanovi a domluv schůzku. Za šestatřicet hodin zavolej Sidovi a potvrď ji.

Sal polykal naprázdno. Sal měl strach. Littell řekl: Pokusím se ti sehnat nějaký prachy.

Sal souhlasil. Littell zavěsil dřív, než Sal stihl znovu začít žadonit.

Neříkal Salovi, že z loupeže mu zbývá už jen osm set dolarů.

Littell si objednal buzení telefonem. V hlavě mu dlouho zvonily modlitby – Bobby Kennedy měl velkou rodinu.

Jízda trvala jedenáct hodin. Do McAllenu dorazil se šestnáctiminutovým předstihem.

Na jihu Texasu bylo horko a vlhko. Littell sjel z dálnice a prozkoumal, co má na zadním sedadle.

Měl jeden čistý blok, dvanáct ruliček leukoplasti a polaroid s dálkovými čočkami Rolliflex. K tomu čtyřicet barevných filmů, lyžařskou kuklu a pašerácký majáček FBI.

Byla to kompletní důkazní sada na cesty.

Littell se zapojil do provozu. Zahlédl motel Sagebrush: do podkovy rozestavěné bungalovy na hlavním tahu.

Zastavil a zaparkoval před kavárnou. Zařadil neutrál a čekal se zapnutou klimatizací.

J. D. Tippit přijel ve 14:06. Jeho kabriolet praskal ve švech: šest pornohvězd vepředu a z kufru vyčuhovalo filmařské nádobíčko.

Vešli do kavárny. Littell je vyfotil, chtěl ten okamžik zachytit.

Fotoaparát zabručel. Pak se objevila fotka a za necelou minutu držel v ruce hotový snímek.

Báječné…

Kabikoff vyrazil a zatroubil. Littell si vyfotil jeho zadní značku.

Tippit a jeho banda vyšli ven s nealko nápoji. Vjeli do provozu a zamířili na jih.

Littell počítal do dvaceti a vyrazil za nimi. Provoz nebyl nijak hustý – asi pět minut jeli a na hranice dorazili ein-zwei.

Celník je s mávnutím pustil. Littell si celé místo vyfotil: dvě auta mířící k porušení federálních zákonů.

Mexiko bylo prašnější variantou Texasu. Projížděli dlouhou řadou vesnic s chýšemi z vlnitého plechu.

Za Tippita se vmáčklo auto. Littell se schoval za ním. Vjeli do kopců. Littell se zaměřil na Tippitovu anténu s králičí pacičkou. Silnice byla zpola prašná a zpola vyasfaltovaná – pod koly mu skřípaly kusy štěrku.

Kabikoff zahnul doprava u cedule: Domicilio de Estado Policía.

Snadný překlad – „Sídlo státní policie“.

Tipit jel za Kabikoffem. Cesta byla stále prašná – od kol aut se zvedala k nebi oblaka prachu. Ujížděli vzhůru po kamenité hoře.

Littell zůstal na hlavní cestě a pokračoval dál. Asi o padesát metrů dál zahlédl stromy – hustý shluk křovisek – ideální úkryt pro focení.

Sjel ze silnice a zaparkoval. Nacpal si svoje vybavení do batohu a zakryl auto větvemi a travou.

Dolehla k němu ozvěna. „Plac“ se nacházel hned za kopcem.

Šel za zvuky. Táhl svůj materiál do takřka svislého srázu.

Z výčnělku byl výhled na zaprášenou mýtinu. Jeho rozhled byl úplně dokonalý.

„Budova“ byla bouda s plechovou střechou. Vedle ní parkovala auta státní policie – chevrolety a staré hornety.

Tippit vlekl krabice s filmem. Tlustý Sid podmazával mexické poldy. Pornoherci si prohlíželi nějaké ženy s pouty na rukou.

Littell se přikrčil za keřem a rozložil svoje vybavení. Díky čočkám si připadal že je těsně u nich.

Viděl dokořán otevřená okna a uvnitř rozložené matrace. Viděl černé košile a pásky na rukávech policistů.

Na sedadlech policejních aut byly leopardi potahy. Ženy měly vězeňské náramky s identifikačními čísly.

Dav se rozestoupil. Policisté sundali ženám pouta. Kabikoff natahal vybavení dovnitř do budovy.

Littell se pustil do práce. Bylo horko, že se sotva udržel vkleče. Čočky ho přitáhly blízko k centru dění.

Fotil a díval se, jak se fotky vybarvují. Rovnal si je do přihrádek v tašce.

Fotil holky navzájem propletené na matraci. Fotil Sida Kabikoffa, jak je ponouká k lesbické akci.

Fotil obscénní polohy. Fotil přehlídku robertků. Fotil kluky, jak bičují Mexičanky do krve.

Polaroid vydával okamžité detaily. Tlustý Sid byl podle barevných fotek obvinitelný:

Z podněcování k obscénnímu chování. Ze znásilnění. Z filmování pornografie k mezinárodnímu prodeji, a to při porušení devíti federálních zákonů.

Littell vyfotil všech čtyřicet filmů. Půda kolem něj byla promočená potem.

Sid Kabikoff by mohl být obviněn:

Z obchodu s bílým masem. Z porušení Mannova zákona. Z podílení se na únosu a sexuálním napadení.

Cvak! Pauza – poldové si na střeše sledovacího vozu pečou tortilly.

Cvak! Vězenkyně se snaží uprchnout. Cvak! Cvak! Cvak! – dva poldové ji chytí a znásilní.

Littell se vrátil k autu. Vzlykat začal těsně za hranicemi.

Fotky přilepil do bloku a uklidnil se po modlitbách a pintě piva. Našel si ideální místo k pozorování: zatáčku v příjezdové cestě, kilometr severně od hranic.

Cesta vedla jedním směrem. Byla to jediná cesta k mezistátní dálnici. Byla pěkně osvícená – člověk skoro mohl přečíst poznávací značky.

Littell čekal. Díky klimatizaci se držel vzhůru. Půlnoc přišla a zase rychle odešla.

Kolem něj projížděla poslušně pomalu auta – hraniční stráž dávala pokuty až do McAllenu.

Zahlédl světla. Littell neustále kontroloval značky vzadu. Z klimatizovaného mrazáku se mu zvedal žaludek.

Kabikoffův cadillac projel…

Littell se vklínil za něj. Přicvakl si na střechu majáček a nasadil si lyžařskou kuklu.

Majáček házel jasně červené světlo. Littell šlápl na plyn a zmáčkl klakson.

Kabikoff zastavil. Littell mu zatarasil cestu a dorazil k jeho dveřím.

Kabikoff vykřikl – kukla byla jasně červená a měla bílé čertovské rohy.

Littell si vzpomněl, jak se hrozí.

Littell si vzpomněl na svou poslední repliku: PROMLUVÍŠ SI S GIANCANOU.

Vybavoval si rám pneumatiky.

Vybavoval si krev na palubní desce.

Vybavoval si, jak prosil boha: DEJ, AŤ HO NEZABIJU.

30

MIAMI, 29. 8. 1959

„Ty zasraný komoušský čuráci si dovolili střílet po mý taxislužbě! Nejdřív Bobby Kennedy, pak zas tyhle rudý kubánský svině!“

Lidé se za nimi otáčeli – Jimmy Hoffa mluvil nahlas. Oběd s Jimmym byl riskantní – obyčejně prskal kafe i jídlo na všechny strany.

Petea bolela hlava. Sídlo Tiger Kabs stálo naproti restauraci přes ulici – z těch tygrovaných šmouh mu přecházel zrak.

Otočil se od okna. „Jimmy, musíme si promluvit…“

Hoffa ho přerušil. „Bobby Kennedy na mě poštval každičkýho debílka z každý velký poroty v celý Americe. Každej debilní vyšetřovatel chce zahájit kariéru případem Jamese Riddlea Hoffy.“

Pete zívl. Noční let z L. A. byl brutální.

Boyd mu dal rozkazy. Boyd řekl: Dohodni se na té taxislužbě – chci v Miami zpravodajsko-náborové centrum. Mají dorazit další lodě s uprchlíky. Až se Blessington rozjede, budeme pro naše lidi potřebovat širší uplatnění.

Servírka jim přinesla čerstvou kávu – Hoffa svůj šálek rozprskal kolem sebe. Pete řekl: „Jimmy, musíme si vážně promluvit.“

Hoffa si dal do kafe cukr a smetanu. „Já si myslel, že jsi sem neletěl kvůli tomu sendviči.“

Pete si zapálil. „CIA má zájem o poloviční podíl v taxislužbě. V CIA i jinde je spousta lidí, který začínají mít na Kubu hodně vyhraněný názory, a CIA má pocit, že ta taxislužba by mohla sloužit jako ideální náborový centrum. Do Miami navíc mířej kvanta kubánskejch uprchlíků, což znamená hromadu práce, jestli taxislužbu postavíme vyloženě proticastrovsky.“

Hoffa zbledl. „Jak to myslíš ‚podíl‘?“

„Myslím, že bys měl zaručenejch pět táců měsíčně na ruku plus půlku ze zisku plus ochranu CIA u berňáku, kdyby něco. Z toho odečti mejch pět procent, zbyde ti Chuck Rogers a Fulo jako šéfové taxislužby a já to tam budu pravidelně jezdit kontrolovat, jakmile začnu dělat v Blessingtonu.“

Jimmymu se v očích zablesklo – $$$$$$$. „To by šlo. Jenže Fulo říkal, že Boyd pracuje pro Kennedyovy, a to se mi ani trochu nezamlouvá.“

Pete pokrčil rameny. „Fulo má pravdu.“

„Moh by Boyd přesvědčit Bobbyho, ať mi dá pokoj?“

„Mám pocit, že jeho loajalita je na takovou věc až příliš našponovaná. U Boyda je to vždycky hořký i sladký najednou.“

Hoffa si smetl z kravaty drobek. „Hořký jsou ty komouši, co mi střílej u baráku. Sladký je, že když se o ně postaráš, budu tý tvý nabídce nakloněnej.“

Pete shromáždil skupinu u dispečerů. Schopní chlapi: Chuck, Fulo, Boydův člověk Teo Paez.

Vytáhli si židle před klimatizaci. Chuck nechal láhev kolovat.

Fulo si brousil mačetu o kámen. „Doneslo se mi, že všech šest zrádců uvolnilo svoje byty. Slyšel jsem, že se přestěhovali do kutlochu, kterýmu říkaj, bezpečnej dům‘. Není odsud daleko a věřím, že to financujou komunisti.“

Chuck setřel sliny z hrdla lahve. „Včera jsem viděl Rolanda Cruze, jak obhlíží taxislužbu, takže asi musíme počítat s tím, že jsme pod dohledem. Jeden můj kamarád od policajtů mi dal jejich značky, takže když dostaneme pokyn k jejich sledování, tak nám to pomůže.“

Paez řekl: „Smrt zrádcům.“

Pete vytrhl ze zdi klimatizaci. Ven se vyvalila pára.

Chuck řekl: „Rozumím. Chceš jim dát cíl.“

Pete zavřel boudu – nic neskrývali. Fulo zavolal opraváře klimatizací. Chuck obvolal své řidiče a nařídil jim, aby se se svými vozy ihned vrátili.

Opravář přišel a odmontoval klimatizaci. Řidiči zaparkovali své taxíky a odjeli domů. Fulo pověsil na dveře cedulku: Tiger Kabs dočasně zavřeno.

Teo s Chuckem a Fulem vyrazili na projížďku. Auta měli vybavená vysílačkami, ovšem bez tygrovaných ozdůbek a výsostných znaků Tiger Kabs.

Pete zalezl zpátky do boudy. Nechal zhasnuto a zavřená okna. Bylo tam hrozivé horko.

Vedla sem čtyřlinka: trojice aut měla spojení na ústřednu Tiger Kabs. Fulo projížděl Coral Gables; Chuck a Teo zase Miami. Pete měl s nimi spojení přes sluchátka a mikrofon.

Byla to otravná nudná služba. Chuck zahlcoval éter rozvleklou litanií na židovsko-černošskou chátru.

Uplynuly tři hodiny. Z aut se neustále valila spousta řečí. Z procastrovského tábora neviděl nikdo z nich ani živáčka.

Pete usnul se sluchátky na uších. V tom nehybném vzduchu skoro sípal. Jeho dvouvteřinové noční můry byly prokládány přestřelkami ve sluchátkách.

Byly to normální noční můry. Útok na japonskou pěchotu a obličej Ruth Mildred Cressmeyerové.

Usnul při cvrlikání vysílaček. Pak měl pocit, že zaslechl Fulův hlas: „Auto číslo dvě základně, naléhavé, přepínám.“

S trhnutím se probudil a chňapl po mikrofonu. „Jo, Fulo.“

Fulo se znovu ozval. Za jeho hlasem byl slyšet hluk dopravy.

„Mám na dohled Rolanda Cruze a Césara Salcida. Zastavili se u pumpy a teď jedou fofrem k boudě.“

„Po Flagler nebo 46th?“

„Po 46 Street. Pete, mám pocit, že chtěj…“

„Chtěj zapálit taxíky. Fulo, drž se za nima, a až zahnou na parkoviště, přehrad jim cestu. A žádný střílení, rozumíš?“

„Sí, comprende. Deset-čtyři, přepínám.“

Pete si strhl sluchátka. Na polici nad ústřednou viděl Jimmyho pobitou baseballovou pálku.

Chytil ji a vyběhl na parkoviště. Obloha byla černá jako inkoust a ve vzduchu byla cítit vlhkost.

Pete máchal pálkou a rozcvičoval se. Po ulici se blížila světla – nízko položená jako při klasické kubánské honičce.

Pete se přikrčil za pruhovaným mercurym.

Taxík Kubánců zatočil na parkoviště.

Fulův chevrolet vplul těsně za ním, bez světel a s vypnutým motorem.

Rolando Cruz vylezl ven. Připravoval si Molotovův koktejl a zápalky. Nevšímal si Fulova vozu…

Pete se objevil hned za ním. Fulo zapnul světla a osvětlil Cruze zezadu jako ve dne.

Pete vší silou máchl pálkou. Zaryla se do Cruze a přerazila mu žebra.

Cruz vykřikl.

Fulo vylezl z auta. Jeho dálková světla zalívala Cruze, z nějž crčela krev i úlomky kostí. César Salcido vylezl z jejich auta k podělání vyděšený.

Pete vyprostil pálku. Molotov vypadl na zem a NEEXPLODOVAL.

Fulo se vrhl k Salcidovi. Kubánské auto běželo na volnoběh a hlasitě hučelo – solidní kryt.

Pete vytáhl svou zbraň a střelil Cruze do zad. V záři reflektorů byla vidět i Fulova úloha v celé show.

Lepil Salcidovi pásku přes obličej. Pak otevřel kufr jejich auta. Ďábelsky rychlý Fulo pak rozmotal hadici z parkoviště.

Pete vhodil Cruze do kufru. Fulo spláchl jeho vnitřnosti do kanálu.

Byla tma. Po ulici kolem projížděla auta a o dění na parkovišti ani nezavadila pohledem.

Pete vzal Molotova. Fulo zaparkoval svůj chevrolet. Neustále si opakoval nějaká číslíčka – Salcido mu možná vyzradil adresu bezpečného domu.

Auto Kubánců mělo nachovou barvu a vnitřek v kožešině – Impala z roku 58 na černošský způsob.

Fulo sedl za volant. Pete se posadil dozadu. Salcido se pokoušel křičet přes roubík.

Rozjeli se po Flagler Street. Fulo zařval adresu: 1809 Northwest 53. Pete pustil rádio na plné pecky.

Bobby Darin zpíval „Vysněného milence“ tak hlasitě, až to trhalo uši. Pete střelil Salcida do týla – explodující zuby mu strhly pásku z pusy.

Fulo jel VELICE POMALU. Z palubní desky a sedadel kapala krev.

Střelný prach je dusil. Nechali okna vytažená, aby zápach zůstal uvnitř.

Fulo zatáčel doprava a doleva. Fulo dával jasná znamení o změně směru jízdy. Jeli se svým pohřebákem ke Coral Gables Causeway – VELMI, VELMI POMALU.

Našli opuštěné kotvící molo. Vedlo třicet metrů do zálivu.

Nikoho neviděli. Žádní opilci, žádné hrdličky, žádní pozdní rybáři.

Vystoupili. Fulo zařadil neutrál a dotlačili auto k prknům. Pete zapálil Molotova a hodil ho dovnitř.

Rozběhli se.

Plameny se doplazily k nádrži. Impala explodovala. Prkna na molu se neskutečně rychle vzňala.

Molo zahučelo a najednou celé hořelo. Vlny šplouchaly nahoru a syčely v plamenech.

Pete si div nevykašlal plíce z hrudi. Cítil střelný pach a polykal krev mrtvých mužů.

Molo se prolomilo. Impala sjížděla ke dnu po nějakých kamenech skrytých pod hladinou. Dobrou minutu bylo slyšet syčení páry.

Fulo popadl dech. „Chuck bydlí tady kousek. Mám klíč od jeho pokoje a vím, že má pár věcí, který by se mohly hodit.“

Našli revolvery s tlumiči a neprůstřelné vesty. U chodníku objevili zaparkovaný Chuckův taxík.

Popadli zbraně a vzali si vesty. Pete nastartoval taxík.

Fulo jel možná až moc rychle. Pete celou cestu myslel na starou Ruth Mildred.

Dům vypadal hrozivě. Dveře nedobytně. Všude kolem stály palmové háje – jediný dům v celém bloku.

V přední místnosti se svítilo. Okno zakrývaly gázové závěsy. Stíny byly jasně rozeznatelné.

Přikrčili se před prahem těsně pod okny. Pete rozeznal čtyři postavy a čtyři hlasy. Představoval si čtveřici mužů nasávajících na pohovce ČELEM K OKNU.

Fulo očividně přemýšlel o tomtéž. Zkontrolovali si vesty a zbraně – čtyři revolvery a dohromady čtyřiadvacet nábojů.

Pete odpočívával. Na „tři“ se zvedli a začali střílet – rovnou do oken.

Sklo se vysypalo. Tupé výstřely z tlumičů přehlušily výkřiky.

Okno vypadlo. Závěsy taky. Teď už měli skutečné cíle – kubánské komouše stojící u krví postříkané zdi.

Kubánci chňapali po zbraních. Pouzdra měli v podpaží a na opascích.

Pete skočil přes parapet. Odvetná palba ho zasáhla do vesty a otočila ho nazad.

Fulo zaútočil. Komančové stříleli na všechny strany; stříleli jako k smrti vyděšení. Pálili z netlumených pistolí velké ráže – byly to příšerně hlasité rány.

Fulo se otočil, jak dostal zásah do vesty. Pete se potácel k pohovce a vyprázdnil zásobníky obou svých zbraní z ultramalé vzdálenosti. Zaznamenal zásahy do hlavy a krku i hrudi a vdechl velký oblak něčeho hrůzně šedavého…

Po podlaze se kutálel diamantový prsten. Fulo ho zvedl a políbil.

Pete si setřel krev z očí. U televize viděl naskládané cihličky zabalené do plastu.

Sypal se z nich bílý prášek. Věděl, že je to heroin.

31

MIAMI, 30. 8. 1959

Kemper si četl u bazénu Eden Roc. Každou chvilku mu přišel číšník dolít kávu.

V Heroldu se to objevilo na první stránce: „Čtyři oběti kubánské drogové války“.

V novinách se nepsalo o žádných svědcích ani stopách. Domnělými pachateli byli členové „konkurenčních kubánských gangů.“

Kemper si dal události do souvislostí.

John Stanton mu před třemi dny poslal hlášení. Uvádí se v něm, že rozpočet na kubánské operace prezidenta Eisenhowera byl schválen s mnohem většími škrty, než se předpokládalo. Dál se v něm píše, že Raúl Castro sponzoruje propagandistickou činnost v Miami penězi získanými prodejem drog. Uvádí se v něm, že už byl zřízen úkryt alias bezpečný dům. A že v gangu obchodujícím s heroinem jsou dva bývalí řidiči Tiger Kabs: César Salcido a Rolando Cruz.

Sám říká Peteovi, aby vyřídil podíl CIA v taxislužbě. Předpokládá, že Jimmy Hoffa si vymíní zákrok proti mužům, kteří stříleli u taxislužby. Ví, že Pete takový zákrok zvládne se značným důrazem.

Povečeří s Johnem Stantonem. Dlouze diskutují o jeho hlášení.

John říká, že mezi komanči obchodujícími s heroinem panuje značná konkurence. Ike později uvolní další peníze, ale teď holt nejsou.

Mají dorazit další lodě s uprchlíky. Proticastrovští dychtivci zaplaví Floridu. Nažhavení ideologové se připojí k jejich věci a budou požadovat akci.

Může převládnout přílišné rozdrobení. Tábor v Blessingtonu ještě pořád není funkční a jejich elitní družstvo dosud neprošlo žádnou zkouškou. Heroinová klika by si mohla přivlastnit jejich strategické poslání a finanční hegemonii.

Kemper říkal, že komančové, co obchodují s heroinem, jsou drsní. S lidmi, co neváhají zajít takhle daleko, se nedá soutěžit.

Přiměl Stantona, aby to řekl sám. Stanton nakonec prohlásil: „Pokud nepřekročíme jejich hranice.“

Začali se bavit neurčitě. Abstraktní informace brali jako fakta. Eufemistické výrazivo se prosadilo samo od sebe.

„Samofinancování“, „autonomie“ a „rozškatulkování“. „Zásadní je znát základ“ a „Příležitostné využití zdrojů CIA“.

„Zapojení farmakologických zdrojů napojených na CIA na bázi volného obchodu.“

„Aniž by docházelo k vyzrazení místa určení komodit.“

Uzavřeli dohodu zkratkovitými prohlášeními. Nechal Stantona, aby si myslel, že velká část plánu pochází z jeho hlavy.

Kemper si listoval novinami. Všiml si titulku na straně čtyři: „Nepěkný objev na Causeway“.

Pod zapáleným chevroletem se prolomilo dřevěné molo. V útrobách vozu seděli Rolando Cruz a César Salcido.

„Úřady se domnívají, že smrt Cruze se Salcidem může souviset s vraždami čtyř dalších Kubánců v Coral Gables včera v noci.“

Kemper se vrátil na první stránku. Zaujal ho jeden odstavec.

„Ačkoli zavraždění muži údajně patřili ke skupině obchodníků s heroinem, v domě nebyly objeveny žádné omamné látky.“

Neváhej, Pete. A buď tak chytrý a prozíravý, jak si myslím.

Pete se objevil brzy a nesl velký papírový pytel. Nekoukal po ženách u bazénu ani nekráčel tak pyšně jako jindy.

Kemper vytáhl židli ven. Pete si všiml na stolku Heraldu otočeného titulní stranou nahoru.

„Ty?“

Pete položil pytel na stolek. „Já s Fulem.“

„Obě akce?“

„Přesně tak.“

„Co je v tom pytli?“

„Sedm celých tři desetiny kila čistýho heroinu a diamantovej prsten.“

Kemper vytáhl prsten. Kameny i zlato kolem nich vypadaly úchvatně.

Pete si nalil šálek kávy. „Nech si ho. Posvětím tak svůj sňatek se CIA.“

„Díky. Možná s ním půjdu brzy na námluvy.“

„Doufám, že ti nedá košem.“

„A Hoffa ti dal?“

„Nedal. Měl pro tu dohodu určitou podmínku, tu jsem splnil, jak sis už nepochybně stačil všimnout.“

Kemper šťouchl do pytle. „Mohl ses toho zbavit sám. Nic bych proti tomu neměl.“

„Jdu do toho s váma. A prozatím mě to těší až příliš, než abych měl zájem srát se ti do agendy.“

„A tou je?“

„Rozškatulkování.“

Kemper se usmál. „Delší slovo jsem od tebe zatím neslyšel.“

„Čtu si, abych se naučil anglicky. Websterův slovník jsem přečet snad desetkrát.“

„Jsi příkladem úspěšnýho imigranta.“

„Trhni si nohou. Ale ještě mi řekni, co jsou moje oficiální povinnosti v CIA.“

Kemper si pohrával s prstenem. Diamanty v paprscích slunce pableskovaly.

„Budeš řídit Blessingtonskou základnu. Staví se tam ještě několik dalších budov a přistávací plocha, a ty dohlídneš na dostavbu. Tvým úkolem je cvičit kubánský uprchlíky pro tajný sabotážní úkoly na Kubě a rozesílat je na další výcvikový základny, do taxislužby a do Miami na všelijaký výnosný práce.“

Pete řekl: „To zní až moc legálně.“

Nohy jim omývala voda z bazénu. Apartmá nahoře mělo skoro kennedyovské rozměry.

„Boyde…“

„Eisenhower dal CIA tichý souhlas, aby tajně podryla Castrovo postavení. Mafie chce zpátky svoje kasina. Nikdo nechce, aby sto třicet kilometrů od Floridy vládnul komunistickej diktátor.“

„Pověz mi něco, co nevím.“

„Ikeův rozpočet není tak štědrej.“

„Zkus něco zajímavýho.“

Kemper šťouchl do pytle. Vysypala se tenká čára bílého prášku.

„Mám plán na vylepšení financování kubánské věci. CIA to bezvýhradně schválila a já si myslím, že to vyjde.“

„Začínám tomu rozumět, ale chci to slyšet od tebe.“

Kemper ztišil hlas. „Spojíme se se Santem Trafficantem. Jako dealery použijeme jeho drogový kontakty a můj oddíl, prodáme tenhle, Santův a ostatní fet, ke kterýmu se v Miami dostaneme. CIA má přístup k makový farmě v Mexiku, tam můžeme nakoupit trochu čerstvě vyrobenýho zboží a Chuck Rogers nám to sem doveze. Z většiny těch peněz budeme financovat naši věc, dáme Trafficantemu procenta jako odměnu za spolupráci a malý procento toho zboží odešleme na Kubu spolu s našima lidma z Blessingtonu. Oni to rozešlou našim lidem na ostrově, ty to prodaj a peníze využijou k nákupu zbraní. Tvým konkrétním úkolem je dohlížet na můj oddíl a zajistit, aby prodávali jenom negrům. Zajistíš, aby ten fet mí lidi nebrali sami, a jejich zisky budeš držet na minimu.“

Pete řekl: „Kolik procent z toho je našich?“ Peteova odpověď se dala předpokládat.

„Ani jedno. Jestli Trafficante na můj plán kývne, dostaneme něco mnohem sladšího.“

„O čem se ti teď nechce mluvit.“

„Dneska odpoledne se v Tampě sejdu s Trafficantem. Dám ti vědět, co on na to.“

„A mezitím?“

„Jestli Trafficante kývne, pustíme se do toho asi tak za týden. Mezitím zajedeš do Blessingtonu a zkontroluješ cvrkot, setkáš se s oddílem a řekneš panu Hughesovi, že si vezmeš delší dovolenou na Floridě.“

Pete se usmál. „To ho nasere.“

„Ty se s tím už nějak vyrovnáš.“

„Kdo povede základnu, když budu dělat v Miami?“

Kemper vytáhl adresář. „Zajeď za Guyem Banisterem do New Orleansu. Řekni mu, že potřebujeme drsnýho bělocha, aby základnu řídil, bouchače, co si poradí s magorama z okolí Blessingtonu. Guy zná každýho pravicově založenýho bouchače na pobřeží zálivu. Vyřiď mu, že potřebujeme někoho, kdo není úplně prdlej a nevadí mu přesun na jižní Floridu.“

Pete si napsal Banisterovo číslo na ubrousek. „Víš jistě, že to celý klapne?“

„Jo. Hlavně se modli, aby Castro neobrátil a nezačal se chovat proamericky.“

„To je od Kennedyho člověka hezký postoj.“

„Jack by tu ironii ocenil.“

Pete si prokřupal kloubky. „Jimmy si myslí, že bys měl Jackovi říct, ať Bobbymu utáhne obojek.“

„Nikdy. A chci, aby Jacka zvolili prezidentem, a už vůbec nebudu stát Kennedyům v cestě při tažení proti Hoffovi. Snažím se…“

„… mít všechno rozškatulkovaný, já vím.“

Kemper zvedl prsten. „Stanton chce, abych mu pomohl ovlivnit Jackovu politiku vůči Kubě. Kubánskej problém by se měl popularizovat, Pete. A snad až ke Kennedyho vládě.“

Pete křupl palci. „Jack má pěknej účes, ale jako prezidenta Spojenejch států si ho neumím představit.“

„Kvalifikace se nepočítaj. Ike udělal jenom to, že zahájil invazi do Evropy a vypadá jako tvůj strejda.“

Pete se protáhl. Cípy košile se mu vytáhly a odhalily dva revolvery.

„Jdu do toho, ať to dopadne, jak chce. Tohle je tak gigantický, že by byla blbost to odmítnout.“

Pronajal si auto s malinkým Ježíšem na palubní desce. Kemper mu navlékl prsten na krk.

Klimatizace přestala fungovat hned za Miami. Díky koncertu v rádiu se horko dalo vydržet.

Nějaký virtuóz hrál Chopina. Kemper si přehrával scénu v Pavillonu.

Jack si zahrál na mírotvorce a všechno urovnal. Strnulost starého Joea poněkud ustala. Zdrželi se na jednu trapnou skleničku.

Bobby trucoval. Ava Gardnerová byla úplně mimo mísu. Neměla ani ponětí, co ta scéna znamená.

Joe mu příštího dne poslal vzkaz. V jeho závěru stálo: „Laura si zaslouží chlapa, co má kuráž.“

Laura té noci řekla: „Miluju tě.“ Rozhodl se, že ji o Vánocích požádá o ruku.

Teď už si mohl Lauru dovolit. Měl tři platy a dvě trvale pronajatá apartmá. Zůstatek na účtu mu neklesal pod šestimístnou cifru.

A jestli Trafficante kývne…

Trafficante rozuměl abstraktním pojmům.

„Samofinancování“, „autonomie“ a „rozškatulkování“ ho pobavily.

„Farmakologické zdroje napojené na CIA“ ho přímo rozesmály.

Měl na sobě elegantní hedvábný oblek. Kancelář si zařídil v moderním dánském stylu.

Kemperův plán si zamiloval. Jeden přitakávač jim nabídl anýzovku a sušenky.

Jejich rozhovor se ubíral zvláštním směrem. Trafficante kritizoval mýtus velkého Petea Bonduranta. O papírovém pytli u Kemperových nohou se nikdo nezmínil.

Přitakávač jim nalil espresso a Courvoisier VSOP. Kemper ozdobil tu chvíli úklonou.

„Raúl Castro poslal tohle, pane Trafficante. My s Petem chceme, abyste si to vzal jako symbol našich dobrých úmyslů.“

Trafficante zvedl pytel. Usmál se jeho hmotnosti a párkrát ho lehce zmáčkl.

Kemper otáčel sklenkou s brandy. „Pokud bude Castro zlikvidován jako přímá či nepřímá hrozba našich snah, my s Petem zajistíme, aby byla oceněna i vaše role. A co víc, pokusíme se nového kubánského vůdce přesvědčit, aby vám, panu Giancanovi, panu Marcellovi a panu Rossellimu umožnil získat zpět kontrolu nad vašimi kasiny a postavit nová.“

„A když odmítne?“

„Zabijeme ho.“

„A co za svou těžkou práci vy s Petem požadujete?“

„Pokud dojde k osvobození Kuby, chtěli bychom si doživotně rozdělit pět procent ze zisků kasin Capri a Nacionál.“

„A když Kuba zůstane komunistická?“

„Tak nedostaneme nic.“

Trafficante se uklonil. „Promluvím s dalšími, ale já jsem samozřejmě pro.“

32

CHICAGO, 4. 9. 1959

Littell slyšel ve vysílačce hlavně praskot. Přenos ze štěnic v domě do auta byl vždycky celkem nic moc.

Signál se k němu nesl ze vzdálenosti padesáti metrů. Sid Kabikoff měl mikrofon přilepený na prsou.

Jejich schůzku zorganizoval Šílený Sal. Sam G. trval na svém vlastním bytě – ber, nebo nech být. Butch Montrose počkal na Sida na verandě a doprovodil ho do pokoje vlevo vzadu.

V autě bylo vedro k zalknutí. Littell nechával zavřená okna kvůli zvuku.

Kabikoff: „Máš to tady hezký, Same. Fakt jo, útulnej kutloch.“

Littell zaslechl zvuk připomínající škrábání – rovnou přes mikrofon. Představil si, co je asi příčinou.

Sid napíná tu izolepu. Drbe se na těch strupech, co jsem mu udělal v Texasu.

Giancanův hlas zněl zastřeně. Littell si říkal, že asi slyšel o Šíleném Salovi.

Snažil se dnes ráno Sala nalézt. Prohledal celý svůj rajon, ale nikde na něj nenarazil.

Montrose: „Víme, že kdysi dávno jsi znal Julese Schiffrina. Víme, že znáš několik mládenců, takže tě beru, jako bys měl prvotřídní doporučení.“

Kabikoff: „Je to jako uzavřenej kruh. Když se do něj někdo dostane, tak v něm už zůstane.“

Kolem projížděla auta. Nedaleko od mikrofonu se otřásla okna.

Kabikoff: „Všichni zasvěcený vědí, že jsem největší machr na porno na celým západě. Každej ví, že před Židákem Sidem se plazej po kolenou nejlepší kundičky a frajeři s pořádným vercajkem.“

Giancana: „Říkal ti Sal, abys požádal o nějakej konkrétní úvěr z penzijního fondu?“

Kabikoff: „Jo, říkal.“

Montrose: „Je Sal tak trochu v nesnázích, pokud jde o peníze, Side?“

Signál překryly hluky dopravy. Littell to změřil na celých šest vteřin.

Montrose: „Vím, že Sal je taky v tom kruhu, a vím, že kruh je kruh, ale taky říkám, že mi v lednu někdo vybral moje hnízdečko lásky a já jsem přišel o čtrnáct litrů za golfový hole.“

Giancana: „A v dubnu někdo našim kamarádům šlohnul osmdesát litrů, který měli schovaný ve skříňce. Rozumíš, a hned po těch loupežích začal Sal znova rozhazovat prachy. Prostě jsme si to s Butchem dali po delším promejšlení dohromady.“

Littellovi se zatočila hlava. Tep se mu náhle radikálně zrychlil.

Kabikoff:: „Ne. Sal by něco takovýho neudělal. Ne… to ne…“

Montrose: „Kroužek je kroužek a fond je fond, ale ty dvě věci nemusej nezbytně znamenat to samý. Jules Schiffrin dělá pro fond, ale to neznamená, že se kvůli tvýmu úvěru přetrhne jenom proto, že kdysi dávno jste chcali do jedný mušle.“

Giancana: „Prostě si myslíme, že se někdo snaží dostat k Jimmymu Hoffovi a fondu přes falešnýho zájemce o půjčku. Mluvili jsme o tom se Salem, ale nic jsme se od něj nedozvěděli.“

Littell funěl jako honicí pes. Před očima mu blikaly hvězdičky.

Montrose: „Tak co? Nebyl za tebou někdo? Jako federálové nebo lidi od šerifa z Cook County?“

V mikrofonu bylo slyšet bušení. Musel to být zrychlený Sidův tep. S bušením se překrývalo syčen! – Sidův pot ucpával vedení.

Signál zapraskal a ztichl. Littell se snažil zesílit hlasitost, ale neslyšel nic než ticho a praskání.

Stáhl si okýnka a počítal šestačtyřicet vteřin. Čerstvý vzduch mu vyčistil hlavu.

Nemůže mě prásknout. Mluvili jsme spolu dvakrát a já měl na sobě pokaždý kuklu.

Kabikoff se vypotácel na chodník. Zpod košile mu vzadu plandaly dráty. Nasedl do auta a vyrazil červená nečervená.

Littell otočil klíčkem v zapalování. Auto ne a ne naskočit – vysílačka mu vybila baterku.

Věděl, co najde u Sala doma. Dal si na kuráž čtyři piva s režnou.

Sala umučili u něj doma ve sklepě. Svlékli ho a přivázali k trubce pod stropem. Popálili ho a znetvořili elektřinou.

Sal nepromluvil. Giancana neznal Littellovo jméno. Tlusťoch Sid neznal jeho jméno ani nevěděl, jak vypadá.

Třeba Sida pustili zpátky do Texasu. Možná ho cestou zabijí, nebo taky ne.

K Salovu jazyku nechali připevněný drát. Elektrický proud mu zbarvil obličej do lesklé černé.

Littell zavolal do hotelu Tlusťocha Sida. Recepční mu řekl, že pan Kabikoff je u sebe – asi před hodinou měl dva hosty.

Littell řekl: „Nepřepojujte mě.“ Zastavil se ještě na dvě režné s pivem a odjel se přesvědčit na vlastní oči.

Dveře nechali odemčené. Sida nechali v přeplněné vaně. Hodili na něj televizi zapojenou do zástrčky.

Voda ještě bublala. Elektrický šok zbavil Kabikoffa vlasů.

Littell se nutil k slzám. Po režné s pivy byl ale příliš otupělý.

Kemper Boyd vždycky říkal NIKDY SE NEOHLÍŽEJ.

33

NEW ORLEANS, 20. 9. 1959

Banister poskytl soubory a záznamy o původu. Pete zúžil svůj výběr na tři muže.

V hotelovém pokoji měl spisy úplně všude. Topil se v obviněních a hlášeních FBI – ultrapravicový Jih postižený na papíře.

Měl přehled o šašcích z Ku Klux Klanu a o neonacistech. Dozvěděl se o Národní pravicové straně. Žasl nad úderníky na výplatních páskách FBI – polovinu členů Klanu na Jihu platila federální vláda.

Federální práskači byli na svobodě, kastrovali a lynčovali. Heverovým jediným zájmem byly zprávičky o poštovních podvodech KKK.

S volnými stránkami si pohrával vánek z ventilátoru. Pete se natáhl na posteli a vyfukoval kroužky kouře.

Hlášení pro Kempera Boyda:

CIA by měla platit blessingtonskou klubovnu KKK. Všude kolem základny byli nuzní hlupáci – samí zarytí nepřátelé barevných. Rošťárny v rámci KKK by je mohly rozptýlit.

Pete si prohlížel obvinění. Jeho instinkt nepolevoval – jeho kandidáti byli ze všech nejmírumilovnější.

Dotyční kandidáti:

Reverend Wilton Tompkins Evans, bývalý rozhlasový mesiáš. Pastor „Protikomunistické křížové výpravy v éteru“, týdenní krátkovlnné tirády. Hovoří plynně španělsky; bývalý výsadkář; tři obvinění ze znásilnění. Banisterovo hodnocení: „Schopný a drsný, ale na práci s Kubánci možná až moc protipapežsky založený. Byl by to vynikající výcvikový důstojník a stěhování by určitě bral, protože svůj rozhlasový pořad může vysílat odkudkoli. Blízký přítel Chucka Rogerse.“

Douglas Frank Lockhart, informátor FBI a člen Klanu. Bývalý seržant tankového praporu; bývalý dallaský policista; bývalý dodavatel zbraní pravičáckému diktátorovi Rafaelu Trujillovi. Banisterovo hodnocení: „Pravděpodobně hlavní informátor o Klanu na Jihu, zarytý stoupenec Klanu. Drsný a odvážný, ale snadno zmanipulovatelný a trochu prchlivý. Zjevně nemá proti Kubáncům žádné předsudky, zejména když jsou proti komunistům.“

Henry Davis Hudspeth, král nenávistné propagandy na Jihu. Hovoří plynně španělsky; odborník na džiu-džitsu. Stíhací eso druhé světové války, třináct sestřelů nad Pacifikem. Banisterovo hodnocení: „Hanka mám rád, ale dokáže být i paličatý a nepříjemně výbušný. Momentálně pro mě pracuje jako spojení mezi mým táborem exulantů nedaleko jezera Pontchartrain a klubovnou Klanu Dougieho Franka Lockharta (pozemek, na nichž leží obě zařízení, patří mně). Hank je dobrý člověk, ale na práci u druhé lodi se asi moc nehodí.“

Všichni tři byli nedaleko. Všichni měli na dnešek naplánované večírky. Klan se chystal spálit kříž nedaleko Guyova tábora.

Pete se pokusil trošku si před tím pálením zdřímnout. Trpěl spánkovým dluhem – jeho poslední tři týdny byly hektické a vyčerpávající.

Boyd šlohnul z té výrobny fetu napojené na CIA trochu morfia. Poslal ho do L. A. a dal ho panu Hughesovi.

Pan Hughes měl z dárku radost. Pan Hughes řekl: „Vrať se do Miami a všechny tam pozdravuj.“

Neříkal mu, že teď je křižákem v protikomunistickém tažení. A s pěti procenty z kasin, když se Kuba přimkne k Americe.

Boyd prodal svůj návrh Trafficantemu. Marcello, Giancana a Roselli na to kývli. Boyd si říkal, že ročně vydělají každý aspoň patnáct milionů dolarů.

Řekl Lennymu, aby Hush-Hush nacpal proticastrovskou propagandou. Přikázal mu, ať se vybodne na zprávy o sexu, po kterých bažili Hughes s Hooverem. Poradil jim, ať si něco vymyslí, aby jim udělal radost.

L. A. bylo jako vězení. Florida naopak jako letní tábor.

Odletěl šupito presto zpátky do Miami. Boyd schválil mexickou výrobnu fetu jako hlavního dodavatele jejich jednotky. Chuck odeslal prvních sedm kilo na zředění a vrátilo se jim toho šestkrát tolik. Trafficante vyhlásil bonusy všem členům jednotky.

Dal jim zbraně s upilovanými hlavněmi a brokovnice. Vybavil je neprůstřelnými vestami a fungl novými stroji.

Fulo si vybral eldo z roku 1959. Chuck si vzal sympatický Ford Vicky, Delsol, Obregón, Paez a Gutiérrez dali přednost chevroletům. Původ se nezapře – všichni si pokubánštili svoje auta od zástěrek po střechu.

Setkal se s nimi a seznámili se.

Gutiérrez byl solidní a tichý. Delsol vypočítavý a inteligentní. Jeho bratranec Obregón vypadal poměrně nebezpečně – Boyd měl pocit, že v akci by mohl jednat neuváženě.

Santo Junior dovybavil svůj obchod s fetem v Miami. Jednotka se starala výhradně o černošské obchody.

Boyd vyhlásil volný příděl pro všechny místní feťáky. Jednotka rozdala kvanta fetu absolutně gratis. Chuck přejmenoval černošskou čtvrť na Sedmé nebe.

Přesunuli se od lidumilnosti k práci. Projížděli se a prodávali fet v autech s dvojčlennou posádkou – s neskrývanými brokovnicemi. Jeden feťák se pokusil Ramóna Gutiérreze okrást. Teo Paez ho sundal ranou z brokovnice s otráveným střelivem.

Santo Junior měl zatím dobrý pocit. Santo vydal první přikázání Jednotky: Zboží se nesmí zkoušet. Pete vydal přikázání č. 2: Když si dáte „háčko“, zabiju vás.

Miami bylo rájem zločinu. Blessington představoval nebeskou bránu k němu.

Tábor zabíral čtrnáct akrů. Areál obsahoval dvě noclehárny, sklad zbraní, operační boudu, výcvikový prostor a přistávací dráhu. Přístav a prostor pro spouštění rychlých člunů se zatím budovaly.

Verbíři na nic nečekali a poslali na jih pár kandidátů k vycvičení. Místní pomatenci pochopili přítomnost kubánských obyvatel na svém území jako urážku. Pete dal několika nezaměstnaným členům Klanu práci na stavbě přístavu. Tím krokem zajistil dočasný mír – exulanti i klanisti dřeli společně.

Nastálo tu teď bydlelo čtrnáct lidí. Další exulanti prchali z Kuby každý den. Chystala se výstavba dalších základen CIA – v půlce šedesátých let jich mělo fungovat více než čtyřicet.

Castro možná přežije – ale jen tak dlouho, dokud on s Boydem nezbohatnou.

Kříž hořel vysokým a jasným plamenem. Pete viděl záři víc než kilometr daleko.

Z dálnice vedla prašná cesta. Směr udávaly cedule: „Negrům vstup zakázán!“

„KKK – Spojenectví bílého muže!“

Větrákem mu dovnitř vletěly mušky. Pete je odháněl. Viděl plot z ostnatého drátu a členy Klanu ve slavnostním.

Měli na sobě bílé obleky a kápě s nachovým lemováním. A kdopak byli jejich čtyřnozí přátelé? Dobrmani navlečení do prostěradel.

Pete ukázal propustku od Banistera. Kápě ho prověřily a mávnutím ho pustily dovnitř.

Zaparkoval u náklaďáků a vyrazil na pochůzku. Kříž osvětloval mýtinu v borovém lese.

Kubánci se motali na jedné straně. Běloši skotačili na druhé. Oddělovala je řada pomalovaných tahačů s nápisy.

Vlevo: prodej pečiva, střelnice, prodavači nabízející výsostné znaky KKK. Vpravo: dvojník Blessingtonské základny.

Pete se procházel mezi bělochy. Pořád se k němu skláněly nějaké kápě – Hele, vole, kde máš prostěradlo?

Kolem kříže poletovala mračna brouků. Slyšel výstřely z pušek a zásahy terčů. Vlhkost vzduchu se blížila stu procentům.

Nacistické pásky na ruku byly za $2,99. Woo-doo panenky židovských rabínů – úplná láce – tři za pět dolarů.

Pete se procházel kolem návěsů. Viděl desku jídelního stolu opřenou o otlučený vůz: „WKKK – Křížové protikomunistické tažení rev. Evanse.“

Ke křídlu byl připevněný reproduktor. Z něj se linul hlas – koncentrovaná dávka zmatených keců.

Podíval se do okna. Viděl asi dvacítku koček, které močily, kadily a šukaly. Do mikrofonu hulákal nějaký vysoký magor. Jedna kočka hryzala dráty, už už se chtěla upražená dostat do království nebeského.

Pete si škrtl jednoho kandidáta a šel dál. Všichni běloši měli na hlavě kápi – Hudspetha ani Lockharta nemohl podle fotek ze spisů identifikovat.

„Bondurante! Tady dole!“

Byl to hlas Guye Banistera, hulákal odněkud z podzemí.

Z prachu se vysunula záklopka. Objevil se periskop a začal se točit.

Guy si pro sebe postavil protiletadlový úkryt.

Pete slezl za ním. Banister pak zavřel záklopku.

Prostor měřil čtyři krát čtyři metry. Po stěnách visely dívky z Playboye. Banister spořádal hrozné množství konzerv fazolí a bourbonu.

Banister stáhl periskop dolů. „Vypadal jsi tam tak smutně, sám a bez prostěradla.“

Pete se protáhl. Hlavou drhl o strop.

„Máš tu hezky, Guyi.“

„Já si říkal, že by se ti to mohlo líbit.“

„Kdo to platí?“

„Všichni.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že já jsem majitelem pozemku a CIA postavila domy. Carlos Marcello daroval tři sta tisíc na zbraně a Sam Giancana schrastil pár peněz na úplatky pro policii. Lidi z Klanu platí za vstup a prodej svého zboží a emigranti pracují čtyři hodiny denně jako cestáři a přinášejí taky svou trošku do mlýna.“

Větrák tu jel na plný výkon. V krytu bylo jako v iglú.

Pete se otřásl. „Říkal jsi, že tady budou Hudspeth s Lockhartem.“

„Hudspetha dneska ráno zavřeli za krádež auta. Je to jeho třetí zadržení, takže kauce nepřipadá v úvahu. Ale Evans tady je. A není to špatný společník, když nebudeš mluvit o náboženství.“

Pete řekl: „Určitě je to magor. A my s Boydem nechceme, aby pro nás dělali magoři.“

„Ovšem reprezentativnějším magorům práci dáte.“

„Když myslíš. A když už tu bude Lockhart, chci s ním strávit pár minut o samotě.“

„Proč?“

„Kdokoli, kdo se tady prochází zabalenej do prostěradla, mě musí umět přesvědčit, že umí udržet věci pěkně rozškatulkovaný.“

Banister se zasmál. „Tak dlouhý slovo bych od tebe nečekal, Pete.“

„To mi říkaj všichni.“

„To proto, že se teď dostáváš do styku s většíma řízkama, když jseš v CIA.“

„Jako Evans?“

„Zásah. Ale takhle nanečisto ti řeknu, že ten člověk má silnější protikomunistický přesvědčení než ty.“

„Komunismus škodí obchodu. Neříkej mi, že jde o něco jinýho.“

Banister si zahákl palce za opasek. „Jestli si myslíš, že kvůli tomu vypadáš víc jako světák, tak jsi na velkým omylu.“

„Jo?“

Banister se usmál, tak úlisně, že by zasloužil pecku mezi oči. „Přijmout komunismus je synonymem propagace komunismu. Tvůj mstivej Ward Littell komunismus přijímá a jeden můj kamarád z Chicaga mi říkal, že pan Hoover buduje jeho prokomunistickej profil založenej spíš na jeho nečinnosti než činnosti. Chápeš už, kam tě světáctví a přijímání všeho může nakonec dostat?“

Pete si prokřupal kloubky. „Běž sehnat Lockharta. Víš, co Boyd chce, tak mu to vysvětli. A od týhle chvíle se vyser na přednášky.“

Banister ucukl. Banister začal otevírat pusu.

Pete na něj udělal: „Bůůůů!“

Banister vyběhl z bunkru jako ve zrychleném filmu.

Ticho a chladný vzduch byly příjemné. Jídlo v konzervách a chlast vypadaly lákavě. Tapety působily příjemně – hlavně Miss července.

Co kdyby Rusáci shodili atomovku. Co kdyby se člověk zabarikádoval tady. Pod vlivem klaustrofobie by si člověk možná začal myslet, že ty ženské jsou skutečné.

Lockhart proklouzl dovnitř. Na sobě měl sazemi ušmudlané prostěradlo přepásané opaskem a dvěma revolvery.

Měl světle zrzavé vlasy a dolíčky ve tvářích. Mississippský přízvuk.

„Ty prachy beru a přesun na Floridu mi nevadí. Ale ten zákaz lynčování musí zmizet.“

Pete mu dal facku hřbetem dlaně. Dougie Frank zůstal na nohou – jednička s hvězdičkou za balanc.

„Tak bacha, vole, zabil jsem urostlý bílý sráče za míň než to, cos právě udělal.“

Chvástání začátečníků: tak na tři minus.

Pete ho znovu udeřil. Lockhart vytáhl svou zbraň z pravé strany – ale nenamířil.

Nervy: jednička s hvězdičkou. Cit pro opatrnost: dvě minus.

Lockhart si setřel krev z brady. „Kubánce mám rád. Možná by šlo rozšířit moje zásady o rasový segregaci a přizvat tvoje kamarády do našeho klubu.“

Smysl pro humor: jednička s hvězdičkou.

Lockhart vyplivl zub. „Tak mi něco ukaž. Potřebuju vědět, že jsem víc než jen nějakej boxovací pytel.“

Pete mrkl. „Pan Boyd a já tě možná zapojíme do odměnovýho plánu. A CIA ti možná dá tvůj vlastní Ku Klux Klan.“

Lockhart popošel stranou. „Díky, pane! Kdyby vy byl pro Klan správnej bílej muž, já bych políbil okraj vašich kalhot.“

Pete ho kopl do rozkroku.

Svezl se k zemi – ale nehlesl ani nesténal. Natáhl svou zbraň, ale nevystřelil.

Ten člověk dostal celkem ucházející známky.

34

NEW YORK CITY, 29. 9. 1959

Taxík se šoural do centra. Kemper si na kufříku rovnal papíry.

Na grafu byly uvedeny státy, v nichž se konaly primární volby, rozdělené podle okresů. Ve sloupcích byly sepsány jeho kontakty v rámci policejních orgánů.

Označil si ty, kteří byli z demokratické strany. Vyškrtl přívržence republikánů.

Byla to nudná práce. Joe měl Jackovi Bílý dům prostě koupit.

Provoz zhoustl. Taxikář neustále mačkal klakson. Kemper si hrál na Ďáblova advokáta – trénink klamání se vždycky hodil.

Bobby zpochybňoval jeho opakované návštěvy Floridy. Jeho odpověď hraničila s uražeností.

„Mám na starost předávání důkazů McClellanova výboru, nebo ne? No a případ Sun Valley mi leží v žaludku, navíc Florida je stát, kde Jack musí vyhrát ve volbách. Jezdím tam dolů mluvit s několika neloajálními členy Teamsters.“

Taxík projížděl slumy. Ward Littell mu četl myšlenky.

Nemluvili spolu ani si už asi měsíc nepsali. Vražda D’Onofria se objevila v novinách jako nepatrná noticka a zůstala nevyřešená. Ward nezavolal ani nenapsal, aby to nějak dovysvětlil.

Měl by Warda kontaktovat. Měl by zjistit, jestli smrt Šíleného Sala je výsledkem jeho působení v roli Wardova informátora.

Řidič zastavil u St. Regis. Kemper mu zaplatil a rychle odešel k recepci.

Otočil se na recepčního. Kemper řekl: „Mohl byste zavolat do mého apartmá a požádat slečnu Hughesovou, aby sešla dolů?“

Recepční si nasadil sluchátka a stiskl přepojovací desku – byli objednáni na večeři a už měli velké zpoždění.

„S někým telefonicky hovoří, pane Boyde. Probíhá tam hovor.“

Kemper se usmál. „To bude nejspíš s mou dcerou. Povídají si dlouhé hodiny na účet hotelu.“

„Vlastně je to spíš slečna Hughesová a nějaký muž.“

Kemper cítil, jak se zatvrzuje. „Půjčte mi svoje sluchátka, prosím.“

„No, víte…“

Kemper mu dal deset dolarů.

„No, víte…“

Kemper šel až na padesát. Recepční si je vzal a podal mu sluchátka.

Kemper si je nasadil. Slyšel Lennyho Sandse, který hovořil velmi vysokým a euforickým hlasem.

„… ať z něj šel sebevětší strach, teď je po něm, a pracoval pro toho opilce jako já. Je tam ten opilec a násilník, a ten mě teď nutí psát ty příšerné články o Kubě. Jmenovat nikoho nemůžu, ale Lauro, proboha…“

„Nemyslíš snad mého přítele Kempera Boyda?“

„Toho se nebojím. Jde mi o násilníka a opilce. Nikdy nevíš, co ten opilec udělá, a já o něm neslyšel do doby, co zabili Sala, a to mi příšerně leze na mozek…“

Bylo to rozškatulkované šílenství. Bude se o to muset postarat.

35

CHICAGO, 1. 10. 1959

Vlny naplavily na pláž spousty odpadků. Papírové pohárky a programy výletních lodí se mu motaly kolem nohou.

Littell je odkopával. Minul místo, kam zakopal kořist z Montroseovy vloupačky.

Bordel tenkrát, bordel teď.

Musel zapalovat svíčky za tři mrtvé muže. Jack Ruby vypadal, že je v bezpečí – jednou týdně zavolal do klubu Carousel, aby zaslechl jeho hlas.

Sal odolal mučení. Sal nikdy neřekl „Littell“ nebo „Ruby“. Kabikoff ho znal jenom jako poldu v lyžařské kukle.

„Šílený Sal“ a „Židák Sid“ – jejich jména ho kdysi bavila. Bobby Kennedy prý přezdívky mafiánů miloval.

Pomalu se zbavoval hlášení Fantoma. Zbavoval se práce pro Rudé oddělení. Řekl Leahymu, že Bůh a Ježíš Kristus jsou levičáci.

S Helen se vídal jen jednu noc v týdnu. Přestal volat Lennymu Sandsovi. Měl dva stálé společníky: svůj byt a vyznamenání.

Připlul k němu nacucaný časopis. Viděl fotku Jacka Kennedyho s Jackie.

Kemper říkal, že senátor má čich jako ohař. Kemper říkal, že Bobby pečuje o své manželství jako o nic jiného.

Tlusťoch Sid říkal, že jejich táta zná Julese Schiffrina. Schiffrin vedl skutečné knihy penzijního fondu – tuhle skutečnost nedokázal potlačit ani alkohol.

Littell zamířil k Lake Shore Drive. Nohy ho bolely a spodní okraje kalhot měl obalené pískem.

Smrákalo se. Na jih šel už bůhvíkolik hodin.

Pak si uvědomil, kterým směrem jde. Všiml si, že je tři bloky od cíle s přesahem do skutečnosti.

Došel tam a zaklepal na dveře bytu Lennyho Sandse. Lenny otevřel a jen tam tak stál.

Littell řekl. „Konec. Už od tebe nikdy nic chtít nebudu.“

Lenny přistoupil blíž. Slova z něj prýštila v jednom dlouhém proudu.

Littell zaslechl „blbec“ a „budižkničemu“ a „zbabělec“. Díval se Lennymu do očí a stál tam, dokud si nevyřval hlasivky.

36

CHICAGO, 2. 10. 1959

Kemper otevře] zámek svou kartou Diners Club. Lenny se ještě nenaučil, že na to, aby si udržel zarytého policajta od těla, potřebuje pořádný zámek.

Littell nikdy nepochopil, že INFORMÁTOŘI NEODCHÁZEJÍ NA ODPOČINEK. Sledoval přehlídku penzistů z ulice – a viděl Warda, který byl jako opravdový sebemrskač.

Kemper zavřel dveře a stál ve tmě. Lenny odešel před deseti minutami a měl by se do půl hodiny vrátit.

Laura se naučila vynechávat nepříjemná témata. O telefonátu ze St. Regis se ani nezmínila.

Kemper zaslechl kroky a rachocení klíče. Přesunul se k vypínači a na pistoli si našrouboval tlumič.

Lenny vešel. Kemper řekl: „Ještě není konec.“

Taška s nákupem spadla na zem. Sklo se vysypalo.

„S Laurou a Littellem už víckrát nepromluvíš. Budeš pracovat pro Petea a Hush-Hush. Zjistíš všechno, co se dá, o knihách penzijního fondu a řekneš to jenom mně.“

Lenny na to: „Ne.“

Kemper rozsvítil. Obývací pokoj se zalil světlem – všude starožitný a tres, tres efektní nábytek.

Lenny mrkl. Kemper ustřelil nohy jedné ze skříněk. Jak padala, porcelán a křišťálové sklo se v ní rozbily.

Pak-zamířil na knihovnu. Pohovku ve stylu Ludvíka XIV. Rozstřílel na cupaninu a párátka. Pak rozstřílel ručně malovaný župan.

Ve vzduchu vířily piliny a kouř. Kemper vytáhl nový zásobník.

Lenny řekl: „Ano.“

VLOŽENÝ DOKUMENT: 5. 10. 1959. Článek z časopisu Hush-Hush. Autor: Lenny Sands pod pseudonymem Výjimečnice Politicky Vševědoucí.

CASTRO UCPÁVÁ KOMUNISMEM KUBU JAKO RAKOVINA,

A HRDINNÍ HERMANOS ZATÍM PRAHNOU PO DOMOVINĚ!

Není u moci ještě ani deset měsíců, ale svobodný svět už ví, co je ten silák Fidel Castro, který sype z rukávu hesla a po všem dupe ve smradlavých bagančatech, za ptáčka!

Castro vloni o Silvestru svrhl demokraticky zvoleného protikomunisticky zaměřeného kubánského premiéra Fulgencia Batistu. Bombastický bradatý bard slíbil pozemkové reformy, sociální spravedlnost a bral si všechno ode všech – jako normální komunističtí komisaři, co žvaní o blahobytu. Sevřel do své moci malou baštu svobody sto třicet kilometrů od amerického pobřeží, přímo prachsprostě prohrabal portmonky patriotům, odporně „znárodnil“ hotely a kasina vlastněná Američany, spálil malebná voňavá políčka společnosti United Fruit a vzal do zaječích s astronomickým množstvím nejlepšího amerického vývozního artiklu na ochranu prostého lidu a likvidaci komunistů: peněz!!!

Ano, chlapci a děvčata, všechno se to točí kolem dopingu družby, dost dobrých dolarů – samosebou že amerických – těch magicky magnetizujících merglí, na nichž jsou prozářené portréty pravých prezidentů, karikatury kouzelně křísící kradmé konce komunismu!!!

Věc: vousatý válečník vyběhl s vězněnými vrátnými z kdysi nóbl hotelů Nacional a Capri v Havaně, nechutně znárodnil jejich spropitné a rychle je vyměnil za nový regiment rudých rádoby správců – křivonohých kruťasů, kteří rovněž pracují jako korupcí prolezlí krysí krupiéři!

Věc: posetá pole v panice poničena plameny! Zemědělci závislí na pomoci amerického hospodářství hýčkajícího hladové hřbety jsou teď na mizině, ohrožují je rudí recidivisté lačnící po komunistické odplatě!

Věc: Raul „Hasák“ Castro hýřivě zaplavil Floridu hanebnými, hlavám hrozícími hromadami ďábelsky děsného „Háčka“: heroinu!!! Má hlavu plnou touhy vrazit jehlu do obrovského množství kubánských imigrantů: vyschlých vychrtlíků, kteří pak mají šířit zhoubné Castrovo učení během svých euforických stavů vyvolaných heroinem!

Věc: existuje rostoucí počet kubánských exulantů a domácích amerických vlastenců, kteří představují parádní výjimku z pravidla převážně pomatených pobudů. Právě teď nabírají nové lidi v Miami a na jihu Floridy. Tito muži jsou třeskuté tvrdí tygři, kteří si své oranžovočerné – nikoli rudé – pruhy zasloužili v džunglích Castrových přecpaných a příšerně postavených pakáren. Každý den přistává u amerických břehů víc a víc takových mužů, kteří prahnou po tom, aby si mohli zapět medovou melodii „Má vlast, můj boží dům“.

Náš reportér hovořil s jistým Američanem zvaným „Velký Pete“, zarputilým antikomunistou, který v současnosti cvičí proticastrovské bojovníky. „Všechno je to otázka vlastenectví,“ řekl Velký Pete. „Přejete si mít sto třicet kilometrů od pobřeží komunistickou diktaturu nebo ne? Já ne, takže jsem se přidal k akci Kubánská svoboda. A rád bych předal pozvánku všem kubánským emigrantům a v Americe narozeným mužům kubánského původu. Přijďte za námi. Jestli jste z Miami, poptejte se. Zdejší Kubánci vám potvrdí, že nám jde o správnou věc.“

Věc: budou-li se tím zabývat muži jako Velký Pete, Castro by si měl hledat novou práci. Počkat! Vím o pár kavárnách v L. A. za Venice West, kde by se padlý básník jako Fidel uchytil! Co ty na to, Fideli? Bral bys to?

Nezapomeňte, milí čtenáři, že poprvé jste to četli tady: mimo zápis, neoficiálně a velmi potichoučku.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 19. 10. 1959. Osobní vzkaz: J. Edgar Hoover pro Howarda Hughese.

Drahý Howarde,

velmi se mi líbil článek Výjimečnice Politicky Vševědoucí z říjnového 5. čísla Hush-Hush. Samozřejmě, bylo to přitažené za vlasy, ale když člověk vynechá omáčku, zůstane mu politicky zásadní informace.

Lenny Sands se jednoznačně dostal do stylu Hush-Hush. A jako začínající propagátor se jeví velmi slibně. Nenápadně vložené narážky na taxislužbu Tiger Kabs považuji za velmi příjemné pro všechny zasvěcené, a zejména mě potěšily vzletné názory, jak je vyjádřil náš pragmatický přítel Pierre Bondurant.

Celkově vzato, velmi přínosný článek.

S vřelými pozdravy,

Edgar

VLOŽENÝ DOKUMENT: 30. 10. 1959. Souhrnné hlášení: John Stanton pro Kempera Boyda. Označení: DŮVĚRNÉ/POUZE DO VLASTNÍCH RUKOU.

Drahý Kempere,

mám pro tebe krátkou zprávu, abych tě informoval o nedávných rozhodnutích. Spojit se s tebou pořád není legrace, takže ti to posílám pres kurýra.

Zaprvé, naši nadřízení mají teď víc než kdy jindy pocit, že problém s Castrem se prohloubí. Třebaže prezidentův finanční příspěvek byl nakonec slabší, máme všechny důvody se domnívat, že Castrova nezlomnost uvolní fondy Bílého domu. Abych parafrázoval naši přítelkyni Výjimečnici Politicky Vševědoucí: „Nikdo si nepřeje mít komunistického diktátora sto třicet kilometrů od našeho pobřeží.“ Kéž bych tak uměl psát hlášení jako ona ty svoje článečky.

Pan Dulles, zástupce ředitele Bissell a vybraní případoví důstojníci se specializací na Kubu začínají plánovat invazi exulantů na konec roku 1960 nebo začátek 1961. Počítá se s tím, že do té doby bude mít CIA k dispozici nejméně deset tisíc dobře vycvičených příslušníků exilových jednotek a že veřejné mínění bude na naší straně. Hlavním záměrem je vyslat vyloďovací sílu doprovázenou vzdušnou podporou z přístavů na pobřeží Mexického zálivu. 0 vývoji plánu tě budu průběžně informovat. A ty se drž našeho přítele Jacka. Pokud tenhle plán zůstane v tajnosti až do 20. ledna 1961, máme šanci, že on bude tím, kdo ho podpoří, nebo zamítne.

Od doby, co jsme spolu mluvili naposledy, přistálo na Floridě a v Louisianě dalších jedenáct „banánových člunů“. Regionální případoví důstojníci dostali příděly imigrantů a rozesílají muže na různé základny. Mnoho z těch, kteří odmítají soustavnou pomoc CIA, zamíří do Miami. Jsem zvědavý, jestli po někom z nich chňapne naše Jednotka. Určitě víš, že v Blessingtonu už teď můžou začít bydlet normami příslušníci. Schválil jsem najmout Douglase Franka Lockharta, aby tábor řídil, a myslím si, že je načase orientovat naši Jednotku v kurzu Miami-obchod, Blessington-výcvik. Hned na to vyšli Petea Bonduranta a Chucka Rogerse a vyřiď Bondurantovi, aby mi do šesti týdnů osobně předal hlášení.

Co se týče „obchodů“ naší Jednotky v Miami a v souladu s naším vyhýbavým stylem vyjednávání o této věci, musím konstatovat, že mě potěšilo, že výnosy, jak se zdá, rostou a že dohoda, které jsi dosáhl s naším zdrojem v Mexiku, očividně přináší plody. Představuju si dobu, kdy naši nadřízení tenhle „obchod“ posvětí jako rozumný krok, ale dokud proticastrovský zápal nedosáhne tohoto bodu, musím trvat na důsledném rozškatulkování a utajení. Účast pana Trafficanteho musí zůstat utajená, stejně jako bych nechtěl, aby se veřejně vědělo, že pánové S. Giancana i a C. Marcello přispěli na naši záležitost.

Ozvi se mi a tuhle zprávu spal.

Měj se,

John

VLOŽENÝ DOKUMENT: 1. 11. 1959. Souhrnné hlášení: Kemper Boyd pro Roberta F. Kennedyho.

Drahý Bobe,

mluvil jsem s Jamesem Dowdem, šéfem Oddělení organizovaného zločinu z ministerstva spravedlnosti (znám ho od doby, kdy pracoval v kanceláři státního návladního). Poslal jsem panu Dowdovi jako laskavost kopie dokumentů, co jsem odeslal několika velkým porotám pátrajícím po důkazech proti Hoffovi, a ta laskavost se teď očividně vyplácí.

Jak víš, zákon o reformě odborové činnosti v Kongresu prošel, takže ministerstvo spravedlnosti, kde jsou převážné republikáni, dostalo jasný mandát „Dostaňte Hoffu“. Dowd rozeslal vyšetřovatele a asistenty na vyšetřovací úřady velkých porot v Ohiu, Louisianě a na Floridě. McClellanův výbor je původcem toho zákona; to vědí všichni. Dowd zahlédl politickou hvězdičku a rozhodl se vynaložit svou energii na naše důkazy ohledně Sun Valley (domnívá se, že dvojice pohřešovaných svědků – Gretzler a Kirpaski – tomu dodává morální náboj). Od 25. 10. 1959 vyčlenil šest mužů, kteří mají pracovat se třemi jihofloridskými velkými porotami. Aktivně vyhledávají nespokojené Teamsters, kteří si zakoupili pozemky v Sun Valley. Dowd se domnívá, že proces „Dostaňte Hoffu“ bude postupně utlumen, což našim politickým cílům do jisté míry vyhovuje.

Mým nejsilnějším pocitem je, že nechceme, aby se proces „Dostaňte Hoffu“ rozšířil až příliš mezi obě strany, a chceme, aby se Jack ukázal jako hlavní kandidát bojující proti korupci v odborech. Dowd mi sdělil, že očekává, že Hoffa uspořádá kampaň ve státech s primárními volbami a zaplaví voliče protikennedyovskými hesly, což nám podle mě může hrát do karet. I když se to někdy snaží ukrýt ze všech sil, Hoffa se pod tlakem často mění v násilného psychopata. Chceme, aby Teamsters souhlasili s kandidátem republikánů. Chceme, aby si Richard Nixon vzal Hoffovy peníze a téma korupce v odborech využil v kampani k hlavním volbám. Takže si myslím, že je nezbytné, aby Jack zdvojnásobil svoje úsilí zapůsobit na odborové vůdce a přesvědčil je, že je nehází s hoffisty do jednoho pytle.

Teď se pomalu začínám víc soustředit na primárky. Pověst Kennedyho jako potlačovatele zločinnosti už přesvědčila mnohé z mých obyčejně republikánských známých od policie a okres po okrese se prokousávám Wisconsinem, New Hampshirem a Západní Virginií. Vaše místní organizace se mi jeví jako rozumné a každému dobrovolníkovi, na kterého jsem narazil, jsem řekl, aby neposlouchali Hoffovo předvolební očerňování.

Ještě se ozvu. Dopis už tu svou knihu; myslím, že by to byl cenný nástroj pro kampaň.

Zdraví tě,

Kemper

VLOŽENÝ DOKUMENT: 9. 11. 1959. Hlášení: Robert P. Kennedy pro Kempera Boyda.

Kempere,

díky za zprávu. Začíná ti to politicky myslet a myslím, že tvé názory na Hoffu a Republikánskou stranu jsou poměrně přesné. Těší mě, že se ministerstvo spravedlnosti zaměřilo na Sun Valley, které mi vždycky připadalo jako náš nejsilnější případ s Hoffou.

Odjakživa jsem věřil, že ilegálně získané peníze z penzijního fondu (ony „tajemné“ 3 miliony) poskytly základ pro Hoffovu investici v Sun Valley a že Hoffa si z toho nechal velkou část pro sebe. Některé stopy týkající se penzijního fondu nebo informace o existenci „opravdových“ účetních knih fondu by nám teď velice pomohly. Copak dělá chicagský Fantom? Neustále jsi mi toho bezejmenného jezuitského křižáka líčil jako dříče, ale už několik měsíců jsem od tebe nedostal žádné jeho hlášení.

Bob

VLOŽENÝ DOKUMENT: 17. 11. 1959. Zpráva: Kemper Boyd pro Roberta F. Kennedyho.

Drahý Bobe,

souhlasím s tebou. Stopy o penzijním fondu by se nám teď rozhodně hodily. Fantom skutečně dře, ale v poslední době naráží na jeden problém za druhým. A nezapomeň, že je to agent FBI pod náporem dalších povinností. Nefláká se, ale jak už jsem říkal dřív, jde to velice pomalu.

Kemper

VLOŽENÝ DOKUMENT: 4. 12. 1959. Hlášení FBI o sledování v terénu: Vrchní zvláštní agent v Chicagu Charles Leahy pro J. Edgara Hoovera. Označení: PŘÍSNĚ DŮVĚRNÉ/POUZE PRO ŘEDITELE.

Pane,

na základě vaší žádosti se agenti dosazení z kanceláře v Sioux City zaměřili na sledování ZA Warda J. Littella, a to od 15. 9. 1959. V blízkosti Celanova krejčovství spatřen nebyl a očividně upustil od tajných akcí v otázce organizovaného zločinu. Se ZA Kemperem Boydem spatřen nebyl a odposlouchávání (zahájené 20. 11. 1959) jeho domovního telefonu naznačuje, že hovoří pouze s Helen Ageeovou, jen občas telefonuje své bývalé ženě Margaret. Své dceři Susan nevolá a ona jemu také ne, a od zahájení odposlouchávání 20. 11. 1959 mu nevolal ani ZA Boyd.

Littellovy výkony v práci se stále zhoršují. Tenhle pokles začal ještě před zahájením jeho sledování. Byl přidělen na dohled členů CPUSA v Hyde Parku a Rogers Parku, ovšem přidělené pozice často opouští a chodí popíjet do restaurací nebo navštěvuje katolické kostely.

Littellova hlášení z práce Rudého oddělení jsou nepřesná. Pravidelně uvádí špatně dobu, kterou tráví na svých stanovištích, a jeho komentáře členů CPUSA lze považovat pouze za přehnaně shovívavé.

Dne 26. 11. 1959 zahlédl ZA W. R. Hinckle vedoucího buňky Malcolma Chamalese, jak zapřádá hovor s Littellem nedaleko jeho domu. Chamales obvinil Littella z „vyděračství a šikanování ze strany FBI“ a provokoval ho k odpovědi. Littell pozval Chamalese do hospody. ZA Hinckle sledoval, jak se mezi nimi rozhořela politická diskuse. Setkali se znovu 29. 11. a 1. 12. ZA Hinckle byl svědkem obou setkání a zastává názor, že z obou mužů se stávají přátelé nebo aspoň kamarádi, co spolu zajdou na skleničku.

Zdroje nakloněné FBI z Chicagské univerzity hlásí, že ZA Littell a Helen Ageeová byli viděni v univerzitním areálu, kde se vášnivě hádali. Jejich románek dospěl ke svému konci a slečna Ageeová prý na Littella naléhala, aby se začal léčit ze své závislosti na alkoholu. 3. 11. 1959 zahlédl ZA J. S. Butler Littella a slečnu Ageeovou, jak spolu hovoří o politice. Slečna Ageeová vyjádřila obdiv k viceprezidentovi Richardu Nixonovi. Littell se o panu Nixonovi vyjádřil jako o „Mazaném Dickovi“ a nazval ho „Lovcem rudochů a kryptofašistou, co žije ze špinavých peněz“.

Závěrem: právě probíhá sestavování Littellova prokomunistického profilu. Domnívám se, že jeho zmíněné podvratné postoje, velezrádné nedostatky v hlášeních a přátelství s Malcolmem Chamalesem budou pokračovat a výsledkem bude profil osobnosti se zvýšeným bezpečnostním rizikem.

S úctou,

Charles Leahy

VZA, Chicagská kancelář

VLOŽENÝ DOKUMENT: 21. 12. 1959. Hlášení z terénu: Pete Bondurant pro Kempera Boyda, „Pro předání Johnu Stantonovi“. Označení: KB – DEJ POZOR NA ZPŮSOB PŘENOSU.

KB,

omlouvám se, že tohle hlášení, co Stanton chtěl, píšu takhle pozdě. Vůbec nerad píšu, takže vyškrtni, co chceš, a pošli mu to. Zajisti, aby to Stanton zničil. Vím, že si myslí, že CIA časem odkývá 100% toho, co děláme, ale může to nastat až za dlouho.

1. Mí pracovníci z Klanu dokončili přístav a prostor pro výjezdy rychlých člunů. Blessington je teď v nejvyšší pohotovosti.

2. Dougie Frank Lockhart je solidní. Má všechny normální šílené nápady, jaké mívají lidi v jeho oboru, ale tak to prostě je a já si nemyslím, že to je na škodu, pokud to neovlivní jeho práci. Jeho kontakt v FBI byl vzteky bez sebe, že nebude práskat konkurenční KKK v Lousianě, ale když mu Lockhart vysvětlil, že celou operaci vedeš ty, změnil názor. Podle mě to prověřil u Hoovera, a ten mu řekl, že ti dal volnou ruku. Lockhart zatím odvedl dobrou práci. Mám pro něj pár dolarů od Trafficanteho, a on to využil pro nastartování své vlastní odnože Klanu za Blessingtonem. Začal podepisovat bonusy a všichni členové místního Klanu dali těm původním košem a upsali se Dougiemu Frankovi. Řekl jsem mu, že lynčování, útoky na kostely a bití nepřichází v úvahu. Zklamalo ho to, ale zůstal. Lockhart si s Kubánci rozumí a vysvětlil členům svého Klanu, aby nevyvolávali žádné rasové nepokoje s Jednotkou nebo našimi svěřenci. Hoši zatím jeho nařízení neporušují.

3. Náš obchod v Miami se rozvíjí dobře a i nadále vzkvétá. Hrubý výnos z minulého měsíce v obytné čtvrti Bookera T. Washingtona byl o 14% vyšší než rekordní měsíční zisk Trafficanteho organizace všech dob. Říjnový hrubý zisk ve čtvrti George Washingtona překonal Trafficanteho rekord o 9%. Chuck Rogers tvrdí, že hoši z mexického ranče jsou solidní. Dohodli se, kam a odkud můžou létat, aniž by museli vyplňovat letová prohlášení pro mexickou policii. Máme teď v Blessingtonu přistávací dráhu, takže Chuck může přejímat zásilky mnohem bezpečněji. Každý týden vozím do Tampy Trafficantemu jeho podíl. Jeho zisky ho těší a pravidelně přiděluje Jednotce trochu dolarů. Dává mi 15% přímo na podporu naší věci a 5% do fondu na nákup zbraní, který zařídil Guy Banister v New Orleansu. Fulo, Chuck, Paez, Obregón, Delsol a Gutiérrez zatím projevují absolutní upřímnost. Žádné manko nebo nedostatek zboží se zatím neobjevily.

4. Stanton chtěl hlášení o kondici našich mužů. Podle mě, dokud někdo neukradne nějaké zboží, $ nebo nějak nepokazí svou práci, zaslouží si všichni jedničku podtrženou. Obregón má trochu nahnáno z výjezdů na člunech na Kubu a jeho bratranec Delsol je trochu nespolehlivý, ale to jsou zatím jenom drobnosti. Podstatné je, že jsou to proameričtí a proticastrovští drsňáci, kteří Trafficantemu nekradou. Podle mě by měli mít možnost obírat taxikáře a upouštět páru s chlastem a děvkami. Podle mě jim nemůžeme utahovat obojky moc těsně, protože hrozí, že začnou dělat potíže.

5. Jako náboroví pracovníci si nevedou zle. V Blessingtonu máme 44 lůžek a oni je neustále udržují obsazené. Chuck, Fulo, Lockhart a já cvičíme muže v cyklech o 15 dnech. Cvičíme s nimi malé zbraně, střelbu z pušek, boj muže proti muži a lodní sabotážní techniky, potom muže odešleme do Miami s instrukcemi. Muži tam nabírají další a posílají své vlastní kandidáty případovému důstojníkovi s kódovým jménem HK/Puma, který je odesílá na jednu z výcvikových základen krytých CIA podle toho, kde je zrovna volno. Pokud ta invaze, o níž jsi mi psal, někdy vyjde, měli bychom mít na výběr dostatečný počet dobře vycvičených vojáků.

6. S Paezem, Obregónem, Delsolem, Gutiérrezem a Fulem jsme několikrát v noci pronikli na Kubu. Díky našim kontaktům na ostrově jsme vyložili zboží a potopili pár hlídkových člunů milice. Fulo a Gutiérrez se proběhli a narazili na příslušníky milice, kteří spali na pláži. Všech třicet pozabíjeli kulomety. Fulo skalpoval velícího důstojníka a skalp pověsil na anténu našeho velitelského člunu.

7. Jak jsi chtěl, starám se o Blessington, náš podnik v Miami a o taxislužbu. Jimmy Hoffa trošku zuří, že ses skamarádil s Kennedyovci, ale těší ho ta dohoda o podílnictví, a čím víc kubánských imigrantů bude v Miami, tím víc peněz Tiger Kabs vydělá. A díky za to zboží, co jsi mi dal pro H. H. Od té doby, co jsem na Floridě nepřetržitě, mi od něj chodí plat asi jen díky tomuhle. Dal bych výpověď, ale vím, že si u něj chceš udržet napojení na CIA. Volám mu jednou týdně, abych zůstal v kontaktu. H. H. říkal, že se o něj starají mormoni. Pomáhají mu odhánět doručovatele z případu TWA a dělají to, co jsem dělával i já, kromě obstarávání zboží. Myslím, že dokud ho tím budu zásobovat, půjde mi plat i z L. A.

8. Lenny Sands pracuje pro Hush-Hush samostatně. Měl jsem pocit, že ten článek o Kubě napsal hodně dobře a poskytl pár kvalitních špeků pro naši společnou věc.

To je všechno. Nebaví mě psát, takže vyřiď Stantonovi, ať to zničí.

Viva la Causa!

PB

37

BLESSINGTON, 24. 12. 1959

Lockhart si opřel nohy o palubní desku. Měl na sobě kostým Santa Clause a potil se v něm.

„Nedovolíš mi vypalovat kostely ani zabíjet negry. Jak mám pak prosazovat morální kodex Klanu?“

Pete přistoupil na jeho hru – Dougie Frank byl fajn na legrácky. „Co to je?“

„No, doslechneš se, že Sally, sestra nějakýho Pepíka, se zakoukala do Leroye se třiceticentimetrovým ptákem a přistihneš je v nejlepším. Zahřeješ cejch KKK a ocejchuješ Sally za prznění rasy.“

„A co Leroy?“

„Zeptáš se ho, kde to sehnal a jestli se to nedodává i v bílým.“

Pete se zasmál. Dougie Frank se vysmrkal z okna.

„Nedělám si legraci, Pete. Jsem Hlavní čaroděj Jihofloridského královského řádu rytířů Ku Klux Klanu a zatím jsem jenom rozdával peníze CIA a sestavil jsem softbalovej tým, aby si ty vaši posraný černohubý uprchlíci mohli hrát.“

Pete se vyhnul potulnému psovi. Auto vjelo do díry v silnici; krocani v dárkovém balení vzadu popadali a klouzali po podlaze.

„Nevykládej mi, že tvůj operátor z FBI ti dovolil lynčování.“

„Ne, to ne. Ale taky neříkal,Dougie Franku, nezabíjej žádný negry, dokud tě platí vláda USA.‘ Vidíš ten rozdíl? Ty mi říkáš, že to nesmím dělat, a myslíš to vážně.“

Pete viděl před sebou chatrče – ideální místo pro rozdávání krocanů. Santo Junior říkal, aby místní podmázli – měl přebytek pašované drůbeže a říkal si, že darované vánoční ptactvo pomůže dát najevo dobrou vůli.

„Dělej si svou práci. Máme na krku něco velkýho, takže to ber vážně.“

Lockhart řekl: „To dělám. Dělám svou práci a držím jazyk za zubama o tom, že Chuck Rogers vozí bílej prášek letadlem na přistávací dráhu Fort Blessingtonu. A taky říkám, že moji hoši potřebujou nějakou zábavu.“

Pete proletěl zatáčkou. „Promluvím s Jimmym Hoffou. Možná by tvoje kluky moh vzít střílet žraloky.“

„Já měl na mysli vymáhání směrnice číslo šedesát devět Morálního kodexu.“

„To je co?“

„To je, když chytneš Leroyovy bráchy Rufuse s Tyronem, jak klepou Sally na dveře.“

„A co uděláš?“

„Vyválíš Sally v asfaltu a peří.“

„A co Rufus s Tyronem?“

„Řekneš jim, aby si stáhli kalhoty, a přesvědčíš se, jestli to maj v rodině.“

Pete se zasmál. Dougie Frank se podrbal na svém sněhobílém plnovousu. „Jak to, že jsem jedinej, kdo se musel převlíct za Santa Clause?“

„Červenej kostým v mojí velikosti neměli.“

„Moh jsi do toho navlíct někoho z Kubánců.“

„Nech toho. Kubánec a Santa Claus?“

„Myslím, že to je ponižující práce.“

Pete zastavil na děravém a špinavém hřišti. Několik barevných dětí zahlédlo Santu a úplně zešílelo.

Dougie Frank vystoupil a házel jim krocany. Děti se rozběhly k němu a tahaly ho za vousy.

Místní běloši dostali krocany. Místní černoši dostali krocany. Blessingtonští policisté dostali krocany a pašovaného Jima Beama.

Lidi na základně dostali k večeři krocany a ochranné prostředky. Santo Junior jim poslal vánoční dárek: plný autobus děvek z Tampy. Čtyřiačtyřicet mužů a čtyřiačtyřicet děvek vrzalo na čtyřiačtyřiceti postelích.

Pete poslal holky o půlnoci domů. Lockhart spálil opodál vánoční kříž. Pete dostal najednou chuť vyrazit na Kubu a zabíjet komanče.

Zavolal Fulovi do Miami. Fulo byl pro. Fulo řekl: „Seženu pár chlapů a přijedu.“

Chuck Rogers sem dopravil spousty fetu. Pete doplnil do člunu palivo.

Lockhart chodil kolem a něco blábolil. Pete s Chuckem si podávali cigaretu. Nikdo další nekouřil – to svinstvo by mohlo chytit.

Seděli v přístavu. Světlomety osvětlovaly celou základnu.

Jeden z mužů vykřikl ze spaní. Z kříže padaly uhlíky. Pete si vybavil Vánoce z roku pětačtyřicet: šerif z L. A. ho podpisem vytáhl z námořní pěchoty.

Fulovo auto drncalo po cestě. Chuck složil samopaly a munici u kotviště.

Dougie Frank řekl. „Můžu taky?“

Pete řekl: „Jasně.“

Delsol s Obregónem a Fulem vylezli z chevroletu. Klopýtali nacpaní jak žoky – příliš velkou porci krocana zapili až moc velkou dávkou piva.

Dorazili k přístavu. Tomáš Obregón měl tmavé brýle – ve dvě ráno. Tmavé brýle a dlouhý rukáv – za mizerné teplé noci.

V dálce štěkal pes. Chuck Rogers napodobil Štěkot psa jako ten magor z rádia, kterého tak obdivoval. Všichni se plácali po zádech a přáli si hezké svátky.

Pete srazil Obregónovi brýle. Ten debil měl zfetované oči jak špendlíky – v záři reflektorů to bylo jasně vidět.

Obregón ztuhl. Rogers ho chytil pod krkem.

Nikdo nemluvil. Nebylo to třeba – pochopili to rápidamente.

Obregón se svíjel. Fulo mu vyhrnul rukávy. Vpichy měl všude po rukou, zarudlé a hnusné.

Všichni se otočili na Delsola – Obregónova bratrance. Bylo to jasné: Ať to udělá on.

Chuck pustil Obregóna. Pete podal Delsolovi svou zbraň.

Obregón se třásl a div nespadl z mola. Delsol ho střelil šestkrát do prsou.

Zavrávoral a spadl do vody. Z jeho ran stoupala pára.

Fulo seskočil dolů a skalpoval ho.

Delsol se odvrátil.

38

HYANNIS PORT, 25. 12. 1959

Vánoční stromek se dotýkal stropu. Vločky ve spreji pokryly i obrovskou hromadu dárků.

Kemper popíjel vaječný koňak. Jack řekl: „Koukám, že o Vánocích truchlíš.“

„Ani ne.“

„Mí rodiče to s děláním dětí přehnali, ale vaši ti měli přidělat pár sourozenců.“

„Měl jsem mladšího bratra. Umřel při nehodě na lovu.“

„To jsem nevěděl.“

„Stopovali jsme s tátou jelena u naší letní chaty. Pořád jsme ho viděli a stříleli jsme do křoví. Jedna rána zasáhla Comptona Wickwirea Boyda, tehdy osmiletého. Měl na sobě hnědou bundu a klobouk s bílými klapkami na uších. Bylo 19. října 1934.“

Jack se odvrátil. „Je mi to líto, Kempere.“

„Neměl jsem o tom mluvit. Říkal jsi, že si chceš popovídat, a já musím za hodinu do New Yorku. Ten příběh zaručeně zastaví jakoukoli debatu.“

V místnosti bylo přetopeno. Jack si odtáhl židli od krbu.

„Uvidíš se s Laurou?“

„Ano. Moje dcera má vánoční večeři s několika kamarády v South Bend, pak jede na lyže. Se mnou a s Laurou se má sejít v New Yorku.“

Pete měl nablýskaný a zabalený prsten. Chystal se položit onu otázku dnes v noci.

„Ty s Laurou jste způsobili obrovský šok.“

„Ale už si zvykáš, ne?“

„To asi všichni, do jisté míry.“

„Vypadáš nervózně, Jacku.“

„Za osm dní mám ohlásit svou kandidaturu. Pořád v hlavě narážím na nějaké překážky a říkám si, jak se jich zbavit.“

„Například?“

„Západní Virginie. Co mám odpovědět horníkovi, který řekne: ‚Synku, slyšel jsem, že váš táta je jedním z nejbohatších lidí v Americe a že jste nikdy nemusel ani den pracovat.‘“

Kemper se usmál. „Řekneš: ‚To je pravda.‘ A zničený stařík, kterého pošleme do davu, řekne: ‚A synku, vůbec o nic jsi nepřišel.‘“

Jack se zasmál. Kempera napadlo spojení: Giancana s Trafficantem měli v Západní Virginii svoje kontakty.

„Znám tam pár lidí, kteří by ti mohli pomoct.“

„Tak mě u nich nehorázně zadluž, abych mohl naplnit svůj geneticky daný osud zkorumpovaného irského politika.“

Kemper se zasmál. „Pořád jsi nervózní. A říkal jsi, že si se mnou chceš promluvit, což jsem chápal jako vážnou diskusi.“

Jack se zhoupl na židli a smetl si ze svetru falešné vločky. „Přemýšleli o panu Hooverovi. Napadlo nás, že asi ví, kdo jsou Lauřini rodiče.“

Automaticky se zapojil Ďáblův advokát. „Ví to už léta. Ví taky, že chodím s Laurou, a informace o jejích rodičích mi řekl dříve než ona.“

Bobbyho děti se vřítily do pokoje. Jack je vyhnal a nohou přidržoval dveře zavřené.

„Zvědavci mrňavý.“

Kemper přikývl. „Taky ví o tom, jak ses vykupoval z otcovských povinností, a o většině tvých tajených afér. Jacku, jsem tvoje nejlepší páka proti Hooverovi. Má mě rád, důvěřuje mi a chce si jenom udržet svoje místo i po tvém zvolení.“

Jack si poklepal o bradu doutníkem. „Táta si myslí, že Hoover tě za námi poslal, abys na nás donášel.“

„Tvůj táta není žádný hlupák.“

„Cože?“

„Hoover mě přistihl, jak jsem vydělával při vyšetřování krádeží aut, a poslal mě předčasně do penze. O práci v McClellanově výboru jsem požádal sám a Hoover mě začal sledovat. Doslechl se, že chodím s Laurou, a požádal mě o informace o tobě. Odmítl jsem a Hoover řekl: ‚Něco mi dlužíte.‘“

Jack přikývl. V očích měl napsáno: Ano, to beru.

„Táta poslal soukromého detektiva, aby tě sledoval po Manhattanu. Ten muž říkal, že máš apartmá v St. Regis.“

Kemper mrkl. „Zalíbil se mi váš styl života. Mám penzi, plat a dividendy z akcií, navíc chodím s náročnou ženou.“

„Hodně často pobýváš na Floridě.“

„Hoover mě posílá špehovat procastrovské skupiny. To je to ‚něco‘, co mu dlužím.“

„A proto tě tak bere Kuba jako téma do voleb.“

„Přesně tak. Myslím, že Castro je skutečná hrozba, a asi by ses proti němu měl nějak razantně vymezit.“

Jack si zapálil doutník. V jeho očích stálo: Díky bohu, že je to za mnou.

„Řeknu tátovi, že je to v pohodě. Žádá od tebe ale slib.“

„Jaký?“

„Že si v dohledné době nevezmeš Lauru. Má strach, že by do toho mohli začít šťourat novináři.“

Kemper mu podal prsten. „Tak mi to pohlídej. Chtěl jsem požádat Lauru o ruku dneska večer, ale asi budu muset počkat, dokud tě nezvolí.“

Jack si ho strčil do kapsy. „Díky. Znamená to, že ti chybí dárek k Vánocům?“

„V New Yorku něco seženu.“

„Pod stromečkem je smaragdová brož. Lauře zelená sluší a Jackie to chybět nebude.“

39

SOUTH BEND, 25. 12. 1959

Littell vystoupil z vlaku a rozhlédl se, jestli ho někdo sleduje.

Příjezdy a odjezdy se zdály normální – studenti a nervózní rodiče. Pár roztleskávaček se třáslo zimou – pitomé mažoretky v krátkých sukních v desetistupňovém mrazu.

Dav se rozplynul. Nikdo z lidí na nástupišti se netiskl k němu blízko. Zkráceně: Fantom vidí fantomy.

Vidění fantomů bylo nejspíš vedlejším důsledkem pití. Praskání v telefonu bylo nejspíš zaviněno přílišnou zjitřeností nervů.

Rozebral své dva telefony. Nenašel žádný odposlouchávací přístroj. Mafie se nemohla napojit na venkovní odposlechy – to mohly jen policejní agentury. Ten muž, co minulý týden sledoval jeho a Mala Chamalese – byl asi jen štamgast, jehož zaujala jejich levičácká debata.

Littell zamířil do nádražní restaurace a hodil do sebe tři režné s pivem. Před večeří se Susan se potřeboval posílit.

Prodlužované zdvořilosti. Hovor se odvíjel kolem nezávadných témat.

Susan ztuhla, když ji objal. Helen se jeho náručí vyhnula úplně. Claire vyrostla v Kempera v sukních – jejich podobnost se neskutečně potvrdila.

Susan se na něj nikdy neobrátila jménem. Claire mu říkala „děťátko Ward“ – Helen říkala, že zrovna prožívá stádní období. Susan už kouřila stejně jako její matka – od zapalování cigaret po vyfukování kouře.

Její byt byl kopií Margaretina: příliš mnoho porcelánových serepetiček a příliš mnoho nepohodlného nábytku.

Claire pouštěla Sinatrovy desky. Susan nalévala ředěný vaječňák Helen jí určitě řekla, že její otec pije jako duha.

Říkal, že se mu Kemper neozval už kolik měsíců. Claire se usmála – ona znala všechna tajemství svého otce. Susan podávala večeři: Margaretina nanicovatá glazovaná šunka a sladké brambory.

Posadili se. Littell sklonil hlavu a pomodlil se.

„O, nebeský otče, žádáme tvé požehnání pro nás pro všechny i pro naše nepřítomné přátele. Svěřuji ti duše tří mužů nedávno zesnulých, jejichž smrt zavinily arogantní, i když upřímně míněné snahy proklestit cestu spravedlnosti. Žádám tě o požehnání pro nás pro všechny na tento svatý den i na celý příští rok.“

Susan zvedla oči v sloup a řekla: „Amen.“ Claire nakrájela šunku; Helen nalila víno.

Dívky si nalily plné sklenice. Jemu jen zašpinily skleničku. Byl to laciný cabernet sauvignon.

Claire řekla: „Můj táta dneska požádá o ruku svou milenku. Tak tedy na mýho tátu a mou novou fajnovou mámu, která je jenom o devět a půl roku starší jak já.“

Littell se málem zakuckal. Šplhač na společenském žebříčku Kemper jako tajný Kennedyho švagr…

Susan řekla: „Claire, no tak. ‚Milenka‘ a ‚fajnová‘ v jedný větě?“

Claire se na ni zašklebila. „A zapomněla jsi zmínit věkovej rozdíl. Jak to? Všichni přece víme, že věkový rozdíly jsou tvoje nejoblíbenější téma.“

Helen zasténala. Susan odstrčila svůj talíř stranou a zapálila si cigaretu.

Littell si dolil sklenku. Claire řekla: „Děťátko Warde, představ si nás tři jako advokátky.“

Littell se usmál. „To je hračka. Susan pronásleduje přečiny, Helen brání nespoutané členy FBI a Claire se vrhá na podnikové právo, aby mohla financovat náročné choutky svého stárnoucího otce.“

Helen s Claire se zasmály. Susan řekla: „Nelíbí se mi, když mi někdo podsouvá malichernost.“

Littell se napil vína. „Můžeš vstoupit do FBI, Susie. Já jdu do důchodu za rok a jedenadvacet dní a ty můžeš nastoupit na moje místo a prohánět patetický levičáky.“

„Komunisté podle mě nejsou patetičtí, otče. A nemyslím si, že by ti na útraty v hospodách stačila penze za dvacetiletou službu.“

Claire mrkla. Helen řekla: „Susan, prosím.“

Littell vzal láhev. „Třeba začnu pracovat pro Johna F. Kennedyho. Možná ho zvolej prezidentem. Jeho bratr nenávidí organizovanej zločin víc než komunisty, takže možná to maj v rodině.“

Susan řekla: „Nemůžu uvěřit, že drobný pobudy hážeš do stejnýho pytle jako politickej systém, kterej zotročil půlku světa. Nemůžu uvěřit, že by tě tak oslnil hloupej liberální politik, kterýmu jeho táta hodlá koupit Bílej dům.“

„Kemper Boyd ho má rád.“

„Omlouvám se, otče, a omlouvám se, Claire, ale Kemper Boyd jde jen po penězích a všichni víme, že těch má John F. Kennedy dost a dost.“

Claire vyběhla z pokoje. Littell pil víno rovnou z lahve.

„Komunisti nekastrujou nevinný. Komunisti nepřipojujou lidem na genitálie autobaterie, aby je popravili. Komunisti neházej televize do vany ani…“

Helen vyběhla. Susan řekla: „Otče, do háje s tebou a s tvojí slabostí.“

Zavolal do práce a vzal si volno a celého Silvestra proležel. Kurýrní služba mu nosila jídlo a pití.

Helen byla mimo kvůli závěrečným zkouškám. Mluvili spolu po telefonu – většinou šlo o hloupé klábosení a vzdychání. Slyšel ve sluchátku několik cvaknutí, ale připisoval to na vrub nervům.

Kemper nenapsal ani nezavolal. Ten člověk ho úplně ignoroval.

Četl knihu Bobbyho Kennedyho o jeho tažení proti Hoffovi. Ten příběh ho nabudil. Kemper Boyd se v textu neobjevil.

Díval se v televizi na Rose Bowl a Cotton Bowl. Velebil Sekáčka Tonyho Iannoneho – jenž zesnul přesně před rokem.

K euforii ho vynesly přesně čtyři žitné s pivem. Vysnil si přesnou formu odvahy: touhu podívat se na Julese Shiffrina a účetní knihy fondu.

Po dalších sklenkách vzal ten nápad za své. Podobný krok totiž znamenal obětovat životy. Jeho odvaha byla slabostí natlačenou do velikosti.

Díval se, jak John Kennedy ohlašuje svou kandidaturu na prezidenta. Klubovna poslaneckého klubu byla nacpaná k prasknutí jeho fanoušky.

Kamery zabraly plaňkový plot venku. Teamsters pěli: „Hej, hej, he, he, he, Kennedy říká: ‚Odbory NE!“‚

V pozadí mluvil nějaký reportér: „Floridská velká porota se pečlivě zaobírá prezidentem Teamsters Jamesem R. Hoffou. Je podezřelý z pozemkových podvodů vztahujících se ke stavbám v Sun Valley.“

V prostřihu byl vidět Hoffa, jak se obviněním kvůli Sun Valley směje.

Littell postavil vedle sebe různé věty:

Pete, mohl bys pro mě zabít pár lidí?

Otče, do háje s tebou a s tvojí slabostí.

40

TAMPA, 1. 2. 1960

Jack Ruby řekl: „Já se zblázním. Ten slavnej chudinka Sal D. mi dlužil kupu peněz, když umřel, a berňák mi jde po krku kvůli splátkám, na který nemám. Můj klub je samá půjčka, Sam už mi dal košem a ty víš, že jsem velkej přívrženec kubánský věci. S jedním kámošem jsme vozili do Blessingtonu striptérky, aby se kluci pobavili, to jsem dělal čistě dobrovolně a nijak to nesouvisí s tou žádostí, co jsem právě podal.“

Santo Junior seděl za svým stolem. Ruby stál před ním. Na pohovce se povalovali tři němečtí ovčáci.

Pete se díval, jak se Ruby smaží. V kanceláři to smrdělo: Santo dovoloval psům dělat tady úplně všechno.

Ruby řekl: „Už nevím, kam dřív skočit. Stojím tady před tebou jako prosebník před svým pánem.“

Trafficante řekl: „Ne, vozil jsi holky, když jsem seděl v Havaně, ale to nestojí za deset klacků. Můžu ti dát hned teď tisícovku, ale víc ani ťuk.“

Ruby natáhl dlaň. Santo mu dal stodolarovky z nového balíčku. Pete vstal a otevřel dveře.

Ruby vyšel ven a mazlil se s bankovkami. Santo pocákal kolínskou místo, kde seděl.

„Ten člověk má prej divný sexuální choutky. Dokázal by člověka nakazit takovejma nemocema, vedle kterejch je rakovina úplný houby. A teď mi řekni něco příjemnýho, protože probouzet se s žebrákem mě nebaví.“

Pete řekl: „Zisky se v prosinci a lednu vyšplhaly o dvě procenta. Myslím, že Wilfredo Delsol už se ze smrti bratrance dostal, a těžko bude někdy chtít práskat jednotku. Nikdo nám nic nekrade a myslím, že to Obregónovo šlápnutí vedle zapůsobilo jako solidní varování.“

„Někdo to ale určitě kurví, jinak by ses se mnou nechtěl sejít.“

„Fulo má děvky. Nutí je spát s kunčaftama za pětidolarovky a sušenky. Všechny peníze nám pak dává, ale i tak je to podle mě špatnej obchod.“

Trafficante řekl: „Ať toho nechá.“

Pete seděl na okraji pohovky. Král Tut propagačně zavyl.

„Lockhart a jeho kámoši z Klanu vystavěli kousek od tábora společenskej klub a teď melou o tom, že začnou lynčovat Kubánce. Jako by to nestačilo, Lockhart je kámoš toho dallaskýho poldy J. D., co sem přijel s Rubym. Chuck Rogers chce vzít J. D. do svýho letadla na rozhazování nenávistnejch letáků. Mluví o kobercovým náletu na jižní Floridu.“

Trafficante udeřil do stolu. „Tyhle šílenosti musej skončit.“

„Postarám se o to.“

„Ale nepřijel jsi, abys mi vyprávěl jenom o tomhle.“

„Kemper si myslí, že veškerá disciplína musí začínat u tebe. Chce, aby si lidi mysleli, že jsme odbory a stojíme proti vedení.“

„Kemper to má promyšlený.“

Pete podrbal Krále Farouka a Krále Artuše. Zapráskanec Král Tut ho nenávistně pozoroval.

„Všecko promejšlí do puntíku.“

„Castro nadělal z mejch kasin prasečáky. Nechává kozy srát po kobercích, který osobně vybírala moje žena.“

Pete řekl: „Za to zaplatí.“

Vrátil se do Miami. Taxislužba byla plná povalečů: Lockhart, Fulo s celou podělanou Jednotkou.

Ale Chuck Rogers chyběl – ten byl v letadle a bombardoval zemi nenávistí.

Pete zavřel stanici a stanovil pravidla. Nazval je Deklarací závislosti v Jednotce a Novým zákonem KKK o neprávech.

Žádné pasáctví. Žádné krádeže. Žádné střílení. Žádné vloupačky. Žádné mučení. Žádné únosy.

Žádné lynčování. Žádné útoky. Žádné napadání kostelů. Žádné rasové kecy proti Kubáncům.

Zvláštní mandát blessingtonského Klanu:

Milujte všechny Kubánce. Dejte jim pokoj. Sprdněte všechny, co se začnou navážet do vašich nových kubánských bratří.

Lockhart označil mandát za hrubě diskriminační. Pete si prokřupal kloubky. Lockhart zmlkl.

Pak se rozpoutala debata. Zastavil se tu Jack Ruby a žadonil o svezení – vyplivl mu karburátor a on potřeboval zavézt svoje holky do Blessingtonu.

Pete řekl, že je to v pohodě. Holky měly na sobě přiléhavé kalhoty a podprsenky – mohlo by být i hůř.

Ruby seděl vepředu. J. D. Tippit seděl se striptérkami vzadu. Po nebi se honily dešťové mraky – kdyby je chytila bouřka, byli by v háji.

Pete jel na jih po dvouproudovkách. Měl puštěné rádio, aby Ruby mlčel. Chuck Rogers se spustil z čistého nebe a dělal těsně nad stromy salta vzad.

Holky jásaly. Chuck vyhodil karton se šesti lahvemi; J. D. ho zachytil. Z nebe pršely nenávistné letáky. Pete jeden z nich zachytil.

„Půl tuctu důvodů, proč byl Ježíš na straně Klanu.“ Hned první udával tón: protože komunisti fluorizovali Rudé moře.

Ruby se rozhlížel. Tippit s holkami popíjel pivo. Chuck vypadl ze svého letového vzorce a shodil bombu na černošský kostel.

Rádiový signál slábl. Ruby začal kňourat.

„Santo nemá zrovna nejlepší paměť. Vrazí mi desetinu toho, o co jsem ho prosil, protože jeho paměť funguje v devadesáti procentech úplně na hovno. Santo nechápe trable, kterýma jsem si prošel, abych ty holky dostal do Havany. Fousatej mu určitě dělal těžkou hlavu. Ale neplazil se mu v patách žádnej pomatenej federál z Chicaga.“

Pete se toho chytil. „Jakej federál z Chicaga?“

„Nevím, jak se jmenuje. Viděl jsem ho jenom jednou, díky Alláhovi.“

„Popiš mi ho.“

„Měří tak metr padesát pět, je mu kolem šesta nebo sedmačtyřiceti. Brejle, prořídlý šedivý vlasy, podle mýho znaleckýho názoru pije, protože když jsem se s ním jedinkrát setkal, tak z něj táhla whisky.“

Cesta se propadla. Pete zabrzdil a div náklaďák nepřekotil.

„Řekni mi, jak se za tebou plazil.“

„Proč? Řekni mi jedinej dobrej důvod, proč bych se o tom obtěžování měl s tebou bavit.“

„Dám ti tisíc dolarů, když mi to řekneš. A jestli se mi ten příběh zalíbí, dostaneš o čtyři víc.“

Ruby počítal na prstech – snad pětkrát od jedné do pěti.

Pete poklepával na volant do rytmu. Rytmus zněl: 1-2-3-4-5.

Ruby si v duchu říkal: 1-2-3-4-5, 1-2-3-4-5.

Pete zvedl pět prstů. Ruby je nahlas přepočítal.

„Pět tisíc, když se ti to bude líbit?“

„Přesně tak, Jacku. A tisíc, když se mi to líbit nebude.“

„Když ti to řeknu, hrozivé riskuju.“

„Tak mi to neříkej.“

Ruby si pohrával s řetízkem s Davidovou hvězdou. Pete roztáhl na palubní desku pět prstů. Ruby políbil hvězdu a zhluuuuboka se nadechl.

„Vloni v květnu mě ten zapráskanej federál zmáčknul v Dallasu. Chrlil ze sebe všechny hrozby, co se daj na zemským povrchu najít, a já mu věřil, protože vím, že je to pošahanej gójskej nadrženec, co nemá co ztratit. Ví, že jsem lichvařil v Dallasu i v Chicagu a že jsem posílal lidi, co měli zájem o vysoký půjčky, za Samem Giancanou. A o tohle se mu jedná především. Chce vystopovat prachy, který si lidi půjčujou z penzijního fondu Teamsters.“

Littell, jak když vyšije: fůra kuráže a taky blbosti.

„Donutil mě, abych mu jednou tejdně volal do budky v Chicagu. Když jsem mu říkal, že vařím z vody, dal mi pár dolarů. Donutil mě, abych mu pověděl o tom filmařovi, co se s ním znám, o Sidovi Kabikoffovi, kterej má zájem o setkání s lichvářem Salem D’Onofriem, a ten ho vezme za Momem kvůli půjčce z penzijního fondu. Co se stalo pak, to nevím, ale v chicagskejch novinách se psalo, že Kabikoff i D’Onofrio byli zavražděný, takzvaně, umučený‘, a že oba případy jsou nevyřešený. Nejsem žádnej Einstein, ale, mučení‘ v Chicagu znamená Sama G. A taky vím, že Sam neví, že jsem v tom měl prsty, protože jinak by se stavili i u mě. A člověk nemusí bejt Einstein, aby si domyslel, že u vzniku celýho tohohle plánu byl ten pomatenej federál.“

Littell se pohyboval mimo zákon. Littell byl Boydův nejlepší přítel. Lenny Sands pracoval s Littellem a taky s D’Onofriem.

Ruby si vytáhl z klína psí chlup. „Tak stojí to povídání za pět tisíc dolarů?“

Silnice se mu zamlžila. Pete div nepřejel krokodýla.

„Volal ti ten federál od doby, co Sal D. a Kabikoff umřeli?“

„Ne, díky Alláhovi. No a co mejch pět…?“

„Dostaneš je. A dám ti ještě o tři tisíce víc, jestli ti ještě někdy zavolá a ty mi o tom povíš. A když mi nakonec pomůžeš dostat se k němu, máš u mě dalších pět.“

Ruby vypadal, že se o něj pokouší mrtvice. „A proč? Co ti je kurva po tom, že do toho vrážíš tolik peněz?“

Pete se usmál. „Zůstane to jenom mezi náma, jo?“

„Jestli ti jde o tajemství, máš ho mít. Jsem člověk, kterýho proslavilo to, že umí držet jazyk za zubama.“

Pete vytáhl pistoli a řídil koleny. Ruby se usmíval – Ho, ho, ho – Co to asi je?

Pete vyklopil bubínek, vysunul pět nábojnic a roztočil ho.

Ruby se usmíval – Ho, ho, ho – Chlapče, to je ale švanda.

Pete ho střelil do hlavy. Šance pět ku jedné ho podržela nad vodou: kohoutek zasáhl prázdnou komoru.

Ruby zbledl jako prostěradlo Klanu.

Pete řekl: „Zeptej se kolem. Zjisti si, jakou mám pověst.“

Do Blessingtonu dorazili za soumraku. Ruby s Tippitem chystali svou strip-show.

Pete zavolal na letiště Midway a představil se jako policista. Jeden z pracovníků mu potvrdil Rubyho příběh: jistý Ward J. Littell 18. května skutečně letěl do Dallasu a zpět.

Zavěsil a zavolal do hotelu Eden Roc. Spojovatelka mu sdělila, že Kemper Boyd „odešel na celý den“.

Pete mu nechal vzkaz: „22:00 dnes večer, bar Luau – nutné.“

Boyd to vzal až moc klidně. „Já vím, že Ward se honí za fondem,“ řekl, jako by ho i dýchání nudilo.

Pete vyfukoval kroužky kouře. Boydův tón ho štval – jel sto deset kilometrů jenom proto, aby se díval na jeho znuděný ksicht.

„Nezdá se, že by ti to nějak vadilo.“

„Když jde o Littella, tak mě to zajímá, ale jinak podle mě není s čím si dělat starosti. Nechtěl bys mi říct, od koho to víš?“

„Ne. Nezná ani Littellovo jméno a hodně jsem ho vylekal.“

Stojací lampa osvětlovala jejich stolek. Boyd v jejím mihotavém světle jako by pableskoval.

„Nechápu, jak a proč to trápí tebe, Pete.“

„Vztahuje se to k Jimmymu Hoffovi. Ten je na nás napojenej v kubánský otázce a Jimmy je penzijní fond.“

Boyd bubnoval do stolu. „Littell je zaměřenej na chicagskou mafii a fond. Nijak se to netýká naší práce na případu Kuba a nemyslím si, že Jimmymu dlužíme varování. A nechci, abys o tom mluvil s Lennym Sandsem. Na tohle téma není zrovna výřečnej a nemusíš ho tím otravovat.“

Klasický Boyd: „jen co musíš vědět“ od začátku do konce.

„Nemusíme varovat Jimmyho, ale jedno ti řeknu jasně. Jimmy mě najal, abych sundal Antona Gretzlera, a já nechci, aby mě za to Littell dostal. Už to o mně ví, a je dost prdlej na to, aby to někde zveřejnil, Hoover Ne Hoover…“

Boyd si pohrával s párátkem v martini. „A zabils i Rolanda Kirpaského.“

„Ne, toho oddělal Jimmy osobně.“

Boyd hvízdl – příliš, příliš lhostejně.

Pete se předklonil. „Dal jsi Littellovi moc velkou volnost. Bereš na něj moc velký ohledy, jaký bys na něj brát neměl.“

„Oba jsme přišli o bratra, Pete. Nechme to tak.“

Ta věta nebyla předem připravená. Boyd prostě takhle občas mluvil.

Pete se zase zaklonil. „Máš Littella pod dohledem? Jak těsně mu upínáš obojek?“

„Nemluvil jsem s ním už kolik měsíců, snažím se od něj a od pana Hoovera trochu vzdálit.“

„Proč?“

„Instinkt.“

„Jako třeba instinkt pro přežití?“

„Spíš naváděcí instinkt. Od některých lidí se odtáhneš a přimkneš se k těm, co jsou momentálně na výši.“

„Jako třeba Kennedyovi.“

„Ano.“

Pete se zasmál. „Od doby, co do toho Jack praštil, jsem tě skoro neviděl.“

„A až do voleb mě neuvidíš vůbec. Stanton ví, že nemůžu svůj čas dělit.“

„Jenže – měl by to vědět. Najal tě, aby ses ke Kennedyovejm dostal.“

„A nebude litovat.“

„Já taky ne. To navíc znamená, že Jednotku povedu sólo.“

„Zvládneš to?“

„Uměj negři tancovat?“

„To rozhodně.“

Pete popíjel pivo. Zvětralo – zapomněl, že si ho objednal.

„Říkal jsi ‚volby‘, jako bys myslel, že ta práce vydrží až do listopadu.“

„Mám všechny důvody si to myslet. Jack vede v New Hampshire a Wisconsinu, a když se dostane přes Západní Virginii, myslím, že to zvládne celý.“

„Pak teda doufám, že je proti Castrovi.“

„Je. Není tak zarytej jako Richard Nixon, ale Dick honí rudochy už dávno.“

„Prezident Jack. Ježíši Kriste.“

Boyd mávl na číšníka. Rychle se jim na stole objevilo další martini.

„Rozhodující je svůdnost, Pete. Svým šarmem zažene celou zemi do rohu, jako by to byla ženská. Až Amerika pochopí, že jde o volbu mezi Jackem a nervákem Dickem Nixonem, koho myslíš, že si vezme do postele?“

Pete zvedl pivo. „Viva La Causa. Viva Hrc-Prc Jack.“

Přiťukli si. Boyd řekl: „Naši věc podpoří. A jestli má dojít k invazi, mělo by se to stát za jeho vlády.“

Pete si zapálil. „Toho se nebojím. Když pomineme Littella, zůstane už jenom jedna věc, která mi leží na srdci.“

„Obáváš se, že když bude CIA bez dozoru, může přijít na naše obchody v rámci Jednotky.“

„Přesně tak.“

Boyd řekl: „Já chci, aby to odhalili. Vlastně někdy do listopadu jim to chci sám říct. Je nevyhnutelný, aby na to přišli, a až se jim to opravdu povede, moje napojení na Kennedyho ze mě udělá až příliš cennou osobu, než aby mě mohli poslat do háje. Jednotka už nabere spousty hodně dobrých lidí a vydělá příliš mnoho peněz, a pokud jde o morálku, jak špatně vypadá prodej heroinu negrům vedle ilegální invaze na ostrov?“

Další Boydova klasika: „Samofinancovaný“, „autonomní“.

„A s Littellem si nedělej starosti. Snaží se získat důkazy, aby je pak poslal Bobbymu Kennedymu, ale já monitoruju všechny informace, který se dostanou Bobbymu na stůl, a nedovolím, aby Littell jakkoli ublížil tobě nebo Jimmymu kvůli vraždě Kirpaského nebo kvůli čemukoli, co se vztahuje k tobě nebo naší věci. Ale Bobby dřív nebo později Hoffu dostane, a nechci, aby ses do toho nějak plet.“

Pete měl pocit, že se mu točí hlava. „Proti tomu nemůžu nic namítat. Ale mám teď na Littella kontakt, a jestli budu mít pocit, že tvůj chlapec potřebuje vylekat, tak ho vylekám.“

„A proti tomu nemůžu nic namítat já. Můžeš dělat cokoli, co ti přijde jako nezbytnost, ale hlavně ho nezabij.“

Potřásli si rukama. Boyd řekl: „Les gens que Yon comprend – ce sont eux que ion domine.“

En frangais, Pierre, souviens-toi:

Ovládáme hlavně ty, jimž rozumíme.

41

NEW YORK CITY HYANNIS PORT

NEW HAMPSHIRE WISCONSIN ILLINOIS /

ZÁPADNÍ VIRGINIE, 4. 2. 1960 – 4. 5. 1960

Na Štědrý den získal jistotu. A každý následující den ho v ní utvrzoval.

Jack si nechal Lauřin prsten. Kemper si vzal Jackiinu smaragdovou brož. Auto mu nechytlo – pomohl mu s tím jeden Kennedyovic šofér. Kemper se procházel po pozemku a zahlédl Jacka v procesu přeměny.

Stál na pláži, zcela sám. Zkoušel si svou veřejnou tvář a nahlas.

Kemper se postavil stranou a sledoval ho.

Jack snad i vyrostl. Méně řičel a víc burácel. Jeho pichlavá gesta získala jistý aspekt, který jim předtím chyběl.

Jack se smál. Jack skláněl hlavu a pozorně naslouchal. Jack mistrně shrnul Rusko, občanská práva, závod o dobývání vesmíru, Kubu, katolickou víru, své mládí a Richarda Nixona jako obojakého, nic nedělajícího reakcionáře, který se nehodí na to, aby vedl nejbáječnější stát na zemi v těžkých dobách.

Vypadal jako hrdina. Ten okamžik z něj vysál všechno chlapecké.

Zaujetí sama sebou ho nikdy neopouštělo. Jen to oddálil, dokud si nebyl jist, že tím získá celý svět.

Jack věděl, že vyhraje. Kemper věděl, že ztělesní velikost se silou zázraku. Tahle nová svoboda lidi přinutí, aby ho milovali.

Lauru tou broží nadchl.

Jack shrábl New Hampshire a Wisconsin.

Jimmy Hoffa bombardoval oba státy. Jimmy volal do zbraně Teamsters a burácel v národní televizi. Jimmy zrazoval svou vrozenou šílenost pokaždé, když otevřel pusu.

Kemper organizoval zpětnou reakci. Demonstranti podporující Jacka se mísili se stoupenci Teamsters. Jackovi fanoušci uměli dobře křičet a hezky mávali transparenty.

Bobbyho kniha se dostala na seznam bestsellerů. Kemper rozdával výtisky zdarma na odborových schůzích. Konsensus po čtyřech měsících: Jimmy Hoffa byl na nule.

Jack byl okouzlující a pohledný. Hoffa byl odulý a pronásledovaný. Všechna jeho protikennedyovská vystoupení byla doplněna douškou: „V současnosti stíhán za podvody s pozemky.“

Lidi Jacka milovali. Chtěli se ho dotknout. Kemper jim umožňoval až nebezpečnou volnost.

Kemper dovoloval fotografům, aby se dostali blíž. Chtěl, aby si lidi mysleli, že Jackovo pobavení je skutečným projevem lásky.

V Nebrasce neměli konkurenta. Primárky v Západní Virginii byly za šest dní – Jack by měl vyřadit ze hry Huberta Humphreyho.

Frank Sinatra vábil voliče ze zapadlých oblastí. Nějaká kapela složila Jackovu hymnu. Na Payole ji hráli do omrzení.

Laura nazvala Sinatru malým ptákem s velkým hlasem.

Jackův vzestup ji rozčiloval. Byla sice jeho příbuzná, a přece vyvrhel. Kemper Boyd byl cizinec s přístupem k důvěrným informacím.

Volal jí z cest každou noc. Laura považovala ten kontakt za čistě formální.

Věděl, že jí chybí Lenny Sands. Ona ovšem nevěděla, že ho zapudil on.

Lenny si změnil číslo chicagského telefonu – Laura neměla šanci se s ním spojit. Kemper kontroloval jeho účty za telefon a ověřoval si, že jí nevolal.

Bobby si pamatoval „hlasového kouče“ Lennyho. Pár lidí ze štábu nařídilo oprašovací kurz a pozvali Lennyho do New Hampshire.

Jack „představil“ Lennyho Kemperovi. Lenny přistoupil na hru a nedal na sobě znát žádnou známku úzkosti či obav.

Lenny vypracoval Jackův hlas do vrcholné formy. Bobby ho zapsal mezi zaměstnance pro Wisconsin – jako čelního organizátora davu. Lenny shromáždil za málo peněz obrovské davy – Bobby zářil.

Claire trávila většinu víkendů s Laurou. Říkala, že Jackova nevlastní sestra je nadšenou zastánkyní Nixona.

Jako pan Hoover.

Mluvili spolu v půlce února. Zavolal mu Hoover. Řekl: „Ale že už jsme se dlouho neslyšeli!“ tím svým totálně prohnaným hlasem.

Kemper aktualizoval svou loajalitu a rozhovořil se o dávných podezřeních Joea Kennedyho. Hoover řekl: „Vypracuju materiál na podporu vašich závěrů. Uděláme to tak, že všechny vaše cesty na Floridu se uskutečnily výlučně na můj popud. Přidělím vám nejlepšího pozorovatele procastrovských skupin.“

Kemper mu sdělil přesné termíny, kdy byl na Floridě. Hoover mu poslal na zapamatování falešný itinerář.

Hoover se o kampani ani nezmínil. Kemper věděl, že tuší Kennedyho vítězství.

Hoover se nezmínil o Jackovi a ženách. Hoover nenavrhl odposlech prostitutek. Hoover nezkoumal důvody tak dlouhého Kemperova mlčení.

Nechtěl realizovat další sexuální vydírání. Chtěl si uchovat jeden silný oddíl loajality.

Dopadání pasáků? – ne. Služba pasáků? – nepochybně.

Dodával Jackovi jednu holku na telefon na noc. Volal svým kontaktům z místních mravnostních oddělení kvůli doporučením – a pečlivě prověřil každou holku, se kterou Jack spal.

Holky Jacka milovaly.

A Ward J. Littell taky.

Nemluvili spolu už víc než půl roku. Ward se objevil na Jackově velkém shromáždění v Milwaukee – starý chicagský Fantom jako nový chicagský postrach.

Vypadal křehce a neudržovaně. Vůbec nezapadal do představ o agentovi FBI.

Ward odmítal mluvit o mafii nebo strategii vůči penzijnímu fondu. Ward odmítal diskutovat o vraždě D’Onofria.

Ward říkal, že svou práci v Rudém oddělení zanedbává. Říkal, že se skamarádil s levičákem, kterého sledoval.

Kennedyho kampaň ho vzrušovala. Do práce nosil odznaky s Kennedym a udělal menší scénu, když mu Leahy řek, aby toho nechal.

Littellovo tažení proti mafii uvízlo na mrtvém bodě. Pan Hoover už na ně nemohl: tichá dohoda mezi Boydem a Littellem byla pod bodem mrazu a nenaplněná.

Kemper řekl Bobbymu, že Fantom dosud pracuje. Bobby řekl: „Neotravuj mě s maličkostmi.“

Littell měl odejít do penze za osm měsíců. Jeho opileckým snem byla práce pro Kennedyho.

Ward miluje Jacka.

New Hampshire miluje Jacka.

Wisconsin miluje Jacka.

Západní Virginie měla otevřené srdce. Okres Greenbrier byl pro hlasování důležitý a celý ovládaný mafií.

Rozhodl se nepožádat chlapce o pomoc. Proč zadlužovat Jacka u mužů, které Bobby nenávidí?

Amerika miluje Jacka.

Sinatra to vyjádřil nejlíp:

„To dávné Jackovo kouzlo mi učarovalo!“

42

BLESS1NGTON/MIAMI, 4. 2. 1960 – 4. 5. 1960

V hlavě mu pořád bzučela věta o „ztracených bratrech“. Pete se jí nedokázal zbavit.

John Stanton přijel v půlce března do tábora. Pete se ho zeptal na Kemperovu minulost.

Stanton řekl, že CIA si ho prověřila. Příběh o nehodě na lovu mu vynesl vysoké známky – Kemper dohlížel na to, aby ho nějaké průšvihy nestáhly pod vodu.

Boyd mluvil francouzsky. Boyd oživoval velká slova. Kvůli Boydovi všechen jeho svět mizel jako mávnutím kouzelného proutku…

Jeho poslední tři měsíce: „autonomie,“ přesně podle definice ze slovníku.

Kemper měl v diáři jediné jméno – KENNEDY. Peteovu mysl zase zaměstnávala jiná věc – KUBA.

Fulo přestal pást děvky. Lockhart přistoupil na nový kodex Klanu. V Blessingtonu se jelo na šest dvoutýdenních cyklů – celkem 746 mužů.

Učili se zbraním, judu, řízení rychlých člunů a základům demoličních prací. Chuck Rogers do nich hustil proamerickou doktrínu.

Jednotka i nadále nabírala nové členy v Miami. Nadšenci z Kuby se pořád hlásili.

CIA teď měla šedesát fungujících táborů. V Guatemale založili exilovou „vysokou“ – plně vybavenou vojenskou základnu.

Ike přestal sedět na svých fondech. Ike schválil plán invaze. Byl to velký politický přesun – v CIA propadly a oživly tři nápady, jak srazit Fidela do kolen.

Střelci se nemohli dostat blízko. Vybuchující doutníky určené pro Vousáče kouřili jeho pomocníci. V Langley si řekli – kašlem na to – tak na Kubu vyšleme invazi.

Třeba začátkem příštího roku. Třeba v období Hrc-Prc Jackovy administrativy.

Boyd řekl, že Jack ten plán podpoří. Boyd byl přesvědčivý jako nikdo. Santo Junior to rozhlásil: Kemper Boyd je důvěrníkem Jacka Kennedyho.

Mafie pustila chlup na Jackovu kampaň – potichoučku a anonymně. Navýsost rozškatulkované dary.

Jimmy Hoffa to nevěděl. Jack to nevěděl – a dozví se o tom, až přijde nejvhodnější okamžik na vrácení dluhu.

Sam G. říkal, že by Jackovi mohl koupit Illinois. Lenny Sands tvrdil, že Sam utratil ve Wisconsinu majlant. Totéž v Západní Virginii – stát byl Jackův díky penězům chicagské mafie.

Pete se zeptal Lennyho, jestli Boyd o všech těch švindlech ví. Lenny odpověděl, že asi ne. Pete řekl, že by to tak mělo zůstat i nadále – Kemper by nesnesl pomyšlení, že vrazil Jacka do frcu.

Boyd vyvolával důvěřivost. Trafficante ho miloval. Santo předával zvěsti o kubánské záležitosti – Giancana, Rosselli a Marcello se nenechali zahanbit.

Bylo to klasické rozškatulkování.

Dary schválili i pohlaváři CIA. A dozvěděli se o prodeji drog přes Jednotku – ještě dřív, než jim to Kemper prozradil.

Schválili to. Považovali to za hodnověrně popiratelné a řekli Johnu Stantonovi, ať pokračuje. Řekli Stantonovi, aby tuto informaci ukryl před pracovníky mimo CIA.

A jiných policejních organizací. A moralistických politiků.

Stanton si oddychl. Kemper se bavil. Říkal, že tahle záležitost dokresluje dvojjedinost Jacka s Bobbym: prodej fetu jako rozvratnické morální téma.

Velký bratr jen mrkne a pokusí se to spojení ignorovat. Malý bratr se spřáhne s bohem a zapudí veškeré kontakty mezi mafií a CIA.

Velký bratr byl světák jako jeho táta. Malý bratr byl uťáplý jako vyšťavený Ward Littell s funkčním přirozením.

Bobby měl peníze svého otce a ochranu v podobě svého bratra. Littell měl chlast a víru. Jack Ruby měl vidinu pěti klacků za tip – kdyby znovu prosvištěl jeho životem, velký Pete by se o tom doslechl.

Boyd mu řekl, aby Littella nezabíjel. Boyd spolupracoval na Littellově honu za penzijním fondem – což znamenalo aspoň externí šanci na přísun velkých peněz.

Littell miloval Hrc-Prc Jacka.

Jako Darleen Shoftelová. Jako Gail Hendeeová.

Jako on sám.

Hele, Jacku, tys spal s mou dávnou milou. Mně je to fuk – Kemper Boyd říká, že jsi běloch.

Já pro tebe prodávám fet. Předávám peníze chlápkovi, co se jmenuje Banister – a ten spojuje TEBE s nějakým žido-papeženským komplotem na ochcání Ameriky.

Fort Blessington by se ti líbil, Jacku. Je to teď základna mafie – hoši se tam stavujou na varietní program proti Castrovi. Santo Junior koupil motel za městem. Tebe by vzal zadarmo – stačí, abys hodil svýho mladšího bráchu mezi krokouše do Everglades.

Sam G. se tam stavuje. Carlos Marcello jezdí na návštěvy. Johnny Rosselli vozí Dicka Contina s harmonikou. Lenny Sands pořádá představení – když se převlíkne za teplýho Fidela, všichni se můžou podělat smíchy.

Zisky z prodeje fetu rostly. Morálka Jednotky mířila k nebesům. Ramón Gutiérrez si vedl zápis o lidech skalpovaných u člunů. Heshie Ryskind založil fond pro vyplácení bonusů za skalpy.

Lenny Sands měl očerňovací pohotovost: Vousáč jako fackovací panák bulváru. Pan Hughes politickou narážku bral, ale byl radši, když se v Hush-Hush objevovala výhradně sexuální odhalení.

Pete volal Hughesovi jednou týdně. Ten blbec nezavřel pusu.

Případ TWA se protahoval. Dick Steisel platil dvojníkům Howarda Hughese paušálně. Hughes věřil, že negři způsobují rakovinu – a naléhal na Ikea, aby znovu zavedl otrokářství.

Velký Ho ward trávil dny ve společnosti pomateného mormona. Jeho bungalov neustále čistili: sprej proti broukům se silou atomovky dělal zázraky. Vůl jménem Duane Spurgeon byl šéfem celé směny. Na každou kliku, které se mohli dotknout černoši, natáhl naolejované šprcky.

Hughes měl nový objev: každotýdenní výměnu krve. Nasával výlučně čistou mormonskou krev – kupoval ji v krevní bance u Salt Lake City.

Hughes vždycky říkal: „Díky za fet.“ Pete vždycky říkal: „Poděkujte CIA.“

Pořád dostával od Hughese plat. Ještě pořád dostával třiadvacet podílů na výživném. Dostával pět procent z Tiger Kabs a plat za práci smluvního agenta.

Kdysi pásl holky a chystal vyděračské akce. Teď byl jednou nohou v dějinách.

Jimmy Hoffa se zastavoval v taxislužbě každou chvíli. Obyčejně jednal tak, že hulákal na řidiče, kteří neuměli anglicky. Centrálu teď ovládal Wilfredo Delsol – to, jak odpráskl svého bratrance, mu vzalo všechny chutě na drsňárny.

Wilfredo anglicky uměl. Říkal, že Jimmy si začínal s Kubánci, ale nedokázal to snést. Každý si vyslechl jen pár „mamrdú“ a byl volný. Hoffa nedokázal zakřičet ani jednu větu, která by nekončila slovem „Kennedy“.

Pete viděl Jacka a Jimmyho v televizi, stáli k sobě zády. Kennedy vyrazil výtržníkovi dech svým šarmem. Hoffa měl bílé ponožky a kravatu pocintanou od vajíček.

Zvedněte tipovací tabulku – odhadnu vítěze i poraženého.

Někdy vůbec nedokázal usnout. To obrovské svištění bylo jako vodíková puma uvězněná v hlavě.

43

GREENBRIER, 8. 5. 1960

Kordony vedly až k řečnickému pultu. Demonstranti na Jackově straně i na straně Teamsters – všichni pořádní ranaři.

Hlavní silnice byla pro auta uzavřená. Dav shromážděný už před akcí se táhl o tři bloky nazpátek: aspoň šest tisíc lidí namačkaných těsně vedle sebe.

Povídali si a bručeli. Transparenty dosahovaly tři metry vysoko.

Jack měl mluvit jako první. Humphrey prohrál, když si házeli mincí, a mluvil až nakonec. Jackovi stoupenci očividně převážili Hubertovy tři ku jedné – kampaň v Západní Virginii v kostce.

Poskoci Teamsters hulákali do megafonů. Několik bláznů vytáhlo transparent s karikaturou Jacka s tesáky a v papežském rouchu.

Kemper si přikryl uši – burácení davu bylo nesnesitelné. Karikaturu sundaly kameny – zaplatil několika dětem, aby se přikrčily a házely.

Jack už měl dorazit. Špatná akustika a výpady proti Hoffovi by jeho projev zničily.

Žádná velká tragédie – lidi ho aspoň uvidí. Dav se rozejde, jakmile se objeví Humphrey – v několika hospodách v centru se bude podávat alkohol zdarma. Byl to alkohol od Kempera Boyda. Starý kamarád propašoval plné auto a prodal mu celý náklad.

Ulice byla přecpaná. Chodníky byly narvané. Peter Lawford hodil houfu jeptišek kravatové spony.

Kemper se vmísil do davu a díval se na řečniště. Pár metrů od sebe uviděl zvláštní směsici obličejů: Lennyho Sandse a prototyp mafiána.

Mafián ukázal Lennymu zvednuté palce. Lenny jeho gesto opětoval.

Lenny už nedostával plat za práci v kampani. Lenny tady neměl žádné oficiální povinnosti.

Mafián zamířil doprava. Lenny se tlačil vlevo a uchýlil se do uličky s popelnicemi.

Kemper šel za ním. Ostré lokty a kolena ho zpomalily.

Středoškoláci ho vytlačili na chodník. Lenny byl v polovině ulice a bavil se s dvojicí policistů.

Hluk davu pomalu ustával. Kemper se přikrčil za popelnicí a poslouchal.

Lenny vytáhl svazek bankovek. Jeden z poldů si vzal pár bankovek, Jeho kamarád řekl: „Za další dvě stovky můžeme zpomalit Humphreyho autobus a přitáhnout sem pár lidí, aby ho překřičeli.“

Lenny řekl: „Tak to udělejte. A tohle je čistě z popudu pana G., takže o tom nemluvte s nikým z kampaně.“

Poldové si vzali celý svazek a tlačili se do dvířek v uličce. Lenny se opřel o zeď a zapálil si cigaretu.

Kemper došel až k němu. Moderní chlapec Lenny řekl: „Copak?“

„Copak mi o tom povíš?“

„Co bych ti povídal?“

„Tak mi aspoň doplň to, co nevím.“

„A co bych doplňoval? Oba děláme pro Kennedyho.“

Lenny uměl manévrovat. Lenny by dokázal přelstít i mazanou lišku.

„Giancana dal peníze i ve Wisconsinu. Je to tak, viď? S tím, co ti dal Bobby, by ses takhle nevytáh.“

Lenny pokrčil rameny. „Sam a Hesh Ryskind.“

„A kdo jim to řek? Ty?“

„Moje rady takovej dosah nemaj. To přece víš.“

„Mluv, Lenny. Nejseš moc sdílnej a mě to přestává bavit.“

Lenny zadusil cigaretu o zeď. „Sinatra vykládal o svým vlivu na Jacka. Říkal, že Jack jako prezident by nebyl stejnej Jack, co seděl v McClellanově výboru, jestli chápeš, co tím chci říct.“

„A Giancana to koupil i s chlupama?“

„Ne. Já myslím, že tys Frankovi poskytnul pomoc jako barák. Všichni jsou na větvi z toho, co děláš v otázce Kuby, takže je napadlo, Že když máš Jacka rád, tak to asi nebude takovej vůl.“

Kemper se usmál. „Nechci, aby se o tom dozvěděl Bobby ani Jack.“

„To nikdo.“

„Dokud nebude čas splatit dluh?“

„Sam nevěří na bezdůvodný připomínky. A pro případ, že bys chtěl něco připomenout mně, tak ti to řeknu hned. Co se týče penzijního fondu, nesehnal jsem ani houby.“

Kemper zaslechl kroky. Viděl Teamsters vpravo i vlevo – točili řetězy a krčili se na obou koncích uličky.

Upřeně sledovali Lennyho. Mrňouse Lennyho, Židáčka Lennyho, Kennedyho šplhouna Lennyho…

Lenny je neviděl. Vychcánek Lenny se nechal až příliš pohltit svou hrou na mazanou lišku a drsňáka.

Kemper řekl: „Ozvu se ti.“

Lenny na to: „Uvidíme se v synagoze.“

Kemper vyklouzl z dvířek a zamkl za sebou na dva západy, slyšel výkřiky, chrastění řetězů a údery – klasický dvojpres odborářských úderníků.

Lenny ani nevykřikl ani nevolal. Kemper změřil dobu mlácení na minutu a šest vteřin.

44

CHICAGO, 10. 5. 1960

Littell měl z práce schizofrenii. Musel uspokojit FBI a svoje svědomí.

Chick Leahy nenáviděl Mala Chamalese. Mal měl podle pramenů spojení na šestnáct čelních komunistických skupin. Leahyho ochránce v FBI byl bývalý šéf chicagské pobočky Guy Banister.

Banister nenáviděl Mala. Malův spis v Rudém oddělení měl na osmdesát stránek.

On měl Mala rád. Každou chvíli spolu chodili na kafe. Mal trávil léta 1946-1948 v Lewisburgu – Banister vypracoval profil buřiče a umluvil vyšetřovatele, aby ho obvinili.

Leahy mu dnes ráno zavolal. Řekl: „Chci od tebe těsný dohled nad Malem Chamalesem, Warde. Chci, abys šel na všechny schůze, kam chodí i on, a přistihl ho při ohnivých poznámkách, které bychom mohli využít.“

Littell zavolal Chamalese a varoval ho. Mal řekl: „Dneska odpoledne mám promluvit ke skupině SLP. Můžeme předstírat, že se vůbec neznáme.“

Littell si namíchal režnou se sodou. Bylo 5:40 – před celostátními zprávami měl čas na práci.

Vycpal svoje hlášení zbytečnými detaily. Vypustil Malovo burácení proti FBI. Uzavřel to nicneříkajícími poznámkami.

„Projev sledovaného na schůzi socialistické dělnické strany byl vlažný a plný mlhavých klišé jednoznačně levicové, ovšem nikoli ohnivé povahy. Jeho komentáře během diskuse nebyly pobuřující ani nikterak provokativní.“

Mal označil pana Hoovera za „zženštilého fašistu v holínkách a fialkových pumpkách.“ Pobuřující prohlášení? Těžko.

Littell si pustil televizi. Obrazovku zaplnil John Kennedy – právě vyhrál v primárkách v Západní Virginii.

Zazvonil zvonek u dveří. Littell stiskl bzučák a vytáhl peníze pro poslíčka, co mu vozil jídlo.

Dovnitř vstoupil Lenny Sands. Obličej měl podrápaný, odřený a samý steh. Nos mu držel na místě jen díky zafačované dlaze.

Lenny se kymácel. Lenny popotahoval. Lenny zamával prsty NA obrazovku: „Ahojky, Jacku, ty krásnej kousku irskýho skopovýho.“

Littell vstal. Lenny se zamotal ke knihovně a opřel se o ni nataženými pažemi, aby nespadl.

„Warde, no ty vypadáš báječně! Ty pruhovaný kalhoty ze sekáče a ta košile z výprodeje ti tak seknou!“

Kennedy hovořil o občanských právech. Littell vypnul televizi v půlce projevu.

Lenny mávl na rozloučenou. „Pá, Jacku, můj švagre z nejideálnějšího světa, kdybych byl na holky a tys měl dostatek kuráže uznat moji drahou kamarádku Lauru, kterou ten fantasticky krutej pan Boyd vy rval z mýho života.“

Littell přistoupil k němu. „Lenny…“

„Nepřibližuj se už ani o krok, nesnaž se mě dotknout a už vůbec se nesvěřuj se svou patetickou vinou a ať tě ani nenapadne přerušovat moji euforii z oblbováků, jinak ti nepovím ani slovo o knihách penzijního fondu Teamsters, o kterejch vím už odjakživa, ty žalostná kopie policajta.“

Littell pevně stiskl židli. Prsty se zabořil do látky. Začínal se potácet stejně jako Lenny.

Knihovna zavrávorala. Lenny se motal na podpatcích – byl nadopovaný a ožralý.

„Jules Schiffrin schovává ty knihy někde u Lake Geneva. Má tam dům a tam jsou knihy v sejfech nebo v bezpečnostních skříňkách v nějakejch bankách. Vím to, protože jsem tam vystupoval a slyšel jsem, jak si Jules povídal s Johnnym Rossellim. Neptej se mě na detaily, protože žádný neznám, a když se soustředím, tak mě bolí hlava.“

Sklouzla mu ruka. Židle sklouzla za ní. Littell se opřel o stolek s televizí.

„Proč mi to povídáš?“

„Protože jseš větší hnusák než pan Bestie a pan Boyd, a podle mýho názoru pan Boyd chce ty informace jenom pro svůj zisk, a kromě toho jsem dostal přes držku kvůli tomu, že jsem dělal nějakou práci pro pana Sama…“

„Lenny…“

„… a pan Sam říkal, že za to bude pykat mocnej člověk, ale já mu povídal, aby to nedělal…“

„Lenny…“

„…a Jules Schiffrin byl u něj a mluvili o nějakým Irčanovi Joeovi‘ z dvacátejch let, jak se před nima plazily ty fajnový holky od filmu…“

„Lenny, no tak…“

„… a to byl takovej hnus, že jsem si dal ještě pár prášků, a teď jsem tady, a když budu mít kliku, tak si z tohohle nebudu pamatovat ani hovno.“

Littell k němu přistoupil. Lenny máchal rukama, škrábal, potácel se a kopanci ho odháněl.

Knihovna spadla. Lenny zakopl a vypotácel se ze dveří.

Na podlahu se vysypaly právnické texty. Zarámovaná fotka Helen Ageeové se rozbila.

Littell odjel do Lake Geneva. Dorazil tam o půlnoci a ubytoval se v hotelu kousek od mezistátní dálnice. Zaplatil hotově předem a zapsal se pod falešným jménem.

V telefonním seznamu v pokoji našel Julese Schiffrina. Jeho adresa byla označena „Osamělá usedlost“. Littell se podíval do mapy a objevil ji: pozemek v lesích nedaleko jezera.

Vyjel a zaparkoval mimo silnici. Díky dalekohledu měl dobrý rozhled.

Viděl kamennou usedlost na pozemku o nejméně deseti akrech. Všude kolem rostly stromy. Nikde žádné zdi nebo ploty.

Žádné reflektory. Dvě stě metrů ode dveří k silnici. Přední okna podlepená bezpečnostní páskou na alarm.

Žádná budka pro stráž, žádná brána. Policie státu Wisconsin to tu nejspíš hlídala na základě neformální dohody.

Lenny říkal „Sejfy nebo bezpečnostní skříňky“. Lenny říkal „pan Boyd“

„informace“

„svůj zisk“.

Lenny byl zfetovaný, ale ne v bezvědomí. Jeho příběh o panu Boydovi nebylo těžké rozluštit.

Kemper se hnal za stopami o fondech nezávisle.

Littell se vrátil do svého motelu. Podíval se do Zlatých stránek a našel v seznamu devět místních bank.

Diskrétní chování by mohlo zahladit to, že neměl žádné povolení. Kemper Boyd vždycky zdůrazňoval šikovnost a diskrétnost.

Kemper si na Lennyho došlápl po svém. To odhalení ho vůbec nešokovalo.

Spal až do deseti. Podíval se na mapu a zjistil, že do všech bank se dá dojít pěšky.

První čtyři ředitelé spolupracovali. Jejich odpovědi byly přímé: pan Schiffrin u nás nemá nic pronajatého. Další dva ředitelé zavrtěli hlavami. Jejich odpovědi byly přímé: naše budova nedisponuje bezpečnostními skříňkami.

Ředitel číslo sedm chtěl vidět povolení. Nebyla to žádná velká ztráta: jméno Schiffrin kolem něj prosvištělo bez jakékoli odezvy.

Banky číslo osm a devět: v budově žádné bezpečnostní skříňky.

V okolí bylo několik velkých měst. V okruhu sto padesáti kilometrů leželo na pětadvacet menších měst. O přístupu k bezpečnostním skříňkám si mohl nechat jen zdát.

„Sejfy“ znamenaly umístění v budově. Společnosti instalující sejfy a alarmy si uschovávaly nákresy umístění – a nevydávaly je bez žaloby za vážné zločiny.

Lenny kdysi v budově vystupoval. Možná sejf nebo sejfy na vlastní oči i viděl.

Lenny byl teď ale moc vznětlivý.

Jenže…

Jack Ruby byl pravděpodobně Schiffrinův známý. Jack Ruby se dal podplatit a byl ke všemu svolný.

Littell našel telefonní budku. Meziměstský operátor ho přepojil do Dallasu.

Ruby to zvedl při třetím zazvonění. „Tady je klub Carousel, kde se za své peníze nejlíp pobavíte…“

„To jsem já, Jacku. Tvůj přítel z Chicaga.“

„Kurva… tyhle trable ještě tak…“

Mluvil rozpačitě, ohromeně a pesimisticky naštvaně.

„Jak moc se znáš s Julesem Schiffrinem, Jacku?“

„Jenom zběžně. Julese znám nanejvejš povrchně. Proč? Proč? Proč?“

„Chci, abys zaletěl do Wisconsinu a nějak se ti podařilo proniknout do jeho domu v Lake Geneva. Chci znát rozložení místností v jeho domě, a když to uděláš, máš u mě moje celoživotní úspory.“

„Kurva. Tyhle trable mám tak akorát zapotřebí…“

„Čtyři tisíce, Jacku.“

„Kurva. Tyhle trable mám tak akorát zapotřebí…“

Štěkot psů Rubyho přehlušil.

45

BLESSINGTON, 12. 5. 1960

Jimmy Hoffa řekl: „Teď už je mi jasný, jak se musel cejtit Ježíš. Ty zkurvený faraóni se drápali k moci po jeho zádech stejně, jako ty Kennedyho zmrdi lezou po mejch.“

Heshie Ryskind na to: „Máš v tom nějakej bordel. Ježíše oddělal Julius Caesar.“

Santo Junior řekl: „S Joem Kennedym se dá domluvit. Jedinej, kdo z nich dělá trable, je Bobby. Joe Jackovi určitě vysvětlí pár základních životních pravd, jestli ho zvolej.“

Johnny Rosselli řekl: „J. Edgar Hoover nemůže Bobbyho vystát. A ví, že prát se s mafií a vyhrát prostě nejde. Jestli toho kluka zvolej, převahu budou mít chladnější hlavy, než má to hovado Bobby.“

Chlapci seděli v plážových lehátkách na molu. Pete jim doléval sklenky a nechával je mluvit.

Hoffa řekl: „Ježíš změnil ryby v chleba, a to jediný jsem ještě nezkusil. Do primářek jsem vrazil šest set litrů, koupil jsem každýho fízla, senátora, radního, poslance i starostu, člena velký poroty, soudce, státního návladního i posranýho vyšetřovatele, kterej se nechal. Jsem jako Ježíš, když se snažil rozdělit Rudý moře, ale nedostal se dál než do prvního motelu u pláže.“

Ryskind řekl: „Jimmy, klídek. Běž si ho nechat vyhulit a uklidni se. Mám čísla na pár zdejších holek. Ve svým řemesle se vyznaj a s velkou láskou by potěšily tak slavnýho chlapa, jako jseš ty.“

Rosselli řekl: „Jestli Jack vyhraje, po Bobbym neštěkne ani pes. Podle mě bude kandidovat na guvernéra Massachusetts, a Raymond Patriarca a bostonský kluci se o něj budou muset zajímat.“

Santo Junior řekl: „K tomu nikdy nedojde. Stařík Joe se s Raymondem zná už moc dlouho. A kdyby došlo tvrdý na tvrdý, poslední slovo bude mít Joe, ne Jack nebo Bobby.“

Hoffa řekl: „Mě hlavně sere vydávání žalob spoustou velkejch porot. Můj právník tvrdí, že případ Sun Valley se mě dotkne jenom těžko, což znamená, že mi doručej obžalobu až tak koncem roku. Takže nedělej z Joea Kennedyho obdobu Ježíše, co předává Bohu desatero na hoře Vesuvu.“

Ryskind řekl: „Santo to jenom trošku upravil.“

Rosselli řekl: „To byla hora Ararat, Jimmy. Vesuv leží někde v Yellowstoneským parku, ty pako.“

Hoffa řekl: „Vy Jacka Kennedyho neznáte, hoši. Kemper Boyd vám nakecal, že je to nadšenej proticastrovec, ale přitom je fest narudlej, kamarádí se s komoušema, miluje negry a je na kluky, i když se snaží tvářit, že před ním neuteče jediná pička.“

Na molo vystříkla voda. Z padesáti metrů slyšeli odpočítávání cviků – Lockhart cvičil se svěřenci pořadová.

Ryskind řekl: „Asi zavolám jedný z holek.“

Rosselli řekl: „Jaký máš skóre, Heshi?“

Ryskind odpověděl: „Něco kolem sedmnácti tisíc.“

Santo Junior řekl: „Hele, nás neochčiješ. Já bych řek nanejvejš osm tisíc. Při všech vyšších počtech bys nic jinýho nemoh stihnout.“

Na molu zazvonil telefon. Pete se zhoupl na židli a zvedl sluchátko.

„Bondurant.“

„To mě těší, ale copak vy vojáci neumíte pozdravit?“

Jack Ruby – zcela jednoznačně.

Pete přikryl mluvítko. „Co se děje? Říkal jsem ti, abys mi nevolal, když nebudeš mít nic důležitýho.“

„Volám kvůli tomu zmagořenýmu federálovi. Včera mi volal a já ho zdržuju.“

„A co po tobě chtěl?“

„Nabídnul mi čtyři klacky, když odletím do Lake Geneva ve Wisconsinu a zjistím vnitřní rozvržení v domě Julese Schiffrina. Podle mě to má něco do činění s tím zapráskaným penzijním fondem.“

„Řekni mu, že to uděláš. Domluv si s ním schůzku za osmačtyřicet hodin a zavolej mi.“

Ruby polkl a zakoktal se. Pete zavěsil a prokřupal si kloubky pěkně jeden po druhém.

Ten debilní telefon znovu zazvonil…

Pete ho rychle zvedl. „Jacku, co blbneš?“

Nějaký mužský hlas řekl: „To není žádnej Jack. Tady je nějakej pan Giancana, kterej hledá nějakýho pana Hoffu, protože už i ptáčkové na střeše si cvrlikaj, že je tam s váma.“

Pete mávl telefonem. „To je pro tebe, Jimmy. Volá Mo.“

Hoffa si říhnul. „Přepni to do reproduktoru. Nemáme se Samem před váma co skrejvat.“

Pete stiskl knoflík. Hoffa řval přímo do mikrofonu: „Copak, Same?“

Z reproduktoru se ozvalo:

„Tví chlapi v Západní Virginii zmrdali mýho kluka Lennyho Sandse, Jimmy. Chci od tebe záruku, že nic takovýho už se nebude opakovat, protože jinak bych tě musel donutit k veřejný omluvě. Navrhuju, aby ses na politiku nadobro vysral a soustředil se jenom na to, aby ses nedostal do lochu.“

Giancana prásknul telefonem. Po tom zvuku se celé molo mírně otřáslo. Heshie, Johnny a Santo měli všichni stejnou zelinkavou barvičku.

Hoffa začal blekotat. Ptáci vyletěli z koruny a zakryli celé nebe.

46

LAKE GENEVA, 14. 5. 1960

Silnice vedla napříč oplocenými pastvinami. Mraky zakrývaly měsíc – viditelnost se blížila nule.

Littell zastavil a nacpal si peníze do papírového pytlíku. Bylo 22:06 – Ruby měl zpoždění.

Littell rozsvítil. Mraky letěly po obloze. Měsíc ozářil mohutnou postavu kráčející k vozu.

Čelní sklo se roztříštilo. Do klína mu spadla palubní deska. Ocelová tyč vyrvala volant i řadicí páku z vozu.

Něčí ruce ho vytáhly přes kapotu ven. Sklo se mu zadíralo do tváří a hromadilo se mu v ústech.

Ruce ho hodily do příkopu.

Ruce ho zvedly a svázaly ostnatým drátem. Ocelové spony mu pronikaly oblečením a držely ho ve vzpřímené poloze.

Ten obr mu sebral pouzdro s pistolí. Ten obr do něj bušil a bušil a bušil.

Plot se chvěl. Zkroucený kov mu drásal záda až na kost. Vykašlával krev a střepy a velký kus značky chevroletu z kapoty.

Cítil benzin. Jeho auto vybuchlo. Žár mu sežehl vlasy.

Plot se svalil. Zvedl oči k nebi a viděl, jak mraky hoří.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 19. 6. 1960. Hlášení FBI: Milwaukeeský vrchní zvláštní agent John Campion pro ředitele J. Edgara Hoovera.

Pane,

naše vyšetřování případu téměř smrtelného napadení ZA Warda Littella pokračuje, ale jen velmi pomalu z důvodu nevhodného přístupu ZA Littella i jeho neochoty spolupracovat.

Agenti z kanceláří v Milwaukee i Chicagu prohledali Lake Geneva kvůli očitým svědkům jak samotného napadení, tak Littellova pobytu v oblasti, ovšem nepodařilo se nikoho objevit. Chicagský VZA Leahy mě informoval, že Littell byl pod pečlivým dohledem kvůli otázkám vztahujícím se k vnitřní bezpečnosti FBI a že při dvou nedávných příležitostech (10. a 14. května) ztratili agenti Littella z dohledu na silnicích vedoucích na sever k hranicím Wisconsinu. Povaha Littellovy činnosti v oblasti Lake Geneva je tudíž dosud neznámá.

Ad detaily vyšetřování:

1) – K napadení došlo na venkovské příjezdové cestě šest kilometrů jihovýchodně od Lake Geneva. 2) – Stopy v hlíně nedaleko vraku Littellova auta naznačují, že útočník zahladil všechny stopy po pneumatikách svého auta, čímž bylo odebrání těchto znemožněno. 3) – Littellův vůz byl zapálen za pomoci vysoce hořlavé sloučeniny dusných plynů používané při výrobě vojenských výbušnin. Tato sloučenina se sama velmi rychle spálí a používá se proto, že minimalizuje riziko zničení oblasti přilehlé k cíli. Útočník má nepochybně zkušenosti z armády a případně také přístup k vojenské munici. 4) – Rozbor stop prokázal přítomnost sežehlých amerických dolarů promíchaných se zbytky papírového pytle. Celková hmotnost všech těchto zbytků naznačuje, že Littell měl u sebe v papírovém pytlíku značnou finanční částku. 5) – Littella osvobodili farmáři, byl totiž připoután k povalenému plotu z ostnatého drátu. Byl převezen do nemocnice Overlander nedaleko Lake Geneva, kde mu byla ošetřena četná poranění, tržné a sečné rány na zádech, zlomená žebra, pohmožděniny, zlomený nos, zlomenina klíční kosti, vnitřní krvácení a odřeniny v obličeji způsobené kontaktem s rozbitým čelním sklem. Littell byl z nemocnice propuštěn na revers o čtrnáct hodin později a nechal se taxíkem odvézt do Chicaga. Agenti chicagské kanceláře pověření Littellovým sledováním ho viděli vstupovat do domu, v němž se nachází jeho byt. Omdlel ve vstupní hale a agenti ho na základě jejich vlastního rozhodnutí zavezli do nemocnice svaté Kateřiny. 6) – V nemocnici je Littell dosud. Je veden jako pacient v „dobrém stavu“ a s největší pravděpodobností bude do týdne propuštěn. Ošetřující lékař sdělil agentům, že popáleniny v obličeji a na zádech mu zůstanou navždy, ale že ze svých dalších zranění by se měl zotavit. 7) – Agenti provedli opakovaný výslech Littella zaměřený na tři okruhy: proč byl v Lake Geneva, kde se u něj vzaly zbytky spálených peněz a kteří nepřátelé by mu mohli chtít ublížit. Littell uvedl, že v Lake Geneva se byl podívat na pozemek, kde se usídlí, až bude v důchodu, a přítomnost peněz popřel. Vypověděl, že žádné nepřátele nemá, a napadení je podle něj dílem záměny osob. Když byl dotázán na členy CPUSA, kteří by se ho mohli pokusit odstranit kvůli jeho činnosti v Rudém oddělení FBI, Littell odpověděl: „Děláte si legraci? Ty komouši jsou fajn lidi.“ 8) – Agenti zjistili, že Littell podnikl do Lake Geneva nejméně dvě cesty. Jeho jméno se neobjevilo v žádném hotelu či motelu, takže se domníváme, že se bud ubytoval pod falešnými jmény, nebo bydlel u přátel či známých. Littellova odpověď – že vždycky přespal v autě – nebyla přesvědčivá.

Vyšetřování pokračuje. Očekávám vaše rozkazy.

V úctě,

John Campion

Vrchní zvláštní agent, kancelář Milwaukee

VLOŽENÝ DOKUMENT: 3. 6. 1960. Hlášení FBI: Chicagský vrchní zvláštní agent Charles Leahy pro ředitele J. Edgara Hoovera.

Pane,

ve věci ZA Warda J. Littella vás informuji, že:

ZA Littell se vrátil do omezené služby a byl přidělen k dohledu nad hlášeními o deportaci ve spolupráci s kanceláří státního návladního, což je práce, při níž využívá své odborné znalosti rozboru textů, které získal při studiu právnické fakulty. Odmítá se s ostatními agenty bavit na téma svého napadení, a jak vám asi sdělil VZA Campion, musíme nalézt svědky jeho návštěv v Lake Geneva. Helen Ageeová agentům sdělila, že Littell s ní o napadení nehovořil. Osobně jsem vyslechl ZA Courta Meadeho, Littellova jediného přítele v chicagské kanceláři, a zjistil jsem následující fakta: – Meade vypověděl, že koncem roku 1958 a začátkem roku 1959, tedy nedlouho po jeho vyřazení z programu na dopadání velkých ryb, se Littell „ochomýtal“ kolem odposlouchávacího stanoviště a projevil zájem o práci jednotky. Tento zájem pak opadl, uvedl Meade, a dále vyslovil názor, že je vysoce nepravděpodobné, že by se Littell zapojil do tažení proti mafii na svou vlastní pěst. Meade se vysmál názoru, že za napadením stojí chicagská mafie či že se mu za jeho snažení v rámci Rudého oddělení snad pomstili levičáci, jež Littell sledoval. Meade se domnívá, že pravým motivem Littellova napadení byla jeho „zjevná slabost“ pro mladé ženy, již potvrzuje i pokračující vztah s Helen Ageeovou. Meade doslova řekl: „Zajeďte do Wisconsinu a podívejte se po nějaký idealisticky naložený holce s drsnejma bratrama, kterým nebylo po chuti, že jejich ségra obcuje se sedmačtyřicetiletým opilcem bez ohledu na to, jestli je nebo není z FBI.“ Tahle teorie se mi jeví jako pravděpodobná.

– Prověření Littellových záznamů o zatčení od roku 1950 jsme provedli s cílem objevit nějaké nedávno propuštěné pachatele, kteří by mohli mít zájem se pomstít. Sestavili jsme seznam dvanácti mužů, všichni však měli dokonalá alibi. Vybavuji si, že Littell v roce 1952 zatkl jistého Pierra „Petea“ Bonduranta, který Littella při výsleších zesměšňoval. Agenti prověřili, kde se Bondurant v době napadení zdržoval, a zjistili, že byl na Floridě.

I nadále pracujeme na prokomunistickém profilu Littella. Littell zůstává potvrzeným přítelem dlouhodobě podvratného Mala Chamalese a z odposlechů telefonních linek bylo nyní zjištěno celkem devět telefonických rozhovorů Littell/Chamales, z nichž všechny obsahují rozsáhlá vyjádření Littellovy náklonnosti pro levicové záležitosti a naopak opovržení vůči „honu na čarodějnice“, který prý podniká FBI. 10. května jsem Littellovi zavolal a přikázal mu, aby okamžitě zahájil přísný dohled nad Malem Chamalesem. Littell o pět minut později Chamalese zavolal a varoval ho. To odpoledne Chamales promluvil na schůzi Socialistické dělnické strany. Přítomni byl i Littell a důvěryhodný informátor FBI, aniž by však o sobě věděli. Informátor mi předložil doslovný přepis Chamalesových buřičských, zuřivých poznámek proti FBI i vaší osobě. Littellovo hlášení z 10. května týkající se zmíněné schůze popisuje tyto poznámky jako nepobuřující. Hlášení obsahuje množství dalších vyslovených lží a zkreslených frází vlastizrádné povahy.

Pane, jsem toho názoru, že nyní přišel čas konfrontovat Littella v otázce jak jeho nedostatečné spolupráce v případě jeho napadení, tak jeho nedávných buřičských kroků. Sdělte mi prosím svůj názor. Myslím, že tahle záležitost vyžaduje okamžitý zákrok.

S úctou,

Charles Leahy

VLOŽENÝ DOKUMENT: 11. 6. 1960. Hlášení FBI: ředitel J. Edgar Hoover pro chicagského VZA Charlese Leahyho.

Pane Leahy,

ad Ward Littell: zatím nic nepodnikejte. Vraťte Littella zpět do oddělení pro dohled nad CPUSA, uvolněte dohled nad ním samým a dále mě informujte o vyšetřování jeho napadení.

JEH

VLOŽENÝ DOKUMENT: 9. 7. 1960. Oficiální přepis telefonního hovoru FBI „zaznamenáno na ředitelovu žádost“ / „Označení důvěrné 1-A: pouze pro ředitele.“ Hovoří: ředitel Hoover, zvláštní agent Kemper Boyd.

KB: Dobré odpoledne, pane.

JEH: Kempere, vy mě mícháte. Už nějakou dobu se mi vyhýbáte.

KB: Tak bych to neřekl, pane.

JEH: To si myslím, že ne. Řekl byste to tak, abyste oslabil mou zlobu. Otázkou je, zda byste mě kontaktoval, kdybych se neobrátil já na vás.

KB: Ano, pane.

JEH: Před korunovací krále Jacka prvního nebo po ní?

KB: Tu korunovaci bych neviděl jako úplně hotovou věc.

JEH: Má většinovou podporu?

KB: Prakticky ano. Myslím, že nominaci dostane při prvním hlasování.

JEH: A myslíte si, že vyhraje.

KB: Ano, tím jsem si poměrně jist.

JEH: Proti tomu nelze nic namítat. Velký bratr i Amerika vykazují všechny známky vášnivé zamilovanosti.

KB: A vy si ponecháte své místo, pane.

JEH: Samosebou. Nezměnil to žádný prezident od dob Calvina Coolidge, a vy byste měl tlumit svou neochotu přijmout skutečnost, že princ Jack bude v úřadu maximálně osm let, zatímco já svou kancelář neopustím před koncem století.

KB: Budu si to pamatovat, pane.

JEH: To bych vám radil. A taky byste měl být srozuměn s tím, že můj zájem o Velkého bratra přesahuje můj zájem udržet si práci. My dva se totiž od sebe v mnohém lišíme. Zaprvé mám altruistické sklony, například mi jde o vnitřní bezpečnost naší vlasti. Zadruhé mým hlavním zájmem není sebezáchovám a finanční postup. A konečně nepovažuji schopnost mlžit za svou největší dovednost.

KB: Ano, pane.

JEH: Když dovolíte, pokusím se vysvětlit vaši neochotu spojit se se mnou. Obával jste se, že vás požádám, abyste Velkého bratra seznámil s ženami, které jsou FBI přátelsky nakloněné?

KB: Ano i ne, pane.

JEH: Co tím myslíte?

KB: Myslím tím, že Malý bratr mi tak úplně nedůvěřuje. Že harmonogram kampaně před primárkami byl hektický a zbýval mi čas jen na kontaktování místních děvčat. Že jsem možná mohl ubytovat Velkého bratra v hotelových pokojích s existujícími odposlouchávacími zařízeními, ale Malý bratr se v oblasti vymáhání práva pohybuje už několik let, a není tudíž vyloučeno, že ví, že taková zařízení existují.

JEH: U vás mám vždycky tenhle problém.

KB: Co tím myslíte?

JEH: Myslím tím to, že nevím, jestli lžete nebo ne, ale do jisté míry je mi to jedno.

KB: Děkuju, pane.

JEH: Nemáte zač. Byl to děsivý, ale upřímně míněný kompliment. Takže teď jedete na sjezd do Los Angeles?

KB: Odjíždím zítra. Mám se ubytovat ve Statleru v centru.

JEH: Spojíme se s vámi. Král Jack nebude mít nouzi o ženskou společnost, kdyby se mezi jednotlivými poctami začal nudit.

KB: Myslíte elektronikou ozdobenou společnost?

JEH: Ne, jen dobře poslouchající. Během podzimní kampaně si promluvíme o dalších způsobech, pokud se vám Malý bratr svěří s cestovními plány.

KB: Ano, pane.

JEH: Kdo napadl Warda Littella?

KB: To nevím, pane.

JEH: Mluvil jste už s Littellem?

KB: Volala mi Helen Ageeová a řekla mi o tom jeho zbití. Já jsem volal Wardovi do nemocnice, ale on mi odmítl prozradit, kdo mu to udělal.

JEH: Nabízí se Pete Bondurant. Je nějak zapojen do vašich kubánských eskapád, že?

KB: Ano, to je.

JEH: Ano, to je, a dál?

KB: A hovoříme spolu do té míry, jak to záležitosti CIA vyžadují.

JEH: Chicagská kancelář byla s Bondurantovým alibi spokojena. To jim poskytl dlouholetý dealer heroinu s mnoha obviněními ze znásilnění na území Kuby, jenže jak kdysi řekl AI Capone, alibi je alibi.

KB: Ano, pane. A jak jste jednou řekl vy, antikomunismus člověku přivádí do postelí zvláštní lidi.

JEH: Nashledanou, Kempere. Upřímně věřím, že naše příští debata se uskuteční na váš popud.

KB: Nashledanou, pane.

47

LOS ANGELES, 13. 7. 1960

Recepční mu podal zlatavý klíč. „Došlo bohužel k záměně v rezervacích, pane. Váš pokoj byl nedopatřením přidělen jinému z hostů, ale můžeme vám poskytnout apartmá za cenu našich běžných pokojů.“

K pultu se tlačili další hosté. Kemper řekl: „Díky. Taková záměna mě na kolena nedostane.“

Recepční hledal v nějakých papírech. „Můžu se vás na něco zeptat?“

„Nechte mě hádat. Jestliže poplatky za můj pokoj hradí Kennedyho kampaň, proč jsem se ubytoval u vás, a ne v Biltmoru jako zbytek štábu?“

„Ano, pane. To je přesně ono.“

Kemper mrkl. „Jsem špion.“

Recepční se zasmál. Pár lidí, co vypadalo na delegáty, zamávalo, aby upoutalo jeho pozornost.

Kemper se kolem nich protáhl a vyjel výtahem do dvanáctého patra. Jeho apartmá: dvojité dveře, zlaté obložení, zkrátka starobylé prezidentské apartmá.

Prošel se jím. Vychutnával si to zařízení a díval se oknem na severovýchod.

Dvě ložnice, tři televize a tři telefony. V ceně šampaňské v kyblíku s ledem nesoucím pečeť prezidenta Spojených států.

Tu záměnu okamžitě pochopil: má v tom prsty J. Edgar Hoover.

Chce tě vystrašit. Říká ti: „Jsi jen můj.“ Utahuje si z tvého nadšení pro Kennedyho a tvé obliby hotelových apartmá.

Chce získat eventuální informace z odposlechu.

Kemper zapnul televizi v obývacím pokoji. Na obrazovce se objevily komentáře ke sjezdu.

Zapnul i další televize – a zesílil hlasitost na maximum.

Pečlivě prohledal celé apartmá. V pěti stolních lampách našel mikrofony a falešné panely za zrcadly v koupelně.

V obložení obývacího pokoje našel dva záložní zdroje. Malé otvory sloužily jako zvukovody – amatér by je nikdy neobjevil. Zkontroloval telefony. Všechny čtyři byly napíchnuté.

Kemper se nad tím zamýšlel z Hooverovy perspektivy.

Před pár dny jsme debatovali o osvědčených štěnicích. Ví, že nemám moc chuť seznámit Jacka se ženami, co mají přátelské styky s FBI.

Říkal, že si myslí, že Jack bude zvolen. Možná blufuje. Možná se snaží vypátrat důkazy o cizoložství – aby pomohl starému kamarádovi Dicku Nixonovi.

Ví, že tu „záměnu rezervací“ prohlédneš. Myslí si, že důvěrné hovory budeš vyřizovat z automatů. Myslí si, že volání z hotelu omezíš nebo že štěnice z uražené ješitnosti zničíš.

Ví, že tě Littell naučil základům odposlouchávání. Neví, že tě naučil i několik zvláštních fíglů.

Ví, že hlavní štěnice odhalíš. Myslí si, že nenajdeš záložní – ty, s jejichž pomocí tě chce poslat ke dnu.

Kemper vypnul televize. Předstíral náhlý záchvat zlosti – „Hoovere, ty prevíte jeden!“ a další nadávky.

Vytrhl hlavní štěnice.

Znovu apartmá pečlivě prohledal – ještě pozorněji.

Druhotné štěnice našel v telefonech. Ve dvou matracích a třech židlích objevil otvory po mikrofonech.

Sešel do haly a na cizí jméno si pronajal pokoj 808. Zavolal na oddělení Johna Stantona a nechal mu to cizí jméno a číslo pokoje.

Pete byl v L. A., měl se sejít s Howardem Hughesem. Zavolal do psí boudy a nechal mu vzkaz u čističe bazénu.

Měl teď volno. Bobby ho bude potřebovat až v pět.

Zašel do železářství. Koupil si štípací kleště, kombinačky, šroubovák, tři ruličky izolační pásky a dva malé magnety. Vrátil se do hotelu a dal se do práce.

Přepojil ukončení bzučáku. Předělal obvody přívodních kabelů. Zvonky utlumil vycpávkami z polštáře. Z hlavních kabelů odstranil izolaci – příchozí hovory pak budou na záložních štěnicích zaznamenány zcela nesrozumitelně.

Všechno si rozložil, aby to pak dal zase snadno dohromady. Zavolal pokojovou službu a objednal si gin a uzeného lososa.

Volala mu spousta lidí. Jeho umlčovací obvod fungoval bezvadně.

Volající skoro neslyšel. Šustění zakryje všechno, co mu budou říkat volající – ve štěnicích bude slyšet jen jeho hlas.

Volal jeho kontakt z LAPD. Dle plánu: doprovodné motorky pojedou se senátorem Kennedym až na místo konání sjezdu.

Volal Bobby. Dalo by se sehnat pár taxíků na odvezení členů štábu zpátky do Biltmoru?

Kemper zavolal na dopravní službu a zadal Bobbyho příkaz. Musel napínat uši, aby dispečera vůbec slyšel.

Po Wilshire Boulevard hulákaly sirény. Kemper se podíval na hodinky a z okna obývacího pokoje.

Kolem projížděla jeho kolona „Protestanti za Kennedyho“. Přesně na minutu včas – a za padesát dolarů za auto.

Kemper zapnul televize a procházel mezi nimi. V černobílé na něj zářily dějiny.

CBS označila Jacka za favorita první volby. ABC ukazovala panoramatické záběry – právě propukla velká manifestace na podporu Stevensona. Na NBC vystoupila afektovaná Eleanor Rooseveltová: „Senátor Kennedy je prostě příliš mladý!“

Na ABC dělali obrovskou reklamu Jackie Kennedyové. Na NBC byl Frank Sinatra, který zpracovával jednotlivé delegáty. Frankie byl marnivec – Jack říkal, že si barví pleš, aby ztlumil odlesk kamer.

Kemper se procházel a přepínal. Měl před sebou směsici pozdního odpoledne.

Rozbor sjezdu a baseballový zápas. Rozhovory ze sjezdu a film s Marilyn Monroe. Záběry ze sjezdu, záběry ze sjezdu, záběry ze sjezdu.

Zachytil i pár příjemných záběrů z apartmá Jackova hlavního stanu. Viděl Teda Sorensena, Kennyho O’Donnella a Pierra Salingera.

Se Salingerem a O’Donnellem se sešel jenom jednou. Jack ho upozornil na Sorensena – „ten člověk místo mě píše moje stati.“

Šlo o klasickou definici rozškatulkování. Jack s Bobbym ho znali – ale nikdo další. Byl jenom ten policajt, co dává věci do pořádku a shání Jackovi holky.

Kemper přitáhl televize k sobě. Vytvořil si obrázek: Jack v detailu a z dálky.

Zhasl světla a stáhl hlasitost. Měl tři obrazy a jeden jediný šepot.

Jackovi čechral vítr vlasy. Pete označil Jackovu vlasatou hlavu za jeho hlavní znak.

Pete odmítl mluvit o Littellově napadení. Pete se tomu tématu vyhnul a začal o penězích.

Pete mu volal, zatímco byl Littell ještě v nemocnici. Šel rovnou k věci.

„Jseš z knih penzijního fondu celej posranej, a Littell taky. Ženeš ho do toho, aby je našel, aby ti z toho bokem něco káplo. Říkám ti, že po volbách musíme Littella zmáčknout oba. A ať už z toho kápne cokoli, zisk si rozdělíme.“

Pete Warda zmlátil. Pete mu poskytl to „zastrašení“, o kterém mluvil.

Zavolal Littellovi do nemocnice. Ward jeho odpověď rozškatulkoval.

„V týhle věci ti nedůvěřuju, Kempere. Detaily o šetření si vyžádej z FBI, ale já ti neřeknu KDO ani PROČ.“

KDE bylo Lake Geneva ve Wisconsinu. To místo muselo mít nějakou souvislost s penzijním fondem. „Nedůvěřuju ti v tyhle věci“ mohlo znamenat jenom jediné: Lenny Sands nakecal Littellovi nějaké nesmysly.

Pete věděl o politice rozškatulkování. Stejně tak Ward i Lenny. John Stanton tvrdil, že tenhle pojem zastává i CIA.

John mu zavolal do D. C. v půlce dubna. Říkal, že v Langley právě vyrostla zeď.

„Chtějí nás odříznout, Kempere. Vědí o našem podnikání v Jednotce a souhlasí s tím, ale odmítají nám dát do rozpočtu sebemenší částku. My máme plat jako zaměstnanci základny v Blessingtonu, ale naše skutečné obchodování s Jednotkou bylo právě zapovězeno.“

Neznamenalo to žádné okolky CIA. Žádné zmatky CIA. Žádná kódová jména CIA a žádné počáteční vytáčky a nesmysly CIA.

Jednotku jim jednoznačně rozškatulkovali.

Kemper přepínal programy a vypnul zvuk. Dostalo se mu fantastického pohledu: Jack a Marilyn Monroe na protilehlých obrazovkách.

Zasmál se. Sáhl po posledním vylepšení, které mu poskytl Hoover.

Zvedl telefon a vytočil číslo na počasí. Zaslechl monotónní bzučení – takřka neslyšitelné.

Řekl: „Kenny? Nazdar, tady Kemper Boyd.“ Počkal čtyři vteřiny. „Ne, potřebuju si promluvit se senátorem.“

Čekal čtrnáct vteřin. Pak řekl: „Jak se máš, Jacku?“ – vesele a upřímně.

Počkal pět vteřin, jako by vyslechl potěšenou odpověď, a pak řekl: „Ano, s doprovodem je všechno zařízeno.“

Dvaadvacet vteřin. „Ano. Dobře. Vím, že máš moc práce.“

Osm vteřin. „Ano. Vyřiď Bobbymu, že celá ostraha domu je v pohotovosti.“

Dvanáct vteřin. „Přesně tak, volám ti právě proto, abych zjistil, jestli máš chuť na nějaký šťavnatý masíčko, protože jestli máš, čekám telefony od pár holek, co by se s tebou hrozně rády sešly.“

Čtyřiadvacet vteřin. „Tomu nevěřím.“

Devět vteřin. „Lawford to zařídil?“

Osm vteřin. „Ale no tak, Jacku. Marilyn Monroe?“

Osm vteřin. „Tomu uvěřím, až mi řekneš, abych ti neposílal svoje holky.“

Šest vteřin. „Ježíši Kriste.“

Osm vteřin. „Budou zklamaný, ale řeknu jim, že snad příště.“

Osm vteřin. „Jasně. To víš, že chci detaily. Jasně. Ahoj, Jacku.“

Kemper zavěsil. Jack s Marilyn do sebe v televizi narazili hlavami.

Právě vytvořil ráj voyeurů a odposlouchávačů. Hoover si ušpiní prádlo a možná vytvoří i nějaký šílený mýtus.

48

BEVERLY HILLS, 14. 7. 1960

Hrc-Prc Jack si podmanil Wyoming. Delegáti se mohli pominout.

Hughes stáhl zvuk a převaloval se na polštářích. „Tak ho nominovali. Ale do zvolení má ještě daleko.“

Pete řekl: „Ano, pane.“

„Schválně ze sebe děláš hlupáka. ‚Ano, pane‘ není žádná odpověď a ty tu sedíš na židli a schválně se chováš neuctivě.“

Objevila se reklama: Veterány Yeakel – volba každého voliče!

„Co třeba tohle? ‚Ano, pane, Jack má primovou kštici, ale váš kamarád Nixon ho ve všeobecnejch volbách pošle do kytek.‘“

Hughes řekl: „To už je lepší, ale cítím z toho jistou nestydatost.“

Pete si prokřupal palce. „Přiletěl jsem, protože jste říkal, že mě chcete vidět. Přivezl jsem vám fetu na tři měsíce. Říkal jste, že chcete probrat strategii, jak se vyhnout předvoláním, ale zatím tady jenom nadáváte na Kennedyho a jeho rodinu.“

Hughes řekl: „To je ale velká nestydatost.“

Pete vzdychl. „Tak ať mě ti vaši mormoni vyhoděj. Ať vám Duane Spurgeon kupuje fet v rozporu se šesti trilionama státních i federálních zákonů.“

Hughes mrkl. Hadičky od infuze se napjaly; láhev s krví se zatřásla. Upír Howard: nasává transfuze, aby si zajistil sterilní dlouhověkost.

„Jsi velmi krutý člověk, Pete.“

„Ne. Už dříve jsem vám říkal, že jsem váš velmi krutý člověk.“

„Máš menší a krutější oči. Pořád si mě tak zvláštně prohlížíš.“

„Čekám, kdy se mi zakousnete do krku. Nejsem zrovna dnešní, ale to, jak si hrajete na Draculu, se jen tak nevidí.“

Hughes se usmál. „Není to o nic větší zázrak než to, jak ty bojuješ proti Fidelu Castrovi.“

Pete se usmál. „Chtěl jste mluvit o něčem zásadním?“

Znovu se objevily záběry ze sjezdu. Fanoušci Hrc-Prc Jacka hulákali a pohupovali se.

„Chci, abys schválil plány postupu proti předvoláním, které sestavili mí kolegové mormoni. Myslím, že objevili něco jedinečného…“

,To jsme mohli vyřídit telefonem. Jednání o TWA zdržujete už od roku 57 a mám pocit, že ministerstvo spravedlnosti už se na to vykašlalo.“

„Ať je to, jak chce, teď mám zkrátka důvody počkat s vyvlastněním TWA na co nejvhodnější okamžik.“

Pete vzdychl. Řekl: „Poslouchám.“

Hughes upravil kapátka nebo co. Láhev s krví zrůžověla.

„Až k tomu konečně přistoupím, chci ty peníze využít na nákup kasin a hotelů v Las Vegas. Chci nashromáždit velké neodhalitelné zisky v hotovosti a dýchat zdravý, sterilní pouštní vzduch. Mí kolegové mormoni budou ty hotely spravovat a zajišťovat, aby si negři, kteří by mohli prostředí znečistit, po uctivé, ale jasné domluvě návštěvu rozmysleli. Vytvořím i finanční základnu, která mi umožní investovat do různých oblastí vojenského průmyslu, aniž bych platil daně ze základu. Chci…“ Pete ho přestal poslouchat. Hughesovi z pusy cákaly sumy: miliony, miliardy, biliony. Jack K. byl v televizi – i bez zvuku z něj cákalo „Dejte hlas mně!“

Pete v duchu počítal.

Littell byl v Lake Geneva – honil penzijní fond. Jules Schiffrin – uznávaný staršina chicagské mafie. Jules by klidně mohl mít ty knihy fondu uklizené u sebe doma.

Hughes řekl: „Pete, ty mě neposloucháš. Přestaň se dívat na toho dětinského politika a věnuj mi celou svou pozornost.“

Pete vypnul televizi. Načesaný Jack zmizel.

Hughes zakašlal. „To už je lepší. Prohlížel sis toho kluka s jistým obdivem.“

„To kvůli jeho vlasům, šéfe. Přemýšlel jsem, jak je možný, že mu to takhle stojí.“

„Máš krátkou paměť. A když jde o ironické poznámky, mně stačí málo.“

„Fakt?“

„Ano. Možná si vzpomeneš, že před dvěma lety jsem ti dal třicet tisíc dolarů, abys toho chlapce zkusil zkompromitovat s prostitutkou.“

„Vzpomínám si.“

„To není vyčerpávající odpověď.“

„Vyčerpávající odpověď by zněla: ‚Časy se mění‘. A vy sám nevěříte, že Amerika skočí po Nixonovi, když se může přitulit k Jackovi, že?“

Hughes se narovnal. Zábradlí jeho postele se zatřáslo; hadičky poskakovaly.

„Richard Nixon patří mně.“

Pete řekl: „Já vím. A jsem si jistej, že je vám strašně vděčnej za ty prachy, co jste půjčil jeho bráchovi.“

Dracula se roztřásl. Umělé zuby se mu zasekly na patře.

Dracula ze sebe vypravil pár slov. „Už-už-už jsem zapomněl, že o tom víš.“

„Tak zaměstnanej člověk jako vy si nemůže pamatovat všecko.“

Upír se natáhl pro čerstvou injekci. „Dick Nixon je solidní člověk a celá Kennedyho rodina je prohnilá až do morku kostí. Joe Kennedy půjčuje mafiánům peníze už od dvacátých let a vím stoprocentně, že nechvalně známý Raymond L. S. Patriarca mu dluží i vlastní košili.“

Měl všechny doklady o Nixonově půjčce. Mohl by ten fet dát Boydovi a zajistit si u Jacka dlouholetou přízeň.

Pete řekl: „Stejně jako já dlužím vám.“

Hughes se rozzářil. „Já věděl, že pochopíš, co ti chci říct.“

49

CHICAGO, 15. 7. 1960

Littell si prohlížel svůj nový obličej.

Slabou čelist mu dali dohromady s pomocí šroubů a úlomků kostí. Bradu měl rozbitou a rozraženou na dvě půlky. Nos, který odjakživa nenáviděl, měl rozpláclý a svraštěný.

Helen říkala, že vypadá nebezpečně. Helen říkala, že vedle jeho jizev jsou ty její úplné nic.

Littell se vzdálil od zrcadla. Jak se změnilo světlo, mohl si vychutnávat i další úhly.

Kulhal. Čelist mu cvakala. V nemocnici přibral deset kilo.

Pete Bondurant byl hotový plastický chirurg.

Měl fungl nový obličej. Jeho maska před rolí Fantoma se s tím nemohla rovnat.

Bál se pokračovat proti Julesi Schiffrinovi. Bál se Kempera konfrontovat. Bál se mluvit v telefonu – pořád slyšel cvakání ve sluchátku.

Tenhle zvuk mohla dělat jeho čelist. Nebo to bylo sluchové delirium tremens.

Do odchodu do penze mu chybělo šest měsíců. Mal Chamales říkal, že strana potřebuje právníky.

Odvedle burácela televize. Projev Johna Kennedyho, že přijímá kandidaturu, zmizel v potlesku.

FBI přerušila vyšetřování napadení. Hoover věděl, že by mohl podrýt Boydův průnik mezi Kennedyovy

Littell přistoupil k zrcadlu. Jizvy nad obočím se mu zkrabatily.

Nemohl se na sebe vynadívat.

50

MIAMI/BLESSINGTON, 16. 7. 1960-12. 10. 1960

Pete oslavil čtyřicátiny během rychlého výjezdu na Kubu. Vedl útok na stanici milice a připsal si šestnáct skalpů.

Ramón Gutiérrez načrtl maskota Jednotky: pitbula s krokodýlím čumákem a nabroušenými zuby. Ramónova přítelkyně spíchla nárameníky s maskoty.

V jedné tiskárně jim vytiskli vizitky. Z tlamy té bestie vycházelo heslo: „ZA SVOBODNOU KUBU!“

Carlos Marcello měl jednoho. Sam G. taky. Santo Junior rozdal desítky dalších přátelům a společníkům.

Bestie šla po krvi. Bestie šla po Castrově vousu napíchnutém na klacku.

Blessington chrlil další a další absolventy. Plán invaze si žádal další vybavení. Dougie Frank Lockhart nakoupil z přebytků armády vyloďovací plavidla a jednou za cyklus prováděl „invazi“ do Alabamy.

Pobřeží Mexického zálivu bylo místo Kuby. Účastníci přistáli na pláži a děsili rekreanty k smrti.

Dougie Frank cvičil svěřence na plný úvazek. Pete na částečný. Chuck s Fulem a Wilfredem Delsolem vedli taxislužbu.

Pete vedl rychlé vpády na Kubu. Všichni jezdili – kromě Delsola.

Zabití Obregóna mu sebralo trochu energie. Pete ho neodsuzoval – přijít o pokrevního příbuzného není žádná legrace.

Všichni prodávali fet.

Jednotka dodávala jen feťákům mezi špiony. Policie z Miami to výslovně povolila. Platby členům protidrogového oddělení sloužily jako pojistka.

Koncem srpna se nějaká skupina bělochů pokusila rozbít jejich rajon. Jeden magor zastřelil zástupce šerifa z Dade County.

Pete si ho našel – ten chlap byl schovaný se sedmdesáti tisíci a bednou whisky. Vzal na něj Fulovu mačetu a peníze pak dal truchlící vdově.

Zisky rostly. Procentuální systém fungoval jedna báseň – tučné pravidelné příjmy chodily do Blessingtonu a ke Guyovi Banisterovi.

‚Lenny Sands řídil propagandistické tažení Hush-Hush. Vousáčovi přistála každý týden ve vousech dávka přisprostlých zpráv.

Dracula volal týden co týden. Nadchl se pro dosud nevídanou blbost: chci koupit celé Las Vegas a celé je dezinfikovat! Dracula byl napůl při smyslech a zpola úplně mimo – a lstivý jen v případech, že, šlo o peníze.

Boyd volal každý druhý týden. Byl hlavní pasák a bezpečnostní šéf Hrc-Prc Jacka.

Pan Hoover ho bombardoval telefonáty. Kemper se mu vyhýbal. Hoover chtěl, aby Jackovi podstrčil napíchnutou štětku.

Boyd o tom mluvil jako o závodě: vyhnout se tomu člověku, dokud Jack nebude zvolen.

Hoover napíchl Boydovo apartmá v L. A. Kemper mu poslal šťavnatou dezinformaci: Jack K. si to rozdává s Marilyn Monroe!

Hoover tu lež vzal. Agent z L. A. řekl Boydovi, že Monroe je teď pod přísným dohledem: štěnice plus šest chlapů nonstop.

Dotyční agenti byli úplně paf. Načesaný Jack a MM se ani jednou nesešli.

Pete se mohl umlátit smíchy. Dracula mu ty klepy potvrdil. Marilyn a Jack jsou prostě hotovka!!!

Boyd řekl, že důkladně prohledal všechny Jackovy holky.

Boyd říkal, že Kennedy s Nixonem jsou vyrovnaní.

Pete neříkal: Já mám trochu svinstva. Můžu to PRODAT Jimmymu Hoffovi; můžu to taky DÁT tobě, abys rozdrtil Nixona.

Jimmy je kolega. Boyd zase partner. Kdo má pro jejich Věc větší cenu – Jack nebo Nixon?

Slizký Dick byl výrazně proti Vousáčovi. Jack byl sice výmluvný, ale ještě ne rozzuřený.

John Stanton označil Nixona za „zastánce invaze“. Kemper říkal, že Jack jim kývne na všechny plány invaze.

Boydovým hlavním tématem po dobu kampaně bylo ROZŠKATULKOVÁNÍ.

Ike s Dickem věděli, že CIA a mafie mají spojení na Kubu. Kennedyové to nevěděli – a možná se to dozvědí, až se Jack zabydlí v Bílém domě, nebo taky ne.

Kdo rozhodne, jestli to vyklopit? – Kemper Cathcart Boyd osobně. Rozhodující faktor: síla vlivu, který má moralista Bobby na Velkého bratra.

Bobby by mohl oklestit všechny kontakty mafie a CIA. Stejně tak by mohl omezit stimulující dohodu Boyda s Bondurantem.

Jack nebo Dick – pořádně tvrdý oříšek.

Moudré rozhodnutí: neočerňovat dávného antirudocha Nixona. O něco méně moudré, ale sexy rozhodnutí: očernit ho a dosadit do Bílého domu Jacka.

Volte Boyda. Volte Bestii. Volte vousy Fidela Castra na klacku.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 13. 10. 1960. Hlášení FBI: Vrchní zvláštní agent Charles Leahy pro ředitele J. Edgara Hoovera. Označení: DŮVĚRNÉ/POUZE PRO ŘEDITELE.

Pane,

byly dokončeny práce na prokomunistickém profilu ZA Warda J. Littella. Toto hlášení doplňuje všechna předchozí důvěrná hlášení vztahující se k Littellově osobě, jednotlivé důkazní dokumenty následují ve zvláštní obálce.

Aktuální informace o nedávných zjištěních:

– Claire Boydová (dcera ZA Kempera C. Boyda a dlouholetá přítelkyně Littellovy rodiny) byla kontaktována a přislíbila, že o svém výslechu otci nepoví. Slečna Boydová uvedla, že vloni o Vánocích pronášel ZA Littell obscénní a znevažující poznámky proti FBI a vaší osobě a obhajoval kroky americké komunistické strany.

– Při vyšetřování Littellova napadení jsme nenarazili na žádné stopy. Ještě stále nevíme, co Littell v Lake Geneva dělal.

– Milenka ZA Littella, Helen Ageeová, byla minulý měsíc pod dvoutýdenním dohledem. Několika profesorům slečny Ageeové z právnické fakulty University of Chicago byly položeny otázky týkající se jejího politického založení. V současné době máme čtyři potvrzená hlášení, že slečna Ageeová se též veřejně vyjadřovala kriticky k činnosti FBI. Jeden profesor (informátor chicagské kanceláře č. 179) uvedl, že slečna Ageeová brojila proti FBI kvůli její neschopnosti vyřešit Jednoduchý případ napadení ve Wisconsinu“ a dále nazvala FBI „americkým gestapem, co mi zabilo tátu a zmrzačilo milence“ (děkan fakulty hodlá navrhnout, aby bylo slečně Ageeové zastaveno vyplácení grantu na postgraduální studium z důvodů porušení přísahy o studentské loajalitě, již podepisují všichni studenti právnické fakulty).

Závěr:

Domnívám se, že je načase proti ZA Littellovi zakročit. Očekávám další rozkazy.

S úctou,

Charles Leahy,

VZA Chicago

VLOŽENÝ DOKUMENT: 1S. 10. 1960. Hlášení FBI: Ředitel J. Edgar Hoover pro VZA Charlese Leahyho.

Pane Leahy,

nepodnikejte proti ZA Littellovi žádné kroky, dokud to sám nenařídím.

JEH

51

CHICAGO, 16. 10. 1960

Měl příšernou kocovinu. Špatně spal a ničila ho schizofrenie – všichni v té restauraci mu připadali jako poldové.

Littell si zamíchal kafe. Ruce se mu třásly. Mal Chamales si pohrával se sladkou rolkou a třásl se skoro stejně.

„Male, k něčemu směřuješ.“

„Nejsem v postavení, kdy bych mohl žádat o laskavosti.“

„Jestli jde o oficiální laskavost FBI, tak bys měl vědět, že do penze jdu přesně za tři měsíce.“

Mal se zasmál. „Jak jsem říkal, strana pořád potřebuje právníky.“

„Nejprve budu muset složit zkoušky u komory. Buď to, nebo se přesunu do D. C. a budu se věnovat federálnímu právu.“

„Zase takovej sympatizant levicový strany nejseš.“

„Ani nechci FBI omlouvat. Male…“

„Mám v úmyslu dát se na studium. Proslýchá se, že státní vzdělávání chce zrušit černou listinu. Chci si zachovat šanci a napadlo mě, že bys mohl svoje hlášení upravit tak, aby se v nich objevilo, že odcházím ze strany.“

Ten vysoký člověk u pultu mu připadal povědomý. Ten, co se poflakoval venku, taky.

„Warde…“

„Jasně, Male. Napíšu to do dalšího hlášení. Řeknu, že odcházíš ze strany a začneš pracovat pro Nixonovu kampaň.“

Mal zatlačil pár slz. A skoro převrhl stolek, když se ho snažil obejmout.

Littell řekl: „Vypadni odsud. Nerad objímám komouše na veřejnosti.“

Restaurace byla naproti jeho domu. Littell si sedl k oknu a trávil čas počítáním nálepek na náraznících.

U chodníku stála dvě auta pro Nixona. Na čelním okně auta jeho domácího zahlédl Nixonovu nálepku.

Kolem proudila doprava. Littell v rychlosti počítal: šest Nixonů a tři Kennedyové.

Servírka mu dolila kafe. Přidal si dva panáky z placatky.

Aktuální výsledky zkušebního hlasování – Nixon vítězí v Chicagu!

Do okna se opřelo slunce. Všiml si báječně pokroucených obrazů: jeho nový obličej zubatě orámovaný vlasy.

Helen vyběhla po schodech k jeho bytu. Vypadala uštvaně – bez make-upu, bez kabátu, sukně jí neladila k halence.

Viděla jeho auto. Podívala se přes ulici a zahlédla ho v okně.

Přeběhla k němu. Z tašky jí létaly listy z notesu.

Littell došel ke dveřím. Helen je oběma rukama prudce otevřela.

Pokusil se ji chytit. Vytáhla mu z pouzdra pistoli a udeřila ho s ní.

Bušila ho do prsou. Bušila ho do rukou. Pokusila se zmáčknout spoušť, ale zapomněla zbraň odjistit. Bušila do něj rozmáchlými holčičími gesty – tak rychle, že se nedala zastavit.

Po tvářích jí stékaly oční stíny. Taška se jí převrátila a ven se sypaly knihy. Křičela na něj slova jako: „zastavený stipendium“ a „přísaha loajality“ a „FBI“ a „TY TY TY TY“.

Lidi se k nim začínali otáčet. Dva muži u pultu vytáhli své zbraně.

Helen ho přestala mlátit. Helen řekla: „Krucinál, můžeš za to TY, vím to.“

Odjel do kanceláře. Zaparkoval vedle Leahyho auta a vyběhl do služebny.

Leahy měl zavřené dveře. Court Meade ho zahlédl a odvrátil se.

Dva muži prošli kolem něj v košilích s krátkým rukávem a s pouzdry pod paží. Littell si je vybavoval: ti hoši z telefonní společnosti, co mu upravovali vedení před bytem.

Leahyho dveře se otevřely. Z nich vykoukl nějaký muž. Littell si ho vybavil: ten chlap z pošty včera.

Dveře se zavřely. Ven pronikala slova: „Littell“, „Ageeovic holka“.

Vykopl dveře z pantů. Celou scénku provedl ve stylu Mala Chamalese.

Čtyři fašisti ve flanelkách na sněmu. Čtyři paraziti, vyžírkové, pravičáci…

Littell řekl: „Nezapomínejte, co všechno vím. Nezapomínejte, jak můžu FBI ublížit.“

Koupil si kleště, lyžařskou kuklu, magnetové pásky, nůž na sklo, gumové rukavice, brokovnici desítku, stovku nábojů, krabici průmyslového dynamitu, tři sta metrů protihlukové izolace, kladivo, hřebíky a dva velké pytle.

Zaparkoval své auto do servisu.

Pronajal si Ford Victoria ze sedmapadesátého – na falešný průkaz z rozvědky.

Koupil si tři lahve skotské – dost, aby si odvykl.

Odjel na jih do Sioux City v Iowě.

Vrátil pronajaté auto a odjel vlakem na sever do Milwaukee.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 17. 10. 1960. Důvěrné sdělení: John Stanton pro Kempera Boyda.

Kempere,

měl jsem zneklidňující telefonát od Guye Banistera, tak mě napadlo, že ti to musím dát vědět. Poslední dobou nejsi k sehnání, takže doufám, že se to k tobě dostane v rozumné době.

Guy kamarádí s miamským VZA, ten se zase zná s hlavou zpravodajské jednotky miamské policie. Tahle jednotka má pod bedlivým dozorem podezřelé procastrovsky založené Kubánce, rutinně kontroluje poznávací značky všech Latinoameričanů, s nimiž se scházejí. Náš přítel Wilfredo Olmos Delsol byl spatřen dvakrát s Gasparem Ramónem Blankem, 37 let, známým prokomunistickým členem Výboru pro kubánské porozumění, což je propagandistická fronta financovaná Raúlem Castrem. Dělá mi to starosti hlavně proto, že P. B. se porval s Delsolovým bratrancem Tomášem Obregónem. Řekni P. B., ať to prověří, ano? Naše snahy o rozškatulkování mi nedovolují spojit se s ním přímo.

Měj se,

John

52

MIAMI, 20. 10. 1960

Pilot oznámil zpoždění. Kemper se podíval na hodinky – doba, kterou Peteovi poskytl, právě vypršela.

Pete se s ním sešel dnes ráno v Omaze. Řekl: něco pro tebe mám – něco, co bys asi rád viděl.

Slíbil mu, že ta zastávka nepotrvá déle než dvacet minut. Řekl: dalším letadlem můžeš odletět zpátky za Jackem.

Pod ním se třpytilo Miami. V Omaze měl důležitou práci – odloženou o tuhle šestihodinovou zajížďku.

Závody byly kousek od cíle. Nixon možná měl trošku navrch – a zbývalo ještě osmnáct dní.

Zavolal Lauře z odletové haly. Obořila se na jeho kontakty s Kennedyovými. Claire neustále tvrdila, že Laura by dala za Nixonovo vítězství život.

Claire říkala, že ji minulý měsíc vyslechli agenti FBI. Jejich jediným zájmem byly politické názory Warda Littella.

Agenti ji zastrašili. Upozornili ji, že o tom výslechu nesmí říct otci.

Claire ten slib porušila a zavolala mu před třemi dny. Okamžitě se spojil s Wardem.

Telefon jen zvonil a zvonil. Ze zvonění vytušil nepatrné cvaknutí štěnic.

Zavolal Courtu Meademu, aby zjistil, kde Ward je. Meade řekl, že Ward rozkopal Leahymu dveře a zmizel.

Claire mu včera v noci volala do Omahy. Řekla, že FBI přiměla Heleninu fakultu, aby jí zrušila stipendium.

Přede dvěma dny mu přestal volat pan Hoover. Určitě to spolu nějak souviselo. Kvůli kampani byl ale v takovém fofru, že se ani nebál.

Vítr házel letadlem při sestupu. Letadlo dorazilo na místo a ocasní směrovka sebou ve větru mlátila.

Kemper se podíval z okna. Viděl Petea, stál venku s pozemním personálem. Muži si brali do dlaní bankovky a zubili se na toho vysokého chlapa s penězi.

Přistavili schůdky. Kemper se natlačil ke dveřím.

Druhý pilot je otevřel. A už tu stál Pete s vozíkem na zavazadla, těsně pod nimi.

Kemper bral schůdky po třech. Pete ho vzal a zařval mu do ucha „Tvoje letadlo má zpoždění! Máme půl hodiny!“

Kemper naskočil na vozík. Pete se rozjel. Vyhnuli se hromadám zavazadel a otočili se kolem budky správce.

Dvířka otevřel nějaký nosič. Pete mu dal dvacet dolarů.

Přes stůl tam byl přehozený ubrus, na něm gin, vermut, sklenička a šest listů papíru.

Pete řekl: „Tohle si přečti.“

Kemper přelétl první stránku. Chlupy na zátylku se mu naježily.

Howard Hughes půjčil mladšímu bratrovi Dicka Nixona $200 000 Ofocené účty, zápisy o účetnictví a bankovní doklady to dokládaly. Někdo sestavil podrobný soupis: Nixonovy návrhy zákonů mají spojení na Hughesovy vládní zakázky.

Kemper si namíchal drink. Ruce se mu třásly. Rozbryndal beefeatera po celém stole.

Podíval se na Petea. „Ještě jsi neřekl, kolik za to.“

„Kdybych chtěl peníze, zavolám Jimmymu.“

„Řeknu Jackovi, že má v Miami kamaráda.“

„Řekni mu, ať nám dovolí invazi na Kubu, a jsme si kvit.“

Martini bylo parádně suché. Bouda správce zářila jako luxusní hotel.

„Dohlídni na Wilfreda Delsola. Zatím to není nic zásadního, ale myslím, že si zahrává.“

Pete řekl: „Zavolej Bobbymu. Chci slyšet, že ten zasranej prcek je mým dlužníkem.“

VLOŽENÝ DOKUMENT: 23. 10. 1960.

Titulek z Cleveland Plain Dealer:

ODHALENÍ PŮJČKY MEZI HUGHESEM A NIXONEM

OBRÁTILO KAMPAŇ VZHŮRU NOHAMA

VLOŽENÝ DOKUMENT: 24. 10. 1960.

Podtitulek z Chicago Tribune:

KENNEDY ODSOUDIL „TICHOU DOHODU‘ NIXONA S HUGHESEM

VLOŽENÝ DOKUMENT: 25. 10. 1960.

Titulek a podtitulek z Los Angeles Herald-Express:

NIXON POPÍRÁ OBVINĚNÍ, ŽE JEHO POSTOJE NĚKDO OVLIVŇOVAL

ROZRUCH KOLEM HUGHESOVY PŮJČKY PŘIPRAVILY VÍCEPREZIDENTA O VEDENÍ V KAMPANI

VLOŽENÝ DOKUMENT: 26. 10. 1960.

Podtitulek z New York Journal-American:

NIXON OZNAČIL PANIKU KOLEM PŮJČKY ZA „BOUŘI VE LŽÍCI VODY“

VLOŽENÝ DOKUMENT: 28. 10. 1960.

Titulek ze San Francisco Chronicle:

NIXONŮV BRATR OZNAČIL PŮJČKU OD HUGHESE ZA „NEPOLITICKOU“

VLOŽENÝ DOKUMENT: 29. 10. 1960.

Podtitulek z Kansas City Star:

KENNEDY ODSOUDIL NIXONA ZA PŮJČKU OD HUGHESE

VLOŽENÝ DOKUMENT: 3. 11. 1960.

Titulek z Boston globe:

GALLUPŮV PRŮZKUM:

PREZIDENTSKÉ VOLBY NEROZHODNĚ!

53

LAKE GENEVA, 5. 11. 1960

Littell procházel seznam věcí.

Kukla, špunty do uší, kleště, nůž na sklo – odškrtnout. Magnetické pásky, rukavice, brokovnice, munice – odškrtnout.

Dynamit pro použití pod vodou – odškrtnout. Protihluková izolace, kladivo, hřebíky – odškrtnout.

Odškrtnout: setřel jsi v hotelu všechna místa, kde mohly zůstat otisky prstů.

Odškrtnout: peníze pro odhlášení jsi nechal na komodě.

Odškrtnout: vyhnul ses kontaktu se všemi spolubydlícími z hotelu.

Projížděl svůj třítýdenní zajišťovací seznam.

Každý druhý den jsi měnil motely – všude možně po celém jižním Wisconsinu.

Pořád jsi nosil falešné vousy a kníry.

Nepravidelně jsi měnil půjčená auta. Mezi jednotlivými auty jsi jezdil autobusem. Auta jsi nechával na vzdálených místech: Des Moines, Minneapolis a Green Bay.

Pronajímal sis auta na falešná jména.

Platil jsi hotově.

Auta jsi parkoval daleko od motelů, kde ses ubytoval.

Z motelových pokojů jsi nikdy nevolal. Před odchodem jsi vždycky setřel otisky.

Používal jsi taktiku na setřesení sledovatelů. Omezil jsi přísun alkoholu: šest panáků na noc na zajištění pevných nervů.

Nevšiml sis, že by tě někdo sledoval.

Zíral jsi na osamělé muže, poměřoval jejich reakce a nevšiml sis žádných policejních či mafiánských reakcí. Většina mužů z tebe měla nepříjemný pocit: vypadal jsi teď dost drsně.

Prostudoval jsi pozemek Julese Schiffrina. Zjistil jsi, že ten člověk nemá žádné pomocníky, kteří v domě bydlí, ani hlídače.

Osvojil sis Schiffrinovy zvyky:

V sobotu večer večeře a karty v klubu Badger Glen. V neděli dopoledne v domě jisté Glendy Rae Mattsonové.

Jules Schiffrin se zdržoval mimo dům od 19:05 do 02:00 vždy v noci ze soboty na neděli. Každé dvě hodiny hlídala jeho pozemek policie – zběžné kontroly pozemku ze silnice.

Zjistil sis umístění sejfů a diagramy alarmů. Byl jsi v sedmnácti Službách, než jsi je dostal. Představil ses jako poručík z policie Milwaukee a podpořil svou totožnost falešnými dokumenty a doklady, jež jsi koupil od padělatele, kterého jsi zajal před pár lety.

Všechno tvé vydávání se za policisty proběhlo v přestrojení.

V domě byly dva sejfy s ocelovými pláty. Každý vážil padesát kilo. Zapamatoval sis přesné umístění každého z nich.

Poslední kontrola:

Nový pokoj v motelu za Beloitem: bezpečně pronajatý.

Novinový článek o Schiffrinově sbírce umění: výstřižek, který nechá na místě činu.

Littell se zhluboka nadechl a dal si tři rychlé panáky. Nervy mu jen hrály a skoro se uklidnily.

Podíval se na sebe do zrcadla v koupelně. Poslední pohled na kuráž…

Měsíc se skryl za nízko letícími mraky. Littell dojel ke značce kilometr před cílem.

Bylo 23:47. Na odjezd mu zbývaly dvě hodiny a třináct minut.

Policejní auto kolem něj projelo východním směrem. Včas: standardní kontrola ve 23:45.

Littell sjel z asfaltky. Pneumatikami narazil na udusanou hlínu. Zapnul dálková světla a kličkoval ze svahu.

Sráz se vyrovnal. Zasmykoval zadními pneumatikami, aby zahladil stopy.

Mýtinu lemovaly stromy. Jeho auto ze silnice nikdo neuvidí.

Zhasl světla a vzal si tašku. V kopci na západ od sebe uviděl světla domu – nejasná záře, podle níž se mohl orientovat.

Kráčel k ní. Stopy jeho bot nebudou vidět díky spadanému listí. Záře sílila každou vteřinou.

Dorazil na cestu vedle parkoviště. Schiffrinovo Eldorado Brougham tu nebylo.

Odběhl k oknu knihovny a přikrčil se. Zevnitř svítilo využitelné světlo nějaké lampičky.

Vytáhl si nářadí a přestřihl dva dráty připevněné k okapu. Ozvalo se praskání venkovního obloukového světla. Všiml si, že kolem okna vede páska alarmu – mezi dvěma silnými tabulemi.

Změřil obvod.

Nařezal magnetickou pásku, aby alarm odstavil.

Přilepil ji na venkovní sklo v takřka dokonalé lince.

Bolely ho nohy. Studený pot ho pálil v místech, kde se řízl při holení.

Přejel přes pásku magnetem. Uvnitř vymezené plochy udělal nožem na sklo kružnici.

Sklo bylo SILNÉ – musel využít obě ruce a celou svou váhu, aby vyškrábl jen malinký žlábek.

Žádný alarm se neozval. Žádná světla se nerozsvítila.

Dlabal do skla kruhy. Zasunul si rukávy do rukavic a tlačil ještě víc.

UPLYNULO DEVĚTADVACET MINUT.

Opřel se loktem a vymáčkl vnitřní tabuli. Littell vykopl sklo z rámu ven, aby se mohl protáhnout dovnitř.

Vskočil do pokoje. Šlo to jen tak tak – střepy ho pořezaly až na kůži.

Knihovna byla obložená dubovým dřevem a vybavená křesly ze zelené kůže. Na postranních stěnách visely obrazy: jeden Matisse, jeden Cézanne, jeden van Gogh.

Stojací lampy mu poskytovaly světlo – dost na to, aby udělal svou práci.

Nachystal si nářadí. Našel sejfy: zakryté dřevěným obložením a půl metru od sebe.

Každý centimetr čtvereční stěny pokryl trojitou zvukovou izolací. Pečlivě ji přitloukl – laciné hřebíky do leštěného dubu.

Místa, kde se ukrývaly sejfy, označil křížkem. Nasadil si brýle a do uší si nacpal špunty. Nabil brokovnici a vystřelil.

Jedna střela, dvě střely – příšerné rány v uzavřeném prostoru. Tři střely, čtyři střely – kusy vycpávek a masivního dřeva létaly kolem.

Littell dobíjel a střílel, dobíjel a střílel, dobíjel a střílel.

Do obličeje se mu zabodávaly třísky. Ze střelného prachu se mu zvedal žaludek. Viditelnost byla nulová: svinstvo mu zalepilo brýle.

Littell dobíjel a střílel, dobíjel a střílel, dobíjel a střílel. Stěna a zadní trámy podlehly po čtyřiceti výstřelech.

Drtil dřevo a sádru. Na zem spadl nábytek z druhého patra a rozbil se. Z hromady suti se vylouply dva sejfy.

Littell se prokopával vrstvami – Bože, dej, ať se můžu nadechnout.

Zvracel třísky se skotskou. Kašlal střelný prach a černé hleny. Prohrabával se skrz hromady dřeva a přenesl sejfy do tašky.

UPLYNULO DVAASEDMDESÁT MINUT.

Z knihovny se prostřílel až do kuchyně. Umělecká díla padla za oběť více než čtyřiceti výstřelům.

Cézanne byl nedotčený. Rám u Matisse byl lehce poškrábaný. Van Gogh však byl rozstřílený na padrť.

Littell vyhodil novinový výstřižek. Tašku si přivázal na záda pomocí pruhů ze závěsů.

Sebral obrazy a vyběhl hlavním vchodem.

Z čerstvého vzduchu se mu zamotala hlava. Nadechl se a běžel.

Klouzal po listí a vrážel do stromů. Pomočil se – nikdy mu nic nepřipadalo tak příjemné. Potácel se, krčil se – s metrákem na zádech ze svahu neustále klouzal.

Spadl. Tělo měl jako z gumy – nedokázal vstát nebo zvednout tašku.

Po zbytek cesty se plazil a táhl ji za sebou. Naložil si auto a motal se k příjezdové cestě, celou tu dobu lapal po dechu.

Ve zpětném zrcátku zahlédl svůj obličej. Naprosto automaticky mu na mysli vytanulo slůvko „hrdinský“.

Klikatými silnicemi jel na severozápad. Našel předem zvolené místo pro detonaci: lesní mýtinu nedaleko Prairie du Chien.

Osvítil mýtinu třemi velkými lampami. Spálil obrazy a popel rozházel kolem.

Nařízl konečky šesti tyčí dynamitu a zasunul je do otvorů v číselníku sejfu.

Natáhl dráty sto metrů daleko a zapálil sirku.

Sejfy vyletěly do povětří. Dvířka odletěla až ke stromům. Vánek roznesl po okolí ožehlé hromady bankovek.

Littell se jimi probíral. Výbuch zlikvidoval nejméně sto tisíc dolarů.

Nepoškozeny: tři velké knihy zabalené do plastu.

Littell spálil zbytky bankovek a části sejfu naházel do příkopu vedle mýtiny. Odjel do nového motelu a celou cestu dodržoval rychlostní omezení.

Tři knihy. Každá o dvou stech stránkách. Na každé stránce poznámky vyvedené klasickým účetnickým stylem.

Nalevo i napravo obrovské sumy peněz.

Littell rozložil knihy na postel. První instinkt:

Částky převyšovaly veškeré možné součty měsíčních či ročních výnosů penzijního fondu.

Dvě hnědé kožené knihy byly šifrované. Alfanumerické záznamy ve sloupci úplně vlevo svou délkou přibližně odpovídaly jménům.

Třeba:

AH795/WZ458YX =

Jedno pětipísmenkové jméno a sedmipísmenkové příjmení.

MOŽNÁ.

Černá kožená kniha šifrovaná nebyla. Obsahovala podobně velké finanční částky – a dvou a třípísmenkové záznamy ve sloupci úplně vlevo.

Záznamy mohly znamenat třeba: iniciály věřitele nebo dlužníka.

Černá kniha byla rozdělena do svislých sloupců. Měly věrohodná označení: „% půjčky“ a „Č. převodu“

Littell odložil černou knihu. Jeho druhý dojem: rozluštit ty šifry nebude legrace.

Vrátil se ke hnědým knihám.

Sledoval jména symbolů a čísla a vodorovně sledoval nárůst peněz. Jednoduše zdvojené sumy mu napověděly výši úroku penzijního fondu: nehorázných padesát procent.

Všiml si opakujících se písmen – ve čtyř až šestipísmenkových přírůstcích – většinou jako obyčejné označení data. A jako 1, B jako 2 – něco mu říkalo, že složitější to nebude.

Zaměňoval písmena za čísla a VYVOZOVAL:

Tajná činnost fondu probíhá už třicet let. Písmena i čísla narůstala zleva doprava – až do začátku 1960.

Průměrná půjčovaná částka byla $1,6 milionu. A splatit bylo nutno: $2,4 milionu.

Nejmenší půjčka činila $425 000. Nejvyšší $8,6 milionu.

Čísla rostla zleva doprava. Násobení a dělení ve sloupcích vpravo – zvláštní výpočty procent.

VYVOZOVAL.

Ta zvláštní čísla byly výnosy z investic do půjček porovnané s úrokem splátek.

Bolely ho oči, takže toho musel nechat. Po třech rychlých panácích skotské se dal zase do práce.

Něco ho napadlo:

Prověř Hoffovy ukradené peníze ze Sun Valley.

S tužkou v ruce kontroloval sloupce. Spojil si místa: polovinu roku 1956 až polovinu 1957 a deset symbolů rovnajících se jménu „Jimmy Hoffa“.

Našel 1,2 a 1,8 – hypotetické „tajemné“ 3 miliony Bobbyho Kennedyho. Našel číslice pět, šest, a pět v jednoznačně propojeném sloupci.

5, 6,5 = James Riddle Hoffa.

Hoffa se vysmíval obviněním ohledně Sun Valley. S platnou pojistkou: jeho kličkování bylo velmi dobře zakryté.

Littell si prohlížel knihy a jen tak v hlavě sčítal celkové sumy. Malinkaté nuly rostly – fond měl miliardy dolarů.

Znovu začínal šilhat. Vzal si lupu.

Znovu rychle prohlédl knihy. Neustále se opakovala totožná čísla – čtyřciferná a v hranatých závorkách.

[1408] – pořád dokolečka.

Littell listoval hnědými knihami stránku po stránce. Našel jedenadvacet výskytů 1408 – včetně dvou vedle tajemných tří milionů. Rychle to sečetl a dostal výsledek: devětačtyřicet milionů dolarů poskytnutých či vypůjčených. Pan 1408 si tak či onak žil na vysoké noze.

Podíval se na první sloupec v černé knize. Byl abecedně seřazen a vyplněn velkým písmem Julese Schiffrina.

Bylo devět ráno. Už v tom ležel pět hodin.

Podtitulek „% půjčky“ ho zaujal. V celém sloupečku stále „B-E“ – alfanumerický kód dával výsledných 25%.

VYVOZOVAL:

Iniciály označují věřitele penzijního fondu – vyplacené sice s tučným, ale ne vyděračským úrokem.

Pak se podíval do sloupečku „Č. převodu“. Záznamy tu byly úplně totožné: iniciály a šest cifer, nic víc.

VYVOZOVAL:

Iniciály byly čísla bankovních účtů – proprané peníze mafiánů vyplacené zpět. Všechny zmíněné iniciály končily na P – většinou pravděpodobně šlo o zkratku „pobočka“.

Littell si zapisoval písmena do notesu.

BOABHP = Bank of America, Beverly Hills (pobočka). HSALMBP – Home Savings & Loan, Miami Beach (pobočka).

Fungovalo to.

Dokázal vytvořit jména známých bank z každé sady písmen.

Vrhl se na sloupce s číslem 1408. Hned tady u peněz: JPK, SR/SFNBB/811512404.

SFN znamenalo Security-First National. BP mohlo znamenat buffalskou pobočku, bostonskou pobočku a pobočky v ostatních městech na B.

SR pravděpodobně znamenalo „Seniora“. Proč ten dodatek?

A hned nad JPK, SR: JPK [1693] BOADP. Ten člověk byl proti 1408 úplná nula: půjčil fondu ušmudlaných $6,4 milionu.

Ten dodatek SR má určitě odlišovat půjčovatele od někoho se stejnými iniciály.

JPK, SR [1408] SFNBP/811512404. Pořádně prachatej poskytovatel peněz…

Stop.

Stát a to hned.

JPK, SR.

Joseph P., Kennedy, Senior.

BP neboli bostonská pobočka.

Srpen 1959 – Sid Kabikoff říkal Šílenému Salovi:

„Znám Julese už spoustu let“ / „z dob, kdy PRODÁVAL FET a ZISKY POUŽÍVAL na financování filmů u RKO v dobách, kdy to patřilo JOEOVI KENNEDYMU.“

Stav se. Zavolej tam. Představ se jako drsňák z FBI a bud si to potvrď, nebo vyvrať.

Littell vytočil nulu. Pot mu kapal na celý telefon.

Ozval se operátor. „Jaké číslo, prosím?“

„Chci banku Security-First National, v Bostonu, Massachusetts.“

Vyčkejte, prosím. Vyhledám to číslo a spojím vás.“

Littell čekal. Adrenalin se ozval: točila se mu hlava a zbledl.

Ozval se mužský hlas: „Security-First National.“

„Tady zvláštní agent Johnson z FBI. Přepojte mě prosím na ředitele.“

„Vydržte. Přepojím vás.“

Littell zaslechl cvakání linek. Pak nějaký muž řekl: „U telefonu Carmody. S čím vám můžu pomoci?“

„Tady zvláštní agent Johnson z FBI. Mám číslo účtu z vaší banky a potřebuju vědět, komu to patří.“

„Jedná se o oficiální žádost? Je totiž neděle a já tady dohlížím na měsíční inventuru…“

„Je to oficiální žádost. Můžu si sehnat písemné povolení, ale radši bych vás nevystavoval potížím, kdyby došlo na osobní návštěvu.“

„Rozumím. No… asi…“

Littell spustil: „To číslo je 811512404.“

Muž vzdychl. „No, víte, zakončení 404 označují účty s ukládáním přes bezpečnostní skříňky, takže pokud vás zajímají zůstatky, tak se obávám…“

„Kolik bezpečnostních skříněk je pronajato na tenhle konkrétní účet?“

„No, tenhle účet je mi celkem povědomý, a to kvůli jeho velikosti. Víte…“

„Kolik skřínek?“

„Momentálně celá místnost o devadesáti skříňkách.“

„Mohou do té místnosti přenášet cennosti i osoby zvenčí?“

„Jistě. Do skříněk lze ukládat i zvenčí, takže to mohou provádět i druhé strany s přístupem k heslu majitele účtu.“

Devadesát skříněk. Miliony HOTOVÝCH propraných peněz mafie.

„Komu patří tenhle účet?“

„No…“

„Mám si sehnat povolení?“

„No, já…“

Littell div nekřičel. „Je majitelem účtu Joseph P. Kennedy Sr.?“

„No… hm… ano.“

„Senátorův otec?“

„Ano, senátorův…“

Telefon mu vypadl z ruky. Littell ho odkopl přes celou místnost.

Ta černá kniha. Pan 1408, milionář zbohatnuvší na lichvě.

Znovu procházel čísla a ověřoval si to. Každé číslíčko třikrát zkontroloval, pak viděl rozmazaně.

Ano: Joe Kennedy půjčil fondu základní jmění na Sun Valley. Ano: fond půjčil peníze Jamesu Riddleovi Hoffovi.

Sun Valley představovalo podvod s nemovitostmi. Sun Valley bylo důvodem dvou vražd, které spáchal Pete Bondurant: Antona Gretzlera a Rolanda Kirpaskiho.

Littell sledoval na papíře 1408. Viděl řadu čárek – a žádnou jednorázovou výplatu zisku v hotovosti.

Joe si vybíral jen úroky. Základní sumy, které Joe vložil, zůstávaly v rámci fondu likvidní.

Rostly.

Proprané, ukryté, utajené, nezdaněné a rozptýlené… vyplácené odborářským ranařům, dealerům, vydřiduchům a fašistickým diktátorům podporovaným mafií.

Podrobnosti jsou ve všech kódovaných knihách. Mohl rozluštit kód a dozvědět se přesně, kam ty peníze šly.

Moje tajemství, Bobby – nikdy nedovolím, abys nenáviděl svého otce.

Littell překročil svůj limit o osm panáků. Hulákal čísla, dokud neztratil vědomí.

54

HYANNIS PORT, 8. 11. 1960

Jack měl ve volbách náskok milionu hlasů. Nixon si brousil zuby na jeho vedení – Středozápad nebyl tak jistý.

Kemper se díval na tři televize a obsluhoval tři telefony. Jeho pokoj v motelu vypadal jako jedna velká zástrčka – Tajná služba vyžadovala vícečetné linky tam i zpět.

Červený telefon představoval jeho osobní linku. Dva bílé telefony vedly přímo do Kennedyho stanu. Modrý telefon spojoval Tajnou službu a takřka už zvoleného prezidenta.

Bylo 23:35.

CBS označila Illinois za nejisté. NBC říkala: „Ještě není vyhráno!“ ABC tvrdila, že Jack zvítězí s jedenapadesáti procenty hlasů.

Kemper se podíval z okna. Venku se pohybovali muži z Tajné služby – zabrali tu celý motelový komplex.

Zazvonil telefon č. 2. Bobby a jeho stížnosti.

Nějaký novinář skočil o tyči k nim do zahrady. Další šílenec s transparenty pro Nixona jim rozjezdil trávník.

Kemper zavolal dva policisty, kteří už měli po službě, a poslal je tam. Řekl jim, aby všechny vetřelce zmlátili a zabavili jim auta.

Zazvonil červený telefon. Santo Junior a mafiánské aktuality.

Řekl: Illinois se jeví tak půl na půl. Sam G. prý vyvinul jisté úsilí, aby Jackovi pomohl.

Lenny Sands venku sbírá hlasy. K ruce má stovku radních. Jack prý vletí do Cook County, a přichystá tak celostátní vítězství, i když o prsa korejské ženy.

Kemper zavěsil. Červený telefon znovu zazvonil. Volal Pete a měl pro něj další druhořadé drby.

Říkal, že pan Hoover volal panu Hughesovi. Pan Hughes Peteovi sdělil, že Marilyn Monroe je poměrně nemravná.

Federálové ji odposlouchávali. V průběhu dvou týdnů se vyspala s diskžokejem Allanem Freedem, Billym Eckstinem, Freddym Otashem, cvičitelem Rin Tin Tina, Jonem „Silákem z džungle“ Hallem, chlápkem, co jí čistí bazén, dvěma chlapci, kteří rozvážejí pizzu, s Tornem Dugganem z té talk-show a s manželem své služebné – ale ne se senátorem Johnem F. Kennedym.

Kemper se zasmál a zavěsil. CBS odhadovala, že souboj je „příliš jasný na jakékoli odhady“.

ABC vzala zpět svou předpověď. Souboj byl teď „příliš těsný na Jakékoli odhady“.

Zazvonil bílý telefon č. 1.

Kemper ho zvedl. „Bobe?“

„Jsem to já. Jenom ti chci říct, že v předvolebním klání jsme získali náskok a Illinois a Michigan by nám to mohly zajistit. Ta zpráva S Hughesovou půjčkou nám pomohla, Kempere. Tvůj, nejmenovaný zdroj‘ by měl vědět, že k tomu značně pomohl.“

„Moc nadšeně ale nevypadáš.“

„Neuvěřím tomu, dokud to nebude jasné. A umřel jeden z tátových kamarádů. Byl mladší než táta, takže ho to vzalo.“

„Někdo, koho znám?“

„Jules Schiffrin. Myslím, že ses s ním sešel před pár lety. Dostal ve Wisconsinu infarkt. Vrátil se domů a zjistil, že mu někdo vyloupil dům, a nevydržel to. Tátovi to volal jeden jeho kamarád z Lake Geneva…“

„Z Lake Geneva?“

„Jo. Severně od Chicaga. Kempere…“

Místo Littellova napadení. Schiffrin: chmaták sídlící v Chicagu.

„Kempere…“

„Promiň. Zamyslel jsem se.“

„Chtěl jsem ti něco říct.“

„O Lauře?“

„Jak to víš?“

„Váhavě nemluvíš nikdy, kromě chvil, kdy jde o Lauru.“

Bobby si odkašlal. „Zavolej jí. Řekni jí, že by nám udělala radost, kdyby se s rodinou nějakou dobu nestýkala. Určitě to pochopí.“

Court Meade říkal, že Littell zmizel. Byla to náhoda, ale…

„Kempere, posloucháš mě?“

„Ano.“

„Zavolej Lauře. Řekni jí to vlídně, ale rozhodně.“

„Udělám to.“

Bobby zavěsil. Kemper zavolal z červeného telefonu do Chicaga, telefon BL8-4908.

Přepojili ho. Zaslechl dvě zazvonění a dvojí téměř neslyšitelné cvaknutí štěnic.

Littell řekl: „Haló?“

Kemper zakryl mluvítko.

Littell řekl: „To jsi ty, Boyde? Vrátil ses do mýho života proto, že máš strach, nebo proto, že si myslíš, že bych moh mít něco, co chceš i ty?“

Kemper zavěsil.

Ward J. Littell – kurva práce.

55

MIAMI, 9. 11. 1960

Guy Banister hulákal i na dálku. Pete cítil, že mu asi praskne ucho.

„Máme před sebou fantastickej příklad nový papeženecký hegemonie. Miluje negry i židy a komunisty nechává na pokoji od doby, kdy dělal kongresmana. Nemůžu uvěřit, že vyhrál. Nemůžu uvěřit, že Amerika mu skočila na tu jeho snůšku kravin…“

„K věci, Guyi. Říkal jsi, že J. D. Tippit něco zjistil.“

Banister zbrzdil svůj hněv. „Úplně mi vypadlo z hlavy, proč jsem ti volal. A zapomněl jsem, že když jde o Kennedyho, jseš měkkota.“

Pete řekl: „Líbí se mi jeho účes. Dočista mě tím rajcuje.“

Banister znovu zařadil kosmickou rychlost. Pete ho rychle přerušil.

„Je osm ráno, vole. Stojí mi tady kupa taxíků a tři řidiče mám nemocný. Řekni mi, co chceš.“

„Chci, aby Dick Nixon zažádal o přepočítání.“

„Guyi…“

„Tak teda jo. Boyd ti měl říct, abys promluvil s Wilfredem Delsolem.“

„Řek mi to.“

„A mluvil jsi s ním?“

„Ne. Nebyl čas.“

„Tippit říkal, že slyšel, že Delsola viděli s pár castrovcema. A hodně z nás si myslí, že by to měl nějak vysvětlit.“

„Zajedu za ním.“

„Udělej to. A když už budeš v tom, zkus se zamyslet nad svým politickým postojem.“

Pete se zasmál. „Jack je běloch. A mně se postaví, jen si vzpomenu na jeho háro.“

Pete zajel k Wilfredovu domu a zaklepal na dveře. Delsol otevřel ve spodkách.

Měl kalný pohled. Byl vychrtlý. Vypadal, že je tak rozespalý, že se neudrží na nohou.

Otřásl se a podrbal se v rozkroku. Vytřásl si z vlasů pavučiny a rychle pochopil, o co běží.

„Někdo ti o mně řek něco špatnýho.“

„Pokračuj.“

„Navštěvuješ lidi, jen abys je vystrašil.“

„To je fakt. Nebo abych si od nich vyžádal různý vysvětlení.“

„Tak vyžaduj.“

„Prej tě viděli, jak mluvíš s castrovcema.“

„To je pravda.“

„No a dál?“

„No, slyšeli, že můj bratranec Tomáš umřel. Napadlo je, že by mě získali pro zradu Jednotky.“

„A co ty na to?“

„Já jsem jim řek, že to, co se stalo Tomášovi, mě štve, ale Fidel Castro mě štve ještě víc.“

Pete se opřel o dveře. „Ale vyjížďky na člunech moc v oblibě nemáš.“

„Zabíjet policajty je na nic.“

„A co když dostaneš pokyn k cestě s invazní skupinou?“

„Tak půjdu.“

„A co když ti řeknu, abys odprásknul jednoho z těch, co tě s nima viděli?“

„Tak řeknu, že Gaspar Blanco bydlí dva bloky odsud.“

Pete řekl: „Zabij ho.“

Pete se projížděl po černošské čtvrti – jen aby ukrátil čas. V rádiu se mluvilo jen o volbách.

Nixon uznal porážku. Frau Nixonová zaštkala. Hrc-Prc Jack poděkoval svému štábu a světu oznámil, že Frau Hrc-Prc je těhotná.

U stánku s whisky postávali černí feťáci. Fulo a Ramón zajeli za nimi, aby je obsloužili. Chuck jim vyměňoval matrace za šeky s podporou.

Jack mluvil o nových hranicích. Fulo vyložil u leštiče bot pořádnou dávku hašiše.

Najednou aktuální zprávy.

Před vinárnou v Coral Gables došlo k přestřelce! Policie označila za oběť jistého Gaspara Ramóna Blanka!

Pete se usmál. 8, listopad 1960 byl úplně normální den.

Po obědě se zastavil v Tiger Kabs. Teo Paez prodával na parkovišti – dvacet babek za kus.

Televize byly napojené na baterie. Jack K. zářil z dvaceti obrazovek.

Pete se proplétal mezi zájemci. Z davu se vynořil Jimmy Hoffa a v příjemně chladném dni se potil o sto šest.

„Nazdar, Jimmy.“

„Moc se nesměj. Já vím, že jste s Boydem chtěli, aby ten buzerant sukničkářskej vyhrál.“

„Neboj se. Přitáhne svýmu bráškovi uzdu.“

„Jako by mě tohle děsilo nejvíc.“

„Jak to myslíš?“

„Tak, že Jules Schiffrin natáhl bačkory. Jeho barák v Lake Geneva někdo vyloupil kvůli nějakejm bezcennejm mazanicím, a přitom se Ztratily dokumenty nevyčíslitelný hodnoty. Julese z toho kleplo, a naše papíry teď možná shořej ve sklepě nějakýho dojebanýho zloděje.“

LITTELL. Regulérní magor.

Pete se začal smát.

Hoffa řekl: „Co je tady k smíchu, kurva?“

Pete řval.

Hoffa řekl: „Přestaň se smát, ty žabožroute zasraná.“

Pete nemohl přestat. Hoffa vytáhl zbraň a rozstřílel Načesaného Jacka v šesti televizích.

56

WASHINGTON, D. C., 13. 11. 1960

Pošťák mu přinesl zvláštní dopis. Na známce bylo razítko z Chicaga a chyběla adresa odesílatele.

Kemper otevřel obálku.

Mám ty knihy. Mám je desetinásobně pojištěné pro případ mé smrti či mého zmizení. Vydám je jedině Robertu Kennedymu, pokud do tří měsíců dostanu místo v Kennedyho vládě. Knihy jsou ukryté na bezpečném místě. Doplňuje je ještě výpověď o 83 stránkách s mým výčtem toho, co vím o tvém zapojení do McClellanova výboru a Kennedyho rodiny. Tuto výpověď zničím pouze v případě, že dostanu práci v Kennedyho vládě. I nadále si tě vážím a jsem vděčný za to, cos mě naučil. Často jsi jednal kromobyčejně nesobecky a riskoval odhalení mnoha svých obojakých svazků ve snaze pomoci mi dobrat se toho, o čem nemohu mluvit jinak než jako o své mužnosti. Konečně chci taky uvést, že co se týče těch knih, nedůvěřuju tvým motivům. Stále tě považuju za přítele, ale nedůvěřuju ti ani za mák.

Kemper naškrábal vzkaz Peteu Bondurantovi.

Zapomeň na knihy Teamsters. Littell nás přechytračil a já začínám proklínat den, kdy jsem ho naučil jisté věci. Vznesl jsem pár diskrétních dotazů na státní policii ve Wisconsinu, kde vládne absolutní zmatek. Detaily o šetření ti poskytnu, až spolu budeme příště mluvit. Myslím, že z toho budeš paf. Konec škrábání a sténání. Musíme Castra sundat.

57

CHICAGO, 8. 12. 1960

Vítr mu pohupoval autem. Littell přidal topení a odsunul si sedadlo dozadu, aby se protáhl.

Jeho dohled byl pouze předstíraný. Mohl by do strany vstoupit i sám – Mal by z toho měl obrovské výhody.

Šlo o mejdan na oslavu zničení černé listiny. Chicagské státní vzdělávání najalo Mala Chamalese, aby doučoval matiku.

K domu kráčeli hosté. Littell poznával levičáky s kilometr dlouhými záznamy v Rudém oddělení.

Pár na něj mávlo. Mal říkal, že by mohl poslat ženu s kávou a koláčky ven.

Littell sledoval dům. Mal zapnul vánoční světla – stromek na prahu zářil modře a žlutě.

Plánoval, že tu zůstane do půl desáté. Vylíčí mejdan jako obyčejný slavnostní večírek. Leahy přijme jeho hodnocení jako formální – jejich vztah byl předzvěstí přímých konfrontací.

O jeho epizodě s vykopnutými dveřmi a o pobytu v Lake Geneva se nebavili. Do penze mu zbývalo ještě devětatřicet dní. Konfrontační politika FBI ho doprovodí až do civilního života.

Účetní knihy fondu si schoval v bance v Duluthu. Doma měl dvacítku šifrovaných textů. Už sedmnáct dní se nedotkl alkoholu.

Mohl poslat knihy Bobbymu prakticky obratem. Jméno Joea Kennedyho by mohl vymazat pár tahy tužky.

Na čelní sklo mu dopadalo suché listí. Littell vystoupil z auta a protáhl si nohy.

Viděl, jak po cestě k Malovu domu běží lidé. Slyšel kovové cvakání natahovaných brokovnic.

Zaslechl za sebou kroky. Něčí ruce ho připlácly na kapotu a strhly mu opasek s pistolí.

Obličej mu drtil ostrý výčnělek chrómu. Viděl, jak Chick Leahy s Courtem Meadem vykopávají Malovi dveře.

Obstoupili ho urostlí muži v oblecích a kabátech. Spadly mu brýle. Všechno na něj působilo klaustrofobicky a rozmazaně.

Něčí ruce ho táhly na ulici. Spoutaly mu ruce i nohy.

Zastavila před ním tmavě modrá limuzína.

Ruce ho vstrčily dovnitř. Přisunuly ho tváří v tvář J. Edgaru Hooverovi.

Pusu mu přelepily páskou.

Limuzína se rozjela. Hoover řekl: „Mal Chamales je zatčen za podněcování k násilnému převratu na území Spojených států amerických a jeho obhajování. Vaše služba v FBI je k dnešnímu datu ukončena, vaše penze zrušena a detailní profil vás jako sympatizanta komunistické strany byl odeslán na ministerstvo spravedlnosti, advokátní komory všech padesáti států a děkanům všech právnických fakult na území USA. Pakliže byste se rozhodl zveřejnit informace vztahující se k tajné činnosti Kempera Boyda, zaručím vám, že vaše dcera Susan a Helen Ageeová se nebudou smět věnovat právu, a ujišťuji vás, že o podivuhodné shodě vaší třítýdenní absence a zničení nemovitosti Julese Schiffrina v Lake Geneva budou zpraveny osoby z organizovaného zločinu, které se nad touhle shodou náhod jistě zamyslí. V souladu s vašimi levicovými sklony a srdceryvným zájmem o finančně zkažené a morálně zkorumpované osoby vás nyní vysadíme v oblasti, kde vaše instinkty pro sebezapření, sebepoškozování a levičáckou nerozhodnost dojdou úplného uznání. Řidič, zastavte.“

Limuzína zpomalila. Něčí ruce mu sejmuly pouta z rukou i nohou.

Vytáhly ho ze dveří. Hodily ho do kanálu v South Side.

Barevní pobudové chodili kolem něj a prohlíželi si ho. Tak jak, bělouši?

VLOŽENÝ DOKUMENT: 18. 12. 1960. Osobní vzkaz: Kemper Boyd pro designovaného ministra spravedlnosti Roberta P. Kennedyho.

Drahý Bobe,

ze všeho nejdřív ti musím poblahopřát. Jako ministr spravedlnosti budeš nepřekonatelný a už vidím Jimmyho Hoffu a pár dalších, jak se houpou na krovech.

Přes Hoffu navíc dobře navážu. Píšu ti totiž proto, že chci doporučit bývalého zvláštního agenta Warda J. Littella na práci na ministerstvu spravedlnosti. Littell (onen chicagský Fantom, který pro nás tajně pracoval od začátku roku 1959) vystudoval práva na Notre Dame, absolvoval v roce 1940 s pochvalou, má licenci k výkonu federálního práva. V otázce federálních deportačních zákonů má výbornou pověst a přinese s sebou značné množství nedávno získaných důkazů proti mafii a Teamsters.

Uvědomuju si, že Littell ani jeho anonymní druhé já se s tebou delší dobu nespojilo, a doufám, že tahle skutečnost neoslabí tvé nadšení pro něj. Je to vynikající advokát a zapálený bojovník proti zločinu.

Měj se,

Kemper

VLOŽENÝ DOKUMENT: 21. 12. 1960. Osobní vzkaz: Robert F. Kennedy pro Kempera Boyda.

Drahý Kempere,

ad Ward Littell odpovídám jednoznačně „ne“. Obdržel jsem od pana Hoovera zprávu, v níž, třebaže subjektivně, líčí Littella jako alkoholika s ultralevicovými sklony. Hoover rovněž připojil důkazy o tom, že Littell přijímal úplatky od členů chicagské mafie. Právě proto se nemůžu absolutně spolehnout na jeho domnělé důkazy proti mafii či Teamsters.

Uvědomuji si, že Littell je tvůj přítel a že pro nás po jistou dobu velmi usilovně pracoval. Ale upřímně ti říkám, že si nemůžeme dovolit ani jedinou skvrnu na pověsti našich nových zaměstnanců.

Považujme prosím Littellovu záležitost za uzavřenou. Otázka tvé účasti v Kennedyho administrativě stále platí a myslím, že tě potěší, až uvidíš, co jsme si na tebe já s budoucím prezidentem přichystali.

Měj se,

Bob

VLOŽENÝ DOKUMENT: 17. 1. 1961. Osobní dopis: J. Edgar Hoover pro Kempera Boyda.

Drahý Kempere,

trojnásobně gratuluji.

Zaprvé, vaše nedávné úhybné manévry byly neskutečně účinné. Zadruhé, vaše lest s Marilyn Monroe mě skutečně na nějakou dobu zaměstnala. Stvořil jste báječný mýtus! S trochou štěstí to vejde ve známost v rubrice, již by Hush-Hush označil za „Panteon klíčové dírky“!

Zatřetí, bravo vašemu jmenování osobním poradcem na ministerstvu spravedlnosti. Mé zdroje mi říkají, že se máte zaměřit na porušování volebních práv na jihu. Jak příhodné! Teď budete aspoň schopen bojovat za práva levicově nakloněných negrů s toutéž zarputilostí, s jakou objímáte pravicově smýšlející Kubánce!

Myslím, že jste našel své místo. Jen velmi obtížně bych si dokázal představit vhodnější práci pro člověka s tak shovívavým pojetím loajality.

Doufám, že budeme mít šanci stát se znovu kolegy.

S pozdravem,

JEH

58

NEW YORK CITY, 20. 1. 1961

Plakala. Proudy slz jí zničily make-up.

Kemper vstoupil do haly. Laura si převázala župan a odstoupila od něj.

Natáhl k ní kytici květin. „Jedu na inauguraci. Vrátím se za pár dní.“

Květin si ani nevšimla. „To mi došlo. Nečekala jsem, že by sis ten smoking vzal kvůli mně.“

„Lauro…“

„Nepozvali mě. Ale pár mých sousedů jo. Darovali Jackovi na kampaň deset tisíc dolarů.“

Řasenka se jí rozpíjela. Celý její obličej vypadal zničeně.

„Vrátím se za pár dní. Pak si o všem promluvíme.“

Laura ukázala na komodu. „V horním šuplíku je šek na tři miliony dolarů. Můžu si ho nechat, jestli se s rodinou už nikdy nespojím.“

„Můžeš to roztrhat.“

„Ty bys to udělal?“

„Na takovou otázku ti nedokážu odpovědět.“

Prsty měla zažloutlé od cigaret. Přeplněné popelníky nechala všem na očích.

Laura řekla: „Oni, nebo já?“

Kemper odpověděl: „Oni.“

Část III

SVINĚ

únor – listopad 1961

VLOŽENÝ DOKUMENT: 7. 2. 1961. Sdělení: Kemper Boyd pro Johna Stantona. Označení: DŮVĚRNÉ/JEN DO VLASTNÍCH RUKOU.

Johne,

snažím se vyvíjet nátlak na Malého bratra a několik poradců z Bílého domu, ale s lítostí musím konstatovat, že k dnešnímu datu se prezident k našim plánům na invazi staví nejednoznačné. Nerozhodnost v něm nejspíš vyvolává naléhavost těchto plánů. Je zjevné, že takhle brzy po uvedení do úřadu se nechce zabývat něčím tak zásadním.

Prezident s ministrem spravedlnosti byli informováni ředitelem Dullesem a zástupcem ředitele Bissellem. Malý bratr se účastní mnoha prezidentových schůzek na vysoké úrovni; je zjevné, že se stává hlavním prezidentovým poradcem ve všech naléhavých otázkách. Malý bratr (ke zděšení některých našich přátel) je i nadále pln chutě do boje proti organizovanému zločinu a neprojevuje pražádný zájem o kubánskou otázku. Mé zdroje mi sdělily, že prezident mu dosud neposkytl informace o „pohotovostním“ statutu našich invazních plánů.

Základna v Blessingtonu je připravena zahájit invazi. Výcvikové cykly byly zastaveny; ke 30. 1. 1961 se všech čtyřiačtyřicet lůžek zaplnilo absolventy našeho výcviku, jež jsme povolali z dalších táborů: jde o muže důkladně vycvičené pro vyloďovací vojenské operace. Tito muži nyní fungují jako Blessingtonská invazní jednotka. Pete Bondurant a Douglas Frank Lockhart s nimi probírají každodenní manévry a hlásí, že jejich připravenost je velmi vysoká.

Minulý týden jsem Blessington sám navštívil, abych zjistil, na jaké úrovni je zdejší připravenost, než sem 10. 2. přijede na inspekci pan Bissell. S radostí oznamuji, že Pete s Lockhartem dostali všechny muže do fantastické formy.

Vyloďovací čluny teď kotví v zamaskovaných úžinách, které vystavěli dělníci z Lockhartova Klanu. Chuck Rogers dal Ramónu Gutiérrezovi opakovači kurz létání, protože Bondurant přišel s plánem, že Gutiérrez bude vystupovat v roli Castrova dezertéra a přiletí do Blessingtonu v den invaze s upravenými fotografiemi svědčícími o Castrově brutalitě, jež pak budou předány tisku jako pravé. Zbraně i munice jsou kontrolovány a v pohotovosti. Jedna ze zátok kilometr od základny se připravuje na ukotvení velké lodi, která odveze hlavní jednotku. Mělo by to být hotovo 16. 2. 1961.

Teď můžu nějakou dobu trávit na Floridě, zčásti proto, že bratři věří té lsti, kterou jsem nachystal před rokem: že mě pan Hoover vyslal špiclovat proticastrovské skupiny v okolí Miami. Má nynější práce na ministerstvu spravedlnosti (vyšetřování obvinění negrů, kterým je upíráno právo volit) by mě měla na jistou dobu zdržet na jihu. Vyžádal jsem si zvláště tenhle úkol kvůli blízkosti Miami a Blessingtonu. Má předchozí práce na jihu přesvědčila Malého bratra, aby mi tu práci dal a dovolil mi vybrat si okrsky, kde začnu. Vybral jsem si oblast kolem Annistonu v Alabamě. Denně odsud létá do Miami osm letadel, takže z jedné práce do druhé to budu mít jen hodinu a půl letadlem. Kdybys mě potřeboval, zavolej na moje oddělení do D. C. nebo přímo do Wigwam Motelu za Annistonem (neříkej mi, co si myslíš: je to pod mou úroveň).

A znovu musím zdůraznit důležitost utajení všech kontaktů mezi CLA a mafií před Malým bratrem. Užasl jsem a zděsil jsem se jako naši sicilští přátelé, když ho Velký bratr jmenoval ministrem spravedlnosti. Jeho protimafiánská zarputilost totiž přinejmenším ještě zesílila, a neměli bychom mu napovědět, že pánové C. M, S. G. a J. R. darovali na naši Věc peníze, nebo že náš obchod v rámci Jednotky vůbec existuje.

Končím. Uvidíme se v Blessingtonu 10.2.

KB

VLOŽENÝ DOKUMENT: 9. 2. 1961. Sdělení: John Stanton pro Kempera Boyda. Označení: DŮVĚRNÉ/JEN DO VLASTNÍCH RUKOU.

Kempere,

tvé sdělení jsem dostal. Zní to všechno moc hezky, ale byl bych radši, kdyby Velký bratr tolik neváhal. Napadlo mě pár dodatků k našemu základnímu invaznímu plánu. Až se setkáme při inspekci, řekneš mi, co si o tom myslíš.

– Petea Bonduranta a Chucka Rogerse jsem vyslal postarat se o vnitřní bezpečnost v Blessingtonu a komunikaci mezi Blessingtonem a ostatními výjezdními místy v Nikaragui a Guatemale. Rogers může létat mezi základnami a Pete bude podle mě zvláště platný jako mírotvůrce.

– Teo Paez přivedl nového rekruta: Nestor Javier Chasco, nar. 12. 4. 1923. Teo se s ním seznámil v Havaně, když řídil řetěz informátorů United Fruit. Chasco se vetřel do několika levicových skupin a jednou zabránil pokusu o atentát na vysokého představitele UF.

Když se Castro chopil moci, Chasco pronikl do ostrovních operací Raúla Castra s heroinem a kradl drogy proticastrovským povstalcům, kteří je prodávali a za peníze si kupovali zbraně. Chasco je zkušený dealer, vyšetřovatel a ostrostřelec vycvičený kubánskou armádou, prezident Batista ho půjčoval představitelům různých vlád v Jižní Americe. Teo říká, že Chasco zabil nejméně čtrnáct levicových rebelantů v letech 1951 až 1958.

Chasco, který si sám vydělával prodejem marihuany, uprchl minulý měsíc z Kuby na člunu. V Miami se spojil s Paezem a poprosil ho, aby mu našel práci. Teo ho představil Peteu Bondurantovi a pak setkání popsal slovy „Láska na první pohled“.

Tys nebyl k sehnání, takže Pete se spojil se mnou a doporučil Nestora Chaska k okamžitému zařazení do Blessingtonu i do Jednotky. Sám jsem se s Chaskem setkal, a byl jsem velmi spokojen. Ihned jsem ho najal a řekl jsem Peteovi, aby ho seznámil s ostatními členy Jednotky. Paez mi řekl, že setkání proběhlo v přátelském duchu. Chasco se učí práci v Jednotce a pracuje i jako výcvikový instruktor. Bude dojíždět mezi Blessingtonem, Miami a našimi formálními základnami v Guatemale a Nikaragui – případový důstojník, který se zastavil v Blessingtonu, si povšiml jeho talentu pro výcvik a zaslal panu Bissellovi svou osobní přímluvu.

Setkáš se s Chaskem při inspekci. Myslím, že i ty budeš spokojen.

– V rámci harmonogramu invaze chci, abyste ty a Chasco dohlédli na střediska obchodu v Miami. Naše ostrovní zdroje očekávají, že některé části plánu prosáknou na Kubu, a já chci mít jistotu, že místní procastrovské skupiny se nás nepokusí napadnout, až budou mít pocit, že se soustřeďujeme jenom na invazi. Neměl by pro tebe být problém se vytratit. Z Annistonu se do Miami dostaneš a Malému bratrovi můžeš nakukat, že tě tam poslal pan H., abys sledoval činnost procastrovských skupin.

Uzavřu svůj dopis jednou nepříjemnou žádostí.

Carlos M. dal Guyi Banisterovi dalších $300 000 na zbraně. Ten člověk je upřímně zapálený pro naši Věc a má některé značné (a podle mě oprávněné) obavy týkající se Malého bratra. Mohl bys zjistit, jaké má Bobby plány vůči Carlosovi?

Předem ti děkuji za zvážení. Uvidíme se zítra v Blessingtonu.

John

59

BLESSINGTON, 10. 2. 1961

Vlevo hleď, vpravo hleď. Vlevo v bok, zbraň rozebrat – ať vidíme naleštěné komory.

Cvičiště se jen lesklo. Cvičenci se pohybovali jako kubánské mažoretky – každá otočka, každé došlápnutí bylo dokonale načasované.

Lockhart hulákal rozkazy pro pořadová. Nestor Chasco nesl vlajku. Americká vlajka i pitbul vlály ve větru.

Pete vedl inspekční delegaci v bílých rukavicích. Richard Bissell s Johnem Stantonem šli těsně za ním – civilisti ve zmačkaných vlněných oblecích.

Cvičenci měli naškrobené maskáče a chromované helmy. Fulo, Paez, Delsol a Gutiérrez stáli stranou v řadě velitelů družstev.

Boyd je sledoval z přístavu. Nechtěl, aby ho řadoví rekruti poznali.

Pete kontroloval zbraně a vracel je. Bissell plácal po ramenech a usmíval se. Stanton potlačoval zívání – věděl, že je to jenom propagační blbina.

Lockhart zařval: „K poctě zbraň! Přímo hled a vyrovnat!“

K nebi vyletělo čtyřiačtyřicet hlavní. Chasco odpochodoval deset kroků vpřed a udělal čelem vzad.

Chasco zasalutoval. Prudkým pohybem postavil vlajky na paži od sebe.

Lockhart zařval: „Pohov!“ Všem mužům se naráz podlomila jedna noha v koleni.

Bissell čuměl s otevřenou hubou. Stanton tleskal.

Boyd nespouštěl oči z Chaska. Stanton toho mrňouse vylíčil jako Ježíše, co nezná slitování.

Chasco jedl maso z tarantulí a zapíjel ho močí panterů. Chasco zabíjel rudé od Rangúnu po Rio.

Chasco kašlal a plival na chodník. „Je pro mě radost být tady s vámi v Americe. Je pro mě čest, že můžu bojovat proti tyranovi Fidelu Castrovi a setkat se s vámi, Seňor Richard Bissell.“

Padesát mužů napodobilo hučení lokomotiv – ššš-ššš-ššš-hú.

Bissell je mávnutím utišil. „Seňor Chasco má pravdu. Fidel Castro je krvelačný tyran, jemuž musíme srazit hřebínek. Jsem tu, abych vám sdělil, že to skutečně učiníme, a to nejspíš v nepříliš vzdálené budoucnosti.“

ŠŠŠ-ŠŠŠ-ŠŠŠ-HÚÚÚ.

Bissell bodl prstem do vzduchu á la Kennedy. „Vaše připravenost je vysoká, a to je moc dobře. Na Kubě je taky pár lidí s hodně vysokou připraveností, a musím vám říct, že v současné době se to týká asi tří čtyř brigád. Mluvím o Kubáncích na ostrově, kteří jen čekají, až zřídíte předmostí na pláži a přivedete je až do domu Fidela Castra.“

ŠŠŠ-ŠŠŠ-ŠŠŠ-HÚÚÚ.

„Vy, pánové, a s vámi mnoho dalších, provedete výsadek a opěrné získání své domoviny. Spojíte se s proticastrovskými silami na ostrově a sesadíte Fidela Castra. V Guatemale, Nikaragui a podél pobřeží Mexického zálivu teď máme téměř šestnáct set mužů, kteří čekají, až vyrazí z pobřežních základen. Vy jste mezi nimi. Jste naše hlavní jednotka, která vstoupí do boje. Za sebou budete mít letouny B-26 a do své domoviny dorazíte za podpory zásobovacích lodí amerického námořnictva. Uspějete. Vánoce strávíte se svými blízkými na území osvobozené Kuby.“

Pete vydal signál. Salva ze čtyřiačtyřiceti zbraní vyrazila Bissellovi dech.

Stanton pořádal oběd v motelu Breakers. Na seznamu hostí byli jen běloši: Pete, Bissell, Boyd, Chuck Rogers.

Podnik patřil Santu Juniorovi. Blessingtonští pojídali a popíjeli na sekyru. V kavárně nabízeli škrobovité jídlo – výlučně místní zapadákovská produkce.

Usedli k nejlepšímu stolu u okna. Bissell se chopil konverzace – nikdo nedokázal pronést jediné slovo. Pete se posadil vedle Boyda a nabíral si z talíře nudle.

Chuck rozdával piva. Boyd poslal Peteovi vzkaz.

Chasco se mi zamlouvá. Má ten pohled „nepodceňujte mě jen proto, že jsem moc nevyrost‘, co si spojuju s WJ. Littellem. Můžeme ho poslat, aby zastřelil Fidela?

Pete načmáral odpověď na svůj ubrousek.

Poslal bych ho zastřelit Fidela i WJL. Jimmy má strach a vztek, protože knihy z jeho fondu jsou fuč, a jenom my víme, kdo to udělal. Nemůžeme s tím nic udělat?

Boyd napsal na svůj jídelní lístek NE. Pete se hlasitě zasmál.

Bissell se urazil. „Copak jsem řekl něco k smíchu, pane Bondurante?“

„Ne, pane. Nic.“

„To jsem si myslel. Říkal jsem, že prezident Kennedy absolvoval několik informačních schůzek, ale ještě stále nechce odsouhlasit datum invaze, což mi nepřipadá ani trošku zábavné.“

Pete si nalil pivo. Stanton řekl: „Pan Dulles popsal prezidenta jako, nadšeného, ale opatrného‘.“

Bissell se usmál. „Naší tajnou zbraní je tady pan Boyd. Je naším konfidentem mezi Kennedyovými a já si umím představit, že kdyby došlo na věc, mohl by odhalit své tajné postavení v CIA a pak otevřeně vystoupit na podporu našeho invazního plánu.“

Pete si ten okamžik uložil do paměti: Boyd vypadal, že ho uškrtí.

Stanton se do toho vložil. „Pan Bissell žertuje, Kempere.“

„To vím. A vím, že si uvědomuje, jak složité jsou momentálně naše vztahy.“

Bissell si pohrával s ubrouskem. „To jistě, pane Boyde. A vím, jak štědře pánové Hoffa, Marcello a pár dalších pánů s italskými kořeny celou záležitost podporují, a vím, že máte jistý stupeň vlivu v Kennedyho táboře. A jako hlavní prezidentova spojka pro kubánské věci rovněž vím, že Fidel Castro a komunismus jsou o poznání horší než mafie, i když by mě ani nenapadlo žádat vás o přímluvu za vaše přátele, protože byste se tím mohl připravit o důvěryhodnost u vašich nedotknutelných Kennedyových.“

Stanton upustil polévkovou lžíci. Pete dloooouze vydechl.

Boyd nasadil svůj vychcánkovský úsměv. „To jsem rád, že to tak vidíte, pane Bisselli. Protože kdybyste mě o to požádal, musel bych vás poslat do prdele.“

60

WASHINGTON, D. C., 6. 3. 1961

Dával si na noc tři panáky – nic víc, nic míň.

Od whisky přešel k čistému ginu. Jeho štiplavostí si vynahrazoval snížený objem.

Tři panáky v něm probudily všechnu nenávist. Od čtyř panáků výš se nenávist nedala udržet na uzdě.

Tři panáky jako by říkaly: Představuješ nebezpečí. Čtyři a víc zase: Jsi obluda a slaboch.

Vždycky pil čelem k zrcadlu v hale. Sklo bylo popraskané a pomlácené – v jeho novém bytě byl jen velmi laciný nábytek.

Littell do sebe kopnul své panáky, raz, dva, tři. Jejich záře mu dovolovala zápasit sám se sebou.

Za dva dny ti bude čtyřiačtyřicet. Helen tě nechala. J. Edgar Hoover s tebou vyjebal – tys vyjebal s ním a on s tebou ještě mnohem hůř.

Riskoval jsi svůj život pro nic za nic. Robert F. Kennedy tě odkopl. Byl jsi v pekle a vrátil ses pro odvržení sepsané na oběžníku.

Pokusil ses spojit s Bobbym osobně. Jeho přitakávači tě vyprovodili. Poslal jsi Bobbymu čtyři vzkazy. Ani na jeden neodpověděl.

Kemper se pokusil ti sehnat práci na ministerstvu spravedlnosti. Bobby to zamítl – údajný Hooverův nepřítel se před Hooverem plazil. Hoover ti to zavařil: nevezme tě žádná právnická firma nebo fakulta.

Kemper ví, že máš knihy fondu. Vaše pouto teď závisí jenom na jeho strachu.

Zašels do jezuitského útočiště v Milwaukee. Novináři pěli chválu na tvou odvážnou loupež: TAJEMNÝ ZLODĚJ UMĚLECKÝCH PŘEDMĚTŮ ZNIČIL DŮM V LAKE GENEVA! Dělals nejrůznější práce pro monsignora a dodržovals svůj vlastní zákon mlčenlivosti.

Vyrušils chlast. Zesílils. Studovals šifrované texty. Modlitby ti napověděly, koho máš nenávidět a komu odpustit.

Četls parte v Chicago Tribune: Court Meade zemřel na infarkt. Sledovals dávná oblíbená místa. Domy, kdes vyrůstal, ještě pořád chrlily jezuitské roboty.

Máš licenci pro práci v D. C. Hoover ti nechal otevřená zadní dvířka , – i když vedla na jeho vlastní dvorek.

Přesun na východ byl povzbuzující. Washingtonské právnické firmy, které hledaly zaměstnance, šokoval tvůj komoušský rodokmen.

Kemper obstál. Rovnostář Kemper se pořád kamarádil se zloději aut. Ti byli náchylní k obviněním z porušení federálních zákonů, a tudíž stále potřebovali laciné zastupování.

Zloději aut ti nosili občasnou práci – dost na vydržování bytu a na tři panáky na noc.

Kemper volal, chtěl si povídat. O knihách fondu ani slovo. Tak vysoko postaveného člověka nejde nenávidět. Nejde nenávidět člověka, který je vůči nenávisti sám tak imunní.

Dával ti parádní dárky. Bohatě vyvažovaly jeho zradu.

Kemper říká, že jeho práce v oblasti občanských práv „postupuje“. Je to stejně laciné chování, které sálá z každého pohybu Kennedyů.

Nenávidíš manipulování davem, které financoval Joe Kennedy. Tví pěstouni ti dávali pod stromeček jednu lacinou hračku. Joe koupil svým synům za své špinavé peníze celý svět.

Modlitby ti napověděly, že máš nenávidět falešnost. Modlitby ti daly vnitřní vhled. Byly jako ruce škrtící prolhanost.

Vidíš prezidentův obličej a vidíš i za něj. Vidíš Jimmyho Hoffu kličkovat mezi obviněními týkajícími se Sun Valley – kamelot cituje nedostatečné důkazy.

Máš v ruce čísla, jimiž bys mohl tuhle nespravedlnost obrátit. Máš čísla, abys obvinil Kennedyho svádění.

Můžeš rozluštit poslední šifru fondu. Můžeš odhalit krále Lapku a jeho syna, sexy Führera.

Littell vytáhl své učebnice kryptografie. Tři panáky na noc ho naučily tohle:

Jsi na dně, ale můžeš udělat cokoli.

61

WASHINGTON, D. C., 14. 3. 1961

Bobby předsedal schůzi. Čtrnáct právníků si přisunulo židle a na kolena si položilo notesy a popelníky.

V místnosti táhlo. Kemper se opřel o zadní stěnu a kabát si přehodil přes ramena.

Ministr hřímal – nemusel k němu chodit blíž. Měl volno – jeho let do Alabamy měl zpoždění kvůli bouřce.

Bobby řekl: „Víte, proč jsem si vás zavolal, a víte, v čem spočívá vaše práce. Já jsem se od inaugurace nevybabral z papírování, takže jsem se nestihl podívat na spisy o příslušných případech a rozhodl jsem se, že to nechám udělat vás samotné. Jste jednotkou pro boj s organizovaným zločinem a víte, jaký je váš mandát. A budu se nenávidět, jestli budu otálet ještě o něco déle.“

Muži si vytáhli pera a tužky. Bobby se před ně posadil na židli.

„Máme vlastní právníky a vyšetřovatele a každý advokát musí umět pracovat i jako vyšetřovatel. Máme agenty FBI, které můžeme využívat dle libosti, pokud přesvědčím pana Hoovera, aby aspoň trošku přehodnotil své priority. Ještě pořád je přesvědčen, že místní komunisté jsou nebezpečnější než organizovaný zločin. Domnívám se, že přimět FBI k větší spolupráci bude hlavní překážka, kterou musíme překonat.“

Muži se zasmáli. Bývalý policista od McClellana řekl: „Jednou budem dál…“

Bobby si povolil kravatu. „To nepochybně. A poradce Kemper Boyd, který nás špehuje z bidýlka, zničí praktiky rasové segregace na jihu. Nebudu pana Boyda žádat, aby se k nám přidal, protože jeho zvykem je zejména plížení se vzadu při zdi.“

Kemper zamával. „Jsem holt špion.“

Bobby mu také zamával. „Prezident to tvrdí odjakživa.“

Kemper se zasmál. Blbeček Bobby ho teď měl celkem rád – vděčil za to rozchodu s Laurou. Claire s Laurou zůstaly blízkými kamarádkami – dostával z New Yorku pravidelné zprávy.

Bobby řekl: „Konec hloupostí. Slyšení McClellanova výboru nám poskytla seznam cílů, a na samém vrcholu stojí Jimmy Hoffa, Sam Giancana, Johnny Rosselli a Carlos Marcello. Chci prověřit spisy berňáku o těchto mužích a chci projít zpravodajské spisy policie z Chicaga, New Yorku, Los Angeles, Miami, Clevelandu a Tampy, jestli v nich nenarazíme na něco, co se jich může týkat. Chci taky hlášení o pravděpodobných příčinách, abychom si mohli vyžádat jejich účetní doklady a osobní záznamy.“

Nějaký muž řekl: „A co přímo Hoffa? Porota nedokázala o Sun Valley rozhodnout, ale musí existovat i další využitelné postupy.“

Bobby si vyhrnul rukávy. „Nerozhodná porota je do budoucna příslibem osvobozujícího rozsudku. Už jsem se vzdal naděje vypátrat tajemné tři miliony a začínám mít pocit, že takzvané, opravdové‘ účetní knihy penzijního fondu jsou jenom hezkým snem. Myslím, že musíme sestavit velké poroty a sehnat jim spousty důkazů proti Hoffovi. A když už budeme v tom, chci předložit federální zákon, který by nařizoval všem městským policiím získat obsílky ministerstva spravedlnosti pro instalaci odposlouchávacích zařízení tak, abychom my měli přístup ke všem informacím odposlechnutým kdekoli na území tohoto státu.“

Muži se usmáli. Bývalý McClellanovec boxoval do vzduchu.

Bobby vstal. „Objevil jsem dávný pokyn k deportaci jistého Carlose Marcella. Narodil se v Tunisu na severu Afriky, jeho rodiče byli Italové, ale má falešný rodný list z Guatemaly. Chci ho deportovat do Guatemaly, a to co nejdřív.“

Kemperovi na čele vyrazily krůpěje potu…

62

MEXICKÝ VENKOV, 22. 3. 1961

Na obzoru se leskla pole máku. Makovice na stoncích, z nichž stékal fet, pokrývaly údolí o velikosti půlky Rhode Islandu.

Na sběr měli vězně. Mexičtí policisté práskali bičem a starali se o převody.

Heshie Ryskind dělal průvodce. Pete s Chuckem Rogersem se drželi vzadu a nechali ho, ať si hraje na ceremoniáře.

„Tahle farma zásobuje mě a Santa celá léta. Taky se tady pro potřeby CIA mění ‚O‘ v morfium, protože CIA odjakživa podporuje pravicový povstalce, který se často nechaj postřelit a zranit, takže morfium potřebují v jednom kuse. Většina přízraků, kteří tady pracují, tu zůstává i po odpykání trestu, protože jim jde jenom o to pěkně si zakouřit a dostat k tomu i najíst. Taky bych chtěl mít takhle skromné potřeby. Bohužel si ale musím vydržovat devět doktorů, protože jsem totální hypochondr, a taky bych byl radši, nebejt tak chucpe – což byste vy, gójové, přeložili asi jako ‚nadrzlosť – že se pořád snažím překonat světověj rekord v hulení, protože si myslím, že jsem dospěl do takovýho bodu, že mám pocit, že všecko to vysávání dělá mý prostatě víc škody než užitku. A už taky nejsem ten krasavec, co jsem bejval. Teď musím jezdit s pořádným sukničkářem, abych si taky něco užil. V poslední době jsem se sčuchnul s Dickem Continem. Já nevynechám jediný jeho představení a on mi dohazuje všechny přebytečný kuřačky, který dokážu zvládnout.“

Slunce pražilo. Seděli v rikšách, které řídili místní feťáci.

Pete řekl: „Potřebujeme pět kilo naředěnejch pro Jednotku. Až do invaze se sem nedostanu.“

Chuck se zasmál. „Až a jestli vůbec ji tvůj kamarád Jack schválí.“

Pete urazil jednu makovici – bílé svinstvo se vyvalilo ven. „A chci pořádnou dávku morfia pro doktory v Blessingtonu. Třeba je tohle na nějakou dobu naše poslední návštěva.“

Heshie se opřel o jeho rikšu. Pilot měl bederní roušku a baseballovou čepici.

„To se dá všechno zařídit. Je to mnohem jednodušší než zařizovat kouření pro šedesát lidí z nějakýho dojebanýho setkání Teamsters.“

Chuck si nabral na nožík trošku šťávy z makovice. „Trošku mi tuhne čelist. Je to fajn pocit, ale život bych tomu zasvětit nechtěl.“

Pete se zasmál. Heshie povídá: „Jsem utahanej. Vrátím se a nachystám vám náklad, pak si půjdu zdřímnout.“

Chuck naskočil do své rikšy. Jeho řidič vypadal jako mladší brácha Quasimoda.

Pete se postavil na špičky. Široko daleko samé makovice.

Možná tisíc řádků. Možná dvacet otroků v řádku. Laciná pracovní síla: palandy, rýže a fazole tolik nestojí.

Chuck s Heshiem odjeli – ve ztřeštěném závodě rikš.

Boyd řekl, že pan Hoover má oblíbené rčení: antikomunismus člověku přivede do postele zvláštní lidi.

Letěli z Mexika do Guatemaly. Letadlo se sotva odlepilo ze země – Chuck přeplnil nákladní prostor.

Puškami, nenávistnými letáky, heroinem, morfiem, tortillami, tequillou, parašutistickými botami, woo-doo panenkami Martina Luthera Kinga, staršími výtisky Hush-Hush a pěti stovkami cyklostylovaných článků Guye Banistera, který je sebral v kanceláři FBI v L. A., kde se psalo, že i když pan Hoover moc dobře ví, že prezident John F. Kennedy si s Marilyn Monroe nehraje na doktora, přesto ji nechává sledovat, a s douškou, že za posledních šest týdnů slečna Marilyn dala Louisi Primovi, dvěma mariňákům, Spadeu Cooleymu, Franchotu Toneovi, Yvesu Montandovi, Stanu Kentonovi, Davidu Sevilleovi z varieté, čtyřem chlapcům, co vozí pizzu, zápasníkovi bantamové váhy Mlátičce Haradovi a nějakému diskžokejovi z černošské stanice.

Chuck to označil za „absolutní nezbytnost“.

Pete se pokoušel usnout. V letadle mu bylo zle, takže se mu to nedařilo. Výcvikový tábor vykoukl zpoza mráčku přesně včas.

Byl obrovský. Ze vzduchu vypadal jako deset Blessingtonu.

Chuck sklopil klapky a klesali, Pete se vyblil z okna těsně před ranvejí.

Jeli po ranveji. Pete si vykloktal tequillou, aby mu nepáchlo z pusy. K letadlu dorazili Kubánci a vykládali pušky.

Přišel k nim případový důstojník s formuláři o dodávkách. Pete vystoupil a vyplnil je: zbraně, chlast, Hush-Hush s propagandou proti Vousáčovi.

Chlápek řekl: „Můžete se teď jít najíst nebo počkat na pana Boyda a pana Stantona.“

„Trošku se tady projdu. V životě jsem tady nebyl.“

Chuck se vymočil na ranvej. Pete řekl: „Nějaké zprávy o tom, kdy vyrazíme?“

Chlápek zavrtěl hlavou. „Kennedy váhá. Pan Bissell už začíná mít pocit, že budeme mít kliku, když to stihneme do léta.“

„Jack to zvládne. Pochopí, že je to příliš lákavá šance, než aby ji nechal plavat.“

Pete se procházel. Ten tábor připomínal Disneyland pro zabijáky.

Šest stovek Kubánců. Padesát bílých honáků. Dvanáct baráků, cvičiště, střelnice pro pušky a střelnice pro pistole, přistávací dráha, jídelna, kurz infiltrace a tunel pro simulaci chemických látek.

Kilometr a půl na jih tři ukryté zátoky. V nich na padesát obojživelníků se samopaly ráže .50.

Sklad munice. Polní nemocnice. Katolická kaple s dvojjazyčným kaplanem.

Pete se procházel. Bývalí absolventi Blessingtonu mu mávali na pozdrav. Případoví důstojníci mu ukazovali kvalitní věcičky.

Třeba Nestora Chaska – chystal manévry pro falešný atentát.

Nebo tu dílnu antikomunistické propagandy.

Nebo výcvik slovního teroru – vypočítaného tak, aby zvýšil podřízenost jednotek.

Nebo sklad amfetaminu toho zdravotníka – před invazí předem sbalená kuráž.

Nebo akci uvnitř prostoru obehnaného ostnatým drátem – tam se domorodci vznášeli na droze označované LSD.

Pár z nich křičelo. Někteří plakali. Jiní se culili, jako by LSD bylo děsná švanda. Případový důstojník řekl, že s tím nápadem přišel John Stanton – zkusme zaplavit Kubu touhle drogou, než tam vyrazíme.

Langley ten nápad podpořilo. Langley ho dokonce vylepšilo: zkusme vyvolat masové halucinace a navlíknout to jako druhý příchod Krista!!!

Langley našlo pár herců se sebevražednými sklony. Langley je vyšňořilo, že vypadali jako Ježíš. Langley je připravilo na předběžnou invazi na Kubu společně s dodávkou drog.

Pete zavyl. Případový důstojník pronesl: „To není k smíchu.“ Zfetovaný domorodec vytáhl péro a začal si ho honit.

Pete se procházel. Všechno zářilo a blýskalo se.

Třeba výcvik s bajonetem. Nebo vyleštěné džípy. Nebo ten kněz, co vypadá jako opilec a rozdává svátost oltářní.

Reproduktory ohlašovaly vydávání jídla. Bylo 17:00 a soumrak nikde – vojáci jedli brzy.

Pete došel do jídelny. Stůl a bar zabraly dvě třetiny prostoru.

Boyd se Stantonem vešli dovnitř. Jeden obr blokoval dveře – oslňoval svými maskáči francouzských výsadkářů.

Kemper řekl: „Entrez, Lament.“

Měl obrovské uši a byl celý neskutečně urostlý. Vyzařovala z něj ta francouzská panovačná nálada.

Pete se uklonil. „Salut, capitaine.“

Boyd se usmál. „Laurent Guéry, Pete Bondurant.“

Frantík srazil podpatky. „Monsieur Bondurant. Cest un grand plaisir defaire votre connaissance. On dit que vous étes un grand patriote.“

Pete vydoloval něco quebecké francouzštiny. „Tout le plaisir est á moi, capitaine. Mais je suis beaucoup plus profitem que patriote.“

Frantík se zasmál. Stanton řekl: „Překládej mi, Kempere. Začínám si připadat jako debil.“

„O moc nepřicházíš.“

„Chceš říct, že si jenom Pete vyměňuje zdvořilostní fráze s jedním ze dvou dvoumetrových Francouzů na světě?“

Frantík pokrčil rameny – Quoi? Quoi? Quoi?

Pete mrkl. „Vous étes quoi done, capitaine? Etes-vous un, pravicový blázen‘? Etes-vous un, žoldák, co cejtí rychlý prachy z Kuby‘?“

Frantík pokrčil rameny – Quoi? Quoi? Quoi?

Boyd tlačil Petea ke dveřím. Kubánci klusali do jídelny ze cvičiště.

„Nezlob ho, Pete. Je ze CIA.“

„A co má za úkol?“

„Střílí lidi.“

„Tak mu řekni, ať odpráskne Fidela a naučí se anglicky. Vyřiď mu, ať udělá něco zvláštního, jinak je pro mě jenom další pomatenej Frantík.“

Boyd se zasmál. „Minulý měsíc zabil v Kongu člověka jménem Lumumba.“

„A co má bejt?“

„Zabil i pár celkem horkokrevných Alžířanů.“

Pete si zapálil cigaretu. „Tak řekni Jackovi, aby ho poslal do Havany. A Nestora pošli s ním. A řekni Jackovi, že mi dluží za tu hlášku o Nixonovi a Hughesovi, a pokud jde o mě, kola dějin se netočej moc rychle. Řekni mu, ať nám dá vědět, kdy máme vyrazit, jinak odjedu na Kubu a vyřídím Fidela sám.“

Boyd řekl: „Musíš mít trpělivost. Jack si na tu myšlenku teprve zvyká, invaze do komunistické země je těžký úkol. Dulles s Bissellem ho k tomu tlačí a podle mě to odkývá celkem brzy.“

Pete odkopl ode dveří plechovku.

Boyd vytáhl svou zbraň a vyprázdnil ji. Plechovka poskakovala po cvičišti.

Fronta na jídlo zatleskala. Ozvěny střel z pistole velké ráže přinutilo pár mužů zacpat si uši.

Pete kopal do prázdných nábojnic. „Ty si promluv s Jackem. Řekni mu, že invaze je dobrá pro obchod.“

Boyd otáčel pistolí na jednom prstu. „Nemůžu veřejně obhajovat invazi, aniž bych tím zároveň neodhalil svoje působení v CIA. Mám obrovskou kliku, že mám krytí od FBI, takže můžu cestovat na Floridu.“

„Ta práce s občanskejma právama musí bejt parádní. Chvilku předstíráš práci a pak, když ti negři začnou lízt na nervy, odletíš do Miami.“

„Tak to není.“

„Ne?“

„Ne. Já mám ty negry, se kterýma pracuju, rád stejně jako ty svoje Kubánce, a z fleku ti řeknu, že jejich stížnosti jsou o poznání oprávněnější.“

Pete zahodil cigaretu. „Říkej si co chceš. A já ti to zopakuju. Dáváš lidem moc velkou volnost.“

„Myslíš, že nedovoluju lidem, aby se ke mně dostali.“

„Tak to nemyslím. Myslím to tak, že odpouštíš lidem strašně moc slabin, a dal bych krk na to, že je to vlastnost bohatejch cápků, kterou ses nakazil u Kennedyů.“

Boyd vytáhl nový zásobník a zasunul náboj do komory. „Jackovi tu vlastnost upřít nemůžu, ale Bobby je jinačí. Bobby nenávidí a odsuzuje opravdově.“

„Ale nenávidí pár z našich hodně blízkejch přátel.“

„To je pravda. A Carlose Marcella začíná nenávidět víc, než by mi bylo po chuti.“

„Už jsi o tom řekl Carlosovi?“

„Zatím ne. Ale jestli se to nezastaví, asi tě požádám, abys ho vytáhnul z bryndy.“

Pete si prokřupal kloubky. „A já na to kejvnu, to je jasná věc. A teď odkývni taky něco ty.“

Boyd namířil na kupku hlíny dvacet metrů daleko. „Ne, Warda Littella zabít nesmíš.“

„A proč?“

„Má ty knihy v sejfu.“

„Tak ho můžu zmučit a vytáhnout z něj, co ví. Pak ho zabiju.“

„To nepůjde.“

„A proč?“

Boyd ustřelil jednomu chřestýšovi hlavu.

„Ptal jsem se, A proč?‘ Kempere.“

„Protože by klidně umřel, jen aby dokázal, že to dovede.“

63

WASHINGTON, D. C., 26. 3. 1961

Na vizitkách měl:

Ward J. Littell

Advokát

Licence federální komory

OL6-4809

Adresu žádnou – nechtěl, aby jeho klienti věděli, že pracuje ze svého bytu. Žádné reliéfní písmo či lesklý papír – to si nemohl dovolit.

Littell se procházel po hale ve třetím patře. Obvinění si od něj brali vizitky a prohlíželi si ho, jako by byl na hlavu.

Gauner. Špína advokát. Právník středního věku na dně.

V budově federálního soudu probíhal čilý obchod. Šest divizí a plný pořad jednání – všechno nikým nezastupovaní nuzáci, kteří se mohli stát jeho klienty.

Littell rozdával vizitky. Jeden muž po něm hodil vajgl.

Objevil se Kemper Boyd. Překrásný Kemper – tak ušlechtilý a opečovávaný, že skoro zářil.

„Můžu tě pozvat na skleničku?“

„Nepiju už tolik co dřív.“

„Tak na oběd?“

„To jo.“

Jídelna Hay-Adams měla okna proti Bílému domu. Kemper neustále vykukoval z okna.

„… a moje práce spočívá v přijímání výpovědí a jejich zanášení do soudních spisů. Snažíme se zajistit, aby černoši, jimž bylo v minulosti zabráněno volit, nebyli vyloučeni na základě protiprávně stanovených daní a aby jim v hlasování nebylo bráněno zkouškami gramotnosti, které volební komise tvoří tak, aby v nich neuspěli.“

Littell se usmál. „A jsem si jist, že Kennedyovi do toho zamontují závazné právní kličky, aby měli jistotu, že každý černoch v Alabamě bude volit demokraty. Takové věci je třeba promyslet, když člověk začíná budovat dynastii.“

Kemper se zasmál. „Prezidentova politika občanských práv není tak cynická.“

„A to, jak ji ty uvádíš do života?“

„Těžko. Útisk mi odjakživa připadal jako nerozumný a zbytečný.“

„A ty lidi máš rád?“

„Ano, mám.“

„Tvůj jižanský přízvuk je zpátky v plné síle.“

„Lidi, se kterými jednám, to odzbrojuje. Těší je, že na jejich straně je běloch z jihu. Co se tak uculuješ, Warde?“

Littell usrkával kávu. „Napadlo mě, že Alabama a Florida od sebe nejsou tak daleko.“

„Vždycky ti to rychle pálilo.“

„Ví ministr o tvém melouchu?“

„Ne. Ale na Floridu nejezdím tak úplně zbůhdarma.“

„Nech mě hádat. Pan Hoover ti poskytl krytí, a i když Bobby tvrdí, že ho nenávidí, tak by nikdy neudělal nic, čím by pana Hoovera naštval.“

Kemper mávnutím odvolal číšníka. „Zase z tebe mluví nenávist, Warde.“

„Já nemám důvod pana Hoovera nenávidět. Nemůžeš přece nenávidět někoho, kdo jedná tak bezelstně.“

„Ale Bobby…“

Littell šeptal. „Víš, co jsem pro něj riskoval. A víš, co jsem za to dostal. A nedokážu překousnout to, že Kennedyovi se tváří, že to je pod jejich úroveň.“

Kemper řekl: „Máš ty knihy.“ Povytáhl si manžety a odhalil zlaté rolexky.

Littell ukázal k Bílému domu. „To mám. A jsou v bezpečí a pojištěné na deseti místech. Pokyny pro naložení s nimi jsem předal desítce právníků, když jsem byl pod parou, a ani já si je všechny nepamatuju.“

Kemper si založil ruce na hrudi. „Včetně výpovědí o mé činnosti pro Kennedyovy, které se v případě tvé smrti či delší nepřítomnosti dostanou na ministerstvo spravedlnosti?“

„Ne. S výpověďmi o tvé činnosti a s výpověďmi o astronomicky lukrativních finančních podvodech Josepha P. Kennedyho a mafie, které budou předány protimafiánským jednotkám po celé zemi a všem členům kongresu za Republikánskou stranu.“

Kemper řekl: „Bravo.“

Littell řekl: „Děkuju.“

Číšník jim na stůl položil telefon. Kemper vedle něj položil spis.

„Jsi na mizině, Warde?“

„Skoro.“

„Neslyšel jsem od tebe ani slůvko zlosti kvůli mému nedávnému chování.“

„K ničemu by to nebylo.“

„A jak se v současnosti stavíš k organizovanému zločinu?“

„Moje stanovisko je poslední dobou relativně shovívavé.“

Kemper poklepal na spis. „Tohle je spis ukradený imigračnímu úřadu. A ty jsi nejlepší právník na deportace, co kdy chodil po matičce Zemi.“

Littell měl manžety umazané a ošoupané. Kemper měl knoflíčky z masivního zlata.

„Deset tisíc dolarů na začátek, Warde. Určitě ti to dokážu sehnat.“

„A za co? Za to, že ti předám ty knihy?“

„Na knihy zapomeň. Chci jenom, abys je nevydal nikomu jinému.“

„Kempere, o čem to tady…“

„Tvým klientem bude Carlos Marcello. A jeho deportaci chystá právě Bobby Kennedy.“

Telefon zazvonil. Littellovi vypadl šálek kávy z ruky.

Kemper řekl: „To je Carlos. Chovej se poslušně, Warde. Určitě očekává jistou dávku servility.“

VLOŽENÝ DOKUMENT: 2. 4. 1961. Doslovný přepis telefonního rozhovoru FBI: „ZAZNAMENÁNO NA ŘEDITELOVU ŽÁDOST“ / „POUZE PRO ŘEDITELE“. Hovoří: Ředitel J. Edgar Hoover, ministr spravedlnosti Robert F. Kennedy.

RFK: Tady Bob Kennedy, pane Hoovere. Doufal jsem, že byste mi mohl věnovat pár minut svého času.

JEH: Rozhodné.

RFK: Chtěl jsem s vámi probrat pár protokolárních záležitostí.

JEH: Ano.

RFK: Tak zaprvé komunikace. Poslal jsem vám direktivu, v níž jsem žádal kopie všech souhrnných hlášení získaných od vašich jednotek programu pro dopadání největších ryb. Ta direktiva měla datum 17. února. Dnes je druhého dubna a já jsem ještě nedostal žádnou odpověď.

JEH: Uvést takové direktivy do života něco trvá.

RFK: Šest týdnů se mi jeví jako dostatečná doba.

JEH: Vy tušíte zbytečné prodlení. Já to tak nevidím.

RFK: A provedete okamžité naplnění této direktivy?

JEH: Samozřejmě. A mohl byste vy oživit mou paměť, ohledně čeho jste ji vydal?

RFK: Chci prověřit všechny shromážděné informace o boji proti mafii, které se v FBI objeví, a kde to bude třeba, tam se o ně rozdělit s regionálními velkými porotami, v jejichž ustavení doufám.

JEH: Možná jednáte neuváženě. Poskytnutí informací, které mohou pocházet výlučně ze zmíněného programu, by mohlo ohrozit příslušné informátory a umístění prostředků elektronického sledování.

RFK: Veškeré tyto informace budou vyhodnoceny z hlediska bezpečnosti.

JEH: Taková funkce by neměla být svěřena nikomu mimo FBI.

RFK: Proti tomu se důrazně ohrazuji. O své informace se dělit budete, pane Hoovere. Pouhé hromadění informací totiž přivede organizovaný zločin do hrobu jen velmi těžko.

JEH: Mandát programu pro dopadání největších ryb se nevztahuje na sdílení informací pro potřeby obvinění velkých porot.

RFK: V tom případě bude nutno ten mandát upravit.

JEH: To bych však považoval za zbrklý a neopatrný krok.

RFK: To pochopitelně můžete, ale berte to jako hotovou věc. Program pro dopadání největších ryb se bude nadále řídit mými rozkazy.

JEH: Dovolte, abych vám připomněl jednu prostou skutečnost: mafii nelze pronásledovat a porazit.

RFK: Dovolte, abych připomněl já vám, že jste po mnoho let popíral samotnou existenci mafie. Dále, že FBI je jen jedním kolečkem v celém soukolí ministerstva spravedlnosti. Že FBI nediktuje politiku ministerstva spravedlnosti. Že prezident a já považujeme 99% levicových organizací, které FBI pravidelně sleduje, za neškodné, ne-li doslova skomírající, a jednoznačně klidné v porovnání s organizovaným zločinem.

JEH: Dovolte mi prohlásit, že tahle snůška invektiv je v historickém kontextu mylná a osudná.

RFK: To klidně prohlaste.

JEH: Chtěl jste dodat ještě něco podobně či méně urážlivého?

RFK: Ano. Měl byste vědět, že mám v úmyslu iniciovat zákon o zodpovědnosti za odposlouchávací zařízení. Chci, aby ministerstvo spravedlnosti bylo informováno o každičkém případu odposlechu realizovaného policií ve všech městech naší země.

JEH: Mnoho lidí by to mohlo označit za zbytečné vměšování federální vlády a zásadní porušení práv jednotlivých států.

RFK: Nálepka práv jednotlivých států je jen zástěrkou, jíž se zatajuje všechno od faktické segregace po zastaralé potratové zákony.

JEH: S tím nesouhlasím.

RFK: Beru to na vědomí. A rád bych, abyste vy vzal na vědomí, že od tohoto dne mě budete informovat o každé operaci využívající elektronického odposlechu, do níž se FBI zapojí.

JEH: Ano.

RFK: Berete to na vědomí?

JEH: Ano.

RFK: Chci, abyste osobně zavolal vedoucímu kanceláře FBI v New Orleansu a řekl mu, ať vyčlení čtyři agenty na zatčení Carlose Marcella. Chci, aby to proběhlo do dvaasedmdesáti hodin. Vyřiďte VZA, že chci Marcella deportovat do Guatemaly. Vyřiďte mu, že se s ním spojí Pohraniční stráž a domluví se s ním o podrobnostech.

JEH: Ano.

RFK: Berete to na vědomí?

JEH: Ano.

RFK: Přeji vám dobrý den, pane Hoovere.

JEH: Nápodobně.

64

NEW ORLEANS, 4. 4. 1961

Přišel pozdě – o vteřiny.

Čtyři muži nasoukali Carlose Marcella do auta. Přímo před jeho domem – paní Carlosová stála na prahu a mohla se zbláznit.

Pete zastavil na protější straně ulice a sledoval to. Jeho záchranná akce přišla o půl minuty později.

Marcello měl na sobě pyžamo a plážové trepky. Marcello vypadal jako Il Duce v laciném provedení a na hanbě.

Boyd to podělal.

Řekl, že Bobby chce Carlose deportovat. Ty s Chuckem zajedete do New Orleansu a sbalíte ho první. Nevolej mu, nevaruj ho – rovnou tam zajeď.

Boyd říkal, že byrokracie to tak rychle nepustí. Boyd se holt přepočítal.

Federálové se vydali na cestu. Frau Carlos stála na prahu a lomila rukama jako profesionální plačka.

Pete sledoval auto federálů. Dopolední provoz před nimi pomalu houstl. Nespouštěl oči z antény jejich auta a držel se zadního nárazníku nějakého růžového Lincolnu.

Chuck čekal na letišti Moisant a doplňoval palivo. Federálové měli namířeno stejným směrem.

Vyvezou Carlose komerčním letadlem nebo na něj pověsí Pohraniční stráž. Bude nasměrovaný na Guatemalu – a Guatemala CIA přímo zbožňovala.

Auto federálů se znovu objevilo na východě. Pete před sebou viděl most – kabinky mýtného a dva pruhy vedoucí na východ přes řeku.

Oba pruhy byly obehnané svodidly. Po okraji mostu vedly úzké chodníčky pro pěší.

Auta stála ve frontě před budkami – aspoň dvacet v každém pruhu.

Pete řadil a vmáčkl se před auto federálů. Mezi budkou vlevo a svodidly bylo trošku volného místa.

Zrychlil a zamířil k němu. O sloupek svodidel si urazil venkovní zrcátko.

Slyšel klaksony. Kryty kol na levé straně ho opustily. Výběrčí mýtného se za ním ohlédl a polil nějakou stařenku kafem.

Pete SE VMÁČKL mezi kabinky a vjel na most šedesátkou. Auto federálů zůstalo trčet daleko, daleko za ním.

Do Moisantu dojel rychle. Auto z půjčovny měl otlučené, oprýskané a poškrábané.

Zaparkoval ho v podzemní garáži. Podmázl jednoho nosiče a zeptal se ho na informace o letech.

Lety do Guatemaly? Ne, pane, dneska nic. Kancelář Pohraniční stráže? Vedle pultu Trans-Texas.

Pete se procházel a skrýval se za novinami. Dveře kanceláře se otevřely a zavřely.

Muži dovnitř vnášeli pouta. Ven vycházeli s informacemi o letech. Postávali za dveřmi a kibicovali.

Jeden řekl: „Slyšel jsem, že ho dostali v pyžamu.“

Další na to: „Pilot nemá rád přepadovky.“

A další: „Maj odletět v půl devátý.“

Pete odběhl do hangáru soukromých letadel. Chuck seděl na čumáku svého letadla a četl si nějaký plátek.

Pete popadl dech. „Dostali Carlose. Musíme se do Guatemala City dostat dřív než oni a zjistit, co se dá dělat.“

Chuck řekl: „To je ale cizí země, ty vole. My máme toho člověka dostat jenom do Blessingtonu. Nemáme ani dost paliva, abysme…“

„Jedem. Zavoláme pár lidem a nějak to dopadne.“

Chuck dostal povolení ke startu i přistání. Pete zavolal Guyi Banisterovi a vysvětlil mu situaci.

Guy řekl, že zavolá Johnu Stantonovi a pokusí se vykoumat nějaký plán. Kousek od Lake Pontchartrain měl krátkovlnnou vysílačku a mohl by se napojit na Chuckovu frekvenci.

Odletěli v 8:16. Chuck si nasadil sluchátka a drmolil letová hlášení.

Letadlo pohraniční stráže odletělo později. Odhadovaný čas jejich doletu do Guatemala City byl šestačtyřicet minut za jejich letadlem.

Chuck letěl ve střední výšce a nechal si sluchátka na hlavě. Pete si z nudy pročítal nenávistné letáky.

Titulky jen řvaly. A nejvíc: „KKK: Kamarádi Křižování Komunistů!“

Pod sedačkou našel křížence pornočasopisu a bulváru. Taková pěkná blondýnečka s náušnicemi ve tvaru hákových křížů.

Velký Pete hledá ženu. Předchozí zkušenosti s vydíráním výhodou, nikoli podmínkou.

Na palubní desce blikala světla. Chuck zachytil zprávu na základnu a přepsal ji do svého deníku.

Hoši z Pohraniční stráže to s Carlosem zvorali. Oznámili svému velitelství, že nemají na palubě toaletu, a Carlos prý odmítá močit do plechovky (asi mají pocit, že ho má malýho).

Pete se zasmál. Pete močil do hrnku a pokropil záliv z osmnáctiset metrů.

Táhlo se to. Lechtání v žaludku se průběžně objevovalo a mizelo. Pete si vzal prášek a zapil ho teplým pivem.

Světla blikala. Chuck potvrdil příjem zprávy z Pontchartrain a přepsal ji.

Guy se spojil s JS. Ten sebou hodil a spojil se s kontakty v Guatemale. Můžeme přistát bez pasové kontroly, a jestli se zmocníme CM, máme ho ubytovat v Hiltonu pod jménem Jose Garcia. JS říká, že KB chce, aby CM zavolal dneska večer právníkovi do Washingtonu, D. C., tel. OL6-4809.

Pete si zastrčil zprávu do kapsy. Prášek zabral a laskal jeho útroby: sladké sny, můj princi.

Probudily ho křeče v nohách. Kolem džungle a velká černá ranvej.

Chuck klesl a vypnul motory. Pár domorodců roztáhlo od letadla fakticky červený koberec.

Sice trošku potrhaný, ale hezký.

Místní vypadali jako pravičáčtí šplhouni. CIA jednou Guatemale pomohla – při zinscenovaném převratu odsud vyhnala kvanta rudochů.

Pete vyskočil a protáhl si nohy. Chuck a místní spolu mluvili kulometnou španělštinou.

Zase v Guatemale – jen až moc brzy.

Hovor zrychloval. Pete cítil, jak mu prásk-prásk-praská v uších. Měli šestačtyřicet minut, aby něco vymysleli.

Pete odešel k boudě celníků. Cestou si vybavil úplně živě jednu věc: Carlos Marcello potřebuje na malou.

Toaleta byla vedle pultu pro předkládání pasů. Pete se tam podíval.

Byl to čtverec dva a půl na dva a půl metru. Okno vzadu bylo zakryté tenkou záclonou. Za oknem viděl další ranveje a řadu rozdrkocaných dvouplošníků.

Carlos byl podsaditý. Chuck zase vychrtlý. On sám byl celkově prostě obrovský.

Chuck došel za ním a u mušle si rozepnul zip. „Máme pořádnej průser. Nevím, jestli je to dobře nebo ne.“

„Co to povídáš?“

„Povídám ti, že letadlo Pohraniční stráže má přistát za sedmnáct minut. Tady chtěj doplnit palivo a pak pokračujou na další letiště sto kilometrů odsud. Tam maj celníci Carlose sebrat. Odhadovaná doba příletu se vztahovala na to druhý letiš…“

„Kolik peněz máš v letadle?“

„Šestnáct tisíc. Santo říkal, ať to necháme u Banistera.“

Pete zavrtěl hlavou. „Podmázneme tím lidi z celního. Musíme je tím zahltit, aby to riskli. Stačí nám jenom auto s řidičem připravený za tímhle oknem, ty pak procpeš Carlose ven.“

Chuck řekl: „Jasně.“

Pete řekl: „Jestli nebude potřebovat chcát, tak jsme v prdeli.“

Domorodci jejich plán pochopili. Chuck jim dal každému dva tisíce. Říkali, že lidi z Pohraniční stráže nějak zabaví, zatímco bude Carlos Marcello lámat světový rekord ve vytrvalostním zadržování močení.

Pete uvolnil záclonu na okně. Chuck odstavil letadlo o dva hangáry dál.

Domorodci jim dali na únik mercury z roku 1949. K němu přibyl i řidič – svalnatý buzerant jménem Luis.

Pete nacouval autem pod okno. Chuck se posadil na mísu s posledním výtiskem Hush-Hush.

Letadlo Pohraniční stráže přistálo. Pozemní personál vytáhl pumpy na dočerpání. Pete se přikrčil za boudou celníků a díval se.

Domorodci roztáhli červený koberec. Jeden mrňous ho ještě ometl malým koštětem.

Z letadla vylezli dva šašci Pohraniční stráže. Pilot řekl: „Tak ho nech. Kam ti tady uteče?“

Carlos se vypotácel z letadla. Doběhl k boudě s nohama do X a v pyžamu.

Luis nechal motor nastartovaný. Pete slyšel, jak se zabouchly dveře do toalety.

Carlos vykřikl: „KURVA, ROGERSI, CO TADY…“

Okno se otevřelo. Carlos Marcello se protáhl skrz – a přišel při tom o kalhoty.

Jízda do Hiltonu trvala hodinu. Marcello bez ustání nadával na Bobbyho Kennedyho.

Anglicky. Italsky. Sicilským dialektem. Neworleanským dialektem francouzštiny – na mafiána solidní výkon.

Luis je zavezl k prodejně pánského textilu. Chuck si vzal Marcellovy míry a koupil mu něco na sebe.

Carlos se oblékl v autě. Drobné oděrky na prsou mu zakrvácely košili.

Ředitel hotelu na ně počkal u nákladního vchodu. Velmi nenápadně pak nákladním výtahem vyjeli do podkroví.

Ředitel odemkl dveře. Stačil jediný pohled a bylo jasné, že Stanton nezklamal.

V bytě byly tři ložnice, tři koupelny a herna s hracími automaty. Obývací pokoj měl rozměry z říše snů Kempera Boyda.

V baru nic nechybělo. Čekal na ně studený bufet. V obálce u tácu se sýry bylo dvacet litrů a vzkaz.

Pete a Chucku,

vsadil bych se, že se vám podařilo pana Marcella přivézt s sebou. Dobře se o něj starejte. Je to neocenitelný přítel naší Věci.

JS

Marcello vzal peníze. Ředitel padl na kolena. Pete ho vyprovodil ke dveřím a dal mu stovku.

Marcello se cpal salámem a chlebem. Chuck připravil gigantickou Bloody Mary.

Pete měřil apartmá kroky. Dvaačtyřicet metrů na délku – fíha!

Chuck si četl bulvár. Marcello řekl: „Fakt jsem potřeboval chcát. Když se tak dlouho nemůžeš vychcat, tak tě to nasere.“

Pete si vzal pivo a sušenky. „Stanton vám sehnal právníka v D. C. Máte mu zavolat.“

„Já jsem s ním už mluvil. Mám nejlepší židovský právníky, co se daj podplatit, a teď mám jeho.“

„Měl byste mu zavolat teď hned a domluvit se s ním.“

„Zavolej mu ty. A zůstaň na lince, budu možná potřebovat tlumočníka. Právníci mluvěj takovým jazykem, kterej někdy pochopím až napodruhý.“

Pete si vzal telefon u konferenčního stolku. Přepojovatel z hotelu ho spojil.

Nějaký muž řekl: „Haló?“

Marcello řekl: „Kdo to je? Jste ten člověk, se kterým jsem mluvil v Hay Adams?“

„Ano, tady Ward Littell. To je pan Marcello?“

Pete se málem POSRAL…

Carlos si sedl do křesla. „U telefonu, volám z Guatemala City V Guatemale, kam jsem vůbec nechtěl. Tak, a jestli chcete získat moji pozornost, řekněte něco špatnýho o tom člověku, co mě sem dostal.“

Pete ze všech sil zaťal pěsti. Zakryl si mluvítko, aby neslyšeli, jak zrychleně dýchá.

Littell řekl: „Nenávidím ho. Jednou mi ublížil a je jenom velmi málo věcí, co bych neudělal, abych mu způsobil potíže.“

Carlos zahýkal – na basbaryton nic obvyklého. „Moji pozornost jste získal. A teď si nechte tu vlezdoprdelkovskou omáčku, kterou jste mě zdržoval předtím, a řekněte mi něco, čím mě přesvědčíte, že jste ve svý práci dobrej.“

Littell si odkašlal. „Specializuju se na deportační právo. Skoro dvacet let jsem pracoval jako agent FBI. Jsem dobrý přítel Kempera Boyda, a i když nesdílím jeho obdiv ke Kennedyovým, jsem si jist, že jeho oddanost kubánské otázce tento obdiv převyšuje. Chce, abyste se v bezpečí a naprosto legálně sešel se svými drahými, a já zařídím, aby k tomu i došlo.“

Peteovi se zvedal žaludek. BOYDE, TY KURVO…

Marcello zlomil chlebové tyčinky. „Kemper říkal, že stojíte za deset litrů. Jestli ale odvedete stejnou práci, jako mluvíte, tak je deset litrů pro nás dva jenom začátek.“

Littell spustil servilně. „Bude mi ctí pro vás pracovat. A Kemper se omlouvá za nepříjemnosti, které vás potkaly. Dostal hlášení o tom zátahu na poslední chvíli, a nemyslel si, že by to mohlo proběhnout tak rychle.“

Marcello se podrbal chlebovou tyčinkou na krku. „Kemper vždycky odvede svoje. Nemám proti němu žádný stížnosti, který by nemohly počkat do doby, kdy se s ním opět sejdu osobně. A Kennedyovi shrábli 49,8% americkejch voličů včetně několika mejch dobrejch přátel, takže ten jeho obdiv k nim mu nezazlívám, dokud mi nestrká nos do života a klidu.“

Littell řekl: „To rád uslyší. A měl byste vědět, že právě sepisuju hlášení o dočasné náhradě škody, kterou posoudí tříčlenná skupina federálních soudců. Spojím se s vaším advokátem v New Yorku a začneme pracovat na dlouhodobější právnické strategii.“

Marcello si odkopl boty z nohy. „To udělejte. Zavolejte mojí ženě a řekněte jí, že jsem v pořádku, a pak udělejte všecko, co budete moct, abyste mě z týhle prdele dostal.“

„Spolehněte se. A přivezu vám k podpisu nějaké podklady. Očekávejte, že naše schůzka se uskuteční za dvaasedmdesát hodin.“

Marcello řekl: „Už chci domů.“

Pete zavěsil. Z uší mu stoupala pára, jako by byl Kačer Donald.

Zabíjeli čas. Díky obrovské rozloze bytu ho mohli zabíjet každý zvlášť.

Chuck se díval na televizi, Král Carlos na dálku ovládal své poddané. Pete snil o devětadevadesáti způsobech, jak zabít Warda Littella.

Ozval se John Stanton. Pete ho potěšil příběhem z toalety. Stanton řekl, že CIA zamaskuje jejich výdaje na úplatky.

Pete řekl, že Boyd sehnal Carlosovi právníka. Stanton na to, že slyšel, že je celkem dobrý. Peteovi skoro vyklouzlo: „A teď ho nemůžu zabít.“

BOYDE, TY KURVO.

Stanton řekl, že už je to připravené. Deset litrů zajistí Carlosovi dočasná víza. Guatemalský ministr zahraničí pak veřejně prohlásí:

Pan Marcello se v Guatemale skutečně narodil. Jeho rodný list je pravý. Pan ministr Kennedy se mýlí. Původ pana Marcella není ani v nejmenším nejasný.

Pan Marcello odjel do Ameriky – legálně. Bohužel nemáme žádné záznamy, jimiž bychom to mohli potvrdit. Důkazní břemeno teď padá na pana Kennedyho.

Stanton říkal, že ministr Jacka K. nenávidí.

Stanton řekl, že Jack spal s jeho ženou a oběma dcerami.

Pete řekl: „Jack šukal mojí bejvalou.“ Stanton na to: „Ty vole… a tys mu ještě pomáhal při volbách!“

Stanton řekl, aby Chuck podmazal ministra. A že Jack prý pořád ještě váhá ohledně data.

Pete zavěsil a díval se z okna. Guatemala City za soumraku – prdel světa hadr.

Všichni brzy usnuli. Pete se brzy probudil – měl zlý sen, takže se probudil stočený do klubíčka a lapající po dechu.

Chuck vyrazil na své podmazávací turné. Carlos kouřil svůj druhý doutník.

Pete roztáhl závěsy v obývacím pokoji. Dole u země viděl velký dav lidí.

U chodníku stála řada náklaďáků. Viděl muže s kamerami. Viděl kabely táhnoucí se do haly hotelu.

Viděl lidi, jak ukazují nahoru.

Viděl velkou filmovou kameru, která mířila přímo na ně.

Pete řekl: „Práskli nás.“

Carlos uhasil doutník o bramborovou kaši a odběhl k oknu.

Pete řekl: „CIA má hodinu odsud výcvikovej tábor. Jestli najdeme Chucka a odletíme odsud, tak jsme v suchu.“

Carlos se podíval dolů. Uviděl ten bordel. Carlos vyhodil vozík se svou snídaní z okna a sledoval, jak se zmenšuje a padá z výšky osmnácti pater.

65

GUATEMALSKÝ VENKOV, 8. 4. 1961

Nad ranvejí se tetelil horký vzduch. Bylo tu jako v peci – Kemper mu taky mohl říct, ať si vezme něco lehčího.

Kemper ho varoval, že tam bude Bondurant. Před třemi dny dostal Marcella z Guatemala City a zajistil si pohostinnost CIA.

Kemper připojil i doušku: Pete ví, že máš knihy fondu.

Littell odstoupil od letadla. Připadal si jako opilý. Z Houstonu sem doletěl vyřazeným dopravním letadlem z druhé světové války.

Bušení vrtulí horko ještě zvyšovalo. Tábor byl obrovský a samý prach – podivné budovy na mýtině v džungli s červenou hlínou.

Jel k němu džíp. Řidič zasalutoval.

„Pan Littell?“

„Ano.“

„Nastupte si, pane. Vaši přátelé už čekají.“

Littell nasedl. Ve zpětném zrcátku zahlédl svůj úplně nový obličej.

V Houstonu si dal tři panáky. Pití ve dne mu pomáhalo vyrovnat se s touhle neopakovatelnou příležitostí.

Řidič jel rychle. Míjeli jednotky v těsných formacích; slyšeli jejich počítání.

Zastavili na nádvoří před kasárnami. Řidič zastavil před budkou. Littell si vzal kufřík a kráčel vzpřímeně.

V místnosti byla klimatizace. Bondurant s Carlosem Marcellem stáli u kulečníkového stolu.

Pete mrkl. Littell taky. Celý obličej se mu zkřivil.

Pete si prokřupal kloubky – staré zastrašovací znamení. Marcello řekl: „Co blbnete, vy buzíci, co na sebe tak mrkáte?“

Littell postavil kufřík na podlahu. Spoje zapraskaly. Byl tak překvapený, že měl pocit, že mu kufřík snad praskne.

„Jak se vám daří, pane Marcello?“

„Přicházím o peníze. Každej den, co se o mě Pete a mý kamarádi z CIA tak hezky staraj, přislíbím tý naší Věci víc a víc peněz. Počítám, že režie tohohle hotelu mě přijde na pětadvacet klacků denně.“

Pete si nakřídoval tágo. Marcello strčil ruce do kapes.

Kemper ho varoval: tenhle člověk si s nikým nepotřásá rukou.

„Před pár hodinami jsem mluvil s vašimi advokáty v New Yorku. Chtějí vědět, jestli něco nepotřebujete.“

Marcello se usmál. „Potřebuju políbit svou ženu na tvář a hupsnout na svou přítelkyni. Potřebuju si dát kachní Rochambeau u Galatoira, a nic z toho tady nejde.“

Bondurant rozhoupal stůl. Littell zvedl svůj kufřík a podélně ho zablokoval.

Marcello se ušklíbl. „Koukám, že jsme narazili na dávný nepřátele.“

Pete si zapálil. Littell dostal zásah kouřem přímo do obličeje.

„Mám pro vás spoustu papírů, pane Marcello. Musíme si spolu na chvíli sednout a vymyslet příběh, který sesumíruje váš osud imigranta, aby ho pan Wasserman mohl využít, až bude psát svůj soudní příkaz na stažení rozkazu k vaší deportaci. Několik velmi vlivných lidí si vás přeje vidět zpět v rodné vlasti, a já budu pracovat i s nimi. Uvědomuju si, že vás všechno to nenadálé cestování muselo vyčerpat, takže spolu s Kemperem Boydem zařídíme, aby vás Chuck Rogers odvezl v dohledné době do Louisiany, kde se ukryjete.“

Marcello rychle poposkočil. Ten člověk byl neskutečně mrštný.

Pete řekl: „Co se ti to stalo s obličejem, Warde?“

Littell otevřel kufřík. Pete vzal kouli a holýma rukama ji rozlomil vejpůl.

Kolem lítaly třísky. Marcello řekl: „Nevím, ale asi se mi nelíbí, kam tohle spěje.“

Littell vytáhl účetní knihy fondu. Blesková modlitba ho uklidnila.

„Určitě oba víte, že vloni v listopadu došlo k přepadení domu Julese Schiffrina v Lake Geneva. Došlo ke krádeži několika obrazů a spisů, v nichž snad měly být poznámky o penzijním fondu Teamsters. Zlodějem byl informátor Courta Meadeho, agenta chicagského programu pro dopadání největších ryb, a ten dal Meademu ty knihy, když si uvědomil, že obrazy jsou příliš slavné a snadno k poznání, než aby je šlo prodat. Meade zemřel v lednu na infarkt a odkázal ty knihy mně. Řekl mi, že je nikdy nikomu neukázal, a podle mě čekal, aby je mohl prodat někomu z Giancanovy organizace. Bylo z nich vytrženo několik stránek, ale jinak si myslím, že jsou nedotčené. Přivezl jsem vám je, protože vím o vašem přátelství s panem Hoffou a Teamsters.“

Marcellovi poklesla čelist. Pete přelomil tágo vejpůl.

V Houstonu z toho vytrhl čtrnáct stránek. Všechny doklady o Kennedym měl pečlivě uschované.

Marcello mu podal ruku. Littell mu políbil velký diamantový prsten jako papežovi.

66

ANNISTON, 11. 4. 1961

Volební registry a hlášení o dani z hlavy. Výsledky testů gramotnosti a výpovědi svědků.

Čtyři stěny obložené korkem a pokryté papíry – systematické utlačování černé na bílém.

Jeho pracovna byla malá a jednoduchá. Motel Wigwam se nedal se St. Regis vůbec srovnat.

Kemper pracoval na hlášení o porušování hlasovacích práv. Jeden test gramotnosti a výpověď jednoho svědka tvořily jeho důkazní základ.

Delmar Herbert Bowen byl černoch, narozen 14. 6. 1919 v Annistonu v Alabamě. Byl gramotný a sám sebe označoval za „velkýho čtenáře“.

Dne 15. 6. 1940 se chtěl pan Bowen zapsat ke hlasování. Zapisovatel se ho zeptal: „A zdalipak, chlapče, umíš číst?“

Pan Bowen prokázal, že umí. Zapisovatel mu položil podpásové otázky z oblasti složitých početních příkladů.

Ten člověk prohlásil, že pan Bowen nedokáže správně napsat slova „pes“ a „kočka“. Pan Bowen přitom nevěděl, že koitus je kauzálně spojen se zrozením potomka.

Kemper vystřihoval články. Ta práce ho nudila. Kennedyho mandát pro ochranu občanských práv byl na jeho gusto až příliš troufalý.

On měl mandát pro diplomacii vykonávanou z velitelských můstků dělových člunů.

Včera si dal v jídelně sendvič. V její části pro barevné – jen tak z legrace.

Nějaký magor na něj volal, že je „blázen do negrů“. Pár judistickými chvaty z něj nadělal fašírku.

Včera v noci mu střely provrtaly dveře. Jeden z barevných mu řekl, že Klan spálil v jeho čtvrti kříž.

Kemper dokončil hlášení o Bowenovi. Dokončil to kvapně – za tři hodiny se měl v Miami sejít s Johnem Stantonem.

Ráno mu ozvláštňovaly telefonní hovory a úplně ho vyvedly z míry. Bobby mu volal kvůli informacím ohledně svědectví; Littell volal a svrhl svou nejlepší atomovku.

Ward předal knihy o fondu Carlosi Marcellovi. Pete Bondurant na to dohlížel. Marcello zjevně Wardovi jeho smyšlený příběh spolkl.

Ward řekl: „Mám od toho kopie, Kempere. A svědectví o tvém průniku a prohřešcích Joea Kennedyho zůstávají v sejfech. A potěšilo by mě, kdybys zařídil, aby mě Le Grand Pierre nezabíjel.“

Zavolal Peteovi okamžitě. Řekl: „Nezabíjej Littella a neříkej Carlosovi, že to, co mu navykládal, je blbost.“ Pete řekl: „Taky mám mozek. Tuhle hru hraju stejně dlouho jako ty.“

Littell je přelstil. Nebyla to žádná velká ztráta – ty knihy byly odjakživa jen potenciální zlatou žilou.

Kemper si naolejoval svou pětačtyřicítku. Bobby věděl, že ji má u sebe – a vysmál se mu, že je to známka domýšlivosti.

Měl ji u sebe při inauguraci. Našel Bobbyho cestou a řekl mu, že s Laurou skoncoval nadobro.

Jacka našel na recepci v Bílém domě. Poprvé mu řekl: „Pane prezidente“. A Jackův první výnos: „Sežeň mi pár holek na dnešní noc.“

Kemper sehnal dvě holky z Georgetownu. Prezident Jack mu řekl, aby je uklidil stranou na rychlovku pozdě v noci.

Kemper je uklidil v hostinských pokojích Bílého domu. Jack ho zachytil, když zíval a cákal si na obličej vodu.

Byly tři ráno, oslava inaugurace měla trvat do rána nebo i déle.

Jack navrhl, že si dají životabudič. Vešli do Oválné pracovny a tam už byl doktor a chystal si lahvičky a injekce.

Prezident si vykasal rukáv. Doktor mu dal injekci. John F. Kennedy vypadal totálně orgasticky.

Kemper si vyhrnul rukáv. Doktor mu dal injekci. Jeho tělo se otřásalo pod náporem obrovské síly.

Jízda trvala čtyřiadvacet hodin. Čas a prostor s tím úzce souvisely.

Jackův vzestup se stal jeho vzestupem. Ta jednoduchá pravda se jevila jako úžasně zřejmá. Čas a prostor závisely na jistém Kemperu Cathcartovi Boydovi. V tomhle ohledu byli on s Jackem k nerozeznání.

Vzal si jednu ze starých Jackových lásek a miloval se s ní ve Willardu. Popisoval ten Okamžik senátorům i taxikářům. Judy Garlandová ho naučila tančit twist.

Jízda pomalu končila a on zjišťoval, že chce další. Věděl, že tím ale ten Okamžik jen zevšední.

Zazvonil mu telefon. Kemper si utáhl tašku a zvedl ho.

„Tady Boyd.“

„Tady Bob, Kempere. Mám tady u sebe prezidenta.“

„Chce, abych zopakoval ty informace, co jsem už řekl tobě?“

„Ne. Potřebujeme, abys nám pomohl objasnit problémy s komunikací.“

„A čeho se týkají?“

„Kuby. Uvědomuju si, že s několika nedávnými událostmi jsi obeznámen pouze neformálně, ale i tak jsi podle mě na tuhle věc nejlepší člověk.“

„Na jakou? O čem to mluvíme?“

Bobby uštvaně vydechl. „O plánované invazi uprchlíků, o které jsi možná slyšel, možná neslyšel. Před chvílí se v mé kanceláři stavil Richard Bissell a řekl mi, že CIA se do toho opřela a jejich Kubánci jsou prý víc než neklidní. Už si vybrali vyloďovací oblast. Jmenuje se to nějak jako Playa Girón, neboli Zátoka sviní.“

A to byla NOVINA. Stanton mu neřekl, že v Langley už vybrali nějaké místo.

Kemper předstíral pohoršení. „Nechápu, jak ti s tím můžu pomoct. Víš, že v CIA nikoho neznám.“

Ve sluchátku se ozval Jack. „Bobby nevěděl, že už je to takhle daleko, Kempere. Allen Dulles nás o tom informoval, než jsem nastoupil do úřadu, ale od té doby jsme se o tom nebavili. Polovina mých poradců je pro a druhá proti.“

Kemper si natáhl pouzdro. Bobby řekl: „Potřebujeme prostě nezávislé vyhodnocení připravenosti těch exulantů.“

Kemper se zasmál. „Protože jestli ta invaze nevyjde a ukáže se, že jste ty takzvaný, rebely‘ kryli, tak budete před celosvětovou veřejností vypadat jako debilové.“

Bobby řekl: „To je sugestivně řečeno.“

Jack řekl: „Ale přesně. Měl jsem do toho zapojit Bobbyho už před pár týdny, ale on měl tolik práce s tím, jak honí gangstery. Kempere.

„Ano, pane prezidente.“

„Nějak otálím se stanovením data a Bissell na mě tlačí. Já vím, že pro Hoovera děláš nějakou anticastrovskou práci, takže víš aspoň něco málo…“

„Jsem se situací na Kubě poměrně dobře obeznámený, aspoň ohledně procastrovských skupin.“

Bobby se chopil příležitosti. „Kuba tě, zdá se, odjakživa přitahuje, takže zajed na Floridu a zkus z toho vytáhnout něco pozitivního. Zastav se ve výcvikových táborech CIA a projeď se po Miami. Pak zavolej a řekni nám, jestli máš pocit, že ta operace má šanci na úspěch, a ne že se budeš loudat.“

Kemper řekl: „Odjedu hned teď. Do osmačtyřiceti hodin se vám ozvu.“

John se div neumlátil smíchy. Kemper málem musel zavolat doktora.

Seděli na Stantonově soukromé terase. Langley mu dovolilo vyšvihnout se na Fontainebleau – bydlení v hotelových apartmá bylo nakažlivé.

Po Collins Avenue foukal vánek. Kempera bolelo v krku – opakoval celý rozhovor s Jackovým bostonským přízvukem.

„Johne…“

Stanton lapal po dechu. „Omlouvám se, ale nikdy by mě nenapadlo, že prezidentská nerozhodnost může bejt taková prdel.“

„Tak co myslíš, že mu mám říct?“

„Co takhle, Invaze zaručí tvoje další zvolení.‘“

Kemper se zasmál. „Mám na Miami trochu času. Nějaký návrhy?“

„Ano, dva.“

„Tak sem s nimi. A řekni mi, proč jsi mě chtěl vidět, když jsi věděl, že trčím v Alabamě.“

Stanton si namíchal skotskou s vodou. „Ta práce v občanských právech musí být hrozná nuda.“

„Ani ne.“

„Hlasovací právo pro negry má podle mě výhody i nevýhody. Není možný je snadno zmanipulovat?“

„Řekl bych, že jsou tvární o něco míň než naši Kubánci. A mají výrazně slabší sklony ke zločinnosti.“

Stanton se usmál. „Nech toho. Nenuť mě, abych se zase začal smát.“

Kemper si opřel nohy o zábradlí. „Myslím, že smíchu není nikdy dost. Langley tě ničí a ty už v jednu odpoledne popíjíš.“

Stanton přikývl. „To je pravda. Všichni od pana Dullese níž by si přáli, aby ta invaze vypukla tak do pěti minut, a já nejsem žádná výjimka. A abych odpověděl na tvou první otázku, chci, abys v dalších osmačtyřiceti hodinách zkusil vymyslet inteligentní informace o připravenosti jednotek, který pak předáš prezidentovi, a chci, abys území naší Jednotky předem prozkoumal s Fulem a Nestorem Chaskem. Miami je náš nejlepší zdroj pouličních informací a já chci, abys vyhodnotil, jak daleko a přesně se v kubánský komunitě rozšířily zvěsti o naší invazi.“

Kemper si namíchal gin s tonikem. „Hned se do toho dám. Ještě něco?“

„Ano. CIA chce založit něco jako kubánskou, exilovou vládu‘, ta má během invaze sídlit v Blessingtonu. Je to především kosmetická záležitost, ale musíme mít aspoň kopii nějakýho vedení, který má určitou podporu a je připravený začít fungovat tak do tří až čtyř dnů, když se nám podaří dostat Castra ven.“

„A chceš znát můj názor na to, kdo by v ní mohl být?“

„Přesně tak. Vím, že exilová politika není zrovna tvůj obor, ale myslel jsem si, že bys třeba mohl vyslechnout pár názorů od členů Jednotky.“

Kemper předstíral hlubokou zamyšlenost. Pomalu, jen ať si počká…

Stanton rozhodil rukama. „No tak, přece jsem ti neříkal, aby ses v transu odebral někam pryč…“

Kemper zamrkal – měl jasné oči a vyzařovala z něj síla. „Chceme ultrapravičáky, kteří by dokázali pracovat se Santem a dalšími našimi kamarády z mafie. Chceme rozhodného velitele, který dokáže udržet pořádek, a nejlepší způsob, jak znovu stabilizovat kubánskou ekonomiku, je ten, že kasina začnou fungovat s co nejvyššími zisky. Když zůstane Kuba nerozhodná nebo v ní znovu zavládnou Rudoši, musíme do toho dokázat zapojit mafii kvůli její finanční účasti.“

Stanton si chytil dlaněmi koleno. „Od reformátora občanských práv Kempera Boyda bych byl očekával něco osvícenějšího. Nepochybně taky víš, že dary našich italských přátel jsou jen malou částí našeho legitimního a vládou financovaného rozpočtu.“

Kemper pokrčil rameny. „Solventnost Kuby závisí na americkém turismu. Mafie nám to může pomoci zajistit. United Fruit už Kubu opustila a jen podplatitelný ultrapravičák bude ochoten vrátit jí její majetek.“

Stanton řekl: „Pokračuj. Za chvíli se asi nechám přemluvit.“

Kemper vstal. „Carlos je v Guatemale s mým kamarádem právníkem. Chuck ho za pár dní přiveze do Louisiany, kde ho ukryje, a slyšel jsem, že je den ode dne víc pro exil. Vsadím se, že invaze uspěje, ale že na jistou dobu zavládne na Kubě chaos. Kohokoli, koho tam dosadíme, smete veřejné mínění, což vyžaduje zodpovědnost vůči veřejnosti, a oba víme, že CIA bude pod velkým tlakem, který omezí naši možnost popírat všechny oblasti vztahující se k tajné akci. Pak budeme potřebovat Jednotku a nejspíš ještě dalších pět skupin stejně nemilosrdných a autonomních, jako je Jednotka, a ty budou muset mít peníze ze soukromých zdrojů. Náš nový vůdce bude potřebovat tajnou policii, tu mu poskytne mafie, a pokud ve svém proamerickém postoji zakolísá, mafie ho zastřelí.“

Stanton se zvedl. Oči mu plály, div nechytly.

„Konečné rozhodnutí není sice na mně, ale získal sis mě. Nepromluvil jsi sice tak květnatě jako tvůj chlapec při inauguraci, ale bylo to výrazně politicky promyšlenější.“

A VÍC MOTIVOVÁNO ZISKEM…

Kemper řekl: „Díky. Je mi ctí, že mě srovnáváš s Johnem F. Kennedym.“

Fulo řídil. Nestor mluvil. Kemper se díval.

Projížděli se po rajonu Jednotky v náhodných kruzích. Za okny jim mizely slumy a obytné budovy.

Nestor řekl: „Pošlete mě zpátky na Kubu. Zastřelím Fidela ze střechy. Stanu se Simonem Bolívarem své země.“

Fulův chevrolet byl plný fetu. Prášek se sypal z plastikových sáčků, pokrýval sedadla.

Nestor řekl: „Pošlete mě zpátky na Kubu jako boxera. Ubiju Fidela k smrti holýma rukama jako Kid Gavilan.“

Vyhlížely k nim slzící oči. Místní feťáci auto poznávali. Opilci se tlačili k autu a žádali o almužnu. S Fulem se dalo snadno domluvit.

Fulo tomu říkal nový Marshallův plán. Říkal, že jeho almužny v nich probouzejí servilnost.

Kemper se díval.

Nestor zastavoval na dohodnutých místech a prodával předem zabalené dávky. Fulo všechny transakce podporoval s brokovnicí v ruce.

Kemper se díval.

Fulo si všiml transakce mimo Jednotku kousek od obchodu Lucky Time Liquors. Nestor poprášil její účastníky solí vystřelenou z brokovnice.

Obchodníci se rozutekli na všechny strany. Sůl se člověku dostala pod oblečení a tělo vám pak páchlo jako tchoř.

Kemper se díval.

Nestor řekl: „Pošlete mě na Kubu jako potápěče. Zastřelím Fidela harpunou.“

Opilci na rohu srkali z lahví. Čichači měli nosy zabořené do hadrů. Na polovině trávníků před domy stály otlučené rachotiny.

Kemper se díval. Z vysílačky neustále slyšeli volání dalších taxikářů. Fulo ujížděl od černošské čtvrti k Poquito Habana.

Barva pleti se měnila z černé na hnědou. Typické barvy se měnily a byly pastelovější.

Kostely s pastelovými portály. Pastelové taneční kluby a vinárny. Muži v zářivě pastelových košilích.

Fulo řídil. Nestor mluvil. Kemper se díval.

Jeli kolem parkovišť, kde se hrály kostky. Jeli kolem pouličních řečníků. Jeli kolem dvou dětí, které mlátily procastrovského buditele.

Kemper se díval.

Fulo zatočil po Flagler Street a směňoval s prostitutkami peníze za drby.

Jedna holka říkala, že Castro je teplouš. Jedna holka řekla, že Castro má pětatřiceticentimetrové cigarillo. Všechny chtěly vědět jediné: kdy se ta velká invaze uskuteční?

Jedna holka řekla, že v Blessingtonu něco zaslechla. Nemá bejt ta slavná invaze příští tejden?

Jiná holka prohlásila, že na Guantanámo má spadnout atomovka. Jedna řekl: „To jsi vedle – ta má spadnout na Playa Girón.“ Další holka řekla, že na Havanu se brzy začnou snášet lítající talíře.

Fulo řídil. Nestor prověřoval Kubánce, kteří chodili po Flagleru.

Všichni slyšeli zvěsti o invazi. Všichni se o ně s gustem dělili.

Kemper zavřel oči a poslouchal. Z rychlé španělštiny vyčnívala zeměpisná jména.

Havana, Playa Girón, Baracoa, Oriente, Playa Girón, Guantanámo, Guantanámo.

Kemper zachytil konečný výsledek:

Lidi o tom mluví.

Mluvili o tom cvičenci na dovolené. Muži z čelní skupiny CIA o tom mluvili. Byly to spíš narážky, nesmysly, splněná přání a pravda – spekulujte o velkém množství možností k invazi a nakonec se ke správné informaci doberete.

Tyhle debaty představovaly menší ohrožení bezpečnosti.

Fulo nevypadal, že by mu to vadilo. Nestor pokrčil rameny a drby pro něj přestaly existovat. Kemper to zařadil do kategorie „udržitelné“.

Projížděli se po ulicích mimo Flagler.

Fulo monitoroval volání taxikářů. Nestor mluvil o způsobech, jak umučit Fidela Castra. Kemper se podíval z okna a vychutnával si ten pohled.

Kubánské holky jim posílaly polibky. Z rádií aut se linula mamba. Pouliční pobudové hltali melouny namočené v pivu.

Fulo přijal jeden hovor. „To byl Wilfredo. Říkal, že Don Juan ví něco o skladišti fetu a že bychom se za ním měli vydat.“

Don Juan Pimentel měl tuberácký kašel. Jeho předpokoj pokrývaly zvláštní panenky Barbie a Kena.

Stáli přede dveřmi. Don Juan smrděl, jako by si do prsou vtíral mentol.

Fulo řekl: „Před panem Boydem můžeš mluvit. Je to dokonalej přítel naší Věci.“

Nestor zvedl nahou Barbie. Měla účes jako Jack Kennedy a v rozkroku nastříhanou drátěnku.

Don Juan zakašlal. „To je pětadvacet dolarů za příběh a padesát za příběh i s adresou.“

Nestor pustil panenku a pokřižoval se. Fulo podal Donu Juanovi dvě dvacky a pětku.

Zastrčil si peníze do kapsy u košile. „Adresa je 4980 Balustrol. Bydlí tam čtyři muži z kubánský rozvědky. Jsou strachy celí bez sebe, že ta vaše invaze vyjde a jejich dodávky z ostrova budou, jak říkáte, přerušeny. Mají v tom domě velmi velkou zásobu jednorázových injekcí, ty můžou prodat tak, aby rychle vydělali a mohli, jak říkáte, financovat svůj odpor proti odporu. Mají víc než půl kila heroinu připraveného k prodeji v těch malých dávkách tak, aby z toho měli, jak říkáte, co největší zisk.“

Kemper se usmál. „A ten dům je střežený?“

„To nevím.“

„A komu tak můžou ten fet prodávat?“

„Kubáncům určitě ne. Spíš bych tipoval černochům a chudým bělochům.“

Kemper dloubl do Fula. „Je pan Pimentel spolehlivý informátor?“

„Ano. Podle mě je.“

„A je silně proti Castrovi?“

„Ano. Podle mě je.“

„A věřil bys mu, že nás nikdy v životě nezradí?“

„No… to se takhle těžko…“

Don Juan si odplivl. „Jste zbabělec, že se na to nezeptáte přímo mě.“

Kemper ho svalil na zem judistickým chvatem. Don Juan strhl polici s panenkami a spadl k zemi a lapal po dechu.

Nestor mu hodil do tváře polštář. Kemper vytáhl svou pistoli a bez míření vystřelil.

Díky tlumiči nebylo slyšet skoro nic. Krev prosakovala skrz polštář.

Nestor a Fulo vypadali šokované. Kemper řekl: „Vysvětlím to později.“

REBELOVÉ OSVOBOZUJÍ KUBU!

KOMUNISTI KUPČÍ S FETEM V CHAMTIVÉ ODPLATĚ!

HEROINOVÝ HOLOCAUST! DEALER CASTRO VRNÍ BLAHEM!

ZOUFALÝ DIKTÁTOR V EXILU! POČET MRTVÝCH FEŤÁKŮ

ROSTE!

Kemper tiskl titulky na formulář hlášení. Všude kolem něj kroužily taxíky – právě začínala půlnoční šichta.

Napsal ještě vzkaz.

PB,

řekni Lennymu Sandsovi, ať napíše články pro Hush-Hush k přiloženým titulkům. Vyřiď mu, ať sebou hodí a příští týden pozorně čte noviny v Miami kvůli podrobnostem a v případě nutnosti mi zavolá. To se pochopitelně vztahuje k invazi a mám pocit, že jsme hodně blízko k rozhodnutí o datu. Nemůžu zatím o svém plánu mluvit podrobně, ale myslím, že se ti to bude líbit. Jestli budou Lennymu moje pokyny připadat zmatené, řekni mu, ať vyjde z titulků v nenapodobitelném stylu Hush-Hush.

Vím, že jsi někde v Nikaragui nebo Guatemale, a doufám, že tě tahle zásilka zastihne. A zkus brát WJL jako kolegu. Mírové soužití nemusí vždycky znamenat usmíření.

KB

Kemper nadepsal obálku: C. ROGERS/PŘÍŠTÍ LET/NALÉHAVÉ. Fulo s Nestorem prošli kolem něj a tvářili se zmateně – vraždu Dona Juana jim vůbec nevysvětlil.

Santo Junior měl oblíbeného žraloka jménem Batista. Odjeli do Tampy a hodili Dona Juana k němu do bazénu.

Kemper natáhl na pánské toalety telefon. Vyzkoušel si svůj příběh třikrát, včetně odmlk a poznámek.

Zavolal Bobbyho sekretářce. Řekl jí, aby pustila magnetofon.

Skočila na to. Spolkla jeho dokonale vyladěný naléhavý tón.

Chválil. Rozplýval se. Vychvaloval morálku emigrantů a jejich připravenost k boji. CIA měla vynikající plán. Jejich bezpečnost před invazí byla neprodyšná.

Básnil jako nově konvertovaný skeptik. Použil rétoriku Nové hranice. Z jeho přízvuku z Tennessee sálala poctivost konvertity.

Žena řekla, že pásku donese Bobbymu co nejdřív. Hlas se jí třásl, pak ji opustil úplně.

Kemper zavěsil a vyšel na parkoviště. Prošel kolem něj Teo Paez podal mu vzkaz.

Volal W. Littell. Říkal, že s CM je všechno OK. Právník CM z NY říká, že agenti min. sprav., hledají CM v Louisianě. Littell říká, že CM by měl nějakou dobu zůstat v táboře v Guat, nebo aspoň mimo vlast.

Ward J. Littell na vzestupu – skutečně neuvěřitelné.

Začal foukat vítr. Kemper se natáhl na tygrovanou kapotu a díval se na nebe.

Připlul k němu měsíc. Batista měl zářivě bílé zuby stejné barvy.

Kemper usnul. Probudily ho zpěvy. Slyšel JEĎ JEĎ JEĎ JEĎ JEĎ – nic než tohle slovo.

Z toho řevu slyšel extázi. Bouda dispečera burácela jako obrovská dozvuková komora.

Byl stanoven den invaze. Nic jiného v tom nemohlo být.

Santo krmil Batistu steaky a pečenými kuřaty. Jeho bazén, to byla louže tuku velikosti olympijského bazénu.

Batista ukousl Donu Juanovi hlavu. Nestor s Fulem se otočili.

On ne. On si začal v zabíjení libovat víc, než by si sám přál.

67

NIKARAGUJSKÝ VENKOV, 17. 4. 1961

SVINĚ! SVINĚ! SVINĚ! SVINĚ! SVINĚ! SVINĚ! SVINĚ! SVINĚ!

Zpívalo šest stovek mužů. Základna se pod tím jediným slovem otřásala.

Muži naskákali do náklaďáků. Vznikl konvoj, který v těsném zástupu směřoval k přístavu.

SVINĚ SVINĚ SVINĚ SVINĚ…

Pete se díval. John Stanton se díval. V džípech objížděli základnu a sledovali, jak všechno zapadá do pohotovostních pozic.

Připravenost v přístavu: jedna loď se začerněnými znaky USA. Na palubě: vyloďovací čluny, minomety, granáty, pušky, samopaly, vysílačky, zdravotnické vybavení, repelenty proti komárům, mapy, munice a šest set balení prezervativů – jeden psycholog v Langley předvídal jako vedlejší produkt vítězství i hromadné znásilňování.

Připravenost: šest stovek kubánských rebelů nadopovaných benzedrinem.

Připravenost na přistávací ploše: šestnáct bombardérů B-26 připravených rozdrtit Castrovu leteckou sílu na zemi. Koukněte na jejich začerněné znaky – tahle věcička je non-imperialisto.

SVINĚ SVINĚ SVINĚ SVINĚ…

Zkratkovitost se k cíli jejich cesty hodila. John Stanton s tím nápěvem začal při budíčku – ten psycholog tvrdil, že opakování pomáhá zvýšit kuráž.

Pete zapil vysokooktanové benzedriny kafem. Viděl to, cítil to, čuchal to…

Letadla vyřadí z provozu Castrovo letectvo. Lodě vyplují – kolíbavé výjezdy z pěti startovních míst. Druhý letecký útok zabije spoustu policistů. Chaos pak vyvolá hromadnou dezerci.

Osvoboditelé dorazí na pláž.

Pochodují. Zabíjejí. Likvidují. Spojí se s disidenty na ostrově a zmocní se Kuby – oslabené drogami a propagandistickou předehrou.

Čekali, až Hrc-Prc Jack odmávne první letecký útok. Všechny rozkazy musely vzejít od Načesance.

SVINĚ SVINĚ SVINĚ SVINĚ SVINĚ…

Pete se Stantonem objížděli základnu. Na palubní desce měli namontovanou krátkovlnnou vysílačku – komunikace mezi základnami byla o to jednodušší.

Měli přímé napojení na Guatemalu, Tiger Kabs i Blessington. Na téhle úrovni byli v radiovém sevření – s Bílým domem mělo přímé spojení jen Langley.

Objevil se rozkaz: Jack nařizuje vyslat šest letadel.

Pete cítil, jak mu ochabuje tělo. Muž ve vysílačce tvrdil, že Jack chce postupovat hodně opatrně.

Šest místo šestnácti bylo omezení jako hrom. Dál jezdili po základně. Pete kouřil jednu za druhou. Stanton hladil svou svatokryštofskou medaili.

Boyd mu před třemi dny poslal zprávu – pár šifrovaných pokynů pro Lennyho Sandse a Hush-Hush. Předal informaci dál. Lenny řekl, že to sepíše co nejdřív.

Lenny vždycky plnil, co se mu uložilo. Ward Littell vždycky překvapoval.

To, jak odevzdal knihy Teamsters, bylo parádní. To, jak Littell lezl do zadku Carlosovi, bylo ještě lepší.

Boyd je nechal ubytovat na základně v Guatemale. Marcello měl soukromou telefonní linku a řídil své vyděračské obchody na dálku.

Carlos měl rád čerstvé mořské potvory. Carlos rád pořádal večírky s velkými večeřemi. Littell denně nechával zasílat do Guatemaly pět stovek humrů z Maine.

Carlos udělal z parádních vojáků slintající žrouty. Carlos z těchto vojáků udělal své služebnictvo. Cvičení exiloví partyzáni mu leštili boty a zařizovali mu, co potřeboval.

Operaci Marcello řídil Boyd. Boyd dal Peteovi jediný přímý rozkaz: NECH LITTELLA NA POKOJI.

Příměří mezi Bondurantem a Littellem si vynutil Boyd, ale bylo jen dočasné.

Pete kouřil. Po cigaretách a benzedrinech mu vyschlo v krku. Jeho ruce v jednom kuse dělaly něco, o co se je vůbec neprosil.

Pořád se projížděli. Stanton si propotil oblečení až na sedačku.

SVINĚ! SVINĚ! SVINĚ! SVINĚ!

Zaparkovali u přístavu a dívali se, jak muži nastupují po můstku. Šest stovek mužů nastoupilo za necelé dvě minuty.

V jejich krátkovlnné vysílačce zapraskalo. Ručička ukázala blessingtonskou frekvenci.

Stanton si zapnul sluchátka. Pete si zapálil asi biliontou cigaretu toho dne.

Loď se zakymácela a rozkolíbala se. Tlustý Kubánec se vyblil přes záď.

Stanton řekl: „Naše exilová vláda už je na místě a Bissell nám nakonec schválil ty ultrapravičáky, co jsem mu doporučil. Je to fajn, ale ta šaráda s falešným zrádcem, kterou jsme upekli, se obrátila proti nám. Gutiérrez přistál s letadlem v Blessingtonu, jenže reportéři, co je přizval Dougie Lockhart, Ramóna poznali a začali posměšně bučet. Není to nic zásadního, ale průser to holt je.“

Pete přikývl. Cítil zvratky, smrdutou vodu a olej šesti stovek pušek.

Stanton odpojil sluchátka. Jeho svatý Kryštof byl vyleštěný tak, že celý zářil.

Kroužili dál. Byla to hrozná benzedrinová ptákovina, s hroznou spotřebou benzinu.

Jacku, prosím:

Pošli tam víc letadel. Vydej rozkazy, aby lodě mohly vyplout.

Pete začal mít pocit, že nevydrží ani sedět. Stanton v jednom kuse blábolil o svých dětech.

Hodiny přerostly v desetiletí. Pete si v hlavě promítal seznamy, aby nemusel vnímat Stantona.

Muži, které zabil. Ženy, se kterými spal. Nejlepší hamburgery v L. A. a Miami. Co by dělal, kdyby nikdy neodešel z Quebeku. Co by dělal, kdyby nikdy nepotkal Kempera Boyda.

Stanton ovládal vysílačku. Hlášení se jim jen hrnula.

Slyšeli, že letecký útok vyšuměl do vytracena. Bombardéry zničily necelých 10% Fidelova letectva.

Hrc-Prc Jack nesl ty zprávy těžce. Odpověděl po kreténsku: prozatím žádný další nálet nebude.

Ozval se jim Chuck Rogers. Říkal, že Marcello s Littellem jsou pořád v Guatemale. Podělil se s nimi o poslední informace z vlády: FBI vpadla do New Orleansu jako reakce na spatřené Marcellovy dvojníky!

To byla Boydova práce. Myslel si, že mylné telefonní tipy udrží Bobbyho v pohybu a on bude moct líp krýt Marcellovy stopy.

Chuck se odhlásil. Stanton si přitiskl sluchátka k uším a pátral po dalších hlášeních.

Vteřiny trvaly celé roky. Minuty byly jak tisíciletí.

Pete si rozdrbal rozkrok do krve. Z hulení mu zhrubl hlas. Sestřeloval z palem vějířovité listy, jen aby po něčem střílel.

Stanton přijal hovor. „To byl Lockhart. Říká, že naše exilová vláda je k neudržení. Potřebuje tě v Blessingtonu a Rogers už startuje z Guatemaly a má tě vyzvednout.“

Obletěli to kolem kubánského pobřeží. Chuck říkal, že jejich letový plán se tím prodlouží jen minimálně.

Pete zařval: „Klesni co nejníž!“

Chuck je přiblížil k zemi. Pete viděl kilometr před nimi plameny.

Letěli pod hladinou radarů a prakticky se plazili po pláži. Pete vystrčil dalekohled z okna.

Viděl vraky letadel – kubánských i rebelských. Viděl sežehlé palmové háje a hasičáky parkující na písku.

Sirény varující před náletem hulákaly na plný výkon. Reflektory v docích byly v pohotovosti. Bunkry byly umístěné těsně nad čarou přílivu – plně obsazené a obložené pytli s pískem.

V přístavu se to hemžilo milicionáři. Viděl i ty mrňouse se samopaly a knihami pro identifikaci letadel.

Byli sto dvacet kilometrů jižně od Playa Girón. Tahle část pláže byla v nejvyšší pohotovosti. Jestli je Zátoka sviní taky takhle opevněná, pak je celá invaze v háji.

Pete slyšel výstřely. Malá prdítka dělala píp-píp-píp.

Chuck pochopil – to střílejí po nás.

Otočil letadlo vzhůru nohama. Pete si připadal jako v pračce.

Hlavou se praštil o střechu. Bezpečnostní pás ho znehybněl. Chuck rotoval a letěl vzhůru nohama až k americkým vodám.

Snesl se soumrak. Blessington zářil ve světle vysokowattových obloukových světel.

Pete si vzal dva prášky proti nevolnosti. Za hlavní branou viděl čumily a zmrzlinářské vozy.

Chuck kličkoval po ranveji a nakonec letadlo zastavil. Pete vyskočil a bylo mu mdlo – benzedriny a blížící se nevolnost na něj působily jako pravý a levý hák.

Uprostřed cvičiště stála bouda. Odděloval ji trojitý ostnatý drát. Ozývaly se nesouvislé výkřiky – slabý odvar parádního SVINĚ SVINĚ SVINĚ!

Pete se protáhl a rozpohyboval svaly. Běžel k němu Lockhart.

„Krucifix, vlez tam a uklidni ty Kubánce!“

Pete řekl: „Co se stalo?“

„Stalo se to, že Kennedy váhá. Dick Bissell říkal, že chce vyhrát, ale že jestli ta invaze nevyjde, tak by si to radši nechal ujít, než aby na něj svalili veškerou vinu. Já jsem celou svoji rezavou loď připravil k vyplutí, ale ten papeženeckej nýmrd z Bílýho domu se ne…“

Pete mu dal facku. Ten prevít zavrávoral a postavil se do pozoru.

„Ptal jsem se, ‚Co se stalo?‘“

Lockhart si otřel nos a uchichtl se. „Stalo se to, že hoši z mýho Klanu prodali chlapcům z prozatímní vlády pašovanej chlast, a oni se začali s několika členama jednotek hádat o politiku. Dal jsem dohromady jeden oddíl a izoloval všechny násilníky tímhle ostnatým drátem, ale to nemění nic na skutečnosti, že tady máme šedesát frustrovanejch a ožralejch Kubánců, co do sebe řežou jako pomatený, když by se měli soustředit na to, co před náma stojí, a sice osvobození země od komoušský diktatury.“

„Maj zbraně?“

„Ne, pane. Skladiště zbraní jsem zamknul a je pod dohledem.“

Pete sáhl do kokpitu. Hned na palubní desce: Chuckova baseballová pálka a víceúčelová sada nářadí.

Vzal je. Vytáhl kleště a pálku si zastrčil za opasek.

Lockhart řekl: „Co děláš?“

Chuck řekl: „Myslím, že vím.“

Pete ukázal na sklad čerpadel. „Přesně za pět minut začněte stříkat vodou.“

Lockhart řičel. „Ale těma hadicema tu boudu totálně zlikvidujeme.“

„A to právě potřebuju.“

Izolovaní Kubánci se smáli a křičeli. Lockhart odběhl a sprintem dorazil k čerpadlům.

Pete odběhl k plotu a přeštípl kus drátu. Chuck si zabalil ruce do větrovky a povalil velkou drátěnou stěnu.

Pete se přikrčil a proplazil se za něj. V předklonu doběhl k boudě. Jednou ranou pálky sundal dveře.

Jeho vloupání si nikdo nevšiml. Chlapci z exilové vlády měli moc práce.

Oni se totiž prali, hráli karty a chlastali jako o závod. A na podlaze zrovna probíhala soutěž malých krokodýlů.

Pete si prohlížel skupiny fanoušků. Viděl prostěradlo plné sázkových úpisů. A postele zatížené džbány s pašovanou kořalkou.

Pete si chytil pálku blíž ke středu. Připravenost: starý dobrý výcvik práce s bajonetem.

Pustil se do toho. Krátká máchnutí drtila brady a žebra. Hoši z exilové vlády se bránili – jejich pěstičky do něj bušily jako opřekot.

Jeho pálka likvidovala nohy postelí. Rozdrtila jednomu tlusťochovi zuby. Krokoušci se hrnuli ven, dokud to ještě šlo.

Vláda pochopila: neodporovat tomuhle velkému bílému šílenci.

Pete prorazil stěnu boudy. Kubánci se zachovali jako při zpětném tahu a ustoupili o pořááádný kus od něj.

Strhl zadní dveře a bušil do železných podpěr. Pět ran zleva, pět zprava – přehazoval si pálku jako Mickey Mantle.

Stěny se otřásaly. Střecha se kymácela. Základy se chvěly. Kubánci volili evakuaci – zemětřesení! Zemětřesení!

Pak přišly ke slovu hadice. Tlak vody povalil plot. Hydraulická síla servala z boudy střechu.

Petea zasáhl příval vody, až se svalil. V boudě poletovaly úlomky tvárnic.

A co exilová vláda?

Utíkala. Potácela se. Tančila pod proudy z hasičských hadic.

Co by o tom napsal Hush-Hush:

VODNÍ VÝPRASK VÍTÁ VRÁVORAVOU VLÁDU!

OVÍNĚNÍ A OSPRCHOVANÍ OCHRÁNCI OPEVNĚNÍ!

Hadice skončily. Pete se dal do smíchu.

Muži se zvedli promoklí na kost a třásli se. Peteův smích byl nakažlivý a přerostl v řev.

Celé cvičiště najednou připomínalo skládku starých tvárnic.

Smích zněl jako hluk lokomotiv, až získal dokonalou bojovou kadenci. Z něj se zrodil zpěv:

SVINĚ! SVINĚ! SVINĚ! SVINĚ! SVINĚ!

Lockhart rozděloval osušky. Pete dával mužům na vystřízlivění prášky na bázi benzedrinů.

O půlnoci se nalodili. Vešlo se tam 256 exulantů – nabuzených získat zpět svou vlast.

Naložili zbraně, vyloďovací čluny a zdravotnické zásoby. Vysílačkové kanály zůstávaly otevřené: Blessington-Langley a Blessington každé velitelské stanoviště na startovních pozicích.

Roznesla se zvěst:

Načesaný Jack říká, že žádný druhý nálet nebude.

Nikdo nemluvil o počtech mrtvých z prvního útoku. Nikdo nemluvil o opevněních na pobřeží.

Ani zmínka o reflektorech a bunkrech na plážích. Nikdo se nešířil o pozorovatelnách milice.

Pete věděl proč.

Langley ví, že je to bud teď, nebo nikdy. Proč informovat jednotky, že od teď je čeká jen navýsost riskantní území.

Pete do sebe nalil kořalku, aby přebil benzedriny. Někde v půlce té poblázněné halucinace ho opustily síly.

Japonci, Japonci, Japonci. Saipan, 1943 – barevně a na širokoúhlém plátně.

Obstoupili ho. Zabíjel je, zabíjel je, zabíjel je. Volal, aby se všichni připravili. Jeho quebecké francouzštině ale nikdo nerozuměl.

Mrtví Japončíci znovu ožívali. Holýma rukama je znovu zabíjel. Byly z nich mrtvé ženy – naklonovaná Ruth Mildred Cressmeyerová.

Chuck ho probudil za rozbřesku. Řekl: „Kennedy to zpola odkývnul. Všechny základny vyslaly své jednotky před hodinou.“

Čekání se prodlužovalo. Jejich krátkovlnná vysílačka přestala fungovat.

Rozhovory mezi jednotlivými loděmi byly zkomolené. Hlášení mezi základnami připomínala bručení zabalené do praskání.

Chuck nedokázal závadu objevit. Pete se pokoušel o obyčejné telefonní spojení – volal do Tiger Kabs a do Langley.

V obou případech zaslechl obsazeno. Chuck prohlásil, že to bude blokování linek Fidelovými příznivci.

Lockhart si zapamatoval horkou linku: kancelář CIA v Miami. Boyd to nazýval „Invazní ústředí“ – hoši z Jednotky se k tomu nikdy nepřiblížili.

Pete číslo vytočil. Signál obsazeno zněl neobyčejně nahlas. Chuck odhalil zdroj zvuku: tajně pomotané telefonní linky přeplněné příchozími hovory.

Seděli v okolí kasáren. Z vysílačky se ozývalo nepravidelné chrchlání.

Čas se táhl. Vteřiny trvaly celé roky. Minuty překonaly věčnost sluneční soustavy.

Pete kouřil jednu za druhou. Dougie Frank s Chuckem na něm vyloudili celý karton.

Jeden z členů Klanu močil z jejich letadla. Pete s Chuckem se na sebe dloooouze podívali.

Dougie Frank jim narušil spojení: „Můžu jet taky?“

Díky sestupům se dostali blízko. Zátoku sviní měli jako na dlani, ale hezký pohled to nebyl.

Viděli, že nějaká zásobovací loď uvízla na útesu. Všimli si, že z díry v trupu vyplouvají mrtvá těla. Viděli, jak dvacet metrů od pobřeží trhají žraloci cáry těl.

Chuck se otočil a provedl druhý přelet. Pete narazil do řídicího panelu. Kvůli dalšímu cestujícímu měli hrozně málo místa.

Viděli vyloďovací plavidlo vyvrhnuté na pláž. Viděli živé muže, kteří přelézali mrtvé. Viděli stometrový úsek jasně rudé příbřežní vody plný těl.

Invazní vojska se stále blížila. Plamenomety je likvidovaly v okamžiku, kdy seskočili z člunu. Zasáhl je blesk a oni se zaživa uvařili v mořské vodě.

V písku leželo tváří k zemi přes padesát rebelů. Záda jim značkoval nějaký komouš s motorovou pilou.

Pete sledoval tah řetězu. Viděl, jak z nich crčí krev. Viděl, jak se jejich hlavy kutálejí do moře.

K letadlu vyšlehly plameny – unikli jim o pár centimetrů.

Chuck si strhl sluchátka: „Dostal jsem hlášení z operačního! Kennedy říká: ‚Žádnej druhej nálet nebude a taky říká, že našim chlapům nepošle na pomoc žádný americký vojáky!“

Pete namířil z okna revolver. Plamen mu ho vyrval z ruky.

Ve vodě pod nimi se honili žraloci. Ten tlustý komanč jim mával uřízlou hlavou.

68

GUATEMALSKÝ VENKOV, 18. 4. 1961

Jejich pokoj sousedil s boudou s vysílačkami. Informace o invazi prosakovaly skrz stěny, aniž by je někdo zval.

Marcello se pokoušel usnout. Littell se snažil studovat zákony o deportacích.

Kennedy odmítl nařídit druhý nálet. Rebelující vojáci byli zatýkáni a popravováni přímo na pláži.

Záložní jednotky volaly: „SVINĚ! SVINĚ! SVINĚ! SVINĚ! SVINĚ!“ To svinské slovo burácelo po prostoru před kasárnami.

Pravicová demence: jen stěží zábavná. A stěží potěšující: zjevný nárůst nenávisti vůči Johnu F. Kennedymu.

Littell sledoval, jak se Marcello převaluje. Spal na palandě s mafiánským bossem-stěží překvapující.

Jeho maškaráda měla úspěch. Carlos si prohlédl údaje v knihách a poznal své vlastní transakce ve fondu. Jeho vděčnost exponenciálně rostla.

Carlos hromadil velké legální dluhy. Carlos dlužil za svou bezpečnost bývalému vymahateli práva z FBI.

Ráno volal Guy Banister. Říkal, že má koncentrované zprávy: Bobby Kennedy prý ví, že Carlos se ve skutečnosti ukrývá v Guatemale.

Bobby vyvinul diplomatický nátlak. Guatemalský premiér se klaněl. Carlose prý deportují, „ale ne unáhleně“.

Banister mu kdysi říkal mladší ségra. Jeho současné telefonáty byly ale spíš ponížené.

Marcello začal chrápat. Z jeho armádní palandy mu padaly ruce v hedvábném pyžamu s monogramem.

Littell zaslechl odvedle výkřiky a bušení. Sestavil si obrázek: muž bušící do stolů a kopající do všeho možného.

„To je fiasko“

„Ten váhávej posera“

„Nechce poslat letadla ani lodě na ostřelování pláže“.

Littell vyšel ven. Vojáci si vymysleli nový popěvek:

„KENNEDY, NECHCEM SLYŠET NE! KENNEDY, POŠLI NÁS NA NĚ!“

Pobíhali po nádvoří. Obraceli do sebe lahve s ginem a vodkou. Polykali prášky a s prázdnými pikslami si kopali jako s míčem.

Jídelna případových důstojníků byla vypleněna. Dveře ošetřovny rozmlácené na třísky.

„KENNEDY, NECH NÁS JET! KENNEDY JSEŠ JAK VŘED!“

Littell vstoupil dovnitř a zvedl telefon ze zdi. Dvanáct šifrovaných čísel ho spojilo přímo s Tiger Kabs.

Nějaký muž řekl: „Si? Taxislužba.“

„Hledám Kempera Boyda. Vyřiďte mu, že volá Ward Littell.“

„Si. Vydržte.“

Littell si rozepnul košili – vlhkost tu byla hrozná. Carlos něco drmolil ze zlého snu.

Kemper to zvedl. „Co je, Warde?“

„Co je s tebou? Zníš ustaraně.“

„Celá kubánská část je jedna velká demonstrace a invaze nevychází tak, jak jsme si mysleli. Co je, Warde…?“

„Doneslo se mi, že guatemalská vláda hledá Carlose. Bobby Kennedy ví, že je tady, takže si myslím, že ho budu muset zase přestěhovat.“

„Dobře. Pronajmi si byt za Guatemala City a zavolej mi číslo telefonu. Řeknu Chuckovi Rogersovi, aby tam za tebou zajel a vzal tě někam dál. Warde, teď s tebou nemůžu mluvit. Zavolej mi, až…“

Spojení utichlo. Přetížené obvody – sotva podivné. Sotva zábavné: Kemper C. Boyd lehce nervózní.

Littell vyšel ven. Popěvky tu zněly mnohem víc než jen v naštvaném duchu.

„KENNEDY JE HROZNÁ CHÁTRA! KENNEDY SE BOJÍ CAS-TRA!“

69

MIAMI, 18. 4. 1961

Kemper míchal drogy. Nestor míchal jed. Pracovali na dvou stolech spojených dohromady.

Boudu dispečera měli jenom pro sebe. Fulo zavřel Tiger Kabs v 18:00 a dal řidičům jasné pokyny: jděte na demonstrace a řežte fidelisty.

Kemper s Nestorem pracovali. Jejich improvizovaná linka byla pomalá.

Míchali strychnin s Dranem na bílý prášek podobný heroinu. Balili to do plastikových sáčků po jedné dávce.

Měli puštěnou krátkovlnnou vysílačku. Valily se na ně hrůzné počty mrtvých.

Včera šel do tisku Hush-Hush. Lenny mu volal kvůli detailům. Článek popisoval halasné vítězství v Zátoce sviní.

Jack by si ještě pořád mohl vítězství vynutit. Vyšší dávky by mohly Castra pomluvit, BUĎ, ANEBO.

Přede dvěma dny se vloupali do skladiště – nepatrný pokus, kdy šlo především o bezpečnost. Našli dvě stovky dávek „háčka“ ukryté za radiátorem.

Don Juan Pimentel jim poskytl pravdivou informaci. Jeho smrt je zbavila nepříjemného svědka.

Nestor připravil dávku. Kemper natáhl do injekce a trošku odstříkl.

Objevila se mléčně zakalená tekutina. Nestor řekl: „Vypadá to věrohodně. Myslím, že negritos, co si to koupej, to nepoznaj.“

„Půjdeme podle domu. K přesunu musí dojít dneska.“

„Ano. A musíme se modlit, aby se prezident Kennedy choval trochu statečněji.“

Bouřka zahnala demonstranty dovnitř. Po celém Flagleru i mimo něj parkovala před nočními kluby ve dvojstupu hlídková policejní auta.

Zajeli k telefonnímu automatu. Nestor zavolal do skladiště, ale nikdo to nezvedl. Dům byl dva bloky odsud.

Projeli kolem něj. V ulici bydleli Kubánci střední vrstvy – malé domky s malými předzahrádkami a hračkami na trávníku.

Skladiště byla broskvově zbarvená budova. Panovalo zde ticho pozdní noci a nebezpečná tma.

Žádná světla. Žádná auta na příjezdové cestě. Oknem vpředu nepronikaly ven žádné odlesky televize.

Kemper zaparkoval u chodníku. Nikde se neotevřely dveře; nikde se nerozhrnuly ani nezatáhly záclony.

Nestor prověřil jejich kufr. „Zadní vchod?“

„Nechci to riskovat podruhy. Posledně se ten zámek málem rozlomil.“

„Tak jak se chceš dostat dovnitř?“

Kemper si nasadil rukavice. „V kuchyňských dveřích jsou dvířka pro psa. Přikrčíš se, sáhneš dovnitř a uvolníš západku.“

„Dvířka pro psa rovná se pes v domě.“

„Posledně tady žádnej nebyl.“

„Posledně není dneska.“

„Fulo s Teem ten dům sledovali. Vědí na beton, že tady psa nemaj.“

Nestor si natáhl rukavice. „Tak dobře.“

Šli po příjezdové cestě. Kemper se každou chvíli ohlížel. Nízké bouřkové mraky jim poskytovaly dodatečný úkryt.

Dveře byly ideální pro velké psy a malé lidi. Nestor se přikrčil a protáhl se do domu.

Kemper si velmi pečlivě nasadil rukavice. Nestor mu otevřel zevnitř.

Zamkli. Zuli se. Prošli kuchyní k topnému panelu. Ušli tři kroky rovně a čtyři vpravo – Kemper to posledně přesně změřil.

Nestor držel baterku. Kemper odsunul panel. Dávky byly naskládané úplně stejně.

Nestor je přepočítal. Kemper otevřel kufřík a vytáhl polaroid.

Nestor řekl: „Přesně dvě stovky.“ Kemper si to všechno vyfotil.

Čekali. Fotka vylezla z fotoaparátu.

Kemper ji přilepil na stěnu a držel u ní baterku. Nestor vyměňoval dávky. Napodobil rozložení včetně malinkých přehybů a nedokonalostí.

Zapotili celou podlahu. Kemper ji pak vysušil.

Nestor řekl: „Zavoláme Peteovi, ať víme, jak to vypadá.“

Kemper řekl: „Už je to nad naše síly.“

Jacku, prosím tě…

Dohodli se na celonočním sledování. Místní obyvatelé parkovali na silnici – Nestorova impala tudíž nebude nápadná.

Posunuli si sedadla dozadu a dívali se na dům Kemper v duchu spřádal fantazie na téma „Jack dostává svému slovu“.

Vraťte se domů a vezměte si své zboží. Pak to rychle prodejte, aby měla ta propaganda, co už se tiskne, aspoň částečně pravdu.

Nestor podřimoval. Kemper fantazíroval na téma „Hrdinové ze Zátoky sviní“.

Na příjezdovou cestu zatočilo auto. Bouchání dveří probralo Nestora během chvilky.

Kemper mu zakryl pusu. „Psst. Teď se jenom dívej.“

Do domu vešli dva muži. Vchod ozářila světla z bytu.

Kemper je poznal. Byli to agitátoři pro Castra, kteří prý obchodovali s drogami.

Nestor ukázal na auto. „Nechali běžet motor.“

Kemper se díval ke dveřím. Muži zamkli a vyšli ven s velkou aktovkou.

Nestor pootevřel okno. Kemper zaslechl pár slov španělsky.

Nestor překládal. „Jedou to všecko prodat do klubu.“

Muži se vrátili do auta. Světlo uvnitř se rozsvítilo. Kemper viděl jejich tváře jako ve dne.

Řidič otevřel aktovku. Spolujezdec rozbalil dávku a šňupl si.

A zkroutil se. A svíjel se. A křečovitě se třásl…

VRAŤ TO. TEĎ UŽ TO NEBUDOU CHTÍT PRODAT…

Kemper se vypotácel z vozu a vyběhl po příjezdové cestě. Vytáhl zbraň a ihned na auto vystřelil.

Předávkovaný muž v křeči vykopl čelní sklo.

Kemper namířil na řidiče. Předávkovaný sebou trhl a zablokoval jeho střelu.

Řidič vytáhl revolver s krátkou hlavní a vypálil. Kemper střelu ihned opětoval. Přiběhl Nestor a střílel – dva výstřely vysypaly boční okno a odrazily se od střechy vozu.

Kemper chytil jednu ránu. Odražené náboje rozstřílely svíjejícímu se muži obličej. Nestor trefil řidiče do zad a povalil ho na klakson.

Ozvalo se ÁÁÁÁ-ÚÚÚÚÚ-ÁÁÁÁ, ÁÁÁÁ-ÚÚÚÚÚ-ÁÁÁÁ – HLASITĚ HLASITĚ HLASITĚ.

Kemper střelil řidiče do obličeje. Rozbily se mu brýle a za své vzal i příčesek ve tvaru ježka.

Klakson řval jak na lesy. Nestor odstřelil volant od sloupku. Ta zatracená houkačka řvala ještě HLASITĚJI.

Kemper si všiml, že mu z košile trčí klíční kost. Potácel se po příjezdové cestě a z očí si utíral něčí krev. Nestor ho chytil a na zádech ho odnesl k autu.

Kemper slyšel hluk klaksonu. Kemper viděl na chodníku diváky. Kemper viděl u auta kubánské zlodějíčky – jak zvedají tu aktovku.

Kemper vykřikl. Nestor mu přistrčil k nosu dávku opravdového „háčka“.

Zakuckal se a kýchl. Srdce mu zaburácelo a pak spokojeně vrnělo. Vykašlal úplně nádhernou červeňoučkou krev.

Nestor nastartoval. Diváci se utíkali schovat. Ta legrační kost čouhala ven v prímovním pravém úhlu.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 19. 4. 1961.

Titulek z Des Moines Register:

NEVYDAŘENÝ POKUS O PŘEVRAT

SPOJOVÁN S AMERICKÝMI SPONZORY

VLOŽENÝ DOKUMENT: 19. 4. 1961.

Titulek z Los Angeles Herald-Express:

SVĚTOVÍ PŘEDSTAVITELÉ ODSUZUJÍ

„ILEGÁLNÍ INTERVENCI“

VLOŽENÝ DOKUMENT: 20. 4. 1961.

Titulek z Dallas Morning News:

KENNEDY TERČEM KRITIKY ZA

„NEOPATRNOU PROVOKACI“

VLOŽENÝ DOKUMENT: 20. 4. 1961.

Titulek a podtitulek ze San Francisco Chronicle:

FIASKO ZE ZÁTOKY SVINÍ ROZHOŘČILO SPOJENCE USA

CASTRO JÁSÁ NAD ROSTOUCÍM POČTEM MRTVÝCH Z ŘAD JEHO ODPŮRCŮ

VLOŽENÝ DOKUMENT: 20. 4. 1961.

Titulek a podtitulek z Chicago Tribune:

KENNEDY OBHAJUJE POSTUP V ZÁTOCE SVINÍ

CELOSVĚTOVÝ ODPOR PODRÝVÁ PREZIDENTOVU PRESTIŽ

VLOŽENÝ DOKUMENT: 21. 4. 1961.

Titulek a podtitulek z Cleveland Plain Dealer:

Z FIASKA V ZÁTOCE SVINÍ OBVIŇOVÁNA CIA

EXILOVÍ VŮDCI ODSUZUJÍ „KENNEDYHO ZBABĚLOST“

VLOŽENÝ DOKUMENT: 22. 4. 1961.

Titulek a podtitulek z Miami Herald:

KENNEDY: „DRUHÝ NÁLET MOHL ZAŽEHNOUT TŘETÍ SVĚTOVOU VÁLKU“

EXILOVÁ KOMUNITA UCTÍVÁ ZTRACENÉ A ZAJATÉ HRDINY

VLOŽENÝ DOKUMENT: 23. 4. 1961.

Titulek a podtitulek z New York Journal-American:

KENNEDY OBHAJUJE ČINNOST V ZÁTOCE SVINÍ KOMUNISTIČTÍ VŮDCI ODSUZUJÍ „IMPERIALISTICKOU AGRESI“

VLOŽENÝ DOKUMENT: 24. 4. 1961.

Článek z časopisu Hush-Hush. Autor Lenny Sands pod pseudonymem Výjimečnice Politicky Vševědoucí.

CASTRATO CASTRO KONEČNĚ DOKRALOVAL!

COUVAJÍCÍ CUCÁCI OHLAŠUJÍ OBROVSKOU ODPLATU!

Jeho rozkladná rudá rota se radovala z rozpuku jen dva roky. Vyhlaste to na všechny strany hrdé a bez uzardění: Fidel Castro, bombastický bradatý bard definitivně a dramaticky dokraloval minulý týden, kdy byl sesazen hrdinnými a houževnatými harcovníky, kteří touží po své vlasti a opodstatněně opovrhují odpornými rudými záškodníky znásilňujícími zemi, z níž vzešli!

Nazvěme to třeba dnem D roku 1961, chlapci a děvčata. Zátoku sviní označme za karibské Kartágo; Playa Girón pak Panteonem patriotů. Castra označme za oholeného a odvrženého – proslýchá se, že si oholil svůj plnovous, aby se vyhnul důvodným a dávným dělníkům msty!

Fidel Castro: špatně oholený Samson roku 1961! Jeho deliriem drásaná Dalila: bohabojní kubánští hrdinové uznávající naše hodnoty!!!

Castro a jeho mrtvolně marné machinace: suverénně sesazeni, K. O., už se nevracejte. Krutě kostrbaté kodrcání Kripla: pořád moralisticky mlátí Miami!!!

Věc: Fidel Castro prahne po prachách na prkno – dost dobrých děngách do dalších darmožroutských dob!

Věc: Fidel Castro halasně hanil rázné rovnostářství a všeobecně vnímavé rasové zákony USA, vyčítavé vražil na americké představitele za jejich nechutnou nevšímavost nenávistných nálad vůči barevným občanům.

Věc: jak vyjádřeno výše, Fidel Castro a jeho buřičský bratr Raúl prodávají v Miami silně smíchaná svinstva.

Věc: jak se Zátoka sviní čím dál víc vyvíjela jako Castrovo Waterloo, mršinovití mazlíčci toho mlžícího mastifa mířili do černošské části Miami s heroinem smíchaným s jedem na krysy! Spousty drogově závislých černochů do sebe tyhle komunistické karcinogenní koktejly klopily a zemřely zvláště zavrženíhodným způsobem!!!

Věc: tenhle výtisk byl do tisku poslán urychleně, aby čtenáři Hush-Hush nemuseli čekat, než jim poskytneme poctivou plejádu pravd o Playa Girón. Nemůžeme tudíž uvést jména výše zmíněných černochů ani poskytnout konkrétní detaily o jejich sketovsky způsobených skonech. Tato informace se objeví napříště v netrpělivě naplánovaných výtiscích v odvážném spojení s novým aktuálním tématem: „Skóre zápasu v banánové republice: Kdo je rudý? Kdo je tuhý?“

Adios, drazí čtenáři – a kéž se všichni sejdeme v Havaně u pořádné sklenice Cuba Libře.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 1. 5. 1961. Osobní vzkaz: J. Edgar Hoover pro Howarda Hughese.

Drahý Howarde,

v poslední době se asi o Hush-Hush moc nestaráš. Když se totiž mrkneš na výtisk z 24. dubna, zjistíš, že tohle číslo šlo do tisku přinejlepším příliš prudce a přinejhorším s jistou dávkou zločinné nedbalosti či zločinného záměru.

Neměl pan L. Sands k dispozici nějaké podvržené vědomosti o nepředvídatelných událostech? Jeho článek se zmiňuje o několika černoších, kteří se v okolí Miami předávkovali heroinem, a mé kontakty v policii v Miami mi sdělily, že k ničemu takovému nedošlo.

Devět nezletilých Kubánců nicméně zemřelo na následky aplikace otráveného heroinu. Můj kontakt mi sdělil, že 18. Dubna ukradli dva mladíci aktovku obsahující velké množství toxického heroinu z vozidla, které se ocitlo v dosud nevyjasněné přestřelce, při níž přišla o život dvojice Kubánců.

Můj kontakt se zmínil o podivné předvídavosti (i když dějinné lži) článku v Hush-Hush. Vysvětlil jsem mu, že jde jen o jednu z neuvěřitelných náhod, což mu jako vysvětlení zjevně stačilo.

Rád bych ti doporučil, abys řekl panu Sandsovi, ať se zamyslí nad fakty, která používá. Hush-Hush by neměl otiskovat veřejnou science-fiction, pokud ovšem jejím cílem není dosažení našich nejlepších zájmů.

S pozdravem,

Edgar

VLOŽENÝ DOKUMENT: 8. 5. 1961. Sloupek v Miami Herald:

Prezident Kennedy dnes označil přerušenou invazi kubánských exulantů v Zátoce sviní za „tvrdou lekci“ a dodal, že se z ní hodlá poučit.

Prezident sdělil neformálnímu shromáždění novinářů, že už ustavil studijní skupinu, která má zjistit, proč přesně invaze v Zátoce sviní selhala, stejně jako vyhodnotit americko-kubánskou politiku těsně po tom, co označil za „katastrofálně nepříjemnou epizodu“.

Skupina hodlá vyslechnout evakuované účastníky bojů v Zátoce sviní, zaměstnance Ústřední zpravodajské služby zapojené do plánování invaze a mluvčí kubánské exilové komunity z mnoha anticastrovských organizací, jež v současnosti vznikají na Floridě.

Ve skupině má být i admirál Arleigh Burke a generál Maxwell Taylor. Jejím předsedou bude ministr spravedlnosti Robert F. Kennedy.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 10. 5. 1961. Osobní vzkaz: Robert F. Kennedy pro Kempera Boyda.

Drahý Kempere,

hrozně nerad tě raněného otravuji s prací, ale vím, že jsi houževnatý, rychle se uzdravuješ a těšíš se, až se vrátíš ke svým povinnostem na ministerstvu spravedlnosti. Mám špatné svědomí, že jsem tě poslal vstříc nebezpečí, takže děkuji bohu, že se zotavuješ.

Mám pro tebe druhý úkol. Geograficky se hodí ke tvé práci v Annistonu i tvým občasným návštěvám Miami pro pana Hoovera. Prezident utvořil skupinu, která má analyzovat fiasko ze Zátoky sviní a kubánskou otázku celkově. Budeme se stýkat s lidmi ze CIA, případovými důstojníky z bojové linie, lidmi, co přežili Zátoku sviní, i se zástupci mnoha exilových frakcí ať sponzorovaných CIA, či někým jiným. Já tu skupinu vedu a chci, abys fungoval jako můj průzkumník a spojka na kontingent CIA umístěný v Miami i na jejich kubánské svěřence.

Myslím, že si povedeš dobře, i když tvé předinvazní pění ód na připravenost exulantů se ukázalo jako poměrně nepřesné. Měl bys vědět, že prezident ani já ti za konečné selhání té operace nedáváme žádnou vinu. V tomhle stadiu vyhodnocování si myslím, že vina leží hlavně na přespříliš horlivých lidech ze CIA, na nekvalitní předinvazní bezpečnosti a mimořádně špatném odhadu nespokojenosti panující na samotné Kubě.

Užij si další týden v Miami. Prezident tě pozdravuje a oba si myslíme, že je ironií osudu, že pětačtyřicetiletý muž, který celý svůj dospělý život vyhledával nebezpečí, je zasažen zbloudilou střelou vypálenou neznámým útočníkem při nějaké demonstraci.

Brzy se uzdrav a příští týden mi zavolej.

Bob

VLOŽENÝ DOKUMENT: 11. 5. 1961. Stejná telexová hlášení: Ředitel FBI J. Edgar Hoover pro Vrchní zvláštní agenty v New York City, Los Angeles, Miami, Bostonu, Dallasu, Tampě, Chicagu a Clevelandu. Všechna označena: DŮVĚRNÉ 1 – A / PO PŘEČTENÍ IHNED ZNIČTE.

Pane Vaše jméno bylo z tohoto telexu vymazáno z bezpečnostních důvodů. Považujte tohle sdělení za přísně tajné a po splnění níže uvedeného pokynu se obraťte přímo na mě.

Nařiďte svým nejdůvěryhodnějším agentům programu pro dopadání největších ryb, aby urychlili své snažení při instalování odposlechů známých míst schůzek členů organizovaného zločinu. Považujte tenhle úkol za svou nejvyšší prioritu. Nesdělujte informace vztahující se k téhle operaci v rámci stávajících komunikačních postupů ministerstva spravedlnosti. Všechna ústní i písemná hlášení předávejte pouze mně. Považujte tuhle informaci za uzavřenou a nepodléhající pokynům ministerstva spravedlnosti.

JEH

VLOŽENÝ DOKUMENT: 27. 5. 1961. Článek z oddílu „Zločin pod lupou“ časopisu Orlando Sentinel.

PODIVUHODNÁ ODYSEA CARLOSE MARCELLA

Nikdo nejspíš neví, kde se ten člověk narodil. Všeobecně panuje názor, že (domnělý) šéf mafie Carlos Marcello se narodil buď v Tunisu na severu Afriky, nebo kdesi v Guatemale. Marcellovy nejstarší vzpomínky se nevztahují ani k jedinému z těchto míst, ale k jeho adoptivní domovině, Spojeným státům americkým, tedy k zemi, odkud ho ministr spravedlnosti Robert P. Kennedy 4. dubna letošního roku deportoval.

Carlos Marcello: Muž bez vlasti.

Podle Marcellova vyprávění ho americká pohraniční stráž vystřelila jako prakem z New Orleansu a vysadila ho nedaleko Guatemala City v Guatemale. Tvrdil, že z letadla velmi odvážně uprchl a skrýval se v „různých guatemalských dírách pekelných“ jen v doprovodu právníka a v zoufalé snaze vrátit se legálně domů ke svému krbu a (domnělým) třem stovkám milionů dolarů, které ročně vydělá svými kšefty. Robert P. Kennedy mezitím postupoval na základě anonymních udání, podle nich se tenhle (domnělý) šéf mafie zdržoval na několika místech v Louisianě. Tipy nic nepřinesly. Kennedy si uvědomil, že Marcello se skrývá v Guatemale pod ochranou guatemalské vlády, a to už od prvopočátků jeho „odvážného útěku“.

Kennedy vyvinul diplomatický nátlak. Guatemalský premiér se mu podvolil a nařídil státní policii, aby začala Marcella hledat. (Domnělý) mafiánský paša a jeho právník byli objeveni v pronajatém bytě nedaleko od Guatemala City. Oba byli okamžitě deportováni do El Salvadoru.

Kráčeli od vesnice k vesnici, stravovali se v ušmudlaných kantýnách a spali v hliněných chatrčích. Právník se pokusil spojit s Marcellovým podřízeným, pilotem, který by je mohl odvézt do příjemnějších úkrytů. Muže se jim nepodařilo vyhledat a Marcello se svým společníkem, kteří se neustále obávali další deportace, kráčeli dál.

Robert P. Kennedy a právníci z jeho ministerstva spravedlnosti mezitím připravili právnické podklady. Marcellův právník psal hlášení a telefonicky je předával formálnímu legálnímu týmu toho (domnělého) mafiánského sultána v New York City. Marcellův pilot se najednou zčistajasna objevil a (s odvoláním na důvěryhodný zdroj tohoto reportéra) propašoval své kamarády z El Salvadoru do Matamoros v Mexiku, celou cestu těsně nad stromy, aby se vyhnuli odhalení radary.

Marcello a jeho právník pak přešli přes hranici. (Domnělý) mafiánský maháradža se udal na služebně pohraniční stráže v McAllenu v Texasu, neboť doufal, že odvolací porota o třech soudcích mu umožní zaplatit kauci a zůstat v Americe.

Jeho naděje byla oprávněná. Minulý týden totiž vyšel od soudu jako svobodný muž – i když jako muž sužovaný faktem, že nemá žádnou státní příslušnost.

Zástupce ministerstva spravedlnosti našemu listu sdělil, že záležitost Marcellovy deportace by se mohla legálně táhnout po mnoho let. Na otázku, zda je možno dosáhnout nějakého vhodného kompromisu, prohlásil ministr Kennedy: „Možné to je, pokud bude Marcello ochoten vzdát se svých majetků na území USA a přestěhuje se do Ruska či Mozambiku.“

Podivná odysea Carlose Marcella tedy pokračuje…

VLOŽENÝ DOKUMENT: 30. 5. 1961. Osobní vzkaz: Kemper Boyd pro Johna Stantona.

Johne,

díky za gin a uzeného lososa. Moc mi to chutnalo a nemocniční jídlo se mohlo jít zahrabat.

Už od 12. jsem zase zpátky v Annistonu. Malý bratr neuznává něco jako rekonvalescenci, takže zase dohlížím na demonstranty proti rasové segregaci a sbírám hlášení pro jeho kubánskou studijní skupinu (můžeme poděkovat N. Chaskovi, že mě dostal do nemocnice a nešel na policii. Nestor je špička v oboru podplácení dvojjazyčných doktorů).

Úkol ve studijní skupině mi dělá vrásky na čele. Jsem zapojen do naší Věci od jejího prvopočátku a stačí jediné nepozorné slovíčko před Malým bratrem, a už si se žádným z bratrů ani neškrtnu, přijdu o licenci právníka a nebudu schopen získat jakoukoli práci pro policejní či zpravodajskou agenturu. Takže bys měl vědět, že jsem úmyslně vyhledával vyslýchané z řad těch, s nimiž jsem se ještě nikdy nesetkal a kteří nevědí, že vykonávám i tajnou činnost pro CIA. Jejich výpovědi upravuju tak, aby předinvazní plánování CIA vyznělo v co nejlepším světle. Jak víš, Velký bratr se staví silně proti CIA. Malý bratr jeho nadšení sdílí, ale rovněž prokazuje skutečné nadšení pro Věc. To mi dodává odvahu, ale znovu musím zdůraznit stoprocentní nevyhnutelnost utajování všech spojení mafie-exil-CIA před Malým bratrem, což se teď s ohledem na jeho nové napojení na Věc stává problematičtějším.

Hodlám se ze své smluvní práce pro CIA vyvázat a soustředit se výlučně na mé dva úkoly pro ministerstvo spravedlnosti. Cítím, že CIA posloužím nejlépe tak, že budu fungovat jako přímá spojka mezi ní a Malým bratrem. Vzhledem k tomu, že kubánská otázka prochází pečlivým prověřením ze strany politiků, čím blíž se k nim udržím, tím líp můžu posloužit CIA i Věci samotné.

Náš obchod v rámci Jednotky zůstává i nadále solidně lukrativní. Důvěřuji schopnostem Fula a Nestora, aby to tak zůstalo. Santo mi říkal, že naši italští kolegové hodlají pokračovat ve značných příspěvcích. Playa Girón všechny navnadila na to, jak by to mohlo být. Nikdo se teď nechce zastavit. Nebyly by naše životy mnohem snazší, kdyby Malý bratr nenáviděl Italy jen o něco míň?

Měj se

Kemper

70

MlAMl/BLESSINGTON, ČERVEN 1961 – LISTOPAD 1961

V Tiger Kabs měli velký terč na šipky. Řidiči si vystřihovali fotky Fidela Castra a cupovali je na cáry.

Pete měl své vlastní terče.

Třeba Warda Littella. Momentálně Marcellova chlapce – zapojeného do práce mafie a nedotknutelného.

Třeba Howarda Hughese – bývalého šéfa a dobrodince.

Hughes ho vyrazil. Lenny Sands říkal, že ho k tomu přemluvili mormoni. Pomohlo k tomu fiasko Hush-Hush.

Boyd byl tenkrát v nemocnici a vznášel se na morfiu. Nemohl Lennymu zavolat a říct: „Stáhni to číslo“. Lenny byl incommunicado, neboť s jedním cukroušem. Nevěděl, že ta invaze nevyšla.

Dracula své mormony miloval. Hlavní mormon Duane Spurgeon schrastil nové kontakty na fet. Dracula teď mohl využívat služeb Narco Airlines bez letenek od Petea Bonduranta.

Dobrá zpráva: Spurgeon měl rakovinu. Špatná zpráva: Hughes poslal Hush-Hush ke dnu.

Článek o Zátoce sviní a předávkování se stal terčem sžíravé kritiky. Hughes platil Lennymu dál, ale aby psal pro soukromý skandální časopis.

V tom časopise se měly objevovat skandály příliš skandální pro veřejnou skandální spotřebu. Časopis budou číst jen dva náruživí konzumenti skandálu: Dracula a J. Edgar Hoover.

Dracula platil Lennymu pět stovek týdně. Dracula volal Lennymu noc co noc. Lennymu už lezl krkem Dracula i ten jeho sen „Chci celé Las Vegas!“

Hughes s Littellem byli jenom první na seznamu. Hlavním bodem byl prezident John F. Kennedy.

Jenž:

Váhal, vrávoral, vykračoval se, v Zátoce vzal do zaječích.

Jenž:

Křivil se, kroutil se, kálel si do kalhot, blbě bulel jako batole a Kubu klidně přiklepl komoušům.

Jenž:

Otálel, odsouval, odmítal a ostentativně ošulil jedenáct mužů z Blessingtonu, kteří tam padli.

On poskytl Jackovi špínu o půjčce mezi Hughesem a Nixonem. On tomu debilovi spolupodepsal hypotéku na Bílý dům. Procentuální dohoda Boyd-Bondurant – užitečná teď asi stejně jako Úskočný Dick Nixon.

CIA neustále klonovala nadšence z řad exulantů. Posádky člunů neustále připlouvaly na pobřeží Kuby. Byly to ale jenom takové hračičky, které jim byly platné jako kočce pyžamo.

Jack označil druhou invazi za „celkem pravděpodobnou“. Odmítl ale sdělit datum či upustit od nejasných vyjádření.

Jack je debil. Jack je nafoukaný, nadržený a napudrovaný.

Blessington byl ještě pořád na vysoké úrovni. Prodej fetu v rámci Jednotky stále vzkvétal. Fulo podplatil svědky Boydovy přestřelky – čtyřicet lidí dostalo tučné odměny.

Nestor zachránil Boydovi život. Nestor neznal strach. Nestor se jednou týdně vplížil na Kubu v mlhavé naději, že třeba narazí na Vousáče.

Taxislužbu řídil Wilfredo Delsol. Ten mladík si teď vedl dobře. Jeho procastrovské jančení už bylo dávno minulostí.

Jimmy Hoffa se v Tiger Kabs čas od času zastavoval. Jimmy byl proti Kennedymu nažhavený jako snad nikdo – a měl taky dost pádný důvod.

Bobby K. nutil Jimmyho tančit tak, jak on pískal: na melodii „Útoky, napadání a velká porota blues“. Jimmy se pomátl – projevovalo se to nostalgickými průpovídkami o akci s Darleen Shoftelovou.

Jimmy řekl: „Mohli bysme to udělat znova. Moh bych Bobbyho zničit tím, že bych se dostal na Jacka. Musíme věřit, že Jacka pičky ještě neomrzely.“

Jimmy s tím nedal pokoj. Jimmy jen odrážel nenávist, kterou překypovala celá mafie.

Sam G. řekl: „Proklínám den, kdy jsem Jackovi koupil Illinois.“ Heshie Ryskind řekl: „Kemper Boyd měl Jacka rád, tak jsme si mysleli, že bude košer.“

Boyd byl teď trojnásobným nebo snad čtyřnásobným agentem. Boyd o sobě tvrdil, že nemůže usnout. Boyd říkal, že v noci nespí proto, že si musí dávat dohromady všechny svoje lži.

Boyd byl spojkou v kubánské studijní skupině. Boyd přijížděl do Jednotky jen výjimečně – to mu mělo usnadnit život.

Boyd krmil Bobbyho dezinformacemi ve prospěch CIA. Boyd krmil CIA tajnostmi ze studijní skupiny.

Boyd tlačil na Bobbyho s Jackem. Boyd na ně naléhal, aby zabili Castra a usnadnili druhou invazi.

Bratři takový nápad zamítli. Boyd prohlásil, že Bobby je Věci nakloněn víc než jack – ale jen do jisté nejisté míry.

Jack řekl, že žádná druhá invaze nebude. Jack odmítl poskytnout souhlas k likvidaci Vousáče. Studijní skupina spíchla alternativu nazvanou Operace mangusta.

Byla to skvělá dalekonosná nomenklatura. Zkusme získat Kubu nazpět ještě v tomhle století. Tady je padesát milionů ročně – přines, CIA, přines!

Mangusta zplodila JM/Wave. Pod tímhle kódovým označením se skrývalo šest budov v univerzitním kampusu v Miami. JM/Wave byla spousta pracoven s grafy a dílny s tajnými materiály.

JM/Wave byla jako vysoká pro magory.

Přines, CIA, přines. Dávej si pozor na svoje exilové skupiny, ale nepřetrhni se – to by mohlo Načesanému Jackovi ubrat hlasy v průzkumech.

Boyd Jacka pořád obdivoval. Byl moc hluboko, než aby ho mohl vidět s odstupem. Boyd říkal, že obdivuje jeho práci na poli občanských práv – protože v tom nebyla žádná lest.

Boyd měl potíže s usínáním. To je fajn, Kempere – moje klaustrofobické sny bych ti totiž nepřál.

71

WASHINGTON, D. C, ČERVEN 1961 – LISTOPAD 1961

Jeho kancelář se mu hrozné líbila. Koupil mu ji Carlos Marcello.

Byl to prostorný třípokojový byt. Budova byla nedaleko Bílého domu.

Všechno vybavení na míru. Dubem obkládané stěny a zelená kůže vzdáleně připomínaly pracovnu Julese Schiffrina.

Neměl sekretářku ani recepční. Carlos se nerad dělil o tajemství.

Carlos ho vzal zase zpátky. Bývalý chicagský Fantom se teď stal právníkem mafie.

Ta symetrie mu připadala opravdová. Spojil své štěstí s mužem, který sdílel jeho nenávist. Kemper jejich spojenectví usnadnil. Věděl, že se to vystříbří.

John F. Kennedy se s Kemperem doplňoval. Byli to dva okouzlující povrchní muži, kteří nikdy nevyrostli. Kennedy poslal zločince do cizí země a pak je zradil, když viděl, jak to vypadá. Kemper jedny černochy chránil a dalším prodával heroin.

Carlos Marcello hrál stejně pošahanou hru. Carlos využíval lidi a dával si pozor, aby znali pravidla. Carlos věděl, že za svůj život bude pykat věčným zatracením.

Urazili spolu stovky kilometrů. V džungli spolu chodili na mši a poskytovali kostelům výstřední milodary.

Pochodovali sami. Nedoprovázeli je žádní bodyguardi nebo příživníci.

Jedli v kantýnách. Kupovali oběd celým vesnicím. On psal hlášení o deportaci na stolech a telefonem je předával do New Yorku.

Chuck Rogers je zavezl do Mexika. Carlos řekl: „Důvěřuju ti, Warde. Když řekneš, abych se šel udat, udělám to.“

Jeho důvěru nezklamal. Tři soudci prověřili důkazy a propustili Marcella na kauci. Littellovy podklady byly považovány za odvážné a dokonalé.

Vděčný Carlos ho seznámil s Jamesem Riddlem Hoffou. Jimmy měl pošetilost v krvi – Carlos mu předal knihy fondu a popsal mu okolnosti jejich vrácení.

Hoffa se stal jeho druhým klientem. Robert Kennedy zůstával jeho jediným protivníkem.

Sepisoval hlášení pro formální Hoffovy advokáty. Výsledky jen potvrzovaly jeho dokonalost.

Červenec 1961: bylo staženo druhé obvinění v případu Sun Valley. Littellovy podklady porotu přesvědčily o tom, že velká porota nebyla řádně ustanovena.

Srpen 1961: velká porota na jihu Floridy byla zbavena právoplatnosti. Littellovy podklady prokázaly, že veškeré důkazy byly shromážděny na základě podněcování ke zločinu.

Kruh se uzavřel.

Přestal pít. Pronajal si pěkný byt v Georgetownu a konečně rozluštil šifru knih fondu.

Čísla a písmena se změnila ve slova. Slova se změnila ve jména – mohl je porovnat s policejními spisy, telefonními seznamy a anonymnímy jmény. Pročítal záznamy matrik o úmrtích a zprávy o spáchaných zločinech. Čtyřikrát projel jména, data a čísla a všechna hlavní data porovnal.

Sledoval jména napojená na čísla odkazující na hlášení o držitelích veřejně obchodovatelných akcií. Vyhodnocoval jména a čísla kvůli svému vlastnímu investičnímu portfoliu – a nashromáždil ohromující historii tajné finanční dohody.

Mezi těmi, kdo si vypůjčili z ústředního penzijního fondu Teamsters figurovali:

Čtyřiadvacet senátorů, devět guvernérů, sto čtrnáct kongresmanů, Allen Dulles, Rafael Trujillo, Fulgencio Batista, Anastasio Somoza, Juan Perón, držitelé Nobelovy ceny, na drogách závislé filmové hvězdy, lichváři, odboroví předáci, majitelé továren bojující proti odborům, příslušníci horních deseti tisíc z Palm Beach, podvodní podnikatelé, francouzští pravičáci s rozsáhlými majetky v Alžírsku a sedmašedesát obětí neobjasněných vražd, jež bylo možno označit za oběti penzijního fondu.

Hlavním poskytovatelem hotovosti a půjčovatelem byl jistý Joseph P. Kennedy Sr.

Jules Schiffrin zemřel předčasně. Třeba vycítil nezmapovaný potenciál fondu – machinace mimo dosah obyčejných mafiánů.

Mohl do toho zahrnout Schiffrinovy vědomosti. Mohl tu jedinou věc podpořit celou vahou své moci.

Pět měsíců absolutní střízlivosti mu poskytlo tu jedinou jistotu:

Jsi schopen všeho.

Část IV

HEROIN

prosinec 1961 – září 1963

72

MIAMI, 20. 12. 1961

Chlapi ze CIA tomu podniku říkali „Opalovna“. Holky v šortkách a podprsenkách pět dní před Vánoci – fakt že jo.

Velký Pete hledá ženu. Zkušenosti s vydíráním výhodou, ale nikoli podmín…

Boyd řekl: „Posloucháš mě?“

Pete řekl: „Poslouchám a dívám se. Fajn výlet, ale holky mě berou víc jak JM/Wave.“

Zabočili mezi budovy. Operační stanoviště bylo naproti ženské tělocvičně.

„Pete, pošlou…“

„Říkal jsi, že Fulo s Nestorem by mohli obchod s Jednotkou řídit sami. Říkal jsi, že Lockhart přešel na smluvní práci, aby rozjel vlastní Klan v Mississippi a donášel federálům. Chuck nastoupí na jeho místo v Blessingtonu, a mým novým úkolem bude dodávat zbraně Guyovi Banisterovi do New Orleansu. Lockhart má pár kontaktů přes zbraně, který by mi mohly bodnout, a Guy špehuje nějakýho chlápka jménem Joe Milteer, a ten má kontakty na pár chlapů z John Birch Society a na milici. Ty maj fůru prachů na zbraně a Milteer z nich pár pustí v taxislužbě.“

Dorazili na chodník ve stínu a sedli si na lavičku mimo slunce. Pete si protáhl nohy a díval se na tělocvičnu.

„Solidní výkon na znuďěnýho posluchače.“

Pete zívl. „JM/Wave a Mangusta jsou nuda. Otravování na pobřeží, prodej zbraní a monitorování exilovejch skupin jsou taky pěkně k ničemu.“

Boyd si sedl obkročmo na lavičku. O dvě lavičky dál se družily studentky s nadrženými Kubánci.

„Popiš mi svou ideální představu o akci.“

Pete si zapálil cigaretu. „Měli bysme sundat Fidela. Já jsem pro, ty jsi pro a jediný dva, kdo nejsou pro, jsou tví kamarádi Jack s Bobbym.“

Boyd se usmál. „Začínám mít pocit, že bychom se do toho měli pustit i tak. Kdyby se nám podařilo najít někoho, kdo by to udělal, ten útok by pak nikdy nikdo nespojoval ani s CIA, ani s námi.“

„Jack a Bobby by si mohli říct, že měli prostě kliku.“

Boyd přikývl. „Měl bych s tím seznámit Santa.“

„Já už to udělal.“

„A líbilo se mu to?“

„Jo, líbilo. A řek o tom Johnnymu Rossellimu a Samovi G., a ti oba říkali, že by do toho šli.“

Boyd se poškrábal na klíční kosti. „A to ti všichni kývli jen tak?“

„Úplně hned zase ne. Všem se ten nápad zamlouvá, ale vypadá to, že by potřebovali ještě trochu přemlouvat.“

„Možná bychom měli najmout Warda Littella, aby sepsal pár hlášení. Ten je momentálně králem přesvědčovatelů.“

„Chceš říct, že se ti líbí, jak ošulil Carlose s Jimmym?“

„Tobě ne?“

Pete vyfukoval kroužky dýmu. „Solidní návrat se mi líbí jako všem ostatním, ale Littell je něco jinýho. A ty se usmíváš, protože tvůj uťáplej bratříček se konečně začal chovat jako pořádnej chlap.“

Kolem prošly studentky. Velký Pete hledá…

Boyd řekl: „Nezapomeň, že je na naší straně.“

„Neboj. A nezapomenu, že na ní byl i tvůj kamarád Jack.“

„Ten pořád je. A poslouchá Bobbyho tak, jako nikoho dalšího, a ten je naší Věci den ode dne nakloněnější.“

Pete vyfukoval krásné soustředné kružnice. „To je fajn vědět. Možná to znamená, že až se Bobby sám nechá zvolit prezidentem, budeme mít konečně šanci dostat se k našim penězům z kasin.“

Boyd vypadal rozrušeně. Mohly to být vedlejší účinky té přestřelky – trauma dokáže člověka rozhodit na pořádně dlouho.

„Kempere, posloucháš…?“

Boyd ho přerušil. „Projevoval jsi všeobecně antikennedyovský postoj. Chystal ses začít něco proti prezidentovi přesto, že i on zůstává naším nejlepším nástrojem, jak se k penězům z kasina dostat, a i když hlavním faktorem vedoucím k neúspěchu v Zátoce sviní nebyla Kennedyho zbabělost, ale všeobecná nepřipravenost CIA.“

Pete hvízdl a plácl do lavičky. „To jsem se teda neměl do tvejch chlapců navážet.“

„Do chlapce, je jenom jeden.“

„To se ti omlouvám, vole, i když pořád nechápu, proč jseš tak posranej z toho, že se můžeš lísat k prezidentovi Spojenejch států.“

Boyd se usmál. „Kvůli tomu, kam mě s sebou bere.“

„Jako třeba chránit negry v Meridianu v Mississippi?“

„Mám teď černošskou krev. Ta transfuze, kterou mi dali v nemocnici, byla od barevného.“

Pete se zasmál. „Ty máš hlavně komplex velkýho bílýho muže. Máš tvoje špicly a Kubánce a k tomu ještě ten pošahanej pocit, že jseš jejich aristokratickej spasitel.“

Boyd řekl: „Už jsi skončil?“

Pete sklouzl očima z vysoké brunety. „Jo, skončil.“

„A máš chuť racionálně prověřit útok na Fidela?“

Pete odcvrnkl cigaretu proti stromu. „Můj jedinej racionální názor je: ‚Ať to udělá Nestor.‘“

„Já jsem myslel na Nestora a dva náhradní střelce.“

„A ty najdeme kde?“

„Porozhlédneme se. Ty najmeš dvě dvoučlenné skupiny, já jednu. Nestor pak vyrazí s finalisty.“

Pete řekl: „Tak do toho.“

Dougie Frank Lockhart odposlouchával celý pravicový jih. Když někdo hledal zbraně, věděl, komu zavolat? Zrzavému Dougiemu v Pucketťu v Mississippi.

Santo s Carlosem dali každý padesát litrů. Pete peníze shrábl a vyrazil na nákupy.

Dougie Frank sjednával obchody s pětiprocentní přirážkou. Dohazoval prvotřídní použité zboží z okruhu rasové nenávisti.

Lockhart se ve svém oboru vyznal. Lockhart věděl, že jižní pravice přehodnocuje svoje potřeby zbraní.

Komunistická hrozba vyžadovala obrovské zásoby zbraní. Na menu byly samopaly, minomety a granáty. Nabroušení negři teď rudou hrozbu zastínili – a na ty stačily menší zbraně.

Hluboký jih připomínal velký a ztřeštěný blešák.

Pete vyměňoval opotřebované pistole za fungl nové bazuky. Pete kupoval funkční pušky Thompson za půl sta kus. Pete vybavil šest táborů půl milionem kusů munice.

Milice, Strana práv národních států, Strana národní obrody, Vznešení rytíři Ku Klux Klanu, Královští rytíři Ku Klux Klanu, Říšští rytíři Ku Klux Klanu a Průzračná koalice klanu za novou konfederaci zase vybavovaly jeho. Zásoboval šest exilových táborů plných náhradních střelců.

Pete tři týdny kupoval zbraně. Pětkrát se otočil mezi Miami a New Orleansem.

Padesát litrů se vypařilo jako pára nad hrncem. Heshie Ryskind přihodil dalších dvacet. Heshie měl nahnáno – doktoři u něj diagnostikovali rakovinu plic.

Heshie vyrazil na objížďku táborů, aby nemyslel jenom na svoje podlomené zdraví. Přivezl s sebou Jacka Rubyho a jeho striptérky a Dicka Contina a jeho akordeon.

Striptérky se svlékaly a dováděly se cvičenci z řad exulantů. Heshie zaplatil relaci celým táborům. Dick Contino hrál „Španělskou lady“ asi šesttisíckrát.

Jimmy Hoffa se objevil na večírku v Lake Pontchartrain. Jimmy bez ustání hulákal, řval a nadával na Kennedyovy.

Joe Milteer se ke skupince připojil kousek od Mobile. Aniž by ho kdokoli prosil, přihodil do měšce na zbraně deset tisíc.

Guy Banister označil staříka Joea za „neškodného“. Lockhart říkal, že ten stařík tuze rád zapaluje černošské kostely.

Pete zpovídal náhradní střelce ohledně útoku proti Fidelovi. Svoje kritéria shrnul do dvou jednoduchých otázek.

Máš zkušenosti jako ostřelovač?

Umřel bys, abys Nestoru Chaskovi připravil ideální místo k výstřelu?

Napochodovalo před něj kolem stovky Kubánců. Čtyři muži prošli.

CHINO CROMAJOR:

Přežil Zátoku sviní. Odhodlán vyhodit Castra do vzduchu radikální klystýrovou bombou.

RAFAEL HERNÁNDEZ-BROWN:

Výrobce doutníků/dělostřelec. Odhodlán podstrčit Vousáčovi otrávené cigáro a shořet v plamenech s člověkem, který ho obral o pole tabáku.

CÉSAR RAMOS:

Bývalý kuchař kubánské armády. Odhodlaný připravit výbušninou nadívané selátko a zemřít na Castrově poslední večeři.

WALTER „JUANITA“ CHACÓN:

Sadistický homosexuál. Dle svých slov odhodlaný vyšukat Fidela do prdele a opustit tento svět v orgasmech křížové palby.

Zpráva pro Kempera Boyda:

Přiveď lepší střelce než já – jestli to dokážeš.

73

MERIDIAN, 11. 1. 1962

Kemper si vzal namíchaný koks s „háčkem“. Byla to přesně jeho šestnáctá zkušenost s fetem.

A dvanáctá od doby, co mu doktoři přestali podávat léky. V průměru to dělalo 1,3 dávky za měsíc.

Točila se mu hlava. Mozek mu jel na plné obrátky. Jeho oprýskaná místnost v motelu Seminole se mu skoro začínala líbit.

Zpráva:

Zajdi za tím barevným knězem. Dává dohromady skupinu stěžovatelů ve věci hlasovacích práv.

Zpráva:

Zajdi za Dougiem Frankem Lockhartem. Má pro tebe připravené dva ochotné střelce.

Dávka dorazila až domů.

Přestalo mu cukat v klíční kosti. Svorky, které ji držely pohromadě, o sobě přestaly dávat vědět.

Kemper si utřel nos. Portrét nad jeho stolem cosi ozářilo.

Byl to Jack Kennedy, fotografie před Sviněmi. A vzadu vzkaz po Sviních: „Kempem Boydovi. Myslím, že v poslední době jsme oba dostali pár kulek.“

Dávka č. 16 byla pořádná. Jackův úsměv vyhovoval nejpřísnějším požadavkům – doktor Nebolíto mu dal injekcí těsně před focením.

Jack vypadal mladý a neporazitelný. Posledních devět měsíců z něj ale vysálo pořádnou dávku šťávy.

Mohlo za to fiasko v Zátoce sviní. Jack vyrostl za přílivovou vlnou cenzury.

Jack obviňoval sám sebe – a CIA. Jack vyhodil Allena Dullese i Dicka Bissella. Jack prohlásil: „Rozsekám CIA na tisíc kousků.“

Jack nenávidí CIA. Bobby ne. Ten teď nenávidí Fidela Castra tak, jako nenávidí Hoffu a mafii.

Zpětné prozkoumání Zátoky sviní se příšerně vleklo. Fungoval jako dvojitý agent Kemper Boyd a gardedáma. Představoval Bobbymu desítky přikrášlených exulantů – nezločineckých typů, které mu chtělo ukázat Langley.

Studijní skupina označila invazi:

„donkichotská“, „provedená s nedostatečným počtem mužů“ a „založená na lživých informacích“.

Souhlasil. Langley nesouhlasilo.

Langley se domnívalo, že Kemper Kennedyho omlouvá. Považovalo ho za politicky neprozíravého.

Tohle mu řekl John Stanton. V tichosti s tou pochvalou souhlasil.

Nahlas přikývl: Ano, JM/Wave jistě prokáže své opodstatnění.

Tiše nesouhlasil. Nutil Bobbyho k atentátu na Fidela Castra. Bobby nesouhlasil. Říkal, že je to příliš gangsterské a neshoduje se to s kennedyovskou politikou.

Bobby byl býk se silnými morálními zásadami. Změřit jeho hlavní linie šlo jen málokdy.

Býk Bobby zřídil v deseti velkých městech oddíly proti šmelinářům. Jejich jediným úkolem bylo nabírat informátory z řad organizovaného zločinu. Tenhle krok pana Hoovera rozezlil. Nezávislí bojovníci proti mafii by mohli zatlačit do pozadí jeho program pro dopadání největších ryb.

Býk Bobby nenávidí býka J. Edgara. Býk J. Edgar mu nezůstává nic dlužen. Byla to bezprecedentní nenávist – ministerstvo spravedlnosti jí překypovalo.

Hoover fingoval pomalou práci. Bobby oklestil autonomii FBI. Guy Banister říkal, že Hoover umístil ilegální odposlechy do všech sídel mafie od pobřeží k pobřeží.

Bobby neměl tušení. Pan Hoover měl tajnosti v krvi.

A Ward Littell jakbysmet. Wardovým nejlepším tajemstvím byl „přestupek“ Joea Kennedyho v penzijním fondu.

Joe měl koncem loňského roku skoro smrtelnou mrtvici. Claire říkala, že Lauru to „položilo“.

Pokusila se navázat kontakt se svým otcem. Bobby jí v tom zabránil. To třímilionové odstupné bylo závazné a neměnné.

Claire absolvovala Tulane s vyznamenáním. Právnická fakulta Newyorské univerzity ji přijala. Přestěhovala se do New York City a zabydlela se v bytě poblíž Laury.

Laura se o něm zmiňovala jen zřídka. Claire jí řekla, že ho v Miami zranila „zbloudilá kulka“. Laura prý na to: „Kemper a, zbloudilá‘? Nikdy.“

Claire jeho slabší verzi přestřelky uvěřila. Claire se za ním rozletěla do nemocnice v tu vteřinu, kdy položila sluchátko.

Claire říkala, že Laura má nového přítele. Claire říkala, že je fajn. Claire říkala, že se seznámila s Lauřiným „fajn kamarádem“, Lennym Sandsem.

Lenny porušil jeho rozkaz a obnovil kontakt s Laurou. Lenny vždycky hrál nepřímo – ten článek o Zátoce sviní v Hush-Hush byl plný dvojsmyslných narážek.

Bylo mu to fuk. Lennyho šlo vydírat a z dohledu mu zmizel už před dávnou dobou.

Lenny sháněl špínu pro Howarda Hughese. Lenny některá tajemství roznášel a na jiných seděl. Lenny měl informace o tom, že Kemper Boyd to v dubnu 1961 posral.

Kemper si dal další dávku.

Srdce mu burácelo. Klíční kost otupěla. Vzpomínal si, jak mu loňský květen spravil po loňském dubnu chuť.

Bobby mu přikázal, aby sledoval nějaké demonstranty za práva černochů. Řekl: „Jen se dívej a zavolej pomoc, kdyby členové KKK nebo kdokoli jiný začali nějak vyvádět. Nezapomeň, že jsi ještě v rekonvalescenci.“

Pozoroval. Dostal se blíž než reportéři a kameramani.

Viděl, jak zastánci občanských práv nastupují do autobusů. Sledoval je. Z otevřených oken hulákaly hymny.

Za autobusy jeli i kovbojové. Z autorádií burácela jižanská hymna. Pár buřičů odehnal svým odznakem a ruku, jíž střílel, měl pořád v šátku.

Zastavil se v Annistonu. Nějací magoři mu propíchali gumy. Dav bělochů vybrakoval skladiště a vyhnal autobus svobody z města.

Pronajal si starý chevrolet a zkoušel je dohnat. Řítil se po dálnici a zahlédl lynčování.

Autobus lehl popelem. Poldové, demonstranti za práva černochů a jejich odpůrci do sebe mlátili u krajnice.

Viděl, jak si barevná holka dusí hořící ohon. Viděl, jak jeden blázen s letlampou opaluje pneumatiky. Odehnal ho ze silnice a bušil do něj pistolí, dokud nebylo skoro po něm.

Čas od času si něco dám. Ale jenom proto, abych si udržel přehled o věcech.

„… a nejlepší na tom, co tady navrhuji, je, že nebudete muset veřejně svědčit u soudu. Federální soudci si přečtou vaše výpovědi a mé doplňující vysvětlivky, a od nich se odrazí. Pokud někdo z vás bude předvolán kvůli svědecké výpovědi, bude to jen na neveřejném slyšení, bez reportérů, advokáta protější strany nebo zástupců místní policie.“

V tom příjemném kostelíku všichni stáli. Kazatel shromáždil asi šedesát lidí.

Kemper řekl: „Otázky?“

Nějaký muž: „Vodkaď ste?“ Nějaká žena: „A co ochrana?“

Kemper se naklonil přes pultík. „Jsem z Nashvillu v Tennessee. Možná si vzpomenete, že jsme tam v roce 1960 měli pár bojkotů a okupačních akcí, a asi si vybavíte, že jsme udělali velký pokrok směrem k integraci a s minimem prolité krve. Uvědomuju si, že Mississippi je mnohem méně civilizované než můj rodný stát, a pokud jde o ochranu, můžu vám říct jen to, že když se půjdete zaregistrovat pro volbu, budete mít na své straně čísla. Čím víc lidí podá svá svědectví, tím líp. Čím víc lidí se zaregistruje a odvolí, tím líp. Nepopírám, že některé elementy nebudou z vašeho hlasování nadšené, ale čím víc bude těch, co budou volit, tím větší je vaše šance zvolit si takové místní představitele, kteří udrží tyhle živly v klidu.“

Jeden muž: „Máme venku hezkej hřbitov. Já jenom, že nikdo z nás se tam nechce stěhovat nějak rychle.“

Nějaká žena: „Nemůžeš čekat, že po tolika letech budeme mít najednou právo na svojí straně.“

Kemper se usmál. Dvě dávky a oběd sestávající ze dvou martini celý kostel tak nějak prosvětlovaly.

„Co se týče hřbitovů, ten váš je skoro nejhezčí, co jsem kdy viděl, ale nikomu z nás se na něj nechce dřív než někdy kolem roku 2000, a pokud jde o ochranu, můžu říct jen to, že prezident Kennedy odvedl hodně dobrou práci, když vloni ochránil ty bojovníky za svobodu, a pokud ty zmiňované vybledlé, vypatlané skupiny nádeníků sáhnou po síle, aby potlačily vaše občanská práva, která vám dal Bůh, pak se té jejich hrozbě postaví federální vláda s ještě větší silou, protože vaše touha po svobodě nebude sražena na kolena, neboť je dobrá, správná a opravdová a vy máte k ruce sílu vlídnosti, slušnosti a svrchované oprávněnosti.“

Shromáždění zvedli paže a začali tleskat.

„… je to vlastně něco jako komplot mezi odborama a vedením firmy. Já mám svoje Královský rytíře, což je v zásadě pobočka FBI, a za úkol mám jenom to, abych poslouchal a práskal na Vznešený rytíře a Říšský rytíře kvůli poštovním podvodům, a to je taky jediná činnost Klanu, o kterou panu Hooverovi jde. Nastrčil jsem svoje informátory do obou těch skupin a platím je ze svýho platu, co mi dává FBI, a to mi pomáhá udržovat moc v mojí vlastní skupině.“

V boudě byly cítit zatuchlé ponožky a kouř z marihuany. Dougie Frank měl na sobě prostěradlo a levisky.

Kemper zabil mouchu, co se mu usídlila na židli. „A co ti střelci, cos mi o nich povídal?“

„Jsou tady. Spěj u mě, protože motely kolem nedělaj rozdíly mezi Kubáncema a negrama. To se ty samosebou snažíš změnit, že jo.“

„A kde jsou teď?“

„Mám střelnici o kus dál. Jsou tam s několika mejma rytířema. Dáš si pivo?“

„Co takhle suché martini?“

„To tady neseženeš. A každej, kdo si to objedná, je hned označenej za federálního agitátora.“

Kemper se usmál. „Barman ve Skyline je na mojí straně.“

„Tak to je buď Žid, nebo homouš.“

Kemper nasadil jeden ze svých přízvuků. „Chlapče, ty pokoušíš mou trpělivost.“

Lockhart se ušklíbl. „No… hergot, měl bys vědět, že se mi doneslo, že Pete našel svý čtyři chlapy. Guy Banister říkal, že tobě chyběj ještě dva, což mě nepřekvapuje, když vezmu, kolik máš práce s tou integrací.“

„Pověz mi o těch střelcích. Ostatní poznámky si nech a přejdi k věci.“

Lockhart se zhoupl na židli. Kemper si svou židli přisunul blíž k němu.

„No, hm, Banister, tak ten mi je sem poslal. Ukradli na Kubě člun a vyjeli s ním na pláž v Alabamě. Vykradli pár pump a krámů s chlastem a obnovili dávný kamarádství s tím Francouzem Laurentem Guérym, kterej jim řek, aby zavolali Guyovi, že má nějakou práci proti Fidelovi.“

„A?“

„A Guy měl pocit, že na jeho gusto jsou až moc šílený, což už něco znamená. Poslal je ke mně, ale já je využiju asi tak jako pes blechy.“

Kemper se přiblížil. Lockhart se zhoupl, až narazil do zdi.

„Ty vole, tlačíš mě do rohu víc, než jsem zvyklej.“

„Pověz mi o těch Kubáncích.“

„Ježíši, já myslel, že jsme kámoši.“

„To jsme. A teď mi pověz o těch Kubáncích.“

Lockhart si odsunul židli stranou. „Jmenujou se Flash Elorde a Juan Canestel. ‚Flash‘ není Elordeho vlastní jméno. Ale říká si tak, protože má stejný příjmení jako jeden boxer, a tomu dali tuhle přezdívku.“

„A?“

„A oba jsou pořádný magoři a proti Fidelovi. Flash měl v Havaně obchod s bílým masem a Juan znásilňoval ženský, než ho Fidelova tajná policie vykastrovala, protože mezi léty 1959 a 1961 znásilnil kolem tří stovek ženskejch.“

„A jsou ochotni položit život za svobodu Kuby?“

„To si piš. Flash říká, že s ohledem na to, co ved za život, považuje za zázrak, když se ještě ráno vůbec probudí.“

Kemper se usmál. „Takový postoj by sis taky měl osvojit, Dougie.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že vedle Meridianu je fajnový kostel pro barevné. Patří církvi Prvních svatodušních baptistů a vedle něj je krásný mechem porostlý hřbitůvek.“

Lockhart si zacpal jednu nosní dírku a vysmrkal se na podlahu. „No a co jako? Co vlastně jseš? Nějakej fanoušek do černošskejch církví?“

Kemper protahoval svůj přízvuk. „Vyřiď svým chlapcům, aby ten kostel nechali na pokoji.“

„Ty vole, jak si představuješ, že pořádnej běloch, co si sám sebe váží, může na něco takovýho reagovat?“

„Řekne, Ano, pane Boyde.‘“

Lockhart vyprskl. Kemper si pobrukoval „Jednou budem dál“.

Lockhart řekl: „Ano, pane Boyde.“

Flash měl vlasy jen na temeni hlavy. Juan měl v rozkroku obří vybouleninu – kapesníky nebo zmuchlanou látkou vyplňoval prostor, kde míval varlata.

Střelnice byla ve skutečnosti prázdným prostorem vedle autokempu. Členové Klanu v „uniformách“ stříleli po plechovkách a popíjeli pivo a Jacka Danielse.

Na třicet metrů zasáhli jednu plechovku ze čtyř. Flash s Juanem trefili každou z dvojnásobné vzdálenosti.

Stříleli ze starých em-jedniček v pozdně odpoledním světle. Lepší pušky a teleskopická mířidla z nich udělají neporazitelné střelce.

Dougie Frank kroužil kolem. Kemper sledoval, jak Kubánci střílejí.

Flash s Juanem se svlékli do půl těla a košilemi odháněli komáry. Oba měli od pasu nahoru jizvy po mučení.

Kemper hvízdl a mávl na Lockharta: už je sem pošli.

Dougie Frank je vzal s sebou. Kemper se opřel o starého forda. Korbu měl narvanou lahvemi s chlastem a zbraněmi.

Došli až k němu. Kemper spustil zdvořile a vlídně.

Ukláněli se a usmívali. Potřásli si rukama. Flash s Juanem si oblékli košile – znamení respektu vůči tomu velkému bílému muži.

Kemper skončil se zdvořilostmi. „Jmenuji se Boyd. Mám pro vás jeden úkol.“

Flash řekl: „Si, trabajo. Quién el…“

Juan ho umlčel. „Jaký úkol?“

Kemper to zkusil španělsky. „Trabajo muy importante. Para matar el grande puto Fidel Castro.“

Flash poskakoval, jako gumová kulička. Juan ho chytil a zklidnil ho.

„Není to vtip, pane Boyde?“

Kemper vytáhl peněženku. „Kolik by bylo potřeba, abych vás přesvědčil?“

Přišli těsně k němu. Kemper jim ukázal stodolarové bankovky.

„Nenávidím Fidela Castra stejně jako ostatní kubánští vlastenci. Zeptejte se na mě pana Banistera nebo vašeho přítele Laurenta Guéryho. Zaplatím vám z vlastní kapsy, dokud se do toho nezapojí naši sponzoři, a když uspějeme a Castra dostaneme, zaručuji vám vysoké bonusy.“

Peníze je hypnotizovaly. Kemper udělal krok k nim.

Dal stovku Flashovi a stovku Juanovi. Jednu Flashovi, jednu Juanovi, jednu Flashovi…

Canestel sevřel dlaň. „Věříme vám.“

Kemper vzal z korby jednu láhev. Flash si krátil čas bušením do zadního nárazníku.

Kdosi z členů Klanu zařval: „Nechte taky něco pro nás bělochy!“

Kemper se napil. Flash se napil. Juan vyzunkl půlku lahve.

Chvilka na piknik se protáhla.

Kemper koupil Flashovi s Juanem nové oblečení. Vystěhovali si věci z Lockhartovy boudy.

Kemper zavolal svému makléři do New Yorku. Řekl mu, ať prodá pár akcií a pošle mu pět tisíc dolarů.

Ten muž řekl: „A proč?“ A Kemper na to: „Najímám si zaměstnance.“

Flash s Juanem potřebovali někde ubytovat. Kemper si podal svého spojence v recepci a požádal ho o revizi pravidla POUZE PRO BÍLE.

Muž souhlasil. Flash s Juanem se nastěhovali do motelu Seminole.

Kemper zavolal Peteovi do New Orleansu. Řekl: „Měli bychom zorganizovat konkurz a najít lidi na rozmáznutí Fidela.“

Dohadovali se.

Kemper stanovil rozpočet na padesáti tisících na střelce plus dvě stě tisíc na režii. Pete navrhl ještě odškodné – deset litrů pro každého odmítnutého střelce.

Kemper souhlasil. Pete řekl: „Uděláme to v Blessingtonu. Santo může ubytovat Sama G. a Johnnyho v motelu Breakers.“

Kemper souhlasil. Pete řekl: „Potřebujeme obětního beránka – nenapojenýho na CIA a Jednotku.“ Kemper na to: „Někoho najdeme.“

Pete řekl: „Moji hoši maj větší kuráž než tvoji.“

Kemper na to: „Kdepak.“

Flash s Juanem chytili slinu. Kemper je vzal do baru Skyline.

Barman řekl: „Nejsou to běloši.“ Kemper mu podstrčil dvacet dolarů. Barman povídá: „Teď už jsou.“

Kemper pil martini. Juan I. W. Harpera. Flash pil rum s kolou.

Flash mluvil španělsky. Juan tlumočil. Kemper se vzdělával v základech obchodu s bílým masem.

Flash unášel děvčata. Laurent Guéry do nich cpal alžírský heroin. Juan zaučoval panny a snažil se je přimět, aby vyhledávaly náhodný sex.

Kemper poslouchal. Nechutnosti odplouvaly pryč, rozškatulkované a nepoužitelné.

Juan říkal, že mu chybí koule. Mohl mít erekci a souložit, ale chyběl mu zážitek při odpalování plné dávky.

Flash brojil proti Fidelovi. Kempera napadlo: já toho člověka vlastně úplně nerad nemám.

Šestice měla na sobě naškrobené maskáče černé barvy. Byl to Peteův nápad: zkusme naše kandidáty vystrašit.

Nestor zřídil střelnici za parkovištěm Breakers. Kemper to označil za vrchol vymakanosti.

Byly zde na kladce zavěšené terče a židle sebrané ze zdemolovaného baru. Zbraně pro konkurz byly špičkovým materiálem CIA: pušky M-l, výběr z pistolí a výběr teleskopických mířidel.

Teo Paez vyrobil slámou vycpané terče připomínající Castra. Byly v životní velikosti a realisticky vyvedené – včetně vousů a doutníků.

Laurent Guéry se objevil taky, byť nepozván. Teo říkal, že z Francie musel uprchnout rápidamente. Nestor zase říkal, že se pokusil odprásknout Charlese de Gaulla.

Porota seděla pod plachtou. S. Trafficante, J. Rosselli a S. Giancana – na stolku před nimi skleničky a dalekohledy.

Pete představoval zbrojmistra. Kemper dělal ceremoniáře.

„Pánové, máte na výběr ze šestice mužů. Poskytnete peníze pro tuhle operaci a vím, že budete chtít mít poslední slovo v tom, kdo vyhraje. Pete a já navrhujeme skupiny po třech včetně Nestora Chaska, kterého už znáte, ten bude v každé ze skupin. Než začneme, chci zdůraznit, že tito muži jsou loajální, nebojácní a jsou si plně vědomi možných rizik. V případě dopadení raději spáchají sebevraždu, než by prozradili, kdo tuhle operaci vedl.“

Giancana si poklepal na hodinky. „Mám zpoždění. Bylo by možný to rozjet?“

Trafficante si poklepal na své. „Začni, jo, Kempere? Musím zase zpátky do Tampy.“

Kemper přikývl. Pete zvedl Fidela č. 1 patnáct metrů daleko. Muži nabili své revolvery a zaujali bojovou pozici.

Pete řekl: „Palte.“

Chino Cromajor sestřelil Fidelovi klobouk. Rafael Hernández-Brown ho obral o doutník. César Ramos mu prostřelil obě uši.

Ozvěny utichly. Kemper sledoval reakce.

Santo se tvářil znuděně. Sam nervózně. Johnny lehce rozpačitě.

Juanita Chacón zamířil do výšky pasu a vystřelil. Fidel č. 1 přišel o své mužství.

Flash s Juanem vystřelili dvakrát. Fidel přišel o paže i nohy.

Laurent Guéry zatleskal. Giancana se podíval na hodinky.

Pete zvedl Fidela č. 2 sto metrů daleko. Střelci zvedli své zastaralé em-jedničky.

Porota zvedla dalekohledy. Pete řekl: „Palte.“

Cromajor vystřelil Castrovi oči. Hernández-Brown mu zalomil palce.

Ramos mu ustřelil doutník. Juanita ho vykastroval.

Flash mu ustřelil nohy ve výšce kolen. Juan zasáhl střed terče do srdce.

Pete zařval: „Zastavte palbu!“ Střelci sklopili své zbraně a seřadili se v pohovu.

Giancana řekl: „Je to nádhera, ale v tak zásadní věci nelze rozhodovat zbrkle.“

Trafficante řekl: „Musím s Moem souhlasit.“

Rosselli řekl: „Musíte nám dát čas na rozmyšlenou.“

Kemperovi se točila hlava. Dávka začínala mít nepříjemné účinky.

Pete se třásl.

74

WASHINGTON, D. C., 24. 1. 1962

Littell zamkl peníze do sejfu ve stolku. Měsíční záloha – 6 000 dolarů v hotovosti.

Hoffa řekl: „Ani sis to nepřepočítal.“

„Věřím ti.“

„Moh jsem se splíst.“

Littell si odsunul židli a podíval se na něj. „To těžko. Zvlášť když jsi s tím přišel osobně.“

„Copak bys byl radši, kdyby sis pro to měl přijít ke mně v tyhle debilní zimě?“

„Byl bych počkal do prvního.“

Hoffa se opřel o okraj stolu. Kabát měl posetý tajícími vločkami.

Littell přesunul pár spisů. Hoffa zvedl jeho křišťálové těžítko.

„Přišel sis zadrbat, Jimmy?“

„Ne, ale jestli něco víš, poslouchám.“

„Tak co tohle. Ty vyhraješ a Bobby prohraje. Bude to dlouhá a nepříjemná válka a ty vyhraješ jen díky vyčerpanosti protivníka.“

Jimmy sevřel těžítko. „Napadlo mě, že Kemper Boyd by ti měl dát nahlídnout do spisu, co o mně vede ministerstvo spravedlnosti.“

Littell zavrtěl hlavou. „To neudělá a já ho o to nebudu ani žádat. Má Kennedyho, Kubu a bůhvíco dalšího a je to tak propletený, že se v tom vyzná jenom on. Jsou hranice, který nepřekročí, a ty a Bobby Kennedy jste jednou z nich.“

Hoffa řekl: „Hranice jsou pomíjivý. A pokud jde o Kubu, myslím, že Carlos je jedinej člověk, kterýmu na tom ještě záleží. Santo, Mo a ostatní jsou podle mě nasraný a celej ten zasranej ostrůvek už je nebaví.“

Littell si urovnal kravatu. „Fajn. Protože mě zase nebaví všechno kromě toho, abych tebe a Carlose udržel o krok před Bobbym Kennedym.“

Hoffa se usmál. „Ale tys míval Bobbyho rád. Slyšel jsem, že jsi ho doslova obdivoval.“

„Hranice jsou pomíjivý, Jimmy. Sám jsi to říkal.“

Hoffa upustil těžítko. „To je pravda. A je taky pravda, že potřebuju mít před Bobbym náskok. A ten odposlech, kterej pro mě v osmapadesátým zařizoval Pete Bondurant, jsi zesral ty.“

Littell zapojil do svého úsměvu bolestné škubnutí. „Nevěděl jsem, že to víš.“

„To je jasný jak facka. Stejně tak je jasný, že jsem ti to odpustil.“

„A že to chceš zkusit znovu.“

„To je fakt.“

„Zavolej Peteovi, Jimmy. Já ho moc využít nemůžu, ale je to nejlepší člověk na podrazy, jakýho znám.“

Hoffa se naklonil přes stůl. Vyhrnuly se mu nohavice a odhalily jeho laciné bílé ponožky.

„Chci, abys na tom dělal i ty.“

75

LOS ANGELES, 4. 2. 1962

Pete se podrbal na krku. Chytaly ho do něj křeče a byl celý ztuhlý – celý let seděl v sedadle vyrobeném pro skrčky.

„Když mi řekneš, abych poskočil, tak poskočím, Jimmy, ale přeletět na druhej konec Států kvůli kafi a pišingrům je trochu moc.“

„Myslím, že L. A. je ideální místo na plánování takovejch věcí.“

„Jakejch věcí?“

Hoffa si setřel z kravaty krém z větrníku. „To se dozvíš velice brzy.“

Pete zaslechl hluk z kuchyně. „Kdo to tam šátrá?“

„Ward Littell. Posaď se, Pete. Znervózňuješ mě.“

Pete upustil tašku. V domě smrděly doutníky – Hoffa ho půjčoval známým na přespání.

„Ten mi tak chyběl. To nemám zapotřebí.“

„Nech toho. Dávná minulost je dávná minulost.“

Nedávná minulost: Tvůj právník ukradl tvoje účetní knihy…

Littell vstoupil. Hoffa zvedl ruce na znamení smíru. „Nezlobte, chlapci. Nepozval bych vás do jedny cimry, kdyby v tom nebyl nějakej záměr.“

Pete si promnul oči. „Já jsem zaměstnanej člověk a letěl jsem celou noc kvůli tomuhle tlachání. Řekni mi jeden jedinej dobrej důvod, proč bych si měl brát další práci, jinak se vracím zpátky na letiště.“

Hoffa řekl: „Řekni mu to, Warde.“

Littell si ohříval ruce o šálek kávy. „Bobby Kennedy se do Jimmyho nepřijatelně naváží. Chceme vypracovat hanlivý obraz Jacka a použít to jako páku, aby musel Bobbyho odvolat. Kdybych do toho tenkrát nezasáhl, operace se Shoftelovou by možná vyšla. Myslím, že bychom to měli zopakovat a podle mě bychom měli najmout ženu tak zajímavou, aby Jack začal uvažovat, že si s ní něco začne.“

Pete zvedl oči v sloup. „Vy chcete zlikvidovat prezidenta Spojenejch států?“

„Ano.“

„Ty, já a Jimmy?“

„Ty, já, Fred Turentine a žena, kterou seženeme.“

„A ty se do toho hrneš, jako by sis myslel, že si můžeme navzájem důvěřovat.“

Littell se usmál. „Jacka Kennedyho nenávidíme oba. A myslím, že na sebe navzájem víme dostatek svinstva, abychom mohli uzavřít pakt o neútočení.“

Peteovi naskočila pichlavá husí kůže. „Nesmíme o tom říct Kemperovi. Okamžitě by nás prásknul.“

„Souhlasím. Kemper musí v tomhle případě zůstat mimo.“

Hoffa zbledl. „Já vás tady tak pozoruju, jak na sebe čumíte, a začínám mít pocit, že jsem taky dost mimo, i když to všecko lepím ze svýho.“

Littell řekl: „Lenny Sands.“

Hoffa prskal krém. „Co s tím má co společnýho Židáček Lenny, kurva?“

Pete se díval na Littella. Littell se díval na Petea. Vlnové délky jejich mozků se spojily kdesi nad talířem se zákusky.

Hoffa vypadal totálně vyvedený z míry. Oči upíral někam k planetě Marsu. Pete odvedl Littella do kuchyně a zavřel dveře.

„Myslíš si, že Lenny má důvěrný informace o Hollywoodu. Napadlo tě, že by moh znát pár ženskejch, co bysme mohli využít jako návnadu.“

„Přesně. A když to s ním neklapne, jsme přece v Los Angeles.“

„Což je nejlepší místo na zemi, kde se daj najít ženský tohohle typu.“

Littell se napil kávy. „Přesně tak. A Lenny kdysi fungoval jako můj informátor. Mám ho pod kontrolou, a když nebude spolupracovat, zmáčknu ho.“

Pete si prokřupal kloubky. „Je teplej. Probodnul toho chlápka v uličce za nějakým teploušským barem.“

„To ti řekl Lenny?“

„Netvař se tak ublíženě. Lidi mi často říkaj věci, který mi ani říct nechtěj.“

Littell odložil šálek do dřezu. Za dveřmi přecházel Hoffa.

Pete řekl: „Lenny se zná s Kemperem. A myslím, že kamarádí s tou Hughesovic ženskou, se kterou chodil Kemper.“

„Lennyho se nebojím. Kdyby došlo na nejhorší, můžu na něj vytáhnout vraždu Tonyho Iannoneho.“

Pete se podrbal na krku. „Kdo ještě ví o tom, že to plánujeme?“

„Nikdo. Proč?“

„Napadlo mě, jestli je to všeobecně známý v celý mafii.“

Littell zavrtěl hlavou. „Ty, já a Jimmy. Nikdo další.“

Pete řekl: „Tak ať to tak zůstane. Lenny je kamarád Sama G. a Sam se vždycky může zjančit, když se s ním jedná nezdvořile.“

Littell se opřel o sporák. „Souhlasím. A neřeknu to Carlosovi, ty to neřekneš Trafficantemu a ostatním lidem z mafie, se kterýma ty a Kemper pracujete. Musíme to udržet rozškatulkovaný.“

„Souhlasím. Pár z těch lidí mě s Kemperem před pár tejdnama vyšplouchlo v jedny věci, takže nemám zrovna chuť jim moc povídat.“

Littell pokrčil rameny. „Nakonec jim to dojde a výsledek je potěší. Bobby se vozí i po nich a myslím, že se dá bezpečně říct, že Giancana si zjistí všechno, co budeme mít, aby Lennyho dostal.“

Pete řekl: „Já mám Lennyho rád.“

Littell řekl: „To já taky, ale obchod je obchod.“

Pete načmáral na sporák znak dolaru. „O kolika penězích je tady řeč?“

Littell řekl: „Pětadvacet tisíc měsíčně včetně tvých nákladů a odměny pro Freddyho Turentinea. Vím, že musíš cestovat kvůli své práci pro CIA, to já i Jimmy chápeme. Sám jsem prováděl odposlechy pro FBI a myslím si, že mezi mnou, tebou a Turentinem budeme schopni pokrýt všechny naše mety.“

Hoffa zabušil na dveře. „Chlapi, co takhle vylízt ven a promluvit si taky se mnou? Tohle vaše špitání mi leze na nervy!“

Pete zavedl Littella do prádelny. „To zní dobře. Najdeme ženskou, napíchneme pár bytů a vyřídíme Jacka Kennedyho nadobro.“

Littell se mu vytrhl. „Musíme projít Lennyho zprávy pro Hush-Hush. Třeba tak nějakou ženskou najdeme.“

„To si vezmu na starost já. Třeba se mi povede podívat se na hlášení, co si Howard Hughes schovává v kanceláři.“

„Tak to udělej hned dneska. Budu v Ambassadoru, dokud to nevypilujeme.“

Dveře se otřásly – Jimmy se přestával ovládat.

Littell řekl: „Chci do toho zapojit pana Hoovera.“

„Přeskočilo ti?“

Littell se blahosklonně a povýšeně usmál. „Kennedyové mu leží v žaludku stejně jako tobě a mně. Chci s ním znovu navázat kontakt, poskytnout mu pár pásků a dostat ho na svou stranu jako páku, kterou pomůžu Jimmymu s Carlosem.“

Nepřeskočilo…

„Víš, že je to voyeur, Pete. Víš, co by dal za to, kdyby měl nahranou soulož prezidenta Spojených států?“

Hoffa vletěl do kuchyně. Košili měl pocintanou od marmelády z koblih – všechny barvy duhy.

Pete mrkl. „Já tě snad přestávám nenávidět, Warde.“

Hughesova kancelář teď nesla označení OMEZENÝ PŘÍSTUP. Vedle dveří stála dvojice mormonů a nějakým prapodivným skenerem kontrolovala průkazy.

Pete postával u brány na parkoviště. Hlídač mu valil klíny do hlavy.

„My nemormoni tomuhle místu říkáme Draculův zámek. Pan Hughes je pro nás Hrabě a Duane Spurgeon – to je vrchní mormon – je Frankenstein, protože umírá na rakovinu a vypadá, jako by už bylo po něm. Pamatuju si, když tenhle barák nebyl plnej pobožnejch idiotů a pan Hughes sem chodil osobně, neměl fobii z nákazy ani ty potrhlý plány koupit celý Las Vegas, ani si nedával vyměňovat krev jako Béla Lugosi…“

„Larry…“

„… a fakticky s lidma mluvil, víte? Teď mluví kromě mormonů jenom s panem J. Edgarem Hooverem a Lennym z Hush-Hush. Víte, proč tolik mluvím? Protože celej den stojím u brány a vyslechnu kupu hovadin. Jediný nemormoni, který já vidím, jsou ten filipínskej údržbář s Japonkou z ústředny. Pan Hughes je ale pořád machr na obchody, to musím říct. Slyšel jsem, že cenu za TWA vyšrouboval hrozně vysoko, takže až ty prašule dostane, může je poslat přímo na některej z účtů, co má, a pak si zřídí něco jako zilionovej fond na koupení Vegas…“ Larrymu došel dech. Pete mu dal stodolarovou bankovku.

„Lennyho hlášení jsou v archivu, co?“

„Přesně tak.“

„Těchhle mám ještě deset, když mě tam propašuješ.“

Larry zavrtěl hlavou. „To je vyloučený, Pete. Vlastně tady dělaj výlučně mormoni. Pár z nich jsou mormoni a ještě k tomu bejvalý pracovníci FBI. Pomáhal je vybírat J. Edgar Hoover osobně.“

Pete řekl: „Lenny je teď v L. A. nastálo, co?“

„Jo. Svoje místo v Chicagu pustil. Slyšel jsem, že Hush-Hush teď píše jako nějakej soukromej plátek.“

Pete vylovil další stovku. „Najdi mi jeho adresu.“

Larry se podíval na stolek a vytáhl vizitku. „Je to 831 North Kilkea, což je odsud kousíček.“

Zastavila u nich sanitka. Pete řekl: „Co to je?“

Larry šeptal. „Čerstvá krev pro Hraběte. Stoprocentně mormonská.“

Ta nová práce byla příjemná, ale výlučně alternativní. Hlavním úkolem zůstávalo ZNIČIT FIDELA.

Santo a spol. to zrušili. Chovali se znuděně, jako by jim vůbec nešlo o Věc.

PROČ?

Dal svým střelcům volno. Kemper vzal své chlapce zpět do Mississippi.

Laurent Guéry jel s nimi. Kemper prodal své vlastní akcie, aby měl peníze na operaci. Kemper se v poslední době choval zvláštně neodbytně.

Pete zatočil na Kilkea. Dům číslo 831 byl standardní dům západního Hollywoodu se čtyřmi byty.

Standardní dvoupatrová budova. Standardní dvě bytové jednotky v každém patře. Standardní zešikmené skleněné dveře, po kterých se mohli hoši, co zařizovali odposlechy, utlouct.

Vzadu nebyla žádná garáž – obyvatelé museli parkovat u chodníku. Lennyho packard nikde.

Pete zaparkoval a došel k prahu. U všech čtyř dveří byla u kliky škvíra.

Na silnici bylo ticho. Na prahu jakbysmet. Schránka na dopisy pro levý byt dole měla nápis „L. Sands“.

Pete otevřel zámek kapesním nožem. Zevnitř na něj dopadlo světlo.

Lenny plánoval zůstat venku i po setmění. Na prohledání bytu měl dobré čtyři hodiny.

Pete za sebou zamkl. Byt byl rozdělený chodbou – dohromady možná pět pokojů.

Podíval se do kuchyně, jídelny i ložnice. Byt byl příjemný a klidný – Lenny si nepotrpěl na domácí miláčky a stálé známosti.

Z ložnice vedly dveře do pracovny. Ta byla miniaturní – stolek a řada skříní zabraly celou podlahu.

Pete se podíval do první zásuvky. Byla přeplněná – Lenny do ní nacpal kvanta tlustých pořadačů.

A v nich bylo stoprocentně americké svinstvo.

Publikované i nepublikované tipy pro Hush-Hush. Svinstvo táhnoucí se zpět do začátku roku 1959 – dlouholetá Hnusparáda.

Hnus o ožralých, o feťácích, o teplouších. O lesbách, nymfomankách, míšení ras. O politice, incestu, zneužívání dětí. Hlavní problém: očerňované ženy byly příliš veřejně známé.

Pete si všiml jedné výjimečné zprávy: skutečného hlášení ze dne 12. 9.1960. Ke stránce byla přicvaknuta zpráva editora Hush-Hush.

Lenny,

tohle mi připadá jako úplně nesmyslné. Kdyby z toho bylo zatčení nebo soud, tak to beru, ale tohle je liché. Mám pocit, že je to všecko zmanipulované. A navíc, ta holka je nula.

Pete si zprávu přečetl. Zmanipulovaná? A jak.

Lenny „Hnusák“ Sands, doslova:

Doneslo se mi, že úchvatná zrzavá zpěvačka Barb Jahelková (hlavní účinkující v Taneční revue svého bývalého manžela Joeyho Jahelky) byla zatčena 26. srpna za pokus o vydírání namířeném proti Rocku Hudsonovi.

Šlo tam o fotografie. Hudson s Barb byli v posteli v Rockově domě v Beverly Hills, když se tam dostal nějaký člověk a povedlo se mu vyfotit pár snímků na infračervený film. O pár dní později Barb požádala Hudsona, aby jí zaplatil deset tisíc dolarů, jinak ty snímky rozešle na všechny strany.

Rock zavolal soukromého detektiva Freda Otashe. Otash se spojil s policií v Beverly Hills, a ta Barb Jahelkovou zatkla. Hudsonovi se jí pak zželelo a obvinem‘ stáhl. Líbilo by se mi to pro výtisk, co má vyjít 24. 9.1960. Rock je dneska hodně populární a Barb je fakt kočka (mám pár jejích fotek v bikinách, ty můžeme použít). Dejte mi vědět, abych ten článek případně sepsal.

Neobjektivní? A jak, Sherlocku.

Rock Hudson byl teplouš, co neměl o holky sebemenší zájem. Fred Otash byl bývalý polda, co zevloval po Hollywoodu. A to zmanipulované postskriptum: Freddyho telefonní číslo připsané přímo na zprávu.

Pete zvedl telefon a vytočil číslo. Ozval se mužský hlas: „Otash.“

„Tady Pete Bondurant, Freddy.“

Otash hvízdl. „Tak to musí o něco jít. Už si ani nepamatuju, kdys mi naposled volal jen tak.“

„A taky s tím nechci začínat teď.“

„Něco mi říká, že mluvíme o penězích. Jestli jde o tvoje peníze za můj čas, tak poslouchám.“

Pete se podíval do zprávy. „V srpnu šedesátýho roku jsi měl pomoct Rocku Hudsonovi z bryndy. Podle mě to všechno byl podfuk. Dám ti tisíc dolarů, když mi povíš, jak to bylo.“

Otash řekl: „Jdi na dva tisíce a přihoď k tomu vzdání se nároku.“

Pete řekl: „Dva tisíce. A kdyby něco, tak řeknu, že jsem tu informaci sehnal jinde.“

Ve sluchátku se ozval divný zvuk. Pete ho identifikoval: Freddy si poklepával tužkou o zuby.

„Fajn, Frantíku.“

„Fajn a co?“

„Fajn a máš pravdu. Rock měl z toho podfuku strach, aby se neprozradilo, že je teplouš, takže se dohodnul s Lennym Sandsem. Lenny mu přived tu Barb Jahelkovou a jejího bejvalýho Joeyho a Barb s Rockem si vlezli do pelechu. Joey nafingoval vloupání a párkrát je vyblejsknul, Barb vznesla falešnej pokus o vydírání a Rock jako zavolal mně.“

„A tys jako zavolal na policii v Beverly Hills.“

„Přesně. Barb zabásli za vydírání, Rock se pak jako ustrnul a obvinění stáhnul. Lenny to sepsal pro Hush-Hush, ale z nějakýho důvodu se to nikdy neobjevilo v tisku. Lenny to zkoušel prodat do seriózních novin, ale nikdo se toho nechtěl ani dotknout, protože půlka země ví, že Rock je teplej.“

Pete vzdychl. „A celý to parádní číslo vyletělo komínem.“

Otash vzdychl. „Přesně tak. Rock zaplatil Barb s Joeym dva litry každýmu a ty mi teď platíš další dva jen za to, že jsem ti tu smutnou historku vyprávěl.“

Pete se zasmál. Pověz mi o Barb Jahelkový, když už spolu mluvíme.“

„Fajn. Barb je podle mě na dně, ale neví o tom. Je chytrá, veselá, vypadá dobře a ví, že není nástupkyně Patti Page. Myslím si, že je to jedna z wisconsinskejch krasavic, a mám dojem, že si odkroutila půl roku v base za držení marjány asi tak před pěti šesti lety. Kdysi měla nějaký pletky s Peterem Lawfordem…“ Jackovým švagrem…

„A se svým exmanželem Joeym, kterej je úplnej debil, zachází přesně tak, jak zasluhuje. Musím říct, že se ráda pobaví, a vsadím se, že ti řekne, že má ráda nebezpečí, ale podle mě to ještě nikdy nezkusila. Jestli tě zajímá, kde asi teď může bejt, zkus Reef Club ve Ventuře. Doneslo se mi, že Joey Jahelka tam dohadoval nějakou twistovou show.“

Pete řekl: „Ty ji máš rád, Freddy. Jsi jako otevřená kniha.“

„Ty taky. A když už jsme takhle upřímný, tak ti ji ještě doporučím pro veškerý vyděračský práce, který máš na mysli.“

Reef Club byl plný samorostů a falešných vycpaných ryb. Klientelu tvořili převážně studenti a chudší hipíci.

Pete si vzal stůl kousek od parketu. Za deset minut začala Joeyho swingující a twistující revue.

Z reproduktorů se linula hudba. Tanečníci se svíjeli a vrtěli se ze strany na stranu. Peteův stůl se třásl a pivní pěna v jeho sklenici se pohupovala do rytmu.

Než odjel z L. A., zavolal Karen Hiltscherové. Na informačním odboru šerifa měli spis o jisté Barbaře Jane (Lindscottové) Jahelkové.

Narodila se 18. 11. 1931 v Tunnel City ve Wisconsinu. Měla platný řidičský průkaz státu Kalifornie. Kolem července 1957 byla zavřená za držení marihuany.

Odseděla si šest měsíců. Byla podezřelá z toho, že pobodala jednu lesbičku ve vězení. Byla vdaná – od 3. 8.1954 do 24. 1. 1958 – za:

Josepha Dominika Jahelku, narozeného 16. 1. 1923 v New York City. Obvinění státu New York: znásilnění, podvod, padělám předpisů na dilaudid.

Joey Jahelka byl nejspíš feťák až na půdu. Nejspíš by udělal cokoli, jen aby se dostal k tomu dilaudidu, který Pete schrastil v L. A.

Pete popíjel pivo. Z reproduktorů se valila potrhlá hudba. Pak se ozvalo: „Dámy a pánové, Reef Club má tu čest představit vašim poskakujícím choutkám Joeyho Jahelku a jeho swingující a twistující revue!!!“

Nikdo netleskal. Nikdo nejásal. Nikdo nepřestal tančit.

Na pódium se vřítila trojice tanečníků. Na sobě měli šortky a nepadnoucí smokingy. Na veškerém jejich oblečení vlály visačky ze zastavárny.

Připravili se. Tanečníci na parketu a lidi u stolků je ignorovali. Do jejich úvodní skladby se mísila melodie z jukeboxu.

Nějaký kluk ze střední školy hrál na tenorsaxofon. Bubeník byl vychrtlý Mexikán. Kytarista se podobal Joeyho popisu ze složky.

Ten prcek žil asi už dlouho na mizině. Gumy u ponožek měl vytahané tak, že mu sklouzly až pod kotníky.

Hráli nahlas a ničemně. Pete měl pocit, jako by se mu začal odlupovat maz v uších.

K mikrofonu se přiblížila Barb Jahelková. Z Barb zářila krása a zdraví. Barb nebyla žádná vysloužilá herka druhé kategorie.

Vysoká Barb. Nohatá Barb. Její natupírovaná rudá kštice nebyla obarvená.

A ty její krátké šaty. A ty podpatky, díky nimž měla přes metr osmdesát.

Barb pěla. Barb měla slabé hlasivky. Kdykoli se pokusila o vyšší tón, kapela ji bez potíží přehlušila.

Pete se díval. Barb zpívala. Barb TANČILA – Hush-Hush by ji označil za ŽHAVOU, ŽHAVĚJŠÍ, NEJŽHAVĚJŠÍ.

Někteří muži na parketu se přestali svíjet a dívali se na tu urostlou zrzku. Jedna dívka píchla do svého partnera – okamžitě na ni přestaň tak civět!

Barb zpívala svým slabým hláskem a monotónně. Barb kroužila naprosto stejně úchvatně.

Odkopla střevíce. Pohupovala se v bocích a na jedné punčoše jí pustila oka.

Pete se jí díval do očí. Poklepal na obálku v kapse.

Pochopila. Peníze ji zaujmou. Dá Joeymu fet a řekne mu, ať táhne.

Pete kouřil jednu od druhé. Barb vyklouzlo ňadro, ale zastrčila ho dřív, než si toho tanečníci všimli.

Barb se usmála – jejda! – zcela oslnivě.

Pete předal obálku servírce. Dvacet dolarů zaručilo úspěšné předání.

Barb tančila. Pete k ní vyslal něco jako modlitbu: doufám, že budeš moct MLUVIT.

Nepochyboval, že přijde pozdě. Věděl, že nejdřív zavře klub a nechá ho chvilku smažit. Předpokládal, že zavolá Freddymu O. kvůli bleskové kontrole jeho původu.

Pete čekal v nonstopu. Pálilo ho na prsou – než Barb dotančila, vykouřil dvě krabičky cigaret.

Před hodinou zavolal Littellovi. Řekl: Ve tři se sejdeme u Lennyho – myslím, že jsem našel tu pravou.

Teď byla jedna deset. Možná zavolal Littellovi až příliš brzy.

Pete popíjel kávu a každých deset vteřin se díval na hodinky. Barb Jahelková vešla dovnitř a zahlédla ho.

Její sukně i halenka vypadaly blbě upnutě. Bez make-upu jí to slušelo ještě mnohem víc.

Posadila se proti němu. Pete řekl: „Doufám, že jste zavolala Freddymu.“

„Zavolala.“

„A co vám řekl?“

„Že by si s vámi nikdy nic nezačínal. A že vaši partneři vždycky vydělají.“

„To je všechno?“

„Řekl mi, že znáte Lennyho Sandse. Volala jsem mu, ale nebyl doma.“

Pete odsunul kávu stranou. „Pokusila jste se tu lesbu, co jste ji pobodala, zabít?“

Barb se usmála. „Ne. Chtěla jsem jen, aby na mě přestala sahat, a nechtěla jsem za to celý život pykat.“

Pete se usmál. „Ani jste se nezeptala, proč jsem vás pozval.“

„Freddy mi už řekl svůj názor a vy mi dáváte pět stovek za pokec. A mimochodem, Joey vám vzkazuje poděkování za dávku.“

Přišla k nim servírka. Pete ji odehnal. „Proč s ním jste?“

„Protože vždycky nebyl závislý na drogách. Protože zařídil, aby lidi, co ublížili mé sestře, dostali co proto.“

„To jsou dobrý důvody.“

Barb si zapálila. „Nejlepší je ale ten, že mám ráda jeho mámu. Je senilní a myslí si, že jsme pořád svoji. Myslí si, že děti Joeyho sestry jsou naše.“

Pete se zasmál. „A co když umře?“

„V den jejího pohřbu dám Joyemu sbohem. Bude si muset najít novou zpěvačku a novou řidičku, která ho bude vozit na testy.“

„To ho asi pěkně zdrtí.“

Barb vyfukovala kroužky kouře. „Konec a hotovo. To je věc, kterou feťáci moc nechápou.“

„Ale vy chápete.“

„Já to vím. A vy si myslíte, že je to na ženskou celkem zvláštní.“

„Ne nezbytně.“

Barb zadusila cigaretu. „O co teda jde?“

„Ještě ne.“

„A kdy?“

„Brzy. Nejdřív mi povězte o vás a Peteru Lawfordovi.“

Barb si pohrávala s popelníkem. „Bylo to krátké a nepříjemné a já to utnula, když mě Peter v jednom kuse otravoval, abych se vyspala s Frankem Sinatrou.“

„A vám se do toho nechtělo.“

„Přesně tak.“

„A seznámil vás Lawford s Jackem Kennedym?“

„Ne.“

„Myslíte si, že o vás Kennedymu řekl?“

„Možná.“

„Slyšela jste o Kennedym a ženách?“

„Jistě. Peter ho označil za, nenasytného‘ a jedna holka, kterou jsem znala ve Vegas, mi o něm taky něco povídala.“

Pete ucítil opalovací krém. Zrzka a silné reflektory na pódiu…

Barb řekla: „Kam tohle všechno vede?“

Pete řekl: „Zítra za vámi přijdu do klubu a povím vám to.“

Littell na něj počkal před Lennyho domem. Noční pták Lenny měl rozsvíceno i před půl čtvrtou ráno.

Pete řekl: „Ta ženská je třída. Stačí jenom, aby Lenny zařídil to seznámení.“

„Chci ji vidět.“

„Uvidíš. Je tam sám?“

Littell přikývl. „Přijel s jedním hošanem před dvěma hodinama. Ten kluk před chvílí odjel.“

Pete zívl. Nespal už víc než čtyřiadvacet hodin. „Jdeme pro něj.“

„Hodnej polda – zlej polda?“

„Jasně. A na střídačku, ať ho rozhodíme.“

Došli ke vchodu. Pete zazvonil. Littell vyloudil ohyzdný výraz.

Lenny otevřel. „No neříkej mi, že sis zapomněl…“

Pete ho vstrčil dovnitř. Littell zabouchl dveře a zavřel na západku.

Švihák Lenny si sundal župan. Potrhlý Lenny hodil hlavou dozadu a zasmál se.

„Já myslel, že jsme si kvit, Warde. A taky jsem myslel, že se motáš jenom kolem Chicaga.“

Littell řekl: „Potřebujeme pomoc. A stačí nám, abys seznámil jednoho muže s jednou ženou a pomlčel o tom.“

„Jinak?“

„Jinak tě pověsíme za vraždu Tonyho Iannoneho.“

Pete vzdychl. „Dá se to udělat i civilizovaně.“

Littell řekl: „A proč? Máme před sebou sadistickýho buzíka, co zabil chlapa a ukousnul mu nos.“

Lenny vzdychl. „Já už mám zkušenosti s dvojčlennými týmy. Tahle rutina není pro mě nic novýho.“

Littell řekl: „Zkusíme to ozvláštnit.“

Pete řekl: „Pět litrů, Lenny. A stačí, když seznámíš Barb Jahelkovou s dalším z tvých kamarádů.“

Littell si prokřupal kloubky. Lenny řekl: „Vzdej to, Warde. Drsňácký manýry ti nesedej.“

Littell mu dal facku. Lenny mu ji vrátil.

Pete se postavil mezi ně. Vypadali legračně – dva rádobydrsňáci s nosy od krve.

„No tak, vy dva. Jde to i civilizovaně.“

Lenny si otřel nos. „Máš najednou jinačí ksicht, Warde. Ty jizvy, to jseš celej ty.“

Littell si otřel nos. „Ani tě nepřekvapilo, když se Pete zmínil o Barb Jahelkový.“

Lenny se zasmál. „To proto, že jsem se ještě nevzpamatoval ze šoku z toho, že vy dva jste parťáci.“

Littell řekl: „To není zrovna dobrá odpověď.“

Lenny pokrčil rameny. „A co tohle? Barb je známá a všichni lidi, co jsou známý, znaj další známý lidi.“

Pete změnil přístup. „Jmenuj pár hotelů, kam si Jack Kennedy vodí ženský.“

Lenny se ušklíbl. Pete si prokřupal kloubky dvojnásob hlasitě.

Littell řekl: „Jmenuj pár hotelů.“

Přihřátý Lenny vykvikl: „To je taková psina! Hele, co zavolat Kemperovi, ať si to rozdáme ve čtyřech?“

Littell mu dal facku. Lennymu vytryskly slzy – ádyjé, teplá drsnosti.

Pete řekl: „Jmenuj pár hotelů. Nechtěj, abych se do tebe opřel já.“

Lenny začal šišlat. „El Encanto v Santa Barbaře, Ambassador-East v Chicagu a Carlyle v New Yorku.“

Littell odvedl Petea do chodby – mimo Lennyho doslech. „Hoover má v El Encantu a Ambassadoru nainstalovaný štěnice. Vedení přiděluje ty apartmá všem, na koho ukáže.“

Pete šeptal. „Pochopil to. Ví, co chceme, tak ho můžeme zmáčknout.“

Vrátili se do obýváku. Lenny do sebe lil vysokooktanové bacardi.

Littell vypadal, že začne slintat. Hoffa říkal, že už deset měsíců nic nepil. Lennyho vozík s alkoholem byl radioaktivní – rum a skotská a spousta fajnových věcí.

Lenny dorazil jejich obsah obouruč. Pete řekl: „Jacku, tohle je Barb. Barb, tohle je Jack‘.“

Lenny si otřel rty. „Musím mu teď říkat, Pane prezidente‘.“

Littell řekl: „Kdys ho viděl naposled?“

Lenny si odkašlal. „Před pár měsícema. V domě Petera Lawforda na pláži.“

„Staví se u Lawforda vždycky, když je v L. A.?“

„Ano. U Petera jsou vynikající večírky.“

„A zve i nezadané ženy?“

Lenny se ušklíbl. „No jestli. Vždycky.“

„A zve i tebe?“

„Obvykle jo, puso. Prezident se rád pobaví, a co prezident chce, to taky dostane.“

Pete se do toho vložil. „Kdo ještě chodí na ty večírky? Sinatra a jeho kapela?“

Lenny si nalil další rundu. Littell si olízl rty a zavřel láhev.

Pete řekl: „Kdo ještě chodí na ty večírky?“

Lenny pokrčil rameny. „Zábavný lidi. Chodíval i Frank, ale Bobby přinutil Jacka, aby ho už nezval.“

Littell ho přerušil. „Dočetl jsem se, že Kennedy přijede do Los Angeles 18. února.“

„To je pravda, puso. A hádej, kdo devatenáctýho pořádá večírek?“

„Dostal jsi pozvánku, Lenny?“

„Dostal.“

„A prohledává Tajná služba hosty nebo je kontroluje detektorem kovů?“

Lenny se natáhl po lahvi. Pete ji chytil dřív.

„Odpověz panu Littellovi na otázku, hergot.“

Lenny zavrtěl hlavou. „Ne. Tajná služba nedělá nic jinýho, než jí, pije a debatuje o Jackově skvostným sexuálním apetýtu.“

Pete řekl: ‚Barb, tohle je Jack. Jacku, tohle je Barb.‘“

Lenny vzdychl. „Nejsem blbej.“

Pete se usmál. „Zvednu tvou odměnu na deset tisíc, protože víme, že jsi příliš mazanej, než aby ses o tom před kýmkoli zmínil.“

Littell odstrčil vozík s lahvemi. „To znamená především Sama Giancanu a tvoje kamarády z mafie, Lauru Hughesovou, Claire Boydovou a Kempera Boyda, pokud se s nima nějakou náhodou setkáš.“

Lenny se zasmál. „Kemper o tom neví? Taková škoda – s ním bych se klidně stýkal pořád.“

Pete řekl: „Nechápej to jenom jako vtip.“

Littell řekl: „Nemysli si, že Sam tě za tu vraždu Tonyho nechá na pokoji.“

Pete řekl: „Nemysli si, že Sam má Jacka pořád rád nebo že by hnul prstem, aby mu pomoh. Sam koupil Jackovi Západní Virginii a Illinois, ale to už je dávno pryč, a Bobby se od té doby chová vůči mafii velmi nepřátelsky.“

Lenny zavrávoral a vrazil do vozíku. Littell ho narovnal.

Lenny ho odstrčil. „Sam s Bobbym spolu určitě něco pečou, protože Sam říkal, že mafie se věnuje nějaký práci, aby pomohla Bobbymu na Kubě, ale Bobby o tom neví, a Sam řek: ‚Tak nějak si myslíme, že by se mu to mělo říct‘.“

Peteovi rychle svitlo:

Konkurz na odstřel Fidela. Tři pohlaváři mafie, znudění a mlčící.

Littell řekl: „Lenny, jsi namol. Nedokážeš ze sebe nic…“

Pete ho přerušil. „Co ještě říkal Giancana o Bobbym Kennedym a Kubě?“

Lenny se opřel o dveře. „Nic. Slyšel jsem jenom dvě vteřiny z rozhovoru, kterej ved s Butchem Montrosem.“

„Kdy?“

„Minulej tejden. Byl jsem v Chicagu na večírku Teamsters.“

Littell řekl: „Zapomeň na Kubu.“ Lenny mávl a prsty naznačil V jako vítězství.

„Viva Fidel! Pryč s tím americkým imperialistickým hmyzem!“

Pete mu dal facku.

Littell řekl: „‚Barb, tohle je Jack‘. A nezapomeň, co uděláme, když nás podrazíš.“

Lenny vyplivl zlatý můstek.

Kapela hrála příšerně falešně. Pete měl pocit, že jsou všichni sjetí jeho dilaudidem.

Reef Club bouřil. Tanečníci twistu rozkolíbali podlahu.

Barb tančila na svůj standard skoro čistě. Pete odhadoval, že ji rozrušil ten jeho potenciální návrh.

Littell zabral uzavřený box. Barb mávla, když je viděla vcházet.

Pete pil pivo. Littell sodovku. Burácení zesilovače jim otřásalo stolem.

Pete zívl. Vzal si pokoj ve Statleru a celý den a polovinu večera prospal.

Hoffa poslal dva litry Fredu Otashovi. Littell napsal vzkaz Hooverovi a poslal ho přes Jimmyho kontakt na FBI.

Ve vzkazu stálo: Chceme instalovat odposlechy. A dál: chceme vyjebat s JEDNÍM Z VAŠICH NEJVĚTŠÍCH NEPŘÁTEL.

Hoffa kontaktoval Freda Turentinea. Freddy byl připravený napíchnout telefony a dát štěnice všude, kde bude třeba.

Pete zívl. Lennyho zvěsti o Bobbym a Kubě mu pořád kroužily v hlavě.

Littell do něj dloubl. „Vypadá dobře.“

„A má styl.“

„Je chytrá?“

„Mnohem chytřejší než moje poslední partnerka pro vydírání.“

Barb zrychlovala píseň „Frisco Twist“. Její doprovodná kapela hrála, jako by tam ani nebyla.

Sešla z pódia. Svíjející se šašci do ní strkali celou cestu. Jeden nadrženec šel za ní a pečlivě si prohlédl její výstřih.

Pete mávl. Barb vklouzla k němu do boxu.

Pete řekl: „Slečna Lindscottová, pan Littell.“

Barb si zapálila. „Správně jsem Jahelková‘. Až umře moje tchýně, vrátím se k ‚Lindscottové‘.“

Littell řekl: „‚Lindscottová‘ se mi líbí.“

Barb řekla. „Já vím. Líp to ke mně sedí.“

„Už jste někdy pracovala jako herečka?“

„Ne.“

„A co ta maškaráda s Lennym Sandsem a Rockem Hudsonem?“

„Musela jsem jenom oklamat policii a strávit noc v base.“

„Stálo to riziko za dva tisíce dolarů?“

Barb se zasmála. „V porovnání se čtyřmi stovkami dolarů za tři twist show za noc šestkrát týdně?“

Pete odstrčil stranou pivo a preclíky. „S námi si přijdete na víc než dva tisíce dolarů.“

„A za co? Kromě toho, že se vyspím s nějakým mocným člověkem.“

Littell se k ní naklonil. „Je to velmi riskantní, ale jen na chvilku.“

„No a? Twist je taky na chvilku, a je to hrozná nuda.“

Littell se usmál. „Kdybyste se setkala s prezidentem Kennedym a chtěla na něj udělat dojem, jak byste jednala?“

Barb vyfoukla tři dokonalé kroužky kouře. „Jednala bych neuctivě a legračně.“

„Co byste si vzala na sebe?“

„Nízké podpatky.“

„Proč?“

„Muži mají rádi ženy, na které se můžou dívat shora.“

Littell se zasmál. „Co byste udělala s padesáti tisíci dolarů?“

Barb se zasmála. „Twist by mi vadil míň.“

„A kdyby vás odhalili?“

„Tak bych si řekla, že jste horší než všichni, co je máme zničit, a držela bych jazyk za zuby.“

Pete řekl: „K tomu nedojde.“

Barb řekla: „A o co teda jde?“

Pete zápasil s nutkáním dotknout se jí. „Budete v bezpečí. Tohle je jedna z těch velmi riskantních věcí, které se urovnají v tichosti a klidu.“

Barb se naklonila k němu. „Řekněte mi, o co jde. Vím, co to je, ale chci to slyšet od vás.“

Otřela se mu nohou o nohou. Z toho dotyku se mu celé tělo ocitlo jakoby ve víru.

Pete řekl: „Jde o vás a Jacka Kennedyho. Sejdete se s ním na večírku v domě Petera Lawforda za dva týdny. Budete mít u sebe mikrofon, a pokud budete tak dobrá, jak si myslím, tak to bude teprve začátek.“

Barb je chytila za ruce a stiskla je. V jejích očích stálo: Štípněte mě, jestli se mi to nezdá.

„Budu volavkou v nějaké akci republikánské strany?“

Pete se zasmál. Littell se zasmál ještě hlasitěji.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 18. 2. 1962. Doslovný přepis telefonního hovoru FBI: „ZAZNAMENÁNO NA ŘEDITELOVU ŽÁDOST / POUZE PRO ŘEDITELE“. Hovoří: Ředitel J. Edgar Hoover, Ward J. Littell.

JEH: Pan Littelle?

WJL: Ano, pane.

JEH: Vaše zpráva zněla poměrně odvážně.

WJL: Děkuji, pane.

JEH: Neměl jsem tušení, že vás zaměstnal pan Hoffa a pan Marcello.

WJL: Už loni, pane.

JEH: Ponechám bez komentáře ironii, kterou v tom spatřuji.

WJL: Podle mě je očividná, pane.

JEH: To je přesné. Chápu to správně, že vám tohle pochybné a poněkud přemrštěné zaměstnání zajistil Kemper Boyd?

WJL: Ano, pane. Chápete to velice správně.

JEH: Nemám proti panu Marcellovi a panu Hoffovi žádné výčitky. A tažení Černého prince proti nim mi už od samého začátku připadalo krátkozraké.

WJL: Oni to vědí, pane.

JEH: Chápu to správně, že co se týče obou bratrů, jste něco jako odpadlík od víry?

WJL: Ano, pane.

JEH: A mám to chápat tak, že terčem vaší operace je král Jack?

WJL: Přesně tak, pane.

JEH: A v tomhle podnikání je vaším partnerem obávaný Pete Bondurant?

WJL: Ano, pane.

JEH: Ponechám bez komentáře onu ironii, kterou v tom spatřuji.

WJL: Můžeme, pane, doufat ve vaši podporu?

JEH: Ano. A vy osobně buďte ujištěn mým obdivem.

WJL: Děkuji, pane.

JEH: Zařízení už je na místě?

WJL: Ano, pane. Zatím se nám podařilo napíchnout pouze Carlyle, a dokud se námi nastrčená osoba s terčem nespojí a celou záležitost neusnadní, nemáme přesnou představu o tom, kde se budou scházet.

JEH: Pokud vůbec, že.

WJL: Ano, pane.

JEH: Vaše zpráva se zmiňovala o jistých hotelích.

WJL: Ano, pane. El Encanto a Ambassador-East. Vím, že náš terč rád chodí se ženami do těchhle hotelů, a vím taky, že na obou místech má FBI své štěnice.

JEH: Ano, i když Černý král se teď hrozně rád ukrývá v prezidentských apartmá.

WJL: To mě nenapadlo, pane.

JEH: Řeknu důvěryhodným lidem z FBI, aby ten aparát nainstalovali a soustavně sledovali. A podělím se s vámi o své pásky, pokud vy pošlete pásky z Carlyle zase mně.

WJL: Samozřejmě, pane.

JEH: Zvážil jste už napíchnutí švagrova domu na pláži?

WJL: To je vyloučeno, pane. Fred Turentine se tam nedostane, aby nainstaloval mikrofony.

JEH: Kdy se vámi nastrčená osoba sejde s Černým králem?

WJL: Zítra v noci, pane. A to v tom domě na pláži, o němž jste se právě zmínil.

JEH: Je pohledná?

WJL: Ano, pane.

JEH: Doufám, že i lstivá, mrštná a odolná vůči šarmu toho mladíka.

WJL: Myslím si, že odvede dobrou práci, pane.

JEH: Už se těším, až ji uslyším.

WJL: Předám vám ty nejlepší části, pane.

JEH: Máte můj obdiv. Kemper Boyd vám dal dobré lekce.

WJL: Vy také, pane.

JEH: Ponechám bez komentáře ironii, kterou v tom spatřuji.

WJL: Ano, pane.

JEH: Vím, že až přijde čas, vyžádáte si ode mě nějakou laskavost. Vím, že mě budete informovat o přepisech a uvážlivě mě požádáte o laskavost.

WJL: Udělám to, pane.

JEH: Podcenil jsem vás a nesprávně odhadl. A jsem rád, že jsme zase kolegové.

WJL: Já též, pane.

JEH: Hezký den, pane Littelle.

WJL: Hezký den, pane.

76

MERIDIAN, 18. 2. 1962

Probudily ho výstřely. Řev byl tak hlasitý, že instinktivně sáhl po zbrani.

Kemper se skulil z postele. Na dálnici zaslechl kvílení brzd – členové Klanu mimo Lockhartův vliv nebo obyčejní běloši, kteří si přijeli zastřílet a zaskotačit.

Rozneslo se to.

Ve městě je federál, co je blázen do negrů. V motelu Seminole se to hemží jeho mazlíčky.

Ty výstřely mu naháněly hrůzu. Ale noční můra, ze které ho vytrhly, byla horší.

Jack s Bobbym ho drželi pod drobnohledem. Říkali: J’accuse – víme, že už od roku 1959 máš kontakty na CIA i mafii.

Ta noční můra byla úplná a děsivá. Měla původ v Peteově telefonátu z minulého týdne.

Pete mluvil o konkurzu na Fidelova vraha. Říkal, že má teorii, proč mafie ten úder neschválila.

Pete říkal, že Sam G. by mohl mít chuť říct Bobbymu tajemství. Hej, pane ministře – mafie je vaším spojencem v kubánské věci už tři roky.

Pete odhalil stopu, která to silně potvrzovala. Pete si myslí, že Sam to tajemství něčím prostřednictvím brzy vyklopí. Pete si myslí, že Sam chce zahnat Bobbyho v otázce tažení proti mafii do příměří.

Pete řekl, že se na to mrkne.

Kemper vstal a nasucho polkl tři dexedriny. Peteova teorie nabrala na intenzitě a stala se osobní.

Bobby chce, abych mu v dohledné době ukázal JM/Wave. Myslí si, že moje napojení na CIA se datuje od května 1961. JM/Wave je napěchovaná mými kolegy z dob před Sviněmi – včetně kubánských exulantů, kteří mají dobré vztahy s postavami z organizovaného zločinu.

Kemper se oholil a oblékl. Dexedrin se ozval. Z vedlejšího pokoje slyšel rány – Laurent Guéry a jeho ranní kliky.

John Stanton zmáčkl své kontakty. Laurent, Flash a Juan měli dostat zelené karty od imigračního. Nestor Chasco se přestěhoval do Meridianu a přidal se ke skupině. Motel Seminole se teď stal „detašovaným“ velitelstvím Jednotky.

Měl dvacet tisíc dolarů za prodané akcie. Guy Banister financoval podobné fondy. Oddíl pro Castrovu likvidaci se stal absolutně uzavřeným a autonomním.

Ve dne přijímal hlášení o hlasovacích právech. V noci chystal cvičení na atentát.

Přesvědčil celkem dost místních černochů. Z řad přívrženců Prvních svatodušních baptistů podalo výpověď už 84%.

Někteří magoři zmlátili pastora. Objevil je a páčidlem jim zlámal nohy.

Dougie Frank měl už půlku střelnice oplocenou. Detašovaná jednotka cvičila sedm nocí v týdnu.

Stříleli na stojící i pohyblivé terče. Prováděli průzkumné pochody lesem. Brzy začnou infiltrace na kubánské území.

Juan s Flashem mu pomohli zdokonalit se ve španělštině. Mohl by si obarvit vlasy a obličej a vyrazit na Kubu v masce Latinoameričana.

Mohl by se dostat dost blízko. Mohl by vystřelit.

Všichni rádi mluvili. Po cvičeních popíjeli pašovanou kořalku a půlku noci vždycky prokecali.

Vytvořili si směsici ze tří jazyků. U ohně si vyprávěli krváky a podávali si láhev.

Juan popisoval svou kastraci. Chasco mluvil o atentátech, které mu nařídil vykonat Batista.

Flash viděl události na Playa Girón zblízka. Laurent viděl ututlanou vraždu v Paříži – četníci umlátili vloni v říjnu dvě stě Alžířanů k smrti a naházeli je do Seiny.

Mohl by se dostat blízko. Mohl by vystřelit. Ten Anglosas se světlou pletí by se mohl změnit na Kubánce.

Dexedrin ho nakopl. Studená káva to ještě parádně urychlila.

Z rolexek na něj vyjuklo datum. Hodně zdraví – je ti šestačtyřicet, a nevypadáš na to.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 21. 2. 1962. Částečný přepis záznamu z mikrofonu na odposlouchávacím stanovišti. Přepsal: Fred Turentine. Kopie pásek a psaných listů pro: P. Bondurant, W. Littell.

21:14, 19. února 1962. L. Sands a B. Jahelková vstupují do domu (terč se svou suitou se dostavil ve 20:03). Hluk provozu na Pacific Coast Highway způsobil horší signál a velké mezery v pokračování. Návštěva B. Jahelkové je monitorována naživo.

Výchozí kód:

BJ – Barb Jahelková. LS – Lenny Sands. PL – Peter Lawford. NM1 – neznámý muž č. 1. NM2 – neznámý muž č. 2. NŽ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7: neznámé ženy č. 1-7. JFK – John F. Kennedy. RFK – Robert F. Kennedy. (Pozn.: myslím, že NM1 a NM2 jsou agenti Tajné služby).

21:14-21:22: Nesrozumitelné.

21:23-21:26: Překrývající se hlasy. Z nich vystupuje hlas BJ, většinou zdvořilostní vítání (myslím, že ji představili NŽ1-7. Povšimněte si vysokého smíchu na pásce).

21:27-21:39: BJ + PL

PL (probíhající rozhovor): Vymykáš se nad průměr tohohle davu, Barb.

BJ: Krásou nebo výškou?

PL: Obojím.

BJ: Ty jsi takovej hajzl.

NŽ3: Ahoj, Petere.

PL: Ahoj, krasavice.

NŽ6: Petere, prezident má tak fantastický vlasy.

PL: Klidně ho za ně zatahej. On tě neukousne.

NŽ3, NŽ6: Smích.

BJ: Jsou to tanečnice, nebo děvky?

PL: Ta odbarvená blondýna je barmanka v Sip n’Surf v Malibu. Ostatní dělají v show v Dunes. Vidíš tu brunetu s obříma plícema?

BJ: To vidím.

PL: Ta hvízdá na flétnu v Sinatrově dívčím souboru.

BJ: Děsná legrace.

PL: To není, protože Bobby přinutil Jacka, aby Franka zapudil. Frank si na svým domě v Palm Springs nechal udělat heliport, aby za ním Jack mohl jezdit, ale ten zatvrzelej prevít Bobby donutil Jacka, aby ho poslal k čertu jen proto, že zná pár gangsterů. Koukni na něj. Copak to není jenom obyčejnej hajzl?

BJ: Má parádní zuby.

PL: A nemá cit pro ženský.

BJ: Chceš říct, že je teplej?

PL: Mám potvrzeno z dobrýho zdroje, že spí jen se svou ženou, nenechá se svést, a i s Ethel spí jen za účelem plození. No řekni, není to hajzl?

NŽ2: Petere! Já právě na pláži potkala prezidenta!

PL: To je paráda. A vyhulila jsi mu ho?

NŽ2: Ty jsi prase.

PL: Chro-chro!

BJ: Asi si půjdu dát něco k pití.

PL: Spíš bys potřebovala doktora. Fakticky, Barb, já chtěl, aby ses jenom jednou vyspala s Frankem.

BJ: Není můj typ.

PL: Mohl by ti pomoct. Mohl tě zbavit toho debílka Joeyho.

BJ: S Joeym už se známe dlouho. Až přijde správná doba, dám mu kopačky.

PL: Mněs je dala moc brzo. Franky byl do tebe celej divej, krasavice. Cítil, že něco tajíš, a já vím ze solidního zdroje, že si najal soukromý očko, aby zjistil, co to asi je.

BJ: A řekl ti, co zjistil?

PL: Ani muk, krasavice. Ani podělaný…

NŽ1: Božínku, Petere, já právě viděla prezidenta Kennedyho!

PL: To je paráda. A vyhulila jsi mu ho?

BJ, NŽ1, NŽ7: Nesrozumitelné.

PL: Chro-chro chro! Jsem prezidentské sele!

21:40-22:22: Nesrozumitelné. Praskání naznačuje, že lidé z Tajné služby instalovali soukromé telefonní linky a začali z nich volat.

22:23-22:35: Nesrozumitelné. BJ (stojící nedaleko hi-fi soustavy) mluvila s NŽ1, 3, 7 (mělo by se jí říct, ať se nepřibližuje k hlučným přístrojům a gramofonům).

22:36-22:41: BJ na toaletě (soudě dle zvuků tekoucí vody a splachování).

22:42-22:49: Nesrozumitelné.

22:50-11:04: BJ + RFK.

BJ (probíhající rozhovor): Je to jenom bláznivina a tyhle věci musí člověk zachytit před jejich vrcholem, a pak z nich rychle vypadnout, aby nevypadal jako ztroskotanec.

RFK: Takže by se asi dalo říct, že twist je jako politika.

BJ: To by šlo. Společným jmenovatelem je jednoznačně oportunismus.

RFK: Zní to jako otřepaná fráze, ale nemluvíte jako bývalá revuální tanečnice.

BJ: Potkal jste jich hodně?

RFK: Pár ano.

BJ: Když jste vyšetřoval gangstery?

RFK: Ne, když mě s nimi seznámil můj bratr.

BJ: A měly něco společného?

RFK: Ano. Snadnou dostupnost.

BJ: S tím musím souhlasit.

RFK: Chodíte s Lennym Sandsem?

BJ: Nechodíme spolu. On mě jen přivedl sem na večírek.

RFK: Jak vás sem nalákal?

BJ: No, neřekl mi, Pojď se zapojit do harému‘, jestli myslíte tohle.

RFK: Takže jste si všimla výrazné početní převahy žen nad muži.

BJ: To víte že ano, pane Kennedy.

RFK: Říkejte mi Bobe.

BJ: Tak jo, Bobe.

RFK: Prostě mě tak napadlo, že když znáte Petera a Lennyho, tak víte, jak se některé věci mají.

BJ: Myslím, že vím, co myslíte.

RFK: To předpokládám. Zmiňuju se o tom jen proto, že znám Lennyho už dlouho, a dnes mi připadá smutný a nervózní, a takového jsem ho zatím nikdy neviděl. Nechtěl bych si myslet, že ho Peter navedl…

BJ: Já nemám Petera ráda. Před pár lety jsem si s ním něco začala, ale utnula jsem to, když jsem si uvědomila, že je to vlastně jenom obyčejný lichotník a pasák. Přišla jsem na tenhle večírek, protože Lenny potřeboval doprovod a já jsem si řekla, že by mohlo být fajn strávit chladný zimní večer na pláži a třeba se sejít s ministrem spravedlnosti a prezidentem Spojených států…

RFK: Prosím, já vás nechtěl urazit.

BJ: Neurazil jste mě.

RFK: Když se musím účastnit podobných akcí, začínám kontrolovat odchylky od bezpečnostního standardu. A když je tou odchylkou žena, inu, víte, co tím chci říct.

BJ: Když uvážím ostatní přítomné ženy, lichotí mi, že jsem výjimkou.

RFK: Nudím se a vypil jsem už o dvě sklenky víc než obyčejně. Obvykle se tak důvěrně nevybavuju s lidmi, které vidím poprvé.

BJ: Chcete říct vtip?

RFK: Jistě.

BJ: Co řekla Pat Nixonová o svém manželovi?

RFK: Nevím.

BJ: Richard byl v posteli podivín dávno předtím, než vstoupil do politiky.

RFK (smích): Ježíši, to je švanda. To budu muset říct…

Nesrozumitelné (přelétávající letadlo). Zbytek rozhovoru BJ – RFK nesrozumitelný – praskot.

23:05-23:12: Hluk hi-fi a zvuk aut naznačuje, že BJ se prochází po domě a že z večírku odjíždějí hosté.

23:13-23:19: BJ mluví přímo do mikrofonu (Řekněte jí, ať to nedělá. Je to bezpečnostní riziko).

BJ: Stojím na terase nad pláží. Jsem sama a šeptám, aby nikdo neslyšel, co říkám, nebo abych nevypadala jako praštěná. Velkého muže jsem ještě nepotkala, ale všimla jsem si, že si mě všiml a dloubl do Petera, jako by se ptal, kdo je ta zrzka. Venku mrzne, ale já jsem vytáhla ze skříně kožich, takže je mi teploučko. Lenny je namol, ale myslím, že se snaží si to užít. Teď se lísá k Deanu Martinovi. Velký muž je v Peterově ložnici se dvěma blondýnkami. Před pár minutami jsem viděla Bobbyho. Vyjídal ledničku, jako by týden nejedl. Hoši z Tajné služby listují kupou Playboyů. Je jim vidět na očích, že jásají nad tím, že studený čumák Nixon nebyl zvolen. Na pláži někdo kouří marihuanu a já usilovně dumám nad tím, jak to zahraju. Myslím, že si mě najde. Slyšela jsem Bobbyho, jak říkal lidem z Tajné služby, že Velký muž chce odejít až v jednu ráno. Mám teda ještě trochu času. Lenny říkal, že mu Peter ukázal mou ohavnou dvoustránku z Nugget Magazínu z listopadu 1956. Měří asi metr osmdesát, takž bez podpatků budu o něco menší. Musím říct, že když pominu hollywoodské nesmysly, tohle je jeden z okamžiků, o kterých si děvčata píší do deníčků. Taky jsem odmítla tři pozvánky na twist, protože jsem se obávala, aby mi neupadly mikrofony. Slyšeli jste? Dveře do ložnice za mnou se právě zavřely a blondýnky vylezly ven s úsměvem na rtech. Budu už mlčet.

23:20-23:27: ticho (zvuk vln naznačuje, že BJ zůstala na terase).

23:28-23:40: BJ + JFK.

JFK: Ahoj.

BJ: Ježíš.

JFK: To stěží, ale děkuju.

BJ: Co třeba, dobrý den, pane prezidente?

JFK: Co třeba, ahoj, Jacku?

BJ: Ahoj, Jacku.

JFK: Jak se jmenuješ?

BJ: Barb Jahelková.

JFK: Na Jahelkovou nevypadáš.

BJ: Vlastně spíš Lindscottová. Pracuju se svým bývalým manželem, tak jsem si nechala jeho jméno.

JFK: Lindscottová je původem z Irska?

BJ: Je to anglosaské jméno.

JFK: Všichni Irové jsou parchanti. Parchanti, blázni a opilci.

BJ: Můžu tě citovat?

JFK: Až po druhým zvolení. A zapiš to k hlavním citátům Johna F. Kennedyho hned vedle ‚Neptejte se, co pro vás může vaše země udělat‘.

BJ: Můžu se na něco zeptat?

JFK: Jasně.

BJ: Je funkce prezidenta Spojenejch států ta nejskvělejší věc?

JFK (potlačovaný smích): To pochopitelně je. Už jenom to, že za tebou stojí taková řada postaviček, není k zahození.

BJ: Například?

JFK: Ten balík Lyndon Johnson. Charles de Gaulle, co má od roku 1910 v prdeli pravítko. Ten buzerant J. Edgar Hoover. Ty pomatenci z Kuby, co se jima zabývá můj bratr a z nichž osmdesát procent jsou vyvrhelové. Harold Macmillan, kterej je definicí…

NM2: Promiňte, pane prezidente.

JFK: Ano?

NM1: Máte telefon.

JFK: Řekněte, že mám moc práce.

NM2: Volá guvernér Brown.

JFK: Řekněte mu, že mu zavolám.

NM1: Ano, pane.

JFK: Tak co, Barb, hlasovala jsi pro mě?

BJ: Byla jsem na turné, takže jsem volit nemohla.

JFK: Mohla ses nechat zastoupit.

BJ: Nedošlo mi to.

JFK: Co je důležitější – twist, nebo moje kariéra?

BJ: Twist.

JFK (potlačovaný smích): Omlouvám se za svou naivitu. S hloupými otázkami už bychom měli přestat.

BJ: To byla spíš upřímná otázka a jde mi hlavně o upřímnou odpověď.

JFK: To je pravda. Můj bratr si myslí, že se na tenhle večírek nehodíš.

BJ: Chová se, jako by mu to tu připadalo pod úroveň.

JFK: Dobrý postřeh.

BJ: Tvůj bratr by nikdy v pokeru nevyhrál ani pětník.

JFK: Což je jedna z jeho předností. A co se stane, až tě ten tvůj šílený tanec vyčerpá?

BJ: Budu mít našetřeno dost peněz na to, abych sestře zaplatila účast v Bobově podniku v Tunnel City ve Wisconsinu.

JFK: Ve Wisconsinu jsem vyhrál.

BJ: Já vím. Moje sestra pro tebe hlasovala.

JFK: A co tvoji rodiče?

BJ: Můj táta umřel. Máma nenávidí katolíky, takže volila Nixona.

JFK: Padesát procent ujde. Mimochodem, parádní norek.

BJ: Půjčila jsem si ho od Petera.

JFK: V tom případě je to jeden ze šesti tisíc kožichů, co můj táta koupil sestrám.

BJ: Četla jsem o mrtvici tvýho táty. Bylo mi to líto.

JFK: Zapomeň na to. Na to, aby umřel, je příliš zkaženej. A mimochodem, ty jezdíš s tou revue, o který mi vyprávěl Peter?

BJ: Pořád. Vlastně sedmadvacátýho odjíždím na východní pobřeží.

JFK: A mohla bys nechat v ústředně Bílýho domu svůj harmonogram? Napadlo mě, že bychom spolu mohli zajít na večeři, kdyby nám to program dovolil.

BJ: To bych ráda. A zavolám.

JFK: To budeš hodná. A vezmi si toho norka. Sluší ti mnohem víc, než by kdy slušel mojí sestře.

BJ: To nemůžu.

JFK: Trvám na tom. Fakt jí nebude chybět.

BJ: Tak dobře.

JFK: Obyčejně lidem nebrakuju skříně, ale chci, aby sis ho nechala.

BJ: Díky, Jacku.

JFK: Potěšení je na mojí straně. A bohužel teď budu muset jít někam zavolat.

BJ: Takže zatím ahoj.

JFK: Ano. Takhle se na to musíme dívat.

NM1: Pane prezidente?

JFK: Moment, už jdu.

23:41-00:03: ticho (zvuk vln naznačuje, že BJ zůstala na terase nad pláží).

00:03-00:09: nesrozumitelné hlasy a zvuk hi-fi (po celou dobu jednoznačně odcházejí další hosté).

00:10: BJ + LS opouštějí večírek. Živý záznam končí: 00:11, 20. února 1962.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 4. 3. 1962. Přepis záznamu z ložnice hotelu Carlyle. Přepsal: Fred Turentine. Kopie pásky a přepisu pro: P. Bondurant, W. Littell.

BJ zavolala na odposlouchávací stanoviště a oznámila, že má s terčem jít na „večeři“. Dostala instrukce, aby dvakrát otevřela a zavřela dveře od ložnice, aby se mikrofon aktivoval. Aktivní záznam od 20:09 dále. Výchozí označení: BJ – Barb Jahelková. JFK – John F. Kennedy.

20:09-20:20: sexuální aktivita (viz záznam na pásce. Vysoká kvalita zvuku. Rozeznatelné hlasy).

20:21-20:33: rozhovor.

JFK: Bože, bože.

BJ: Hmmm.

JFK: Posuň se trošku. Potřebuju ulevit zádům.

BJ: Co teď?

JFK: Lepší.

BJ: Chceš promasírovat záda?

JFK: Ne. Nemůžeš udělat nic, co bys už nebyla udělala.

BJ: Díky. A jsem ráda, žes mi zavolal.

JFK: Z čeho jsem tě vytrhl?

BJ: Ze dvou představení v Rumpus Room v Passaiku v New Jersey.

JFK: Bože, bože.

BJ: Zeptej se mě na něco.

JFK: Dobře. Kde je ten norek, co jsem ti dal?

BJ: Můj bejvalej ho prodal.

JFK: To mu dovolíš?

BJ: Hrajeme takovou hru.

JFK: Tomu nerozumím.

BJ: Ví, že od něj brzy odejdu. Něco mu dlužím, takže využívá každý příležitosti, co se mu naskytne.

JFK: Je to velkej dluh?

BJ: Hrozně velkej.

JFK: Vzbudila jsi můj zájem. Řekni mi víc.

BJ: Je to jenom špatná vzpomínka z Tunnel City ve Wisconsinu z období kolem roku 1948.

JFK: Wisconsin mám rád.

BJ: Já vím. Vyhrál jsi tam.

JFK (smích): Ty jsi klaun. Zeptej se mě ty.

BJ: Kdo je největší hajzl v americký politice?

JFK (smích): Ten buzík J. Edgar Hoover, co půjde do penze 1. ledna 1965.

BJ: To jsem nevěděla.

JFK: Však se dočkáš.

BJ: Aha. Ale nejdřív musíš podruhý vyhrát.

JFK: Učíš se rychle. A teď mi pověz o Tunnel City a roku 1948.

BJ: Teď ne.

JFK: Proč ne?

BJ: Trápím tě tím, takže to mezi náma může pokračovat.

JFK (smích): Vyznáš se v mužích.

BJ: To vyznám.

JFK: Kdo tě učil? Myslím na začátku.

BJ: Kompletní mužská populace z Tunnel City. Netvař se tak šokované. Bylo tam všeho všudy jedenáct kluků.

JFK: Pokračuj.

BJ: Ne.

JFK: Proč ne?

BJ: Dvě vteřiny poté, co jsme se pomilovali, ses díval na hodinky. Myslím, že v posteli tě udržím jen tak, že budu protahovat svůj životopis.

JFK (smích): Můžeš přispět do mých memoárů. Můžeš říct, že John F. Kennedy lákal ženy na sendviče od pokojové služby a na rychlovky.

BJ: Takový sendviče si dám líbit.

JFK (smích): Jsi krutej klaun.

BJ: Zeptej se mě na něco.

JFK: Ne. Ty mě.

BJ: Povídej mi o Bobbym.

JFK: Proč?

BJ: Na Peterově večírku mí připadalo, že mě podezírá.

JFK: Podezírá všechny, protože se plácá v legálním bahně s Jimmym Hoffou a mafií, a pomalu ho to začíná zmáhat. Je to něco jako profesionální deformace policisty. Jeden den ho štve Jimmy Hoffa a pozemkový podvody na Floridě. A hned další den zase deportace Carlose Marcella. Teď ho žere Hoffa a případ Test Fleet taxi v Tennessee, ale neptej se mě, co to znamená, protože nejsem právník a nesdílím Bobbyho potřebu pronásledovat a potírat zločin.

BJ: Je silnější než ty, CQ?

JFK: To je. A jak jsem před lety říkal jedný holce, je skutečně vášnivěj a štědrej.

BJ: Zase se díváš na hodinky.

JFK: Budu muset jít. Čekají mě v OSN.

BJ: Tak tedy hodně štěstí.

JFK: To nebude třeba. Celý valný shromáždění jsou debilové. Zopakujme to zase někdy, Barb. Pobavil jsem se.

BJ: Já taky. A díky za ten sendvič.

JFK (smích): Jejich tam ještě spousta.

Mikrofon přestal fungovat po zabouchnutí dveří. Konec přepisu: 20:34, 3. března 1962.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 9. 4. 1962. Přepis záznamu z ložnice hotelu Carlyle. Přepsal: Fred Turentine. Kopie pásky a přepisu pro: P. Bondurant, W. Littell.

BJ zavolala na odposlouchávací stanoviště v 16:20. Řekla, že v 17:30 má jít s terčem na „večeři“. Aktivní záznam od 18:12 dále. Výchozí kód: BJ – Barb Jahelková. JFK – John F. Kennedy.

18:13-18:25: sexuální aktivita, (viz záznam na pásce. Vysoká kvalita zvuku. Rozeznatelné hlasy).

18:14-18:32: rozhovor.

BJ: Bože, bože.

JFK: To jsem posledně říkal já.

BJ: Dneska to bylo lepší.

JFK (smích): Taky mi to přišlo. Ale tomu sendviči chyběl šmrnc.

BJ: Zeptej se mě na něco.

JFK: Co se stalo v Tunnel City v roce 1948?

BJ: Žasnu, že si to pamatuješ.

JFK: Není to dýl jak měsíc.

BJ: Já vím. Ale řekla jsem to jen tak mezi řečí.

JFK: Ale byl to provokativní moment.

BJ: Díky.

JFK: Barb.

BJ: Tak jo. 9. května jsem se rozešla s Billym Kreugerem. Billy se sešel s Tomem McCandlessem, Fritziem Schottem a Johnnym Coatesem. Rozhodli se, že mi dají na pamětnou. Já jsem ale byla mimo město. Moji rodiče mě vzali na církevní shromáždění do Racine. Doma zůstala moje sestra Margaret. Byla to rebelka a nepochopila, že na církevních shromážděních se dá potkat spousta kluků.

JFK: Pokračuj.

BJ: Pokračování příště.

JFK: Bože, bože. Nevyřešený záhady úplně nesnáším.

BJ: Příště.

JFK: Jak můžeš vědět, že bude nějaký příště?

BJ (smích): Vím, jaký zájem umím vzbudit.

JFK: Jsi dobrá, Barb. Až moc dobrá.

BJ: Chci zjistit, jestli je možný poznat muže za jednu hodinu měsíčně.

JFK: Nebudeš ode mě nikdy požadovat něco nepřístojnýho, vid?

BJ: Ne. Nebudu.

JFK: Bůh ti žehnej.

BJ: Ty věříš v boha?

JFK: Jen pro veřejný vystoupení. A teď se mé na něco zeptej.

BJ: Máš někoho, kdo ti shání ženy?

JFK (smích): Ani ne. Kemper Boyd tomu odpovídá asi nejvíc, ale je mi před ním trošku trapně, takže od inaugurace jsem mu nevolal.

BJ: Kdo je to, Kemper Boyd?

JFK: Právník z ministerstva spravedlnosti. Líbil by se ti. Je hrozně pohlednej a jde z něj celkem hrůza.

BJ: Nežárlíš na něj? Není ti před ním trapně právě proto?

JFK: Je mi před ním trapně, protože lituje především toho, že není Kennedy, což je poměrně drsná zapšklost. V Bobbyho studijní skupině pracuje s několika z těch exulantů a myslím, že v některejch ohledech je stejnej mizera jako oni. Ale chodil na práva v Yale, chytil se mě a dokázal, že se vyplatí.

BJ: Pasáci se často vlichocujou mocným. Vezmi si jenom Petera.

JFK: Kemper není Peter Lawford, to mu zase musím nechat. Peter nemá žádnou duši, co by mohl prodat, a Kemper svou prodal za poměrně nestydatou cenu, ale ani o tom neví.

BJ: Jak to?

JFK: Detaily ti říct nemůžu, ale opustil ženu, s níž se zasnoubil, jen proto, aby si získal přízeň mou a mojí rodiny. Rozumíš, byl z bohatý rodiny, ale jeho táta všechno utratil a zabil se. Při životě ho drží nějaká nechutná fantazie, v níž mám já hlavní roli, a jakmile tohle zjistíš, tak toho člověka můžeš přijmout jen těžko.

BJ: Promluvme si o něčem dalším.

JFK: Co třeba Tunnel City a rok 1948?

BJ: Pokračování příště.

JFK: Prdlajs.

BJ: Mám ráda napětí.

JFK: Já to nesnáším. Seriály jsem nesnášel už jako kluk.

BJ: Měl by sis tady nechat pověsit hodiny na stěnu. Aspoň bys nemusel pošilhávat po hodinkách.

JFK: Jsi klaun. Podej mi prosím tě kalhoty.

BJ: Na.

Mikrofon přestal fungovat po zabouchnutí dveří. Konec přepisu: 18:33, 8. dubna 1962.

77

MIAMI, 15. 4. 1962

Policajt měl zpoždění. Pete zabíjel čas tím, že si čmáral po dispečerských arších.

Kreslil si srdíčka propíchnutá šípy. Psal slova, která mu Lenny a Barb říkali, a podtrhával je kvůli zdůraznění.

Ta slova byla silná. Shon v taxislužbě vůbec nevnímal, jako by to bylo normální ticho.

Lennyho slova ho přivedla na jednu teorii. Mafie chce, aby Bobby K. věděl, že mu pomáhá s Kubou. Bobbymu to ještě nikdo neřekl. Kdyby to věděl, tak by Kempera Boyda odpálkoval. Kdyby to věděl, už by přefiknul všechny známé kontakty CIA a mafie.

Mafie ví, že Bobby si nepřeje atentát na Fidela. Proto tedy odmítla financovat tým střelců.

Nechal tu teorii uležet už řadu týdnů. Vozil zbraně do táborů a Kemper pracoval na svých dvou úkolech v Mississippi. Kemper se chystal oholit Vousáče – nedostatek ochoty mafie podílet se na tom ho nejspíš příliš netrápil.

Barb se chystala oholit Načesaného Jacka.

Policajt měl zpoždění. Pete se pohroužil do myšlenek na Barb.

Její slova se hromadila – na pásce i na papíře. Nejlepší z nich si zapamatoval.

Fred Turentine řídil odposlech z Carlyle – z bytu na 76th a Madison. Pracovalo se na zřízení skladu pásek a přepisů pro antologii Barb sedlá Jacka. Littellův trik na Hoovera vyšel. Federálové napíchli prezidentská apartmá v hotelích El Encanto a Ambassador-East.

Pan Hoover byl jejich kolega. Federálové kontrolovali apartmá v Carlyle jednou týdně – ať jsou ty mikrofony v ložnicích pěkně schované.

Jack K. byl šestiminutový jezdec. Jack K. měl hubu proříznutou až běda.

Jack mluvil o kubánských exulantech jako o „spodině“. Jack mluvil o Kemperu Boydovi jako o patetickém šplhači po společenském žebříčku.

Policajt měl zpoždění. Pete kreslil další srdíčka a šípy.

Měl novou teorii. Tak třeba: Barb mluví s Jackem a se MNOU.

Barb říká, že Joeyho Jahelku neopustí – „protože zařídil, aby muži, co ublížili mojí sestře, dostali na pamětnou“. Barb nechce Jackovi povědět celý příběh.

Barb naznačuje, že v květnu 1948 došlo k zásadní události.

Barb ví, že on si ty pásky pustí, že si přečte přepisy. Barb chce, aby si on doplnil prázdná místa. Jack na ni nebude naléhat, aby mu odpověděla – je jen jednou ze tří milionů holek, které průběžné ošukává.

Barb ví, že on býval policajtem. Barb ví, že si to může dohledat.

Zavolal na policii státu Wisconsin. Řekl Guyovi Banisterovi, aby zahájil federální průzkum. Celá záležitost trvala osmačtyřicet hodin.

11. 5. 1948:

Margaret Lynn Lindscottová se stala obětí skupinového znásilnění v Tunnel City ve Wisconsinu. Útočníky identifikovala. William Kreuger, Thomas McCandless, Fritz Schott a John Coates. Nikdo nebyl obviněn. Všichni čtyři mladíci mají neotřesitelná alibi.

14. 1. 1952:

William Kreuger je zastřelen v Milwaukee. Ona „brutální vražda“ zůstává nevyřešena.

4. 7. 1952:

Thomas McCandless je zastřelen v Chicagu. Onen „nejspíš profesionálně provedený útok“ zůstává nevyřešen.

23. 1. 1954:

Fritz Schott mizí. Nedaleko Des Moines je objeveno tělo v pokročilém stadiu rozkladu – možná jeho, možná někoho jiného. Nedaleko jsou objeveny tři nábojnice. Ono „domnělé zastřelení brokovnicí“ zůstává nevyřešeno.

John Coates je dosud naživu a vede si dobře. Pracuje jako policista v Normanu v Oklahomě.

Pete odemkl svůj stůl a vytáhl časopis. Barb v pětadvaceti – půvabná Miss Nugget.

Barb svedla Joeyho Jahelku, který měl kontakty s mafií. Barb ho přiměla, aby nějak zařídil útoky vůči mužům, kteří znásilnili její sestru.

John Coates byl dosud naživu. Mafie nezabíjela policajty, pokud ji zásadně neprovokovali.

Vděčná Barb si vzala Joeyho. Vděčná Barb splácela svůj dluh.

Policajt měl zpoždění. Pete si prohlížel dvoustránku asi postomilionté.

Zaretušovali jí ňadra. Zapudrovali pihy. Fotka nevyjadřovala její inteligenci a kdovíco ještě.

Pete odstrčil časopis stranou. Počmáral další arch.

Jednou týdně volal Barb. Dával jí nenápadné kontrolní otázky – Ale ty Jacka ve skutečnosti nebaštíš, vid?

Nebaštila. Baštila jeho kouzlo – jenže Jack byl jen šestiminutová erekce a trochu chichotání.

Jeho pád se blížil. Turentine odletěl do L. A. a zkontroloval Lennyho Sandse. Freddy říkal, že Lenny je spolehlivý. Freddy říkal, že Lenny by tu operaci nikdy neprozradil.

Pouštěl si pásky s Barb pořád dokolečka. Lennyho plácání si pouštěl skoro stejně často.

Od kubánské věci odstoupili tři hlavní sponzoři z řad mafie. Littell říkal, že Carlos Marcello je jediný, kdo z pohlavárů ještě zůstal.

Proč?

Odhadoval to na PENÍZE.

Pete čenichal celé dva měsíce. Jeho teorie nabývala na rozměrech.

Neustále probíral teoretická spojení. Propojoval kubánskou věc a osoby z mafie. Minulý týden se odhodlal k velkému teoretickému skoku.

Listopad 1960.

Wilfredo Olmos Delsol je spatřen, jak debatuje s procastrovskými agenty. Wilfredo Olmos Delsol je pak spatřen, jak:

Jezdí v novém autě. Nosí nové oblečení. Ukazuje se s novými ženami.

Najal policajta z Miami, aby Delsola sledoval. Muž mu podal hlášení.

Delsol se šest nocí za sebou scházel s podezřelými Kubánci. Na autech měli padělané značky.

Policajt sledoval muže až k nim domů. Bydleli v bytech pronajatých na zjevně falešná jména. Kubánci byli procastrovští muži bez zjevné podpory.

Policajt měl práskače v telefonní společnosti. Zaplatil mu pět set dolarů a řekl mu, aby ukradl Delsolovy účty za telefon z poslední doby.

Policajt řekl, že jeho práskač uspěl. A teď měl zpoždění.

Pete si čmáral. Kreslil srdíčka a šipečky až do skonání věků.

Seržant Carl Lennertz se objevil s hodinovým zpožděním. Pete ho vyvedl ven na parkoviště.

Vyměnili si obálky. Transakce trvala přesně dvě vteřiny.

Lennertz odešel. Pete otevřel obálku a vytáhl z ní dva listy.

Člověk z floridské pobočky Bellovy společnosti odvedl dobrou práci. Delsol celé čtyři měsíce volal na podezřelá telefonní čísla.

Volal Santovi a Samovi G. na jejich tajná čísla. Celkem devětadvacetkrát volal šesti procastrovským skupinám.

Pete cítil, že mu srdce v hrudi dělá hopsa-hopsa-hopsasá.

Odjel k Delsolovu domu. Impala, kterou si pořídil za svoje nově vydělané peníze, parkovala na předním trávníku.

Narazil do ní svým autem. Pneumatiky prořízl kapesním nožem. Pod kliku u vchodu zasunul židli. Odtrhl drát od venkovní klimatizace a omotal si ho kolem ruky.

Z domu slyšel tekoucí vodu a hudbu.

Pete obešel dům zezadu. Kuchyňské dveře byly dokořán.

Delsol myl nádobí. Ten debil máchal houbičkou do rytmu mamba.

Pete mávl. Delsol mávl rukou od jaru – pojď dál.

Na okraji dřezu stálo rádio. Perez Prado zrovna hulákal „Červená jak třešnička a bílá jak květ jabloní“.

Pete vešel. Delsol řekl: „Hola, Pedro.“

Pete mu dal pěstí. Delsol se schoulil. Pete hodil rádio do dřezu.

Voda zasyčela. Pete kopnul Delsola do zadku a strčil mu ruce do dřezu až po lokty.

Vykřikl. Vytáhl ruce ven a spustil příšerný řev.

Kuchyní se vznášela pára – takový malinkatý hříbeček dýmu.

Pete mu nacpal houbičku do pusy. Delsol měl ruce sežehlé, jasně rudé a bez chlupů.

„Volals Trafficantemu, Giancanovi a pár procastrovskejm lidem. Viděli tě s levičácky založenejma Kubáncema, a jak utrácíš hromady peněz.“

Delsol provedl urážlivé gesto. Ten jeho ohnivý prstík jako by křičel „Naser si“.

„Mám dojem, že většina lidí z mafie od naší Věci odstoupila, a chci vědět proč. Ty mi to všecko pěkně povíš, jinak ti strčím do dřezu i ksicht.“

Delsol vyplivl houbičku. Pete mu svázal ruce drátem z klimatizace a znovu ho vymáchal ve vodě.

Kroutil se na všechny strany. Nabitá voda mu cákala na celé tělo.

Vykřikl a vytáhl ruce. Pete ho odtáhl k lednici a ponořil mu ruce do kostek ledu.

Stabilizuj se, debile – hlavně mi neupadni do šoku.

Pete hodil do mísy kostky ledu. Delsol rozvázal drát zuby a ponořil si ruce do ledu.

Voda v dřezu bublala a syčela. Pete si zapálil cigaretu, aby přebil smrad spálené kůže.

Delsol se svezl do židle. Z obličeje mu vyprchala ohnivě rudá barva – ten prevít byl odolný.

Pete řekl: „Tak co?“

Delsol si koleny přidržoval mísu s ledem. Led padal ven a kutálel se po podlaze.

Pete řekl: „Tak co?“

„Tak co, zabili jste mi bratrance. Mysleli jste si, že vám budu navždy loajální?“

Mluvil skoro kňouravým hlasem. Hispánci odolávají bolesti snad nejlíp.

„Takovou odpověď jsem od tebe nechtěl.“

„Já myslel, že to je dobrá odpověď pro někoho, kdo omylem zabil vlastního bráchu.“

Pete zvedl kuchyňský nůž. „Řekni mi, co chci slyšet.“

Delsol zvedl oba prostředníčky. Takové dva zarudlé prstíky prakticky bez kůže.

Pete zabodl nůž do židle. Čepel pronikla švem na kalhotách centimetr od Delsolova rozkroku.

Delsol vytáhl nůž a pustil ho na zem. Pete řekl: „Tak co?“

„No asi ti to budu muset říct.“

„Tak jen tak dál. A nenuť mě takhle se dřít.“

Delsol se usmál. Předváděl tady přímo ukázkovou mužnost. „Měl jsi pravdu, Pedro. Giancanu a pana Santu už La Causa nezajímá.“

„A co Carlose Marcella?“

„Ten k nim nepatří. On je pořád nadšenec.“

„A co Heshieho Ryskinda?“

„Ten s nima taky není. Slyšel jsem, že je dost marod.“

„Santo ale pořád podporuje Jednotku.“

Delsol se ušklíbl. Na pažích mu začaly naskakovat puchýře.

„Myslím, že svou podporu asi brzy stáhne. Vím určitě, že k tomu dojde.“

Pete si zapaloval jednu od druhé. „Kdo další Jednotku zradil?“

„To, co jsem udělal, nepovažuju za zradu. Člověk, jakým jsi býval i ty, by to viděl stejně.“

Pete zahodil cigaretu do dřezu. „Odpovídej jenom na moje otázky. Tvoje další komentáře mě nezajímaj.“

Delsol řekl: „Fajn. Jedu v tom sám.“

„V tom?“

Delsol se otřásl. Praskl mu velký puchýř na krku a tekla z něj krev.

„Ano. Jde o to, co sis myslel.“

„Tak mi to vysvětli.“

Delsol si prohlížel ruce. „Jde o to, že pan Santo a ostatní přešli na stranu Fidela. Nadšení pro La Causu jenom předstírají, aby udělali na Roberta Kennedyho a další mocný úředníky dojem. Doufaj, že Kennedy se o jejich podpoře dozví a nebude jim chtít tak silně ublížit. Raúl Castro jim prodává heroin za nízkou cenu. A oni mu na oplátku poskytujou informace o exilovým hnutí.“

Heroin byl PRACHY. Jeho teorie se potvrdila do puntíku.

„Pokračuj. Určitě to není všechno.“

Delsol to zkusil s nechápavým výrazem. Pete se na něj zadíval. Pete vydržel jeho pohled a neuhýbal a neuhýbal…

Delsol mrkl. „Ne, není to všechno. Raúl se pokouší přemluvit Fidela, aby dovolil panu Santovi a ostatním znovu otevřít kasina v Havaně. Pan Santo s panem Samem slíbili, že budou informovat Raúla o vývoji JM/Wave a pokusí se je varovat před jakýmkoli pokusem o atentát na Fidela.“

Další potvrzení. Další důvod ke zlosti. Santo a Sam by mohli donutit Boyda, aby rozpustil svou údernou skupinu.

Delsol si prohlížel paže. Tetování se mu speklo v podivné šmouhy.

Pete řekl: „Pořád to není všechno.“

„Kdepak. Už je.“

Pete vzdychl. „Ale není. Ještě tvůj podíl. Najali tě, protože procastrovská klika věděla, že Jednotka ti zabila bratrance, a došlo jim, že jsi zranitelnej. Máš na tom svůj podíl a jde o něco s heroinem, a pokud mi to neřekneš, začnu ti znovu ubližovat.“

„Pedro…“

Pete se přikrčil před židlí. Řekl: „Heroin. Pověz mi o něm.“

Delsol se pokřižoval. Mísa s ledem spadla na podlahu a rozbila se.

„V mým člunu přijede zásilka z Kuby. Metrák zboží, čistýho. Bude to hlídat pár procastrovců. Já to mám předat panu Santovi.“

„A kdy?“

„V noci na 4. května.“

„Kde?“

„Na pobřeží v Alabamě. Jmenuje se to tam Orange Beach.“

Pete se otřásl. Delsol okamžitě vycítil jeho obavy.

„Musíme se tvářit, že k tomuhle vůbec nedošlo, Pedro. Ty sám musíš začít předstírat, že jsi ve Věc nikdy nevěřil. Nesmíme stát v cestě mužům, kteří jsou mnohem mocnější než my sami.“

Boyd to vzal klidně. Pete řval do telefonu tak, že se stěny budky úplně zamlžily.

„Pořád nám ještě může vyjít ten plán s kasinem. Můžeme tam poslat náš tým, sundat Castra a vytvořit chaos jako blbec. Možná to vyjde a Santo nám dá požehnání, možná to nevyjde. Přinejmenším můžeme aspoň odbouchnout Castra.“

Boyd řekl: „Ne. Ten plán je minulost a Jednotka je v koncích, a když tam pošleme moje muže neuváženě, jenom je odsoudíme k smrti.“

Pete vykopl dvířka z pantů…

„Jak to myslíš, že NE…?“

„Musíme se prostě zotavit ze ztrát. Měli bychom vydělat trochu peněz, než někdo Bobbymu poví o mafii a CIA.“

Dveře se rozplácly o chodník. Lidi je obcházeli. Malý kluk na ně skočil a vylomil sklo vejpůl.

„Heroin?“

Boyd byl klidný. „Je toho sto kilo, Pete. Pět let to necháme uležet a prodáme to za moře. Ty, já a Nestor. Všichni si přijdeme nejmíň na tři miliony dolarů.“

Peteovi se zatočila hlava. Copak, copak? Ach tak, ono to zemětřesení o síle 9,9 stupňů je čistě soukromá záležitost…

VLOŽENÝ DOKUMENT: 25. 4. 1962. Přepis záznamu z mikrofonu z ložnice v hotelu Carlyle. Přepsal: Fred Turentine. Kopie pásky a přepisu pro: P. Bondurant, W. Littell.

BJ zavolala na odposlouchávací stanoviště v 15:08. Říkala, že má s terčem jít „na večeři“ v 17:00. Byla informována, že má dvakrát otevřít a zavřít dveře do ložnice, aby aktivovala mikrofon. Aktivní záznam je od 17:23 dále. Výchozí kódování: BJ – Barb Jahelková. JFK – John F. Kennedy.

17:24-17:33: sexuální aktivita (viz záznam na pásce. Vysoká kvalita zvuku. Rozeznatelné hlasy).

17:34-17:41: rozhovor.

JFK: Hergot, ty moje záda.

BJ: Počkej, pomůžu ti.

JFK: Ne, to je dobrý.

BJ: Přestaň se dívat na hodinky. Sotva jsme skončili.

JFK (smích): Vážně bych sem měl nechat namontovat nástěnný hodiny.

BJ: A vyřiď vrchnímu, aby se taky trošku sebral. Ten sendvič dneska nestál za nic.

JFK: To máš pravdu. Maso bylo vysušený a slanina nepropečená.

BJ: Vypadáš, jako bys byl někde jinde, Jacku.

JFK: Chytrá holka.

BJ: Tíha světa?

JFK: Ne, můj bratr. Je na válečný stezce s mýma kamarádama a se ženama, se kterýma se stýkám, a chová se jako obří trn v patě.

BJ: Například?

JFK: Pořádá hony na čarodějnice. Frank Sinatra zná pár gangsterů, takže musel jít. Ženy, se kterýma mě Peter seznámí, mají všechny kapavku a v hlavě piliny, ale ty vypadáš moc upraveně a jsi si vědoma svých schopností, takže asi nebudeš jenom holka, co tancuje twist, a proto jsi podezřelá tak nějak ze všech stran.

BJ (smích): A co přijde dál? Můžu očekávat, že se za mnou začnou plížit agenti FBI?

JFK (smích): To těžko. Bobby se s Hooverem tak nenáviděj, že těžko můžou spolupracovat na něčem tak choulostivým. Bobby je přepracovanej, takže je nedůtklivej, a Hoover je nedůtklivej, protože je to fašistickej buzerant, kterej nenávidí všechny mužský s normálníma choutkama. Bobby velí spravedlnosti, honí gangstery a řídí moji politiku v kubánský otázce. Je až po uši mezi psychopatama a Hoover ho otravuje při sebemenší protokolární nejasnosti. A na mě padá hlavní nápor jeho frustrace. Poslechni, co si takhle prohodit zaměstnání? Ty budeš prezidentem USA a já budu tancovat twist v… jak se jmenuje to místo, kde vystupuješ?

BJ: Del’s Den ve Stamfordu v Connecticutu.

JFK: Jo, jasně. Co ty na to, Barb? Neprohodíme si to?

BJ: Ujednáno. A až nastoupím místo tebe, vyrazím J. Edgara Hoovera a nařídím Bobbymu, ať si vezme dovolenou.

JFK: Teď mluvíš jako Kennedy.

BJ: Jak to?

JFK: Chci říct Bobbymu, aby Hoovera vyrazil on.

BJ: Přestaň se dívat na hodinky.

JFK: Příště je přede mnou musíš schovat.

BJ: To se neboj.

JFK: Musím jít. Podej mi kalhoty, prosím tě.

BJ: Jsou zmačkaný.

JFK: Za to můžeš ty.

Mikrofon přestal fungovat po zabouchnutí dveří. Konec přepisu: 17:42, 24. dubna 1962.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 25. 4. 1962, 26. 4. 1962, 1. 5. 1962. Záznamy z odposlouchávacích postů v: Los Angeles, Chicagu a Newarku. Označení: DŮVĚRNÉ/PŘÍSNĚ TAJNÉ/POUZE PRO ŘEDITELE.

Los Angeles, 25. 4. 1962. Místo: Veřejný telefonní automat v restaurantu Rick-Rack. Volané číslo: MA2-4691 (telefonní automat v restauraci Mikea Lymana). Volající: Steven „Pích-pích“ De Santis (viz spis č. 814.5 v losangeleské kanceláři programu pro dopadání největších ryb). Volaná osoba: Neznámý muž („Billy“). Následujícímu rozhovoru předchází šest minut a čtyři vteřiny nepoužitelné debaty.

SDS: A Frank si pustil hubu na špacír a Mo mu to zbaštil.

Jack je můj kluk a bla-bla-bla. Židáček Lenny mi říkal, že má na svědomí půlku hlasů v celý Cook County.

NM: Mluvíš o Frankovi, jako by ses s ním znal osobně.

SDS: Taky jo, ty píčo. Jednou jsem se s ním sešel za jevištěm v hotelu Dunes.

NM: Sinatra je kokot. Furt kecá o mafii, ale je to jenom bohapustej kretén z Hobokenu v New Jersey.

SDS: Je to kretén, co by měl zaplatit, Billy.

NM: To by měl. Pokaždý, když se ten opruzenec Bobby opře do mafie, by měl Frankie dostat ránu do koulí. Měl by zaplatit dvojnásobek toho, co ten zmrd Bobby dělá Jimmymu a Teamsters, a trojnásobek toho, co musel strejček Carlos vytrpět v Guatemale.

SDS: Kennedyovi by měli zaplatit.

NM: A bejt všecko tak, jak bejt má, tak už by platili.

SDS: Netušej ani hovno, co to je vděčnost.

NM: Netušej nic a bašta. A přitom Joe Kennedy se zná s Raymondem Patriarkou už spoustu let.

SDS: Ani hovno.

NM: Tak tak, ani hovno.

Následuje nepoužitelný rozhovor.

Chicago, 26. 4. 1962. Místo: veřejný telefonní automat v klubu North Side Elks. Volané číslo: BL4-0808 (veřejný telefonní automat v restauraci Saparito’s Trattoria). Volaná osoba: Dewey „Kačer“ Di Pasquale (viz spis č. 709.9 v chicagské kanceláři programu pro dopadání největších ryb). Volaná osoba: Pietro „Obušek“ Saparito. Následujícímu rozhovoru předchází čtyři minuty a dvacet devět vteřin nepoužitelné debaty.

DDP: Horší než tripl a syfl jsou jenom Kennedyovci. Snažej se rozmáčknout celou mafii jako kachní hovno. Bobby po celý zemi vytváří ty svoje švindl grupy. To jsou mamrdi, který se nedaj koupit ani holkama ani prachama.

PS: Jack Kennedy jednou jed v mý hospodě. Měl jsem toho mamrda otrávit.

DDP: Kvak, kvak. Tos teda měl.

PS: Nech toho svýho dementního kvákání, ty píčo.

DDP: Měl bys pozvat Jacka s Bobbym i jeho švindl grupisty do svý hospody a otrávit je všecky.

PS: To bych měl. Hele, znáš moji servírku, Deeleen?

DDP: Jasně. Prej je to virtuozka ve hře na živý foukací nástroje.

PS; To si piš. A sbalila i Jacka Kennedyho. Říkala, že má takovou malinkatou pikolu.

DDP: Ten Irčan má houby péro. To je jasná věc.

PS: Největší mívaj Italové.

DDP: A nejlepší.

PS: Slyšel jsem, že Mo ho má jako kůň.

DDP: Kdo ti to řek?

PS: Mo sám.

Následuje nepoužitelný rozhovor.

Newark, 1. 5. 1962. Místo: Veřejný telefonní automat v Lou’s Lucky Lounge. Volané číslo: MU6-9441 (automat v Reuben’s Delicatessen, New York City). Volající: Herschel „Heshie“ Ryskind (viz spis č. 887.8 v dallaské kanceláři programu pro dopadání největších ryb). Volaná osoba: Morris Milton Weinshank (viz spis č. 400.5 v newyorské kanceláři programu pro dopadání největších ryb). Následujícímu rozhovoru předchází tři minuty a jedna vteřina nepoužitelné debaty.

MMW: Je nám všem líto, že jsi nemocnej, Heshi. Všichni ti držíme palce a modlíme se za tebe.

HR: Chci žít aspoň tak dlouho, abych viděl, jak Sam G. Nakope Sinatru do jeho scvrklý a vyzáblý prdele, až odletí do Palerma. Sinatra s nějakým dementem ze CIA přesvědčili Sama se Santem, že Jack K. je košer. Zapoj kebuli, Morrisi a přemejšlej. Vzpomeň si na Ikea, Harryho Trumana a FDR. Copak ti nás takhle prudil?

MMW: To rozhodně ne.

HR: Vím, že původcem toho všeho není Jack, ale Bobby. Ale Jack zná pravidla. Ten ví, že nemůžeš poštvávat rozzuřený psy na lidi, který ti dřív pomáhali.

MMW: Sam si myslel, že Frank má na bratry vliv. Myslel si, že přiměje Jacka, aby Bobbyho odvolal.

HR: Frankovi se něco zdálo. Frank má vliv jedině tak na svoje péro. A Frank a ten chlap ze CIA, ten Boyd, netoužej po ničem jiným, než aby vyhulili všem Kennedyům péra.

MMW: Jack s Bobbym maj hezký vlasy.

HR: Který by jim ale někdo měl rozčísnout střelou dum-dům ráže pětačtyřicet.

MMW: Takový vlasy. Já mít takový vlasy…

HR: Chceš nový vlasy? Tak si kup paruku, ty čuráku.

Následuje nepoužitelný rozhovor.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 1. 5. 1962. Osobní vzkaz: Howard Hughes pro J. Edgara Hoovera.

Drahý Edgare,

Duane Spurgeon, můj hlavní poradce a advokát, je těžce nemocný. Potřebuju za něj okamžitou náhradu. Samozřejmě bych dal přednost morálně bezúhonnému právníkovi se zkušenostmi z práce v FBI. Mohl bys mi někoho doporučit?

Zdraví,

Howard

78

WASHINGTON, D. C., 2. 5. 1962

Jejich lavice stála proti Lincolnovu památníku. Kolem nich cupitaly děti a vychovatelky.

Hoover řekl: „Ta žena si vede poměrně dobře.“

„Děkuju, pane.“

„Láká Jacka do provokativních pastí.“

Littell se usmál. „Ano, pane. To je pravda.“

„Král Jack se dvakrát zmínil o mém nuceném odchodu do důchodu. Řekl jste té ženě, aby se pustila tímhle směrem?“

„Ano, pane.“

„A proč?“

„Chtěl jsem zvýšit váš zájem o tuhle operaci.“

Hoover si uhladil varhánek na kalhotách. „Chápu. A musím vzdát hold vaší logice.“

Littell řekl: „Chceme toho muže přemluvit, aby přiměl svého bratra k tomu, že zmírní své útoky vůči mým klientům a jejich známým, a pokud si myslí, že máte kopie těch pásek, budeme mít značnou šanci ho přemluvit, aby vás nepropouštěl.“

Hoover přikývl. „Vzdávám hold vaší logice.“

„Raději bych ty pásky nezveřejňoval, pane. Byl bych raději, kdyby se to vyřešilo v zákulisí.“

Hoover poklepal na svou aktovku. „A proto jste mě požádal, abych vám ty kopie na nějakou dobu vrátil?“

„Ano, pane.“

„Nevěříte mi, že bych je uchoval v suchu?“

Littell se usmál. „Chci, abyste měl stoprocentní možnost vše popřít, kdyby Robert Kennedy povolal vyšetřovatele z externího úřadu. Chci, aby všechny pásky byly uloženy na jediném místě, aby je bylo možno v případě nutnosti najednou zničit.“

Hoover se usmál. „A aby, kdyby došlo k nejhoršímu, byli jako jediní viníci označeni Pete Bondurant a Fred Turentine?“

Littell řekl: „Ano, pane.“

Hoover zahnal nějakého opeřence. „Kdo to platí? Pan Hoffa nebo pan Marcello?“

„To bych raději nezmiňoval, pane.“

„Chápu. A oceňuji vaši snahu o utajení.“

„Děkuju, pane.“

„A co v případě, že bude zveřejnění záznamů nezbytné?“

„Pak to provedu koncem října, těsně před volbami do Kongresu.“

„Ano. To by byl optimální čas.“

„Ano, pane. Ale jak jsem již řekl, raději bych ne…“

„Nemusíte se opakovat. Nejsem senilní.“

Zpoza mráčku vykouklo sluníčko. Littellovi vyrašily na čele kapičky potu.

„Ano, pane.“

„Vy je nenávidíte, že?“

„Ano, pane.“

„Nejste sám. Celý náš program má soukromé štěnice instalované ve čtrnácti kritických centrech organizovaného zločinu. Zaznamenali jsme značný odpor vůči Kennedyovým. Ještě jsem o tom bratry neinformoval, a ani to nemám v úmyslu.“

„To mě nepřekvapuje, pane.“

„Shromáždili jsme několik nádherně rozhořčených reakcí. Jsou legračně hovorové a přízemní.“

„Ano, pane.“

Hoover se usmál. „Řekněte mi, na co myslíte.“

Littell se usmál. „Že mi důvěřujete, a to z toho důvodu, že je nenávidím stejně jako vy.“

Hoover řekl: „Máte pravdu. A bože můj, neutrpí Kemper újmu, až zaslechne, jak král Jack hodnotí jeho vlastnosti?“

„Utrpí. A díky bohu, že nemá o existenci téhle operace ponětí.“

Proběhla kolem nich malá holčička. Hoover se usmál a zamával na ni.

„Howard Hughes potřebuje novou pravou ruku. Požádal mě, abych mu našel někoho s vašimi schopnostmi, a já mu doporučil vás.“

Littell se přidržel lavičky. „Je to pro mě obrovská čest, pane.“

„To si myslím. A taky byste měl vědět, že Howard Hughes je velmi rozrušený muž s poněkud slabším smyslem pro realitu. Komunikuje pouze telefonicky nebo poštou, takže si myslím, že existuje značná šance, že se s ním nikdy osobně nesetkáte.“

Lavička se otřásla. Littell si položil dlaně na koleno.

„Měl bych mu zavolat?“

„On zavolá vám a já vám doporučuji jeho nabídku přijmout. Ten člověk má bláznivý, třebaže proveditelný plán skoupit za pár let hotely a kasina v Las Vegas a já si myslím, že v tom záměru spočívá potenciál využitelný pro zpravodajskou činnost. Sdělil jsem Howardovi jména dalších vašich klientů a byl poměrně ohromen. Myslím si, že ta práce je vaše, stačí jen přijmout.“

Littell řekl: „Chci ji.“

Hoover řekl: „Samozřejmě že ji chcete. Celý život vás trápí hlad a konečně jste se smířil se svým svědomím.“

79

ORANGE BEACH, 4. 5. 1962

Byly tři ráno a oni pracovali při svitu měsíce. Částečně je to štvalo – totální tma by zajišťovala PŘEKVAPENÍ.

Pete sjel ze silnice. Před sebou viděl písečné duny – rozlehlé a vysoké.

Nestor si opřel nohy o Wilfreda Delsola. Mumie Wilfredo byl od hlavy až k patě obalený páskou a nacpaný mezi přední a zadní sedadla.

Boyd měl brokovnici. Delsolovi pískalo v nose. Unesli ho z jeho bytu cestou z Miami.

Pete přehodil na pohon všech čtyř kol. Mumie se prohnula a bouchla Nestora do nohou.

Jeep poskakoval mezi dunami. Boyd kontroloval jejich přístroj na zahlazování stop – vidle připevněné ke kovovým trubkám.

Nestor si odkašlal. „Pláž je odsud kilometr. Dvakrát jsem už tady byl pěšky.“

Pete zabrzdil a vypnul motor. Zaslechli burácení vln. Boyd řekl: „Poslechni si to. Když budeme mít kliku, nikdo nás neuslyší.“

Vystoupili. Nestor vykopal díru a zasypal Delsola až po nos do písku.

Pete hodil přes jeep plachtu. Byla světlá a splývala s pískem dun.

Nestor namontoval vidle. Boyd si prohlížel vybavení.

Měli pětačtyřicítky s tlumiči a samopaly. K tomu motorovou pilu, časovanou bombu a kilo plastické trhaviny.

Namazali se černí. Naložili si na záda batohy.

Šli. Nestor táhl vidle. Stopy pneumatik a bot mizely.

Přešli silnici a dorazili k rovnoběžné příjezdové cestě – asi půl kilometru. Písčitý pruh vedoucí k pláži měl na šířku kolem dvou set metrů.

Nestor řekl: „Státní policie tady nikdy nehlídkuje.“

Pete zvedl infračervené brýle. Tři sta metrů od nich zahlédl nějaké siluety.

Boyd řekl: „Musíme jít blíž.“

Pete se protáhl – jeho neprůstřelná vesta ho tísnila. „Nad pískem na západě je devět nebo deset lidí. Měli bysme projít při pobřeží a doufat, že nás v tom hukotu vln nebude slyšet.“

Nestor se pokřižoval. Boyd si zaplnil ruce i pusu – dvě pětačtyřicítky a nůž.

Pete cítil chvění jako při zemětřesení – 9,9999.

Sešli k mokrému písku. Přikrčili se a plazili se jako krabi. Petea najednou napadlo: JSEM JEDINEJ, KDO VÍ, CO TOHLE VLASTNĚ ZNAMENÁ.

Boyd šel vpředu. Siluety dostaly jasné obrysy. Kryli se zvukem vln.

Ty tvary byli spící muži. Jeden nespavec seděl – viděli červený konec cigarety.

Přiblížili se.

Přiblížili se ještě víc.

Přiblížili se tak, že už to víc ani nešlo.

Pete slyšel chrápání. Jeden muž mluvil španělsky ze spaní.

Zaútočili.

Boyd zastřelil muže s cigaretou. Záblesk jeho zbraně osvítil řadu spacáků.

Už měli dobré světlo – záblesky ze čtyř zbraní.

Pálili do nich. Ozvaly se hlasité výkřiky, které se změnily v sevřené chroptění.

Nestor rozsvítil baterku. Pete viděl devět spacích pytlů americké armády, rozstřílených a zkrvavených.

Boyd nasadil čerstvé zásobníky a střelil muže do obličejů. Néstorovu baterku postříkala krev a světlo se změnilo na světle červené.

Pete lapal po dechu. Do pusy mu létalo krvavé peří.

Nestor držel baterku pevně. Boyd si klekl a podřezal mužům hrdla. Vzal to pořádně – slyšeli praskání průdušnic i páteří.

Nestor odtáhl těla pryč.

Pete otočil spacáky a nacpal do nich písek.

Boyd je uplácal, aby měly tvar. Byla to dobrá kamufláž – ze člunu bude vidět jen spící muže.

Nestor odtáhl těla k tůni s přílivovou vodou. Boyd přinesl motorovku.

Pete nastartoval. Boyd roztáhl mrtvoly, aby je šlo snadněji rozřezat.

Po nebi plul měsíc. Nestor poskytoval další světlo.

Pete řezal v kleče. Zuby pily se zadrhly o stehenní kost.

Nestor natáhl nohu. Zuby už si s ní snadno poradily. Pete přeřezal několik paží. Pila neustále zajížděla do písku. Do tváře mu neustále cák-cák-cákaly kusy kůže a chrupavky.

Pete muže rozčtvrtil. Boyd jim nožem uřezal hlavy. Stačilo jednou říznout a zatahat za vlasy.

Nikdo nemluvil.

Pete pořád řezal. Ruce ho bolely. Motor se zadíral kousky kostí.

Ruce mu klouzaly. Zuby přeskočily a rozmašírovaly jedné z mrtvol žaludek.

Pete ucítil pach žluči. Pustil z ruky pilu a vyzvracel se.

Boyd ho vystřídal. Nestor házel kusy těl do tůně. V ní se houfovali žraloci.

Pete došel k hranici příboje. Ruce se mu třásly – trvalo celou věčnost, než si zapálil cigaretu.

Kouření mu bodlo. Kouř přehlušil ostatní pachy. NEMAJ PONĚTÍ, CO TO ZNAMENÁ…

Hluk pily utichl. Šílený tlukot jeho vlastního srdce zněl v tom hrobovém tichu ještě hlasitěji.

Pete se vrátil k tůni. Žraloci se svíjeli a vyskakovali napůl z vody.

Nestor nabil samopaly. Boyd se třásl a rozhlížel se – na svůj vlastní průměr byl tedy hodně vyvedený z míry.

Přikrčili se za navátým pískem. Nikdo nemluvil. Pete neustále v hlavě přemílal zvrhlé představy o Barb.

Svítat začalo po půl šesté. Pláž vypadala naprosto klidně. Krev kolem spacáků vypadala jako zaschlé skvrny po naplaveninách.

Nestor měl dalekohled pořád před očima. V 6:12 něco zahlédl.

„Vidím člun. Je asi dvě stě metrů odsud.“

Boyd si odkašlal a odplivl. „Delsol říkal, že na palubě bude šest lidí. Než začneme střílet, většina z nich by měla seskočit z lodi.“

Pete zaslechl hučení motoru. „Blíží se. Nestore, ty běž tam dolů.“

Nestor odběhl a přikrčil se u spacáků. Hučení přerostlo v rachot. Člun prorážel vlny, kličkoval a blížil se k břehu.

Byl to plochý člun s dvojitým přídavným motorem bez podpalubí.

Nestor mávl. Zařval: „Bienvenidos! Viva Fidel!“

Tři muži seskočili z lodi. Tři zůstali v ní. Pete ukázal Kemperovi: ti NA LODI jsou tvoji, ti MIMO NI moji.

Boyd vystřelil na člun. Čelní sklo se roztříštilo a odhodilo muže vzad. Pete sundal svou trojici jedinou krátkou dávkou.

Nestor došel až k nim. Plivl jim do obličeje a dorazil je ranami do úst.

Pete se rozběhl a skočil do lodi. Boyd ji obešel a dorazil svou trojici střelami do hlavy.

Heroin byl trojnásobně zabalený a nacpaný do pytlů. Už jenom ta váha byla ohromující.

Nestor přilepil k motorům plastickou trhavinu. Časovač byl nastaven na 7:15.

Pete vyložil drogy.

Nestor naházel na palubu spacáky a vytáhl trojici mrtvol z vody.

Boyd je skalpoval. Nestor řekl: „Tohle máte za Playa Girón.“

Pete přivázal kormidlo k výztužím a natočil člun o sto osmdesát stupňů. Na kompasu byl jiho-jihovýchodní směr. Člun ten směr udrží – odolá větrům i přílivovým vlnám.

Boyd nastartoval motory. Oba šrouby se roztočily na první pokus. Seskočili do vody a dívali se za ujíždějícím člunem.

K výbuchu dojde pětatřicet kilometrů od pláže.

Pete se otřásl. Boyd si cpal skalpy do batohu. Orange Beach vypadala úplně mírumilovně.

Santo Junior zavolá. Řekne: „Delsol mě vyšplouchnul z obchodu. Najdi mi toho zmrda, Pete.“

Santo vynechá detaily. Neřekne mu, že ten obchod měl napojení na komouše a že šlo o jasnou zradu Jednotky.

Pete čekal na ten telefon v Tiger Kabs. Sedl si k ústředně – Delsol nepřišel do práce.

Objednávky zůstávaly nevyřízené. Řidiči se ptali: „Kde je Wilfredo?“

Je v ukrytém bytě. Nestor ho hlídá. A na očích má půl kila „háčka“.

Boyd odvezl zbytek fetu do Mississippi. Boyd byl tak divně napnutý, jako by překročil nějakou hranici v zabíjení.

Pete cítil, co za tím vězí. COPAK NEVÍŠ, S KÝM JSME VYBĚHLI?

Sledovali Delsola dva týdny. Nezradil je. Rande s fetem by zrušili, kdyby k tomu došlo.

Je ve svém falešném úkrytu. Je to hotový feťák – Nestor mu píchal dávky. Sjíždí se háčkem – a čeká na tenhle debilní telefon.

Bylo 16:30. Z Orange Beach zmizeli před devíti hodinami.

Pořád někdo volal. Telefon zvonil každých pár vteřin. Měli nevyřízené objednávky a v ulicích dvanáct taxíků – Pete měl chuť řvát nebo si přiložit pistoli k hlavě.

Teo Paez přikryl dlaní mluvítko svého telefonu. „Dvojka, Pete. Volá pan Santo.“

Pete spustil jako obyčejně pomalu. „Ahoj, šéfe.“

Santo to řekl. Santo okamžitě skočil na špek.

„Wilfredo Delsol mě podrazil. Někde se schovává a já chci, abys mi ho našel.“

„A co udělal?“

„Na nic se neptej. Jenom ho najdi, a udělej to hned teď.“

Nestor ho pustil dovnitř. Obývák se změnil v příšerné feťácké doupě.

Ta injekce všem na očích. Ty sušenky zašlapané do koberce. Ten bílý poprašek všude možně.

A Wilfredo Olmos Delsol: vytuhlý na sametové pohovce.

Pete ho střelil do hlavy. Nestor mu uřízl tři prsty a hodil je do popelníku.

Bylo 17:20. Santo by vytušil podraz, kdyby mu zavolal po hodině, že už ho má. Měli čas na propracování celé té lži.

Nestor promluvil – Boyd prý pro něj má práci v Mississippi. Pete se uklidňoval, dýchal zhluboka a vykouřil deset cigaret.

Představoval si to. V duchu viděl detaily úplně zřetelně. Nasadil si rukavice a dal se do toho.

Rozházel mrazák.

Rozřezal pohovku až na péra.

Poškrábal stěny obýváku v předstíraném šílenství někoho, kdo pátrá po fetu.

Opálil lžičky.

Shrabal heroin na skleněném stolku do šňupacích lajn.

Našel zahozenou rtěnku a natřel s ní konečky vajglů.

Pořezal Delsola kuchyňským nožem. Opálil mu rozkrok nějakými kleštičkami, které našel v ložnici.

Namočil si ruce do Delsolovy krve a načmáral na zeď „Zrádce“.

Bylo 20:40.

Pete odběhl k automatu. Svůj výkon okořenil nepředstíraným strachem.

Delsol je po smrti – zmučili ho – dostal jsem tip, kde asi je – napnuli ho – fet všude možně – někdo to tam vybílil – asi pařil s nějakejma kurvama – Santo, řekni mi, o co tady vlastně jde?

80

WASHINGTON, D. C., 7. 5. 1962

Littell vyřizoval služební hovory. Pan Hoover mu dal přístroj, který zajišťoval, že jeho hovory zůstanou soukromé.

Zavolal Jimmymu Hoffovi do automatu. Jimmy měl chorobný strach ze štěnic.

Debatovali o případu podvodu v Text Fleet taxi. Jimmy řekl: „Co takhle podplatit pár členů poroty?“

Littell řekl, že mu pošle jejich seznam. Řekl Hoffovi, aby poslal své spolupracovníky s nabídkami úplatků.

Jimmy řekl: „A jak to vypadá s tím vydíráním?“

Littell odpověděl: „VŠECHNO JEDE JAKO NA DRÁTKÁCH.“ Malinký Jimmy řekl: „Musíme zmáčknout Jacka hned teď.!!“

Littell ho nabádal k trpělivosti. Řekl: „Zmáčkneme ho, až bude nejlepší doba.“

Jimmy se rozčílil a zavěsil. Littell zavolal Carlosu Marcellovi do New Orleansu.

Bavili se o případu jeho deportace. Littell zdůraznil nutnost taktického zdržování.

„Federální vládu lze porazit tak, že je budeme frustrovat. Vyčerpáme je a přimějeme je změnit právní zástupce ve vašem případu. Vyzkoušíme jejich trpělivost a zdroje a vytáčkami je přivedeme k šílenství.“

Carlos pochopil. Carlos mu na závěr položil fantasticky pitomou otázku.

„Můžu si dary kubánských zásilek z daní odepsat?“

Littell řekl: „Bohužel ne.“

Carlos zavěsil. Littell zavolal Peteovi do Miami.

Zvedl to při prvním zazvonění. „Tady Bondurant.“

„To jsem já, Pete.“

„Jo, Warde. Poslouchám.“

„Děje se něco? Vypadáš nervózně.“

„Nic se neděje. Nebo se mění něco ohledně naší dohody?“

„Ne, nic. Přemýšlel jsem ale o Lennym a pořád mám pocit, že se na můj vkus až příliš paktuje se Samem.“

„Myslíš, že začne Samovi práskat?“

„To tak docela ne. Spíš mě napadlo, že…“

Pete ho přerušil. „Neříkej mi, co tě napadlo. Ty celou tuhle akci vedeš, takže mi řekni, co chceš.“

Littell řekl: „Zavolej Turentineovi. Řekni mu, ať zaletí do L. A. a v rámci prevence napíchne Lennymu telefon. Je tam i Barb. Má vystoupení v klubu Králičí pacička v Hollywoodu. Ať Freddy dohlídne i na ni a zjistí, jak se jí daří.“

Pete řekl: „To bych bral. Krom toho je i pár dalších věcí, ke kterým bych nechtěl, aby Sam Lennyho přiměl.“

„O čem to mluvíš?“

„O Kubě. To by tě nezajímalo.“

Littell se podíval na svůj kalendář. Měl termíny pro odevzdání podkladů rozplánovány až do června.

„Zavolej Freddymu, Pete. Ať se to neprotahuje.“

„Třeba se s ním sejdu v L. A. Změna prostředí by mi asi neuškodila.“

„Tak do toho. A až bude štěnice zapojená, zavolej mi.“

„Spolehni se. Zatím, Warde.“

Littell zavěsil. Kontrolka šifrovače blikla a přerušila jeho myšlenky.

Hoover ho teď přijal. Jejich námluvy už skončily. Hoover se znovu choval svým typicky odměřeným způsobem.

Hoover od něj očekával, že bude žadonit.

Prosím, umožněte Helen Ageeové návrat na práva. Prosím, pusťte z vězení mého levičáckého kamaráda.

Žadonit nebude.

Pete byl nervózní. Napadlo ho, že Kemper Boyd nutil Petea do věcí, které nedokázal udržet pod kontrolou.

Boyd sbíral přívržence. Boyd si připadal, že je zajedno s kubánskými vrahy a ubohými černochy. Kemperův šarm Petea ošálil. Zmatek kolem Kuby je zavedl daleko za běžné zvyklosti.

Carlos řekl, že se dohodli se Santem Trafficantem. Jejich potenciální zisk Carlose rozesmál. Řekl, že tolik peněz jim Santo nikdy nedá.

Carlos ten zmatek kolem Kuby uvítal. Carlos říkal, že Sam se Santem chtějí omezit své ztráty.

Čisté ztráty. Čisté výnosy. Ziskový potenciál.

Měl knihy fondu. Potřeboval si vyšetřit trochu času a vymyslet nějakou strategii, jak toho využít.

Littell otočil židli a díval se z okna. O sklo se otíraly květy třešní – tak blízko, že se jich šlo dotknout.

Zazvonil telefon. Littell stiskl knoflík reproduktoru. „Ano?“

Nějaký muž řekl: „Tady Howard Hughes.“

Littell se div nezalkl. Pete mu vyprávěl ty legrační příběhy o Draculovi…

„Tady Ward Littell, pane Hughesi. A jsem velice rád, že s vámi mohu mluvit.“

Hughes řekl: „To byste měl být. Pan Hoover mě informoval o vašich skvělých schopnostech a já vám chci dát ročně dvě stě tisíc dolarů jen za to, že pro mě začnete pracovat. Nebudu od vás chtít, abyste se přestěhoval do Los Angeles, a budeme komunikovat výlučně poštou a telefonicky. Vaše povinnosti budou spočívat v tom, abyste vyřizoval spisy v mém donekonečna se táhnoucím případu odkoupení TWA a abyste mi pomohl koupit hotely a kasina v Las Vegas se zisky, jejichž zvýšení očekávám poté, co TWA konečně odprodám. Vaše italské kontakty budou v tomto ohledu neocenitelné a očekávám, že si získáte přízeň v rámci legislativy státu Nevada a pomůžete mi vytvořit takovou politiku, díky níž nebudou v mých hotelích žádní negři ani infekce…“ Littell poslouchal.

Hughes pokračoval.

Littell se ani nesnažil o odpověď.

81

LOS ANGELES, 10. 5. 1962

Pete přidržoval baterku. Freddy sundal číselník. Postupovali k zešílení nervózně a pomalu.

Freddy se babral s nějakými drátky. „Telefony Pacific Bell přímo nesnáším. Stejně jako práci v noci a práci potmě. Nenávidím telefony v ložnicích, protože ty zatracený dráty se vždycky někde za postelí zašmodrchaj.“

„Nestěžuj si a dělej.“

„Pořád se mi tam sere šroubovák. Jseš si jistej, že Littell chce, abysme napíchli oba telefony?“

Pete řekl: „Dělej. Dva telefony a ještě schránku venku. Zastrčíme to do křoví u příjezdový cesty. Když přestaneš brblat, máme hotovo za dvacet minut.“

Freddy si cumlal palec. „Kurva. Telefony Pacific Bell nesnáším. A Lenny nás vůbec nemusí prásknout z telefonů u sebe doma. Může nás prásknout osobně nebo z budky.“

Pete sevřel baterku. Paprsek se roztřásl a poskakoval.

„Přestaň si už, kurva, stěžovat, nebo ti tu baterku narvu do prdele.“

Freddy ucukl a vrazil do poličky. Pořadač s výstřižky pro Hush-Hush sletěl k zemi.

„Fajn, fajn. Jseš nervózní už od chvíle, cos vylez z letadla, takže to řeknu jenom jednou. Telefony Pacific Bell jsou na hovno. Když jim napíchneš linky, půlka volajících uslyší cvaknutí. Nedá se tomu nijak předejít. A kdo bude kontrolovat tu venkovní skříňku?“

Pete si promnul oči. Od doby, co zabil Wilfreda Delsola, ho svou návštěvou oblažovala migréna.

„Littell může říct federálům, aby ji sledovali. Nám bude stačit, když ji každejch pár dní jenom prohlídneme.“

Freddy sklonil nad telefon lampičku. „Běž se podívat ke dveřím. Nemůžu pracovat, když tady nade mnou takhle stojíš.“

Pete vešel do obývacího pokoje. Bolest hlavy ho udeřila přímo mezi oči.

Vzal si dva aspiriny. Spláchl je Lennyho koňakem rovnou z lahve.

Krásně klouzaly dolů. Pete si dal nášup.

Hlava se uklidnila. V žilách nad očima mu přestalo tepat.

Santo jeho blamáž zatím přijal. Santo mu vůbec neřekl, jak ho Delsol obelhal.

Santo říkal, že Sam G. byl taky obelhán. Nezmínil se o ukradeném fetu či patnácti mrtvolách. Neříkal, že pár lidí z mafie se začalo přiklánět na Castrovu stranu.

Říkal, že musí Jednotku opustit.

„Jenom pro teď, Pete. Slyšel jsem, že se chystá nápor ze strany federálů. Chci se na chvilku vyvázat z narkotik.“

Ten člověk právě přivezl sto kilo „háčka“. Ten člověk mluvil o vyvázání a nehnul brvou.

Santo mu ukázal policejní hlášení. Poldové z Miami jejich báchorky spolkli. Brali to jako drsnou přestřelku kvůli drogám – s fiktivní účastí kubánských exulantů.

Boyd s Nestorem se vrátili do Mississippi. Fet tam ukryli do čtyřiceti bezpečnostních skříněk.

Znovu začali s výcvikem k likvidaci Castra. Bylo jim fuk, že mafie je teď na Fidelově straně. Nejspíš netušili, že existují lidé, kteří by je mohli zastavit.

Jejich obavy nebyly tak vybroušené.

Jeho ano.

Oni si neuvědomovali, že s mafií se nežertuje.

On ano.

On odjakživa inklinoval k lidem se SKUTEČNOU mocí. Nikdy neporušil jimi stanovená pravidla. Musel dělat, co dělal – ale nevěděl PROČ.

Santo přísahal pomstu. Santo říkal, že si zloděje fetu najde – ať to stojí, co to stojí.

Boyd si myslel, že by ten fet mohli prodat. Boyd se mýlil. Boyd říkal, že on sám práskne spojení mezi mafií a CIA. Boyd říkal, že by mohl uklidnit Bobbyho vztek.

Neudělá to. Nemůže to udělat. Nikdy by neriskoval ztrátu práce u Kennedyových.

Pete si znovu přihnul. Třikrát se napil a třetina lahve v háji.

Freddy vytáhl své nářadí. „Jdeme. Odvezu tě do hotelu.“

„Jeď sám. Já se chci projít.“

„Kam?“

„To nevím.“

V klubu Králičí pacička bylo jako v peci – čtyři stěny, které nepouštěly ven kouř a zatuchlý vzduch. Na tanečním parketu kralovali nezletilí tanečníci – obrovský prohřešek proti nařízením.

Joey s chlapci hráli zpola mechanicky. Barb zpívala nějakou prostoduchou pecku. U baru seděla jediná ušmudlaná děvka.

Barb si ho všimla. Usmála se a popletla text.

Jediný polouzavřený box v místnosti byl plný. Dva mariňáci se dvěma studentkami – ideální kandidáti na vyhození.

Pete je poslal pryč. Změřili si ho a poslechli. Holky nechaly na stole své ovocné rumové koktejly.

Pete se posadil a napil se. Migréna ho zase na chvilku opustila. Barb skončila ubohým „Časem příšeří“.

Pár tanečníků zatleskalo. Kapela zmizela v zákulisí. Barb došla rovnou k němu a posadila se.

Pete se přisunul blíž k ní. Barb řekla: „Já žasnu. Ward říkal, že jsi v Miami.“

„Napadlo mě, že sem zajedu a podívám se, jak se ti vede.“

„Chceš říct, žes dostal nápad přijet mě zkontrolovat?“

Pete zavrtěl hlavou. „Každej si myslí, že jseš poctivá. Byl jsem s Freddym Turentinem zkontrolovat Lennyho.“

Barb řekla: „Lenny je v New Yorku. Jel za nějakou známou.“

„Nejmenuje se ta známá Laura Hughesová?“

„Asi jo. Je to bohatá ženská s bytem na Fifth Avenue.“

Pete si pohrával se zapalovačem. „Laura Hughesová je nevlastní sestra Jacka Kennedyho. Byla zasnoubená s tím Kemperem Boydem, co ti o něm vyprávěl Jack. Boyd byl učitelem Warda Littella v FBI. Moje bejvalá přítelkyně Gail Hendeeová se vyspala s Jackem na jeho líbánkách. Lenny učil Jacka řečnickýmu umění v roce 1946.“

Barb si vzala jednu z Peteových cigaret. „Na to, co říkáš, to říkáš až moc klidně.“

Pete jí zapálil. „Já ani sám nevím, co říkám.“

Barb si odhodila vlasy dozadu. „S Gail Hendeeovou ses taky zabýval podrazama?“

„Jo.“

„Kvůli rozvodům?“

„Přesně tak.“

„Byla tak dobrá jako já?“

„Ne.“

„Žárlil jsi, že spala s Jackem Kennedym?“

„Až od chvíle, co mě Jack taky vyšplouchnul.“

„Jak to myslíš?“

„Že jsem měl osobní zájem v Zátoce sviní.“

Barb se usmála. Od vlasů se jí odrážela světla baru.

„Žárlíš na mě a na Jacka?“

„Kdybych neslyšel ty pásky, tak bych asi žárlil.“

„Jak to myslíš?“

„Že mu nedáváš nic skutečnýho.“

Barb se zasmála. „Ten pohlednej agent Tajný služby mě vždycky odveze do hotelu, kde zrovna bydlím. Posledně jsme se stavili na pizzu.“

„Chceš říct, že to je doopravdy?“

„Jen ve srovnání s hodinou s Jackem.“

Vedle se rozeřval jukebox. Pete se natáhl a vytrhl šňůru ze zdi.

Barb řekla: „Lennyho jsi k tomu přiměl vydíráním.“

„Na to je on zvyklej.“

„Jsi nervózní. Podupáváš si, a ani nevíš, že to děláš.“

Pete přestal. Jeho noha se začala kroutit jako šílená, jen aby něco dělala.

Barb řekla: „Děsí tě ta naše záležitost?“

Pete usilovně držel nohy v klidu. „Spíš něco jinýho.“

„Někdy mám pocit, že mě zabiješ, až tohle skončí.“

„Ženy nezabíjíme.“

„Jednu jsi ale zabil. Lenny mi to pověděl.“

Pete se ušklíbl. „A ty ses spojila s Joeym, aby ti sehnal odplatu pro chlápky, co ti znásilnili sestru.“

Neucukla. Neuhnula. Nedala najevo ani špetku obav.

„Mělo mi dojít, že to bude divný hlavně tobě.“

„Jak to myslíš?“

„Že jsem chtěla počkat, jestli má Jack takovej zájem, že by si to vyhledal stejně jako ty.“

Pete pokrčil rameny. „Jack má moc práce.“

„To ty taky.“

„Žere tě, že Johnny Coates je ještě naživu?“

„Jenom když si vzpomenu na Margaretu. Jenom když si vzpomenu, že nikdy nedovolí, aby ji nějakej mužskej pohladil.“

Pete cítil, jak se pod ním propadá podlaha.

Barb řekla: „Řekni mi, co chceš.“

Pete řekl: „Tebe chci.“

Pronajali si pokoj v hotelu Hollywood-Roosevelt. Do oken jim blikaly neony čínské restaurace.

Pete vyklouzl z kalhot. Barb si sundala šaty na twist. Na podlahu dopadly uvolněné flitry – Pete se do nich zabořil chodidly.

Barb odkopla jeho pouzdro pod postel. Pete stáhl peřiny. Z peřin stoupal zatuchlý smrad, až se Pete rozkýchal…

Zvedla paže a sundala si náhrdelník. Všiml si bíle napudrovaného strniště v jejím oholeném podpaží.

Přitiskl jí zápěstí ke stěně. Došlo jí, co chce, a nechala ho.

Ta chuť ho štípala do jazyka. Napnula paže, aby měl co nejvíc místa.

Ucítil na sobě její bradavky. Cítil pot, který jí kapal z ramen.

Zvedla k němu svá ňadra. Naběhlé žíly a pihy pro něj byly něco nového. Líbal je a kousal je a přitlačil ji svými ústy ke zdi.

Zrychleně dýchala. Její tep ho bušil do rtů. Klouzal jí dlaněmi po stehnech a zasunul do ní prst.

Odstrčila ho. Doklopýtala k posteli a lehla si přes ni. Roztáhl jí nohy a klekl si na podlahu mezi ně.

Hladil ji po břiše, pažích a nohou. Cítil její tep všude, kde se jí dotkl. Po celém těle měla velké žíly, tepající zpod zrzavých chloupků a pih.

Tlačil boky do matrace. Jeho pohyb ho tak rozpumpoval, až to bolelo.

Líbal její chloupky. Cítil její kůži pod nimi. Zuby a nosem ještě zrychlil její tep.

Prohnula se a bouchla ho do pusy. Vydávala legrační šílené zvuky.

Udělal se, aniž by se ho jedinkrát dotkla. Třásl se, vzlykal a pořád ji líbal.

Napínala se. Kousala do přikrývek. Zklidnila se a napjala, zklidnila a napjala, zklidnila a napjala. Záda se jí prohýbala a bušila do matrace.

Nechtěl, aby to přestalo. Nechtěl přijít o její chuť.

82

MERIDIAN, 12. 5. 1962

Klimatizaci vyřadil z provozu zkrat. Kemper se probudil celý propocený a přeleželý.

Spolkl čtyři dexedriny. Okamžitě začal formulovat své lži.

Neřekl jsem ti o těch kontaktech, protože:

Jsem to sám nevěděl. Jsem nechtěl, aby to Jackovi ublížilo. Jsem se o tom dozvěděl teprve nedávno a napadlo mě, že bude nejlepší nechat ty zuřivé psy spát.

Mafie a CIA? – zarazilo mě to, když jsem se o tom dozvěděl.

Ty lži byly chabé. Bobby to prošetří a najde svoje vlastní stopy až k roku 1959.

Bobby mu volal včera v noci. Řekl: „Zítra se sejdeme v Miami. Chci, abys mi objasnil JM/Wave.“

Pete volal pár minut po tom z Miami. Slyšel, jak si nějaká žena vzadu pobrukuje twist.

Pete řekl, že právě mluvil se Santem. Santo mu řekl, ať dopadne ty zloděje fetu.

Říkal, najdi mi je, Kempere. Říkal, za žádnejch okolností je nezabíjej. Očividně mu bylo celkem fuk, jestli zjistím, že to financoval Castro.

Kemper mu řekl, aby zařídil další maškarádu. Pete řekl: „Odletím do New Orleansu a začnu. Zavolej mi do hotelu Olivier House nebo do kanceláře Guye Banistera.“

Kemper si namíchal dávku a šňupnul ji. Kokain mu zatlačil dexedriny rovnou do hlavy.

Venku slyšel počítání při pořadových. Laurent trénoval s Kubánci každé ráno tělocvik.

Napadli ho Flash s Juanem. Do týmu by se mu hodil i Nestor.

Nestor včera probodl jednoho bělocha. Ten člověk mu jenom odřel blatník. Nestor měl po akci halušky jako vždycky.

Nestor zmizel. Ten běloch přežil. Flash říkal, že Nestor si vzal člun a zamířil ke Kubě.

Nestor jim nechal vzkaz. Stálo v něm: „Schovej mi můj podíl. Vrátím se, až Castro bude pod drnem.“

Kemper se osprchoval a oholil. Ten životabudič ho probudil tak, že mu ruka dělala psí kusy.

Lži ho ne a ne napadnout.

Bobby měl tmavé brýle a klobouk. Kemper mu říkal, ať inspekci JM/Wave provede inkognito.

Ministr spravedlnosti se zrcadlovkami a v klobouku. Ministr spravedlnosti jako vyhozený člen kapely.

Procházeli se po areálu. Bobbyho vzhled přitahoval divné pohledy. Muži pracující na smlouvy chodili kolem nich a mávali jim na pozdrav.

Lži nikde.

Kráčeli volným krokem. Bobby potlačoval svůj dokonalý hlas a jen šeptal. Pár Kubánců ho poznalo, ale nikdo ho neprozradil.

Kemper mu předvedl oddělení propagandy. Případový důstojník ze sebe chrlil statistiku. Nikdo neřekl: „Jack Kennedy je nerozhodná baba.“

Nikdo nezmiňoval jména mafiánů. Nikdo nenarážel na to, že znali Kempera Boyda ještě před invazí do Zátoky sviní.

Bobbymu se líbily plány na špionáž éteru. Komunikační místnost na něj udělala dojem.

Lži nikde. Detaily s tím neladily ani v nejmenší snaze o pravděpodobnost.

Prošli po mapové sekci. Přišel Chuck Rogers, zdravý jako řípa. Kemper odvedl Bobbyho dál od něj.

Bobby zašel na záchod a vyletěl odsud rozzuřený jako býk. Někdo načmáral nad mušle protikennedyovské poznámky.

Došli do kavárny Miamské univerzity. Bobby jim koupil kafe a cukrovinky.

Studenti kolem jejich stolu chodili s tácy. Kemper se snažil sedět vyrovnaně – dexedriny měly dneska nějak velkou sílu.

Bobby si odkašlal. „Řekni mi, na co myslíš.“

„Cože?“

„Řekni mi, že ty výpady na pobřeží a sběr informací nestačí. Řekni mi, že musíme zabít Fidela Castra potřísté, ať se toho zbavíš.“

Kemper se usmál. „Musíme zabít Fidela Castra. A zapamatuju si tvou odpověď, abych to nemusel opakovat.“

Bobby řekl: „Mou odpověď znáš. Zbytečnosti jsou mi proti mysli a tenhle klobouk mi leze na nervy. Jak v něm může Sinatra chodit?“

„Je to Ital.“

Bobby ukázal na pár studentek v krátkých šortkách. „Copak tady nemají zákon o oblečení?“

„Tady je zákonem co nejmíň.“

„To bych měl říct Jackovi. Mohl by se zaměřit na studentky.“

Kemper se zasmál. „Těší mě, že se ti daří jednat vstřícněji.“

„Snad víc rozlišuju.“

„A nesouhlasíš jen v konkrétních případech?“

„Zásah.“

Kemper se napil kávy. „S kým se ten člověk schází?“

„S nějakýma holkama. A s nějakou zpěvačkou twistu, se kterou ho seznámil Lenny Sands.“

„A to není holka?“

„Řekněme, že její intelektuální schopnosti vysoce převyšují průměr obvyklý v tančírnách.“

„Ty ses s ní sešel?“

Bobby přikývl. „Lenny ji přivedl k Peteru Lawfordovi do Los Angeles. Mám pocit, že přemýšlí vždycky o pár kroků dál než ostatní, a Jack mi vždycky zavolá z Carlyle, aby mi řekl, jak inteligentní je to žena, což Jacka zajímá u žen velice zřídka.“

Lenny, twist, L. A. – zajímavá trojice.

„Jak se jmenuje?“

„Barb Jahelková. Jack s ní dnes ráno mluvil telefonem. Řekl, že jí zavolal v pět ráno losangeleského času a ona mluvila chytře a vesele.“

Pete volal včera v noci z L. A: nějaká žena za ním broukala „Leťs Twist Again“.

„A co ti na ní hlavně vadí?“

„Nejspíš právě to, že se nechová tak jako většina Jackových rychlovek.“

Pete se zabýval podfuky. Lenny byl zasvěcený do showbyznysu v L. A.

„Myslíš, že by mohla být nebezpečná?“

„Ani ne. Jenom mě to zaujalo, protože jsem ministr spravedlnosti a podezírání je součástí mé práce. Tobě to ale může být jedno, ne? Už takhle jsme té ženě věnovali o dvě minuty víc, než kolik zaslouží.“

Kemper zmačkal kelímek od kávy. „Jenom jsem chtěl odvést řeč od Fidela.“

Bobby se zasmál. „Fajn. A mimochodem, ty a tvoji přátelé z exilu ho nesmíte zabít.“

Kemper vstal. „Chceš se tu ještě rozhlídnout?“

„Ne. Čeká na mě auto. Chceš odvézt na letiště?“

„Ne. Musím ještě někam zavolat.“

Bobby si sundal brýle. Jedna studentka ho poznala a zaječela.

Kemper zrekvíroval prázdnou kancelář JM/Wave. Na ústředně ho přepojili přímo do informačního oddělení LAPD:

Zvedl to nějaký muž. „Záznamy a informace. Strážník Graham.“

„Dennise Paynea, prosím. Vyřiďte mu, že volá Kemper Boyd, dálkový hovor.“

„Vydržte chvilku.“

Kemper si čmáral do notesu. Payne velmi rychle zvedl sluchátko.

„Pane Boyde, jak se vám daří?“

„Mně dobře, seržante. A vám?“

„Ujde to. A počítám, že ode mě budete něco potřebovat.“

„Uhodl jste. Potřebuju, abyste se mi podíval na záznamy o bělošce jménem Barbara Jahelková. Je jí asi dvaatřicet až třiatřicet, bydlí nejspíš v Los Angeles. A taky bych potřeboval zjistit tajné číslo. Je napsáno buď na Lennyho Sandse nebo Leonarda J. Seidelwitze, jde nejspíš o západní Hollywood.“

Payne řekl: „Rozumím. Vydržíte, ano? Možná to bude pár minut trvat.“

Kemper čekal. Životabudič jím lehce cloumal.

Pete o své práci v L. A. nemluvil. Lennyho šlo vydírat i podplatit.

Payne se znovu ozval. „Pane Boyde? Tak máme dva úlovky.“

Kemper si vzal tužku. „Mluvte.“

„Sandsovo číslo je OL5-3980 a ta žena má v rejstříku trest za držení marihuany. Je to jediná Barbara Jahelková v našich záznamech a její datum narození odpovídá tomu, co jste mi řekl.“

„A detaily?“

„Byla zatčena v červenci 1957, odseděla si šest měsíců a odkroutila si i dva roky podmínky.“

To byla informace k ničemu.

„Mohl byste zkontrolovat ještě něco novějšího? Třeba zadržení, která nedošla do stadia sdělení obvinění?“

Payne řekl: „Zkusím to. Prověřím to u šerifa a ostatních místních orgánů. Pokud byla ta slečna od roku 1957 v maléru, dozvíme se to.“

„Díky, seržante. Moc si toho vážím.“

„Dejte mi hodinu, pane Boyde. Tou dobou už bych něco měl mít.“

Kemper zavěsil. Na ústředně ho přepojili na Lennyho číslo v L. A.

Třikrát to zazvonilo. Kemper zaslechl vzdálené ťukání a zavěsil.

Pete byl machr na vydírání. Pete zařizoval odposlechy. Peteův partner na odposlechy byl slavný Fred Turentine.

Freddyho bratr vlastnil opravnu televizí v L. A. Freddy tam pracoval, když zrovna neinstaloval štěnice.

Kemper zavolal na informace v Los Angeles. Operátor mu sdělil číslo. Nahlásil ho spojovatelce v JM/Wave a řekl jí, ať ho přepojí.

Ve sluchátku bylo slyšet syčení a praskání. Po prvním zazvonění zvedl telefon nějaký muž. „Turentineova opravna. Dobrý den.“

Kemper nasadil přízvuk spodiny. „Je tam Freddy? Tady je Ed. Jsem kámoš Freddyho a Petea Bonduranta.“

Muž si odkašlal. „Freddy je v New Yorku. Byl tady před pár dnama, ale zase se vrátil.“

„Kruci. Potřeboval bych mu něco poslat. Nenechal vám adresu?“

„Jo, nechal. Počkat… mrknu se… jo, tady je. 94 East 76th Street, New York City. Telefon je MU6-0197.“

Kemper řekl: „Díky. Moc jste mi pomoh.“

Muž si odkašlal. „Pozdravujte Freddyho. Řekněte mu, že mu jeho velkej brácha radí, ať se do ničeho nepřiplete.“

Kemper zavěsil. Kancelář se mu míhala před očima.

Turentine bydlel kousek od 76th a Madison. Na severovýchodním rohu stál hotel Carlyle.

Kemper vytočil ústřednu a znovu nahlásil dívce Lennyho číslo.

Přepojila ho. Zaslechl trojí zazvonění a trojí klapnutí.

Zvedla to nějaká žena. „Rezidence pana Sandse.“

„Je to služba pana Sandse?“

„Ano, pane. A pan Sands je v New York City. Telefon je MU6 – 2433.“

Lauřino číslo.

Kemper zavěsil a znovu se spojil s ústřednou. Dívka řekla: „Ano, pane Boyde?“

„Spojte mě s New Yorkem. Číslo je MU6-0197.“

„Prosím zavěste, pane. Všechny moje okruhy jsou přeplněné, ale přepojím váš hovor co nejdříve.“

Kemper se opřel o tlačítko. Všechno to zapadalo – bez důkazu, instinktivně…

Zazvonil telefon. Prudce zvedl sluchátko.

„Ano?“

„Jak to, ‚Ano?‘ Operátorka ke mně přepojila váš hovor.“

Kemper si setřel z čela pot. „To je pravda, ano. Je to pan Fred Turentine?“

„Přesně tak.“

„Tady Kemper Boyd. Pracuju s Petem Bondurantem.“

Ticho se protahovalo až moc dlouho.

„Takže hledáte Petea?“

„Přesně tak.“

„No… Pete je v New Orleansu.“

„Máte pravdu. Já zapomněl.“

„No… proč jste myslel, že bude tady?“

„Prostě mě to tak napadlo.“

„Prdlajs napadlo. Pete říkal, že tohle číslo nikomu nedává.“

„Dal mi ho váš bratr.“

„No… krucinál… neměl ho přece…“

„Díky, Frede. Zavolám Peteovi do New Orleansu.“

Sluchátko ztichlo. Turentine zavěsil totálně zmatený a k smrti vyděšený.

Kemper se díval, jak vteřinovka obíhá po ciferníku. Rukávy košile měl úplně propocené.

Pete by to udělal. Pete by to neudělal. Pete byl jeho dlouholetý partner, a to je samo o sobě důkazem…

Ničeho.

Byznys je byznys. Jack se dostal mezi ně. Dalo by se to nazvat Trojitým twistem: Jack, Pete a nějaká Barb.

Kemper zavolal na ústřednu. Operátorka znovu vytočila LAPD.

Payne zvedl telefon. „Záznamy a informace.“

„Tady Kemper Boyd, seržante.“

Payne se zasmál. „A na vteřinu přesně.“

„Našli jste ještě něco?“

„Jo, našli. Policie v Beverly Hills zadržela Jahelkovou v srpnu 1960 za vydírání.“

Pane na nebi…

„A podrobnosti?“

„Ta dívka a její bývalý manžel se pokusili vydírat Rocka Hudsona s využitím nějakých fotek sexuální povahy.“

„Hudsona s tou dívkou?“

„Přesně tak. Chtěli po něm nějaké peníze, ale Hudson to ohlásil na policii. Ta dívka a její bývalý manžel byli zadrženi, ale Hudson pak obvinění stáhl.“

Kemper řekl: „To smrdí.“

Payne na to: „Jako svině. Jeden můj kamarád z Beverly Hills říkal, že celá ta záležitost měla za cíl ukázat Hudsona jako děvkaře, když je ve skutečnosti homouš. Zaslechl snad, že za celou tou akcí stojí Hush-Hush.“

Kemper zavěsil. Tlouklo mu srdce tak, že skoro nemohl dýchat.

LENNY…

Chytil letadlo ve tři čtvrtě na dvě do La Guardia. Dal si čtyři dexedriny a spláchl je dvěma sklenkami martini.

Let trval tři a půl hodiny. Kemper trhal ubrousky a každých pár minut se díval na hodinky.

Přistáli přesně. Kemper chytil před terminálem taxík. Řekl řidiči, aby projel kolem Carlyle a vysadil ho na rohu 64th a Fifth.

Provoz ve špičce je zdržoval. Cesta ke Carlyle trvala hodinu.

94 East 76th Street bylo padesát metrů od hotelu. Bylo to ideální místo pro umístění bytu alias odposlouchávacího stanoviště.

Taxikář zajel na jih a vysadil ho před Lauřiným domem. Vrátný se právě zabýval nějakým nájemníkem.

Kemper vběhl do haly. Jedna stará dáma mu přidržela výtah.

Stiskl číslo „12“. Stará dáma couvala dál od něj. Všiml si, že má v ruce pistoli, a pokusil se vybavit si, kdy ji vytáhl z pouzdra.

Zasunul si ji za opasek. Stařena se schovala za velkou tašku. Jízda nahoru trvala celou věčnost.

Dveře se otevřely. Laura změnila výzdobu v hale – úplná přestavba ve francouzském stylu.

Kemper se procházel. Výtah zmizel vzhůru. Z terasy slyšel smích.

Rozběhl se za ním. Pod nohama mu klouzaly běhouny. Poslední chodbu se hnal sprintem a převrhl dvě lampy a stolek.

Stáli tam. V ruce měli skleničky a cigarety. Vypadali, jako by jim vyrazil dech.

Laura, Lenny a Claire.

Vypadali legračně. Vypadali, jako by ho ani nepoznávali.

Viděl svou vytaženou zbraň. Viděl, že má spoušť zpola stisknutou.

Říkal něco o pokusu o vydírání Jacka Kennedyho.

Claire řekla: „Tati?“ jako by si tím nebyla jistá.

Namířil na Lennyho.

Claire řekla: „Tati, prosím.“

Laura upustila cigaretu. Lenny na něj odcvrnkl svou cigaretu a usmál se.

Hořící koneček ho spálil v obličeji. Popel mu potřísnil kabát. Natáhl ruku a stiskl spoušť.

Lenny se usmál.

Laura vykřikla.

Claire zaječela a on se otočil a utíkal pryč.

83

NEW ORLEANS, 12. 5. 1962

Průsery lítaly tam i zpět. Banisterova kancelář se topila v pravičáckém šílenství.

Guy řekl, že Klan vyhodil do povětří pár kostelů. Pete řekl, že Heshie Ryskind má rakovinu.

Boydův tým na odrovnání Castra tvořili samí elitní borci. Dougie Frank Lockhart byl z nich nejlepší střelec.

Pete řekl, že Wilfredo Delsol vyjebal se Santem Juniorem v obchodě s drogami. Toho vyjebance pak na oplátku zjebalo pár dalších vyjebanců.

Banister popíjel bourbon. Pete rozhlašoval své báchorky. Hele, Guyi, cos slyšel o tomhle?

Guy odpověděl, že prd. No fakt, Sherlocku – tyhle hovory jsou jako s kozou na ledě.

Pete se uvelebil v křesle a pohrával si s Jackem Danielsem. Usrkával po lékárnicky malých dávkách, aby zahnal migrénu.

V New Orleansu bylo horko. Kancelář se topila v žáru. Guy seděl za svým stolem a seškraboval si pot z čela nožem.

Pete se neustále vracel k Barb. Nevydržel myslet na něco jiného než na Barb déle než šest vteřin.

Zazvonil telefon. Banister se prohrabal svinčíkem na stole a zvedl ho.

„Jo?… Jo, je tady. Vydrž.“

Pete vstal a zvedl telefon ze stolu. „Kdo je?“

„Tady Fred. A ne že mě zjezdíš za to, co ti řeknu.“

„No tak se uklidni.“

„S otřesem mozku se asi nejde jen tak uklidnit. Nemůžu se uklidnit, když…“

Pete odešel s telefonem na druhý konec kanceláře. Kabel byl natažený k prasknutí.

„Uklidni se, Freddy. Řekni mi, co se stalo.“

Freddy popadl dech. „Fajn. Dneska ráno zavolal na stanoviště Kemper Boyd. Říkal, že tě hledá, ale já poznal, že kecá. A hele, před hodinou sem přišel – osobně. Mlátil do dveří jako blbec. Nepustil jsem ho dál a díval jsem se, jak prakticky ubil jednu stařenu a pak nasednul do taxíku, ze kterýho vystupovala.“

Drát málem praskl. Pete ustoupil dozadu a trochu se uklidnil.

„A to je všecko?“

„Ne, kurva!“

„Freddy, co mi to poví…“

„Povídám ti, že pár minut po něm přišel Lenny Sands. Pustil jsem ho dál, protože jsem si říkal, že třeba tuší, co tady chtěl Boyd. Praštil mě židlí po palici a všecko tady zničil. Ukrad všechny pásky a přepisy a zmizel. Já jsem se probral až pak… vole, tak po půl hodině. Šel jsem kolem Carlyle a viděl jsem před domem všechny policajtský auta. Pete, Pete, Pete…“ Kolena se mu podlomila. Zarazil se o stěnu.

„Pete, to byl Lenny. Vykopl dveře a zničil Kennedyho apartmá. Vytrhal ze zdí mikrofony a vyběh ven požárním východem. Pete, Pete, Pete… Pete, jsme v prdeli… Pete, určitě to byl Lenny… Pete, zničil jsem celý stanoviště, všecko svoje vybavení jsem vynosil pryč a…“ Spojení utichlo – Pete se zkroutil a vytrhl drát ze zdi.

Boyd věděl, že je v New Orleansu. Boyd určitě chytne první možné letadlo směřující na jih.

Akce byla v háji. Boyd s Lennym se dali dohromady a všechno to nějak poslali do kytek.

Federálové už to vědí. Tajná služba taky. Boyd nepůjde za Bobbym, aby mu to vysvětlil – jeho kontakty na mafii ho diskreditovaly.

Boyd přijde sem. Boyd věděl, že bydlí v hotelu naproti.

Pete popíjel bourbon a pouštěl si z jukeboxu jenom twist. Pravidelně se u něj zastavila servírka, aby mu dolila.

Zastaví taxík. Z něj vystoupí Boyd. Zahrozí recepčnímu a získá přístup do pokoje 614.

Boyd najde vzkaz. Zařídí se podle toho, co si přečte. Zanese magnetofon do boxu v Ray Beckeťs Tropics.

Pete se díval ke dveřím. Každý takt twistu mu přinášel čím dál silnější vzpomínky na Barb.

Přede dvěma hodinami zavolal do Los Angeles. Řekl jí, že jejich operace je v háji. Řekl jí, aby odjela do Ensenady a schovala se v Playa Rosada.

Řekla, že to udělá. Řekla: „My ale pokračujeme, ne?“

On řekl: „Ano.“

V baru bylo vedro. New Orleans měl na vedro patent. Bouřky se tady vždycky vypařily dřív, než jste stačili mrknout okem.

Boyd vešel. Pete si na magnum našrouboval tlumič a položil si zbraň na sedadlo vedle sebe.

Boyd nesl magnetofon v aktovce. K noze tiskl pětačťyřicítku.

Došel k němu. Posadil se proti Peteovi a postavil aktovku na zem.

Pete na ni ukázal. „Vytáhni ten magneťák. Je na baterky a je v něm páska, takže stačí to jen pustit.“

Boyd zavrtěl hlavou. „Polož pistoli, co máš v klíně, na stůl.“

Pete poslechl. Boyd řekl: „Teď ji vybij.“

Pete poslechl. Boyd vysunul zásobník ze své zbraně a zabalil obě zbraně do ubrusu.

Vypadal ušmudlaně a vyčerpaně. Neupravený Kemper Boyd – fantastická prvotina.

Pete vytáhl zpoza pásku revolver. „Je to rozškatulkovaný, Kempere. Nemá to nic společnýho s našima ostatníma věcma.“

„Na to kašlu.“

„Přestaneš, až si tu pásku pustíš.“

Měli dlouhou řadu boxů jen pro sebe. Kdyby se to zvrtlo, mohl by ho zabít a vypadnout zadním vchodem.

„Překročil jsi hranici, Pete. Věděl jsi, že tam ta hranice je, a tys ji překročil.“

Pete pokrčil rameny. „Neublížili jsme Jackovi a Bobby je moc inteligentní, než aby uplatnil právo. Můžeme odsud odejít a dál se věnovat svým věcem.“

„A důvěřovat jeden druhému?“

„Proč by ne? Jack je to jediný, co se mezi nás kdy cpalo.“

„Ty si vážně myslíš, že je to tak jednoduchý?“

„Myslím, že bys to takhle zjednodušit uměl.“

Boyd odemkl aktovku. Pete vytáhl přístroj na stůl a stiskl knoflík Play.

Páska se začala točit. Pete zesílil hlasitost, aby přehlušil jukebox.

Jack Kennedy řekl: „Kemper Boyd tomu odpovídá asi nejvíc, ale mám z něj trošku nepříjemnej pocit.“

Barb Jahelková řekla: „Kdo je Kemper Boyd?“

Jack: „Právník z ministerstva spravedlnosti.“

Jack: „Lituje jenom toho, že se nenarodil jako Kennedy.“

Jack: „Chodil na práva v Yale, pověsil se na mě a…“

Boyd se třásl. Boyd byl neupravený až zničený.

Jack: „Odhodil ženu, se kterou se zasnoubil, jen aby si vysloužil mou přízeň.“

Jack: „Pohání ho nějaká zvrácená fantazie…“

Boyd udeřil holýma rukama do magnetofonu. Cívky se ohnuly, popraskaly a rozbily se.

Pete ho nechal, ať si omlátí ruce do krve.

84

MERIDIAN, 13. 5. 1962

Letadlo dosedlo a klouzalo. Kemper se opřel o sedadlo před sebou.

V hlavě mu bušilo. Ruce ho bolely. Nespal přes třicet hodin.

Druhý pilot vypnul motory a otevřel dveře pro cestující. Dovnitř se vehnalo slunce a vlhký vzduch.

Kemper vystoupil a došel k autu. Přes obvazy na rukou mu prosakovala krev.

Pete mu rozmluvil jakékoli odvetné akce. Pete řekl, že celou tu akci vymyslel Ward Littell.

Odjel do motelu. Silnice se mu ztrácela za třiceti hodinami alkoholu a dexedrinů.

Parkoviště bylo plné. Zastavil vedle chevroletu Flashe Elordeho.

Slunce pražilo dvakrát tak silně, než by mělo. Claire pořád opakovala: „Tati, prosím tě.“

Odešel do svého pokoje. Dveře se prudce otevřely, jakmile se jich dotkl.

Nějaký muž ho vtáhl dovnitř. Další mu rozkopl nohy od sebe. Další ho srazil k zemi a spoutal mu ruce.

Nějaký muž řekl: „Našli jsme tady drogy.“

Další řekl: „A ilegálně držené zbraně.“

Další řekl: „Lenny Sands se včera v noci zabil v New York City. Pronajal si pokoj v laciném hotelu, podřezal si zápěstí a na stěnu nad postelí napsal krví Jsem homosexuál‘. Dřez a toaleta byly plné spálených kousků pásky nepochybně pocházející z odposlouchávacího zařízení instalovaného v Kennedyho apartmá v hotelu Carlyle.“

Kemper sebou trhal. Nějaký muž mu šlápl na obličej a držel ho v klidu.

Jeden muž řekl: „Sands byl spatřen, jak dříve téhož dne to apartmá prohledává. Newyorská policie odhalila pár metrů odtud odposlouchávací stanoviště. Bylo uklizené a všechny otisky byly otřené, očividně bylo pronajato na falešné jméno, ale lidi, kteří to tam zřídili, za sebou nechali spoustu prázdných pásek.“

Jeden muž řekl: „Vy jste tu akci řídil.“

Další řekl: „Máme vaše Kubánce i toho Francouze Guéryho. Nechtějí nic říct, ale i tak je dostaneme za držení zbraní.“

Další řekl: „To stačí.“

Ten muž: ministr spravedlnosti Robert F. Kennedy.

Jeden muž ho posadil na židli. Další mu sundal pouta a připoutal ho k nohám postele. V pokoji se to hemžilo Bobbyho oblíbenými federály – šest nebo sedm mužů v laciných letních oblecích.

Muži vyšli ven a zavřeli za sebou dveře. Bobby se posadil na postel.

„Jdi k čertu, Kempere. Jdi k čertu za to, co jsi chtěl udělat mému bratrovi.“

Kemper si odkašlal. Zrak se mu zamlžil. Viděl dvě postele a dva ministry.

„Já jsem nic neudělal. Chtěl jsem tu operaci přerušit.“

„Nevěřím ti. Nevěřím, že tvoje vtrhnutí k Lauře do bytu nebylo nic jiného než přiznání viny.“

Kemper ucukl. Pouta se mu zařezávala do zápěstí, z nichž mu tekla krev.

„Věř si čemu chceš, ty ctihodnej posránku. A vyřiď svýmu bráškovi, že nikdo ho ještě nemiloval víc a nedostal od něj míň.“

Bobby se přiblížil. „Tvoje dcera Claire o tobě podala informace. Prozradila mi, že už víc než tři roky pracuješ jako smluvní agent CIA. Řekla mi, že CIA ti dala instrukce, abys mého bratra naočkoval proticastrovskou propagandou. Prozradila nám, že Lenny Sands jí řekl, že jsi napomáhal při podněcování osob z řad organizovaného zločinu k účasti v tajných aktivitách CIA. Tohle všechno jsem vzal v potaz a dospěl jsem k závěru, že některá z mých počátečních podezření byla pravdivá. Myslím, že pan Hoover tě vyslal špehovat mou rodinu, a hodlám ho o tomhle zjištění zpravit v den, kdy ho můj bratr přinutí podat rezignaci.“

Kemper zaťal ruce v pěst. Cítil, jak mu vykloubené kosti praskají. Bobby se přiblížil na doplivnutí.

„Hodlám přerušit jakékoli kontakty mezi mafií a CIA. Hodlám zakázat účast organizovaného zločinu v kubánském projektu. Hodlám tě vyloučit z ministerstva spravedlnosti, CIA i z řad právníků, hodlám tě obžalovat stejně jako tvé frankokanadské přátele z držení zbraní a přechovávání omamných látek.“

Kemper si naslinil rty a promluvil s pusou plnou slin.

„Jestli se pokusíš vyšplouchnout moje lidi nebo obvinit mě, zveřejním to. Vyklopím všecko, co vím o tvojí zkažený rodině. Pošpiním jméno Kennedy takovou spoustou důvěryhodný špíny, že už je nikdo nikdy neočistí.“

Bobby mu dal facku.

Kemper mu plivl do obličeje.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 14. 5. 1962. Doslovný přepis telefonního rozhovoru FBI: „ZAZNAMENÁNO NA ŘEDITELOVU ŽÁDOST / POUZE PRO ŘEDITELE“. Hovoří: ředitel J. Edgar Hoover, Ward J. Littell.

WJL: Dobré ráno, pane.

JEH: Dobré ráno. A nemusíte se mě ptát, jestli jsem o tom slyšel, protože si dovoluji předpokládat, že o tom příběhu vím víc než vy.

WJL: Ano, pane.

JEH: Doufám, že Kemper má nějaké úspory. Vyloučení z komory ho může přijít na dost peněz a pochybuji, že člověk s jeho potřebami by mohl pohodlně vyžít z penze od FBI.

WJL: Jsem si jist, že Malý bratr na něj nepodá žádnou žalobu.

JEH: To se ví, že nepodá.

WJL: Kemper šel ke dnu.

JEH: Nechám bez komentáře ironii, kterou v tom spatřuji.

WJL: Ano, pane.

JEH: Mluvil jste s ním?

WJL: Ne, pane.

JEH: Zajímalo by mě, co asi teď dělá. Představa Kempera C. Boyda pohybujícího se mimo rámec nějakého policejního úřadu je poměrně děsivá.

WJL: Myslím, že pan Marcello pro něj nějakou práci najde.

JEH: Myslíte? Bude teď fungovat jako dvorní šašek?

WJL: Spíš provokovat Kubánce, pane. Pan Marcello zůstal věrný kubánské věci.

JEH: Pak je to blázen. Fidel Castro tam zůstane. Moje zdroje mi říkají, že Černý král se nejspíš pokusí vztahy s ním normalizovat.

WJL: Černý král je odborník na usmiřování, pane.

JEH: Nesnažte se mazat mi med kolem úst. Od bratrů jste se odvrátil, ale vaše politické přesvědčení je stále velice podezřelé.

WJL: Ať je to jak chce, pane, ještě to nevzdávám. Hodlám vymyslet něco dalšího. Krále jsem ještě nevzdal.

JEH: Skvěle. Ale vězte, že si nepřeji být o vašich plánech informován.

WJL: Ano, pane.

JEH: Vrátila se slečna Jahelková ke svému normálnímu životu?

WJL: Učiní tak, pane. Momentálně je na dovolené v Mexiku s jedním naším frankokanadským přítelem.

JEH: Doufám, že z toho nebude přírůstek do rodiny. Ti dva by zplodili jen mentálně postiženého potomka.

WJL: Ano, pane.

JEH: Hezký den, pane Littelle.

WJL: Hezký den, pane.

VLOŽENÝ DOKUMENT: příslušně datované záznamy z odposlouchávacích zařízení FBI. Označení: „PŘÍSNĚ TAJNÉ DŮVĚRNÉ POUZE PRO ŘEDITELE“ a „ZÁKAZ VYZRAZENÍ OSOBÁM MIMO MINISTERSTVO SPRAVEDLNOSTI“.

Chicago, 10. 6. 1962. Voláno z čísla BL4-8869 (Celanovo krejčovství) na číslo AX8-9600 (byt Johna Rosselliho) (spis č. 902.6 chicagské kanceláře programu pro dopadání největších ryb). Hovoří: John Rosselli, Sam „Mo“, „Momo“, „Mooney“ Giancana (Spis č. 480.2). Rozhovor probíhá už devět minut.

SG: Takže ten debil Bobby se to domáknul sám.

JR: Což mě, upřímně řečeno, zrovna nepřekvapuje.

SG: Pomáhali jsme mu, Johnny. Jasně že to bylo spíš na oko. Ale základní pravda celý tý záležitosti zněla, že jsme jemu a jeho bráchovi pomáhali.

JR: Byli jsme na ně hodný, Mo. Byli jsme milý. A oni nás jenom jebali a jebali a jebali.

SG: A pak nějaký podělaný snažení to vydírání us-us-us… jak se to řekne, jako zavinit?

JR: Uspíšit, Mo. To je to slovo.

SG: Jasně. Nějaký podělaný snažení o vydírání jen uspíšilo to, že se to Bobby domáknul. Povídá se, že Jimmy a Francouz Pete do toho byli taky zapojený. Někomu ruply nervy a Židáček Lenny se zabil.

JR: Nemůžeš Jimmymu s Petem vyčítat, že se snažili s Kennedyovejma vyjebat.

SG: Ne, to ne.

JR: A ukázalo se, že Lenny byl teplej. Věřil bys tomu?

SG: To je k nevíře.

JR: Byl to Žid, Mo. A v židovský rase je vyšší procento homosexuálů než mezi bílejma.

SG: To je fakt. Ale Heshie Ryskind není žádnej teplouš. Ten si ho nechal vyhulit už aspoň šedesáttisíckrát.

JR: Heshie je nemocnej, Mo. Je fakt marod.

SG: Přál bych Kennedyovejm, aby dostali tu nemoc, co má on. Kennedyovi i Sinatra.

JR: Sinatra s náma pěkně výběh. Říkal, že má na bráchy vliv.

SG: Je k ničemu. Načesanej vyškrtnul jeho jméno ze seznamu hostů Bílýho domu. Prosit Franka, aby propagoval naši záležitost u bratrů, je k ničemu.

Následuje nepoužitelný rozhovor.

Cleveland, 4. 8. 1962. Voláno z čísla BR1-8771 (Sal’s River Lounge) na číslo BR4-0811 (telefonní automat v Bartolo’s Ristorante). Hovoří: John Michael D’Allesio (spis č. 180.4 clevelandské kanceláři programu pro dopadání největších ryb), Daniel „Osel Dan“ Versace (spis č. 1206.9, chicagská kancelář). Rozhovor probíhá už šestnáct minut.

DV: Drby jsou holt drby. Musíš to posuzovat podle toho, od koho se to dozvíš, a pak si udělat názor.

JMD: Danny, ty máš rád drby?

DV: Víš, že jo. Víš, že dobrej drb mám rád stejně jako všichni ostatní, a je mi celkem putna, jestli je to pravda nebo ne.

JMD: Mám pro tebe žhavěj drb, Danny.

DV: Tak povídej. A nenapínej mě, vole.

JMD: Povídá se, že J. Edgar Hoover a Bobby Kennedy se nenáviděj.

DV: To je ten tvůj drb?

JMD: To není všecko.

DV: Taky doufám. Jejich vzájemnej vztek je stará věc.

JMD: Drbem je, že Bobbyho hoši z podfuk-grupy hledaj nový práskače. Bobby prej nechce pustit Hoovera ke svejm plánům. A dál jsem zaslech, že posranej McClellanův výbor se zase chystá na nějaký zasedám. Už se zase chystaj začít prudit mafii. Bobby se snaží najít nějakýho hlavního informátora. Až výbor začne pracovat, tenhle člověk má přijít jako hlavní atrakce pro veřejnost.

DV: Už jsem slyšel i lepší drby, Johnny.

JMD: Tak si naser.

DV: Drby o sexu mám radši. Neslyšels nějakej drb o sexu?

JMD: Naser si.

Následuje nepoužitelný rozhovor.

New Orleans, 10. 10. 1962. Voláno z čísla KL4-0909 (veřejný automat v Habana Bar) na číslo CR8-8107 (veřejný automat v motelu Town and Country). Poznámka: majitelem motelu je Carlos Marcello (žádný spis v rámci programu). Hovoří: Leon Broussard (Spis č. 88.6 v neworleanské kanceláři programu pro dopadání největších ryb) a neznámý muž (nejspíš kubánské národnosti). Rozhovor probíhá už jedenadvacet minut.

LB: Tak jste neměli propadat beznaději. Všechno ještě není ztraceno, příteli.

NM: Připadá mi, že je.

LB: To je prostě omyl. Vím najisto, že strýc Carlos je stále velmi zaníceným přispěvatelem.

NM: Tak to už je jenom on. Před pár lety bylo stejně štědrejch jako on hodně jeho krajanů. Je mrzutý, když člověk vidí, jak naši Věc opouštěj mocný přátelé.

LB: Jako John F jako Filcka Kennedy.

TJM: Přesně tak. Jeho zrada je nejhorší příklad. Neustále odmítá druhou invazi.

LB: Je mu to prostě ukradený. Ale řeknu ti tohle, příteli. I Strýčkovi Carlosovi to ukradený není.

NM: Doufám, že máš pravdu.

LB: To mám. A mám potvrzený z dobrýho zdroje, že strýc Carlos financuje operaci, která by mohla rozprášit celou Kubu na maděru.

NM: Doufám, že máš pravdu.

LB: Sponzoruje pár mužů, co chtěj napadnout Castra. Tři Kubánci a jeden bejvalej francouzskej parašutista. Vede je bejvalej člen FBI a CIA. Strýc Carlos říkal, že by dal nevímco, jen aby se toho moh zúčastnit.

NM: Doufám, že je to pravda. Víš, celá záležitost šla do háje. Teď tady jsou stovky exilovejch skupin. Některý financuje CIA, jiný ne. Říkám to nerad, ale spoustu těch skupin tvořej pomatenci a nežádoucí osoby. Myslím, že potřebujeme přímou akci, jenže s tolika frakcema, který pracujou na protichůdnejch základech, to půjde dokončit jenom velmi těžko.

LB: První, co by měl někdo dokončit, je uříznout oběma Kennedyovejm koule. Mafie byla velice štědře nakloněná celý Věci, dokud Bobbymu Kennedymu neprdlo v bedně a všechny naše kontakty nezpřetrhal.

NM: Je těžký zachovat si v těchhle dnech optimismus. Člověk si jen hrozně těžko může nepřipadat impotentní.

Následuje nepoužitelný rozhovor.

Tampa, 16. 10. 1962. Voláno z čísla 0L4-9777 (byt Roberta „Tlusťocha Boba“ Paolucciho) (spis č. 19.3, miamská kancelář programu pro dopadání největších ryb) na číslo GL1-8041 (byt Thomase Richarda Scavoneho) (spis č. 80.0, miamská kancelář). Hovoří: Paolucci a Scavone. Rozhovor trvá osmatřicet minut.

RP: Vím, že většinu toho už víš.

TS: No, víš, jak to chodí. Tady něco zaslechneš, tamhle něco zaslechneš. Vím konkrétně jen to, že Mo se Santem se svejma castrovskejma kontaktama od tý loupeže nemluvili.

RP: To byla loupež. Skoro patnáct mrtvejch. Santo říkal, že lupiči pak poslali loď na moře a tam ji vyhodili do povětří. Sto kilo, Tommy. Dokážeš si představit prodejní hodnotu?

TS: Naprosto, Bobby. Naprosto.

RP: A pořád to tady někde je.

TS: Na to jsem zrovna myslel.

RP: Sto kilo. A někdo je má.

TS: Slyšel jsem, že Santo to nechce vzdát.

RP: To je pravda. Francouz Pete odprásknul toho Delsolovic chlapa, ale to byla jen špička ledovce. Slyšel jsem, že Santo poslal Petea, aby se porozhlídnul kolem, rozumíš, jen tak neformálně. Oba mluvěj o tom, že za tou loupeží stáli nějaký pomatený uprchlíci z Kuby a Žabožrout Pete je chce najít.

TS: Pár těch uprchlíků jsem potkal.

RP: To já taky. Všichni jsou pěkný magoři.

TS: A víš, co mě na nich sere nejvíc?

RP: Co?

RP: Že si myslej, že jsou bílý jako Italové.

Následuje nepoužitelný rozhovor.

New Orleans, 19. 10. 1962. Voláno z čísla BR8-3408 (domov Leona Broussarda) (spis č. 88.6 v neworleanské kanceláři programu pro dopadání největších ryb) do apartmá 1411 v hotelu Adolphus v Dallasu, stát Texas. (Z hotelových záznamů vyplývá, že apartmá si pronajal Herschel Meyer Ryskind) (spis č. 887.8, dallaská kancelář). Rozhovor trvá tři minuty.

LB: Tys byl odjakživa vysazenej na apartmá, Heshi. Hotelový apartmá a kuřba, to byla odjakživa tvoje představa ráje.

HR: Nemluv o ráji, Leone. Bolí mě z toho prostata.

LB: Chápu. Jseš nemocnej, takže nechceš myslet na to, co bude potom.

HR: Je to tak, Leone. Máš pravdu. A zavolal jsem ti, abychom si pokecali, protože tys měl odjakživa čuch na trable jinejch lidí, a mě napadlo, že bys moh mít nějaký drby o lidech, co jsou na tom hůř jak já, a to by mi zvedlo náladu.

LB: Zkusím to, Heshi. A mimochodem, pozdravuje tě Carlos.

HR: Tak začni u něj. Do jakejch trablí se ten nýmrd taliánská dostal teď?

LB: Nemůžu říct nic z nedávný minulosti a musím říct, že nad ním visí ta deportace a pořádně ho štve.

HR: Díky bohu že má toho právníka.

LB: Jo, Littella. Ten chlap maká i pro Jimmyho Hoffu. Strejda Carlos říká, že Kennedyovce nesnáší tak, že by nejspíš dělal i zadarmo.

HR: Slyšel jsem, že je tak trochu rudej. Jenom zdržuje, zdržuje a zdržuje.

LB: Máš naprostou pravdu. Strejda Carlos říkal, že jeho případ asi půjde k soudu nejdřív koncem příštího roku. Littell přivádí ty právníky z ministerstva spravedlnosti k šílenství.

HR: Takže Carlos to vidí růžově?

LB: Jednoznačně. A podle toho, co jsem zaslech, tak Jimmy taky. Potíž s Jimmyho trablema je v tom, že ho chce dopadnout šestaosmdesát velkejch porot. Vidím to tak, že dřív nebo pozdějc se to někomu povede. A je mi jedno, jak schopnej právník je ten Littell.

HR: Tos mě potěšil. Jimmy Hoffa je chlapec, co má skoro takový potíže jako já. Umíš si představit, že tě pošlou do Leavenworthu, kde tě bude ofikávat mezi půlky nějakej švarcík?

LB: To není hezká představa.

HR: Rak taky ne, ty gójskej mameluku.

LB: Všichni ti držíme palce, Heshi. Modlíme se za tebe.

HR: Na modlitby vám seru. A řekni mi nějaký drby. Víš, že jsem volal hlavně kvůli tomu.

LB: No.

HR: Co, no? Leone, dlužíš mi prachy. Víš, že umřu dřív, než si je stihnu vybrat. Poskytni umírajícímu starcovi aspoň pár kvalitních drbů.

LB: No, něco jsem zaslech.

HR: Například?

LB: Například že právník Littell pracuje pro Howarda Hughese. Hughes prej má za lubem skoupit všecky hotely v Las Vegas a doneslo se mi – čistě neoficiálně, Heshi, fakt – že Sam G. umírá touhou taky z toho něco mít.

HR: A Littell o tom neví, že?

LB: Přesně tak.

HR: Tenhle náš zkurvenej život se mi líbí. Nikdy se nenudíš.

LB: To máš svatosvatou pravdu. Vem si jenom ty laskominy, na který člověk narazí tady u nás.

HR: Mně se nechce umřít, Leone. Mě tyhle sračky bavěj tak, že se mi od nich ještě nechce.

Následuje nepoužitelný rozhovor.

Chicago, 19. 11. 1962. Voláno z čísla BL4-8869 (Celanovo krejčovství) na číslo AX8-9600 (byt Johna Rosselliho) (Spis č. 902.5 v chicagské kanceláři programu pro dopadání největších ryb). Hovoří: John Rosselli, Sam „Mo“, „Momo“, „Mooney“ Giancana (spis č. 480.2). Následujícímu rozhovoru předchází rozhovor v délce dvou minut.

JR: Sinatra je na prd.

SG: Je ještě míň jak to.

JR: Kennedyovci mu ani nezvedaj telefony.

SG: Nikdo nemá na ty irský mamrdy větší dopal jak já.

JR: Když to není Carlos a jeho právník. Připadá mi, jako by Carlos věděl, že ho dřív nebo pozdějc stejně zase vyhostěj. Jako by se viděl zpátky v El Salvadoru, jak si z prdele vytahuje kaktusový ostny.

SG: Carlos má svoje problémy, já mám svoje. Bobbyho hoši z podfuk-grupy se po mně vozej tak, jak se normálním agentům FBI nikdy nepovedlo. Nejradši bych vzal pořádný kladivo a napral bych Bobbymu hlavu mezi ramena.

JR: A jeho bráchovi taky.

SG: No tomu tuplem. Ten člověk je normální zrádce, co se převlíká za hrdinu. Je to jenom kámoš komoušů v beránčím rouše.

JR: Ale Chruščova usadil, Mo. To mu musím nechat. Chruščov ty rachejtle stáhnul.

SG: To je píčovina. To je obyčejný udobřování. Jeden chlápek ze CIA, co se s ním znám, mi řek, že Kennedy se v zákulisí s Chruščovem domluvil. Jo, ty rakety přesunul, to jo. Ale můj člověk ze CIA mi říkal, že Kennedy mu musel slíbit, že už nikdy v životě žádnou invazi na Kubu neprovede. Přemejšlej o tom, Johnny. Přemejšlej o našich kasinech a rozluč se s nima, vole.

JR: Kennedy by měl v prosinci na Orange Bowl promluvit s lidma, co přežili Zátoku sviní. Přemejšlej o tý kupě lží, co jim nablije do uší.

SG: Nějakej kubánskej vlastenec by ho měl sundat. Nějakej kubánskej vlastenec, kterýmu by nevadilo, že zaklepe bačkorama.

JR: Slyšel jsem, že Kemper Boyd cvičí pár takovejch lidí, aby sundali Castra.

SG: Kemper Boyd je buzík. Upnul se na falešnej terč. Castro je celkem neškodnej blbec, co umí řečnit. Kennedy škodí obchodu víc, než se kdy povedlo Castrovi.

Následuje nepoužitelná debata.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 20. 11. 1962.

Podtitulek z Des Moines Register:

HOFFA POPÍRÁ OBVINĚNÍ Z UPLÁCENÍ

VLOŽENÝ DOKUMENT: 17. 12. 1962.

Titulek z Cleveland Plain Dealer:

HOFFA ZPROŠTĚN VINY V PŘÍPADU TEST FLEET

VLOŽENÝ DOKUMENT: 12. 1. 1963.

Podtitulek z Los Angeles Times:

HOFFA VYŠETŘOVÁN KVŮLI PODVODŮM V PŘÍPADU TEST FLEET

VLOŽENÝ DOKUMENT: 10. 5. 1963.

Titulek a podtitulek z Dallas Morning News:

HOFFA OBŽALOVÁN

ŠÉF TEAMSTERS OBVINĚN Z PODVODŮ VŮČI POROTCŮM

VLOŽENÝ DOKUMENT: 25. 6. 1963.

Titulek a podtitulek z Chicago Sun-Times:

HOFFA POD NÁPOREM

ŠÉF TEAMSTERS PŘEDVEDEN PŘED SOUD

KVŮLI RŮZNÝM OBVINĚNÍM Z PODVODU.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 29. 7. 1963. Záznam z odposlouchávacího zařízení FBI. Označení: „PŘÍSNÉ TAJNÉ/DŮVĚRNÉ/POUZE PRO ŘEDITELE“ a „ZÁKAZ VYZRAZENÍ OSOBÁM MIMO MINISTERSTVO SPRAVEDLNOSTI.“

Chicago, 28. 7. 1963. Voláno z čísla BL4-8869 (Celanovo krejčovství) na číslo AX8-9600 (Byt Johna Rosselliho) (Spis č. 902.5, chicagská kancelář programu pro dopadání největších ryb). Hovoří: John Rosselli, Sam „Mo“, „Momo“, „Mooney“ Giancana (spis č. 480.2) Následujícímu rozhovoru předchází debata trvající sedmnáct minut.

SG: Zoufale a k posrání mně to pije krev.

JR: Sammy, mluvíš mi z duše.

SG: FBI mě sleduje čtyřiadvacet hodin denně. Bobby přeskočil Hoovera, aby to přikázal. Hraju třeba, vole, golf, ne, a vidím, jak v houští šmejděj federálové, a co já vím, vole, třeba maj napíchnutý pískový překážky.

JR: Rozumím ti, Mo.

SG: Už mě to šíleně nebaví. A Jimmyho taky ne a Carlose jakbysmet. A nikoho, s kým jsem mluvil.

JR: Jimmy jde ke dnu. Mám takovej pocit. Taky se mi doneslo, že Bobby má kapitálního práskače. Detaily neznám, ale…

SG: Já jo. Jmenuje se Joe Valachi. Pracoval jako zabiják pro Vita Genoveseho. Dělal v Atlantě, hrozilo mu deset let až doživotí za drogy.

JR: Myslím, že jsem ho jednou potkal.

SG: Každej každýho za život aspoň jednou potkal.

JR: To je pravda.

SG: A jak jsem říkal, než jsi mě přerušil, Valachi byl v Atlantě. Prdlo mu v bedně a zabil dalšího vězně, protože si myslel, že Vito ho poslal, aby ho zabil. Splet se, ale Vito na něj vypsal odměnu, protože ten chlápek, co ho sundal, byl Vitův dobrej kámoš.

JR: Ten Valachi musí bejt kapitální debil.

SG: A taky pěkně vyděšenej debil. Žadonil, aby ho vzali do federální vazby a Bobby se k němu dostal dřív než Hoover. Dohodli se. Valachi dostal doživotní ochranu za to, že bude práskat na mafii, až se budou hory zelenat, vole. Doneslo se mi, že Bobby ho chce postavit před nově oživenej McClellanův výbor, vole, asi někdy v září nebo co.

JR: Kurva fix, Mo. To je špatný.

SG: Je to horší než špatný. Je to asi ta nejhorší věc, jaká se mafii kdy přihodila. Valachi je v branži víc jak čtyřicet let. Víš, co všechno ví?

JR: Kurva fix.

SG: Přestaň opakovat kurva fix, ty mamrde jeden vypatlanej.

Následuje nepoužitelný rozhovor.

VLOŽENÝ DOKUMENT: 10. 9. 1963. Osobní vzkaz: Ward J. Littell pro Howarda Hughese.

Vážený pane Hughesi,

prosím, chápejte tenhle vzkaz jako oficiální obchodní žádost, navíc učiněnou jako poslední možnost. Doufám, že během pěti měsíců, které jsem strávil ve vašich službách, jsem vás přesvědčil, že bych nepsal neoficiální žádost, kdybych neměl pocit, že je absolutně nezbytná pro vaše zájmy.

Potřebuji $250 000. Tyto peníze budou využity k odložení oficiálních procesů a k zárukám, že pan J. Edgar Hoover i nadále zůstane na svém místě.

Setrvání pana Hoovera ve funkci ředitele FBI považuji pro naše plány v Las Vegas za zcela nezbytné. Prosím, sdělte mi co nejdříve vaše stanovisko a uchovejte tuto zprávu v režimu co nejpřísnějšího utajení.

S úctou,

Ward J. Littell

VLOŽENÝ DOKUMENT: 12. 9. 1963. Osobní vzkaz: Howard Hughes pro Warda J. Littella.

Drahý Warde,

Váš plán, třebaže formulovaný ve velmi hrubých rysech, mě zaujal svou obezřetností. Částka, již jste požadoval, bude brzy odeslána. Prosím, doložte mi vynaložené výdaje v co nejkratším termínu.

Zdraví vás

HH

Část V

KONTRAKT

září – listopad 1963

VLOŽENÝ DOKUMENT: 13. 9. 1963. Interní sdělení ministerstva spravedlnosti: Ministr spravedlnosti Robert P. Kennedy pro ředitele FBI J. Edgara Hoovera.

Vážený pane Hoovere,

prezident Kennedy má v úmyslu normalizovat vztahy s komunistickou Kubou a byl ohromen rozsahem sabotážních a nepřátelských operací na kubánském pobřeží, kde exilové skupiny financované mimo rámec CIA a lokalizované na Floridě a podél pobřeží Mexického zálivu provádějí zvláště násilné činy.

Rozsah těchto nepovolených akcí se musí snížit. Prezident vyžaduje okamžité uplatnění tohoto příkazu a udělil mu nejvyšší prioritu v rámci ministerstva spravedlnosti i FBI. Agenti umístění na Floridě a podél pobřeží mají začít likvidovat a odebírat zbraně ve všech exilových táborech nesponzorovaných CIA či prověřených na základě rozhodnutí o zahraniční politice.

Tyto akce musejí být zahájeny okamžitě. Prosím, přijďte do mé kanceláře dnes v 15:00, abychom společně prohovořili podrobnosti a dohodli se na mém seznamu terčů prvních akcí.

S pozdravem

Robert F. Kennedy

85

MIAMI, 15. 9. 1963

Dispečerská bouda byla pobitá prkny. Tygrovaná tapeta byla roztrhaná na barevné záložky.

Adios, Tiger Kabs.

CIA prodala svůj poloviční podíl. Jimmy Hoffa se zbavil své půlky v rámci daňového podvodu. Řekl Peteovi, aby taxíky prodal.

Pete dohlížel na výprodej na parkovišti. Televize, které lákaly zákazníky, byly postavené na všech tygrovaných kapotách.

Pete je připojil k přenosnému generátoru. Ze dvou desítek obrazovek se valily zprávy: v Birminghamu byl před hodinou vybombardován černošský kostel.

Do povětří vyletěli i čtyři černoušci. Kempere Boyde, dělej si poznámky.

Parkoviště ucpali zvědavci. Pete si cpal peníze do kapes a podepisoval růžové papírky.

Sbohem, Tiger Kabs. Díky za skvělé časy.

Podrazy od CIA a postupné vyřazení z provozu diktovaly prodej. JM/Wave se potácela kupředu, fest okleštěná.

Jednotku rozpustili. Santo řekl, že končí s drogami – životní lež.

Oficiální rozkaz přišel vloni v prosinci. Šťastné a veselé – vaše elitní drogová eskadra je kaput.

Teo Paez pásl děvky v Pensacole. Fulo Machado byl někde na tahu. Ramón Gutiérrez agitoval proti Castrovi někde u New Orleansu.

Chuck Rogers přišel o smlouvu. Nestor Chasco byl na Kubě, živý či mrtvý.

Kemper Boyd pořád vedl svou jednotku pro zabití Castra.

V Mississippi pro něj byla moc horká půda. Zármutek nad občanskými právy vrcholil a rozděloval místní obyvatele.

Boyd přestěhoval svou jednotku do Sun Valley na Floridě. Nastěhovali se do nějakých opuštěných budov. Ten starý areál Teamsters se dočkal prvních obyvatel.

Zřídili si střelnici a průzkumnický kurz. Jejich hlavním terčem bylo ZABÍT FIDELA. Na Kubu pronikli devětkrát – spolu s Boydem a Guérym.

Přivezli kolem stovky komunistických skalpů. Nestora nikdo neviděl. Ke Castrovi se nepřiblížili ani jednou.

Drogy pořád ležely v Mississippi. „Pátrání“ po pachatelích loupeže postupovalo i nadále velmi sporadicky.

Pete se neustále honil za falešnými stopami. Občas měl strach až na půdu. Santa se Samem zpola přesvědčil, že lupiči uprchli na Kubu.

Santo se Samem měli i nadále jistá podezření. Pořád opakovali: „Kde je ten Chasco?“ Exilovou scénu totiž opustil ve velkém kalupu.

Langley ho poslalo za zbraněmi. Jeho obvody mu poskytly kvalitní krytí.

Strach měl občas příšerný. Migréna se vrátila. Cpal se barbituráty, aby se dočkal okamžitého bezesného spánku.

Vloni v březnu zpanikařil. Zůstal trčet v Tuscaloose v Alabamě – Barb tady zrušila svoje vystoupení.

Bouřky zaplavily silnice a zavřely letiště. Vrazil do baru pro exulanty a chlácholil migrénu bourbonem. Dva ošuntělí Kubánci si pustili hubu na špacír. Začali blábolit o heroinu, až příliš nahlas.

Odhadoval je na dealery, co si sami píchají a prodávají nuzákům. Napadl ho způsob, jak se zbavit strachu jednou provždy.

Sledoval je do úkrytu fetu. Byla to snad ústředna feťáků: Kubánci se váleli vytuhlí na matracích, píchali si, lovili na podlaze špinavé jehly.

Všechny je pozabíjel. Úplně zničil tlumič, jak do těch feťáků pálil. Místo pak narafičil, aby to vypadalo jako přestřelka mezi Kubánci kvůli fetu.

Zavolal Santovi a hrdlo měl stažené strachy.

Řekl mu, že narazil na hroznou řezničinu. Jeden z umírajících mu prý prozradil, že tu loupež spáchali oni. Říkal: „Přečti si noviny z Tuscaloosy – zejtra to bude hlavní zpráva.“

Odletěl na Barbinu další štaci. O vraždách se v novinách ani televizi neobjevila ani zmínka. Santo řekl: „Hledej dál.“

Ti feťáci umřeli do foroty. Chuck řekl, že Heshie Ryskind má na kahánku – „háčko“ mu umožňuje vznášet se na bezbolestném mráčku.

Bobby Kennedy vloni vyčistil svůj úřad. Dal podnět ke spoustě bolestných kroků.

Všichni hoši, co dělali na smlouvu, dostali padáka. Bobby vyrazil každého smluvního zaměstnance podezřelého z kontaktů s organizovaným zločinem.

Nenapadlo ho vyrazit Petea Bonduranta.

Sdělení pro Bobbyho K.:

Prosím, vyhoďte mě. Stáhněte mě z okruhu exulantů. Odvolejte mě z toho příšerného pátracího úkolu.

Mohlo by se to stát. Santo by mohl říct: „Dej si pauzu. Bez kontaktů na CIA jsi k ničemu.“

Santo by mohl říct: „Začni pro mě pracovat. Podívej se na Boyda – Carlos mu zajistil práci.“

Mohl by se z toho vylhat. Mohl by říct: „Castro mi už nevadí tolik co dřív. Neleží mi v žaludku tolik co Kemperovi – protože já jsem nedostal tak po hubě jako on.

Mě moje dcera nezradila. Mě nezesměšnil na pásce muž, kterýho jsem uctíval. Já jsem nepřesunul svou nenávist vůči tomu muži k nějakým u užvaněnýmu Kubáncovi s fousatou bradou.

Boyd je v tom až po uši. Já jsem volnej. Jsme v tom jako Bobby a Jack.

Jack se v zákulisí dohodl s Chruščovem. Udržuje válku s Castrem na nepříliš provokativní úrovni.

Chce, aby ho znovu zvolili. Langley si myslí, že na začátku svého druhého volebního období odvolá válku úplně.

Jack si myslí, že Fidel je neporazitelný. Není sám. I Santo a Sam G. se k tomu dementovi na chvilku přitulili.

Carlos říkal, že loupež fetu jim zhatila plány postupu proti komunistům. Bratři Castrové, Sam a Santo teď byli nadobro proti sobě.

Ty drogy nedostal nikdo. Po hubě všichni.

Po parkovišti se procházeli čumilové. Jeden stařec kopal do pneumatik. Mladíci dloubali do tygrovaných laků.

Pete si odtáhl židli do stínu. Pár bláznů z Teamsters rozdávalo pivo a sodovku zadarmo. Za pět hodin prodali čtyři auta – žádná sláva, žádná tragédie.

Pete se pokoušel usnout. Zabránila mu v tom migréna.

Po parkovišti přešli dva muži v oblecích a namířili si to přímo k němu. Půlka čumilů vyrušila potíže a kvapně zamířila pryč.

Televize byly kradené. Prodej samotný byl nejspíš ilegální.

Pete vstal. Muži se postavili vedle něj a ukázali mu průkazy FBI.

Vyšší z nich řekl: „Jste zatčen. Tohle je nepovolené místo pro setkávání kubánských uprchlíků, a vy jste známý pravidelný účastník.“

Pete se usmál. „Tohle místo je nadranc. A já mám platnou smlouvu se CIA.“

Menší federál rozepnul pouta. „Nejsme necitové. Komunisty nenávidíme stejně jako vy.“

Vyšší vzdychl: „Nebyl to nápad pana Hoovera. Řekněme nicméně, že musel poslechnout. Je to standardní mezirezortní příkaz. Nebojte se, ve vazbě moc dlouho nebudete.“

Pete natáhl ruce. Náramky mu na ně nepasovaly.

I zbývající čumilové se rozprchli. Jeden mladík šlohnul televizi a pelášil s ní pryč.

Pete řekl: „Půjdu klidně.“

Přijímací kancelář byla narvaná k prasknutí. Pete postával v chumlu stovky naštvaných Kubánců.

Nacpali je do díry devět krát devět metrů. Žádné židle ani lavice – jen čtyři holé betonové zdi a kolem dokola žlábek na močení.

Kubánci drmolili anglicky i španělsky. Prazvláštní dvojjazyčné myšlení: Načesaný Jack poslal na lidi z kubánské Věci federály.

Včera bylo vyrabováno šest táborů. Zabavovaly se zbraně. Kubánští střelci byli zatýkáni v obrovských počtech.

Bylo to něco na způsob prvního podání. Jack vyrazil na zátah proti všem uprchlíkům bez požehnání CIA.

On byl ze CIA. Zajali ale i jeho. Federálové se z toho plánu div nepomátli a zblbli to.

Pete se opřel o stěnu a zavřel oči. Viděl Barb.

Každá chvilka s ní byla dobrá. Pokaždé jiná. Všude jiná – dva lidi neustále na cestách a scházející se na divných místech.

Bobby proti ní nijak nezakročil. Barb odhadovala, že se něco chystá. Říkala, že dvouminutový Jack jí nechybí.

Svou odměnu za spolupráci na vydírání věnovala sestře. Margaret Lynn Lindscottová teď byla majitelkou licence Bob’s Big Boy.

Setkali se v Seattlu, Pittsburghu a Tampě. Dali si sraz v L. A., Frisku a Portlandu.

On jel ve zbraních. Ona vystupovala v laciné taneční show. On proháněl neexistující lupiče fetu a vrahy.

Ona říkala, že twist už pomalu upadá. On říkal, že jeho zápal vůči Kubě taky.

Ona řekla: „Nakazil jsi mě svým strachem.“ On na to: „Zkusím ho potlačit“. Ona řekla: „Jen to ne – takhle z tebe jde menší hrůza.“

Řekl jí, že udělal velkou pitomost. Řekl, že neví, proč to vlastně udělal.

Ona řekla: „Chtěl ses vyvlíknout ze života.“

Neměl, co by na to řekl.

Barb měla v listopadu nabitý program. Dlouho vystupovala v klubech v Des Moines a Sioux City, celé svátky kolem Díkuvzdání strávila na turné v Texasu.

Na seznam si přidala i polední vystoupení. Twist ustupoval do pozadí – Joey z něj chtěl vyždímat maximum.

V Milwaukee se sešel s Margaret. Byla drobná a vyjukaná prakticky ze všeho.

Nabídl se, že toho poldu, co ji znásilnil, zabije. Barb nesouhlasila.

Zeptal se proč. Řekla: „Vždyť to vlastně ani nechceš.“

Neměl, co by na to řekl.

Nad vodou ho držela Barb. Boyda zase nenávist: Jack K. a Vousáč jako jedna velká kaňka, na kterou neexistuje zmizík. Littell měl mocné přátele.

Třeba Hoovera. Nebo Hughese. Nebo Hoffu s Marcellem.

Ward nenáviděl Jacka stejně jako Kemper. Bobby s nimi vyběhl s oběma – ale oni ho obešli a zaměřili svou nenávist vůči Velkému bratrovi.

Littell byl teď Draculovým novým polním maršálkem. Hrabě chtěl, aby skoupil celé Las Vegas a totálně ho dezinfikoval.

V Littellových očích se dalo číst.

Mám přátele. Mám plány. Mám v hlavě údaje z knih fondu.

V cele předběžného zadržení to smrdělo. Vzduch tu prostupovala nenávist vůči Johnu F. Kennedymu.

Jeden strážník otevřel dveře a vytáhl muže ven k telefonům. Křičel: „Acosta, Aguilar, Arredondo…

Pete se připravil. Zavolá Littellovi do D. C.

Littell by mu mohl zařídit propuštění. Littell by mohl informovat Kempera o zátazích na tábory.

Strážník zařval: „Bondurant!“

Pete došel k němu. Strážník ho zavedl k řadě telefonů.

Čekal tam Guy Banister. V ruce držel pero a prohlášení o mylném zadržení.

Strážník se vrátil k cele. Pete se třikrát podepsal.

„Teď už můžu jít?“

Banister se zatvářil škodolibě. „Přesně tak. Zdejší šéf nevěděl, že děláš pro CIA, tak jsem mu to řekl.“

„Od koho ses dozvěděl, kde jsem?“

„Byl jsem v Sun Valley. Kemper mi dal pro tebe vzkaz, tak jsem se stavil v taxislužbě, abych ti ho předal. Nějaký kluci tam kradli gumy a řekli mi, že ten velkej gringo byl zatčenej.“

Pete si promnul oči. Začala ho drtit migréna tak na čtyři aspiriny.

Banister vytáhl obálku. „Neotevřel jsem ji. A Kemper vypadal tak, že asi bude po něm, když ti to nepředám.“

Pete ji vzal. „Jsem rád, žes dřív dělal pro FBI, Guyi. Jinak bych tady asi nějakou dobu poseděl.“

„Neboj, kamaráde. Mám takový tušení, že celý tohle kennedyovský běsnění je u konce.“

Pete si vzal taxík zpátky k taxislužbě. Vandalové rozebrali tygrovaná auta na náhradní díly.

Přečetl si vzkaz. Boyd šel rovnou k věci:

Je tady Nestor. Dostal jsem tip, že ho viděli, jak žebrá o peníze v Coral Gables. Z vlastních zdrojů vím, že bydlí na rohu 46 a Collins (ta růžová stavba s garáží na jihozápadním rohu).

Vzkaz znamenal, ZABIJ HO. Nedovol, aby se k němu Santo dostal dřív.

Dal si bourbon a aspirin proti migréně.

Vzal si revolver s tlumičem, aby splnil úkol.

Vzal si pár procastrovských letáků, které rozhází kolem těla.

Odjel na adresu. Vzal si s sebou to podivné tušení: mohl bys dovolit Nestorovi, aby ti to rozmluvil.

Růžová budova stála přímo tam, kde měla. Chevrolet u chodníku vypadal na auto podle Néstorova gusta.

Pete zaparkoval.

Útroby mu sevřela nervozita.

Jdi tam, udělej to – už jsi zabil víc jak tři sta lidí.

Došel k bytu a zaklepal na dveře.

Nikdo neodpověděl.

Znovu zaklepal. Poslouchal, jestli neuslyší kroky a šeptání.

Neslyšel vůbec nic. Kapesním nožem si otevřel zámek a vešel dovnitř.

Ozvalo se cvakání nabíjených brokovnic. Nějaký neviditelný duch rozsvítil světlo.

A hele, Nestor, připoutaný k židli. A vedle dva tlustí gangsteři s brokovnicemi v rukou.

A hele, Santo Trafficante se sekáčkem na led…

86

NEW ORLEANS, 15. 9. 1963

Littell otevřel kufřík. Z něj vypadly svazky peněz.

Marcello řekl: „Kolik?“

Littell řekl: „Čtvrt milionu dolarů.“

„Kdes to vzal?“

„Od klienta.“

Carlos uklidil desku stolu. Kancelář měl přeplněnou italskými cetkami.

„Chceš říct, že je to pro mě?“

„Chci říct, že je to pro vás výzva.“

„A co ještě chceš říct?“

Littell vysypal peníze na stůl. „Chci říct, že jako advokát můžu udělat jen něco. Když bude John Kennedy u moci, Bobby vás dřív nebo později dostane. Taky chci říct, že zlikvidovat Bobbyho by bylo k ničemu, protože Jack by pochopil, kdo to udělal, a přiměřeně by se pomstil.“

Peníze smrděly. Hughes prokládal staré bankovky solí.

„Ale Lyndon Johnson nemá Bobbyho rád. S chutí by mu zatopil, jenom aby mu dal na pamětnou.“

„To je pravda. Johnson nenávidí Bobbyho stejně jako pan Hoover. A stejně jako pan Hoover nemá proti vám a dalším našim přátelům žádné výhrady.“

Marcello se zasmál. „LBJ si jednou půjčil peníze od Teamsters. Má pověst rozumně uvažujícího člověka.“

„Stejně jako pan Hoover. A ten má těžkou hlavu z Bobbyho záměru vysílat vystoupení Joea Valachiho v televizi. Má značné obavy, že Valachiho zvěsti vážně poškodí jeho prestiž a zničí prakticky všechno, co jste vy a další vaši přátelé vybudovali.“

Carlos postavil menší mrakodrap z peněz. Sloupy bankovek vyrůstaly z nepořádku na jeho stole.

Littell je zbořil. „Myslím, že pan Hoover chce, aby se to stalo. Tuším, že cítí, že to přijde.“

„Všichni o tom přemýšlíme. Když máš všechny kluky pohromadě, můžeš se spolehnout, že to někdo nadhodí.“

„Může se tomu pomoct. A může se to narafičit tak, jako bychom do toho nijak nezasáhli.“

„Takže chceš říct…“

„Chci říct, že je to tak velké a odvážné, že s největší pravděpodobností nikdy nebudeme podezřelí. Chci říct, že i kdyby na nás padlo podezření, stávající moc si uvědomí, že se to nikdy nepodaří hodnověrně dokázat. Chci říct, že z toho vzejde dohoda o popření. Chci říct, že lidi si toho muže budou chtít zapamatovat jako někoho, kým vůbec nebyl. Chci říct, že jim předložíme vysvětlení a stávající moc se přikloní spíš k ní než k pravdě, i když jim to bude jasné.“

Marcello řekl: „Tak do toho. Zařiď to.“

87

SUN VALLEY, 18. 9. 1963

Jednotka se dělila o pozemek s aligátory a kraby. Kemper tomu místu říkal „Hoffův ztracený ráj“.

Flash nachystal terče. Laurent posiloval s tvárnicemi. Juan Canestel byl pryč – a to měl od osmi ráno začít nácvik střelby.

Nikdo ho neslyšel odjíždět. Juan v poslední době odcházel na podivné výlety.

Kemper sledoval Laurenta Guéryho, jak posiluje. Ten člověk dokázal zvednout sto padesát kilo a ani se nezapotil.

Po hlavní silnici se proháněl prach. Teamster Boulevard byl teď pistolová střelnice.

Flash měl puštěné rádio. Z něj se linuly špatné zprávy.

V případě bombového atentátu na birminghamský kostel nebyl nikdo zadržen. Obnovený McClellanův výbor se chystal na televizí přenášená zasedání.

Nějaká žena byla nalezena uškrcená nedaleko od Lake Weir. Policie hlásila, že nemá žádné stopy, a žádala veřejnost o pomoc.

Juan byl pryč hodinu. Petea pohřešovali už tři dny.

Před čtyřmi dny dostal telefonem tip ohledně Nestora. Dal mu ho nájemný ostřelovač z řad uprchlíků. Dal Guyovi Banisterovi vzkaz, aby ho předal Peteovi.

Guy zavolal a řekl, že úkol splnil. Řekl, že našel Petea ve federálním vězení. Naznačil jim, že se chystají další zátahy.

Předevčírem jim bouřka zničila telefony. Pete nemohl do Sun Valley.

Kemper odjel včera v noci k telefonní budce u mezistátní dálnice. Šestkrát zavolal Peteovi do bytu, ale nikdo to nezvedl.

Smrt Nestora Chaska se v novinách vůbec neobjevila. Pete by přitom pohodil tělo na nějakém nápadném místě.

Pete by tu vraždu zahalil do procastrovského hávu. Pete by se ujistil, že se o tom dozví Trafficante.

Dostavila se dopolední dávka dexedrinů. Musel polknout deset prášků, aby vůbec začal fungovat – vybudoval si parádní toleranci.

Juan s Petem nebyli k nalezení. Juan to v poslední době táhnul s Guyem Banisterem – skoro denně jezdili na chlastací výlety k Lake Weir.

Nejistota kolem Petea ho trápila. Nejistota kolem Juana trošku míň.

Příval amfetaminu ho pobízel: „Udělej něco.“

Juan měl červené auto. Flash ho nazval Kočkolapem.

Kemper se projížděl po Lake Weir. Bylo to malé městečko s ulicemi do pravého úhlu – Kočkolap nemůže nepostřehnout.

Díval se do postranních uliček a barů u dálnice. Podíval se ke Karlovým Kvalitním Kárám a na každé parkoviště na hlavním tahu.

Juan nikde. Jeho upravené auto nikde.

Juan mohl počkat. Pete představoval závažnější problém.

Kemper odjel do Miami. Prášky začínaly účinkovat kontraproduktivně – pořád zíval a usínal za volantem.

Zastavil na rohu 46 a Collins. Ten růžový dům stál přesně tam, kde měl.

Došel k němu dopravní policista. Kemper si všiml, že u rohu je zákaz parkování.

Stáhl okýnko. Polda mu vrazil do obličeje smradlavý hadr.

Měl pocit, že mu v těle zuří chemická válka.

Smrad se pral s jeho prášky, které si vzal na povzbuzení. Ten smrad mohl být chloroform nebo konzervační kapalina. Ten smrad mohl znamenat, že už je po smrti.

Jeho tep ale říkal NE – ty žiješ.

Rty ho pálily. V nose ho pálilo. Cítil chuť chloroformu a krve.

Snažil se plivnout. Rty se ne a ne od sebe oddělit. Vyprskal krev nosem.

Protáhl ústa. Něco ho zatahalo na tvářích. Měl pocit, jako by se odlepovala páska.

Nadechl se. Pokusil se pohnout končetinami.

Pokusil se vstát. Nějaká tíha ho držela dole.

Trhal sebou. Nohy židle poškrábaly dřevěnou podlahu. Podrápal si ruce a spálil se o lana.

Kemper otevřel oči.

Nějaký muž se zasmál. Něčí ruka zvedla fotky z polaroidu přilepené na čtvrtku.

Viděl Tea Paeze vykuchaného a rozčtvrceného. Viděl Fula Machada s vypíchnutýma očima. Viděl Ramóna Gutiérreze, který měl hlavu ožehlou výstřely z těsné blízkosti.

Fotky byly ty tam. Ruka ho chytila za krk. Kemper pomalu získal panoramatický přehled.

Viděl oprýskanou místnost a dva tlusté muže u dveří. Viděl Nestora Chaska – přibitého k protější stěně sekáčky na led, které mu trčely z dlaní a kotníků.

Kemper zavřel oči. Nějaká ruka mu dala facku. Velký těžký prsten mu rozrazil rty.

Kemper otevřel oči. Něčí ruce otočily jeho židli o sto osmdesát stupňů.

Pete byl připoután řetězy. Měl dvojitá pouta a okovy ho připoutali k židli. Židle byla přišroubovaná k podlaze.

U nosu se mu objevil hadr. Kemper ochotně vdechoval výpary.

Slyšel, jak se k němu přes ozvěnu nesou hlasy. Rozeznal hlasy tří vypravěčů.

Nestor se ke Castrovi přiblížil celkem dvakrát. To se mu muselo nechat.

Takový řízek – velká škoda nechat ho jen tak zcepenět.

Nestor říkal, že podplatil nějakého Castrova poradce. Ten poradce říkal, že Castro uvažoval o atentátu na Kennedyho. Řekl prý: „Co to je s tím Kennedym? Nejdřív nám sem pošle invazi, pak se stáhne – je jako píča, co se neumí rozhodnout.“

Píča je spíš Fidel. Poradce řekl Chaskovi, že s mafií už nikdy spolupracovat nebude. Myslí si, že Santo ho vyšplouchnul z obchodu s heroinem. Nevěděl, že to byl tady Nestor a naši hoši.

Bondurant se pomočil. No hele, vidíš tu skvrnu, ne?

Santo a Mo s ním nejednali v rukavičkách. A musím říct, že Nestor umřel jako hrdina.

Už mě to nebaví. Musím říct, že tohle čekání mi leze na mozek.

Musím říct, že tady budou hodně brzy. Musím říct, že tyhle dva budou chtít trošku potrápit.

Kemper cítil, jak mu povolil svěrač. Zhluboka se nadechl a přinutil se k bezvědomí.

Zdálo se mu, že jede. Zdálo se mu, že ho někdo umyl a dal mu čisté prádlo. Zdálo se mu, že slyšel drsňáka Petea Bonduranta vzlykat.

Zdálo se mu, že může dýchat. Zdálo se mu, že může mluvit. Pořád proklínal Jacka s Claire, že se ho zřekli.

Probudil se na posteli. Poznal své staré apartmá ve Fontainebleau či jeho dokonalou kopii.

Měl na sobě čisté oblečení. Někdo mu stáhl špinavé spodky.

Zápěstí měl spálená od lan. Na tvářích cítil zbytky pásky.

Ze sousední místnosti slyšel hlasy – Pete a Ward Littell.

Pokusil se vstát. Nohy ho neposlouchaly. Posadil se na posteli a vykašlal si plíce z těla.

Littell vešel. Vypadal jako velitel – ten gabardénový oblek mu dodával na vznešenosti.

Kemper řekl: „Nebude to zadarmo.“

Littell přikývl. „Přesně tak. Na něčem jsem se dohodnul s Carlosem a Samem.“

„Warde…“

„Santo to schválil taky. A ty s Petem si necháte, co jste ukradli.“

Kemper vstal. Ward ho přidržoval.

„A co máme udělat?“

Littell řekl: „Zabít Johna Kennedyho.“

88

MIAMI, 23. 9. 1963

1933 a 1963. Třicet let a podobné situace.

Miami, 1933. Giuseppe Zangara se snaží zastřelit zvoleného prezidenta Franklina D. Roosevelta. Mine – a zabije chicagského starostu Antona Čermáka.

Miami, 1963. Na 18. listopadu je naplánován Kennedyho průjezd městem.

Littell pomalu projížděl Biscayne Boulevard. Každý centimetr silnice mu něco říkal.

Carlos mu příběh o Zangarovi vyprávěl před týdnem.

„Giuseppe byl regulérní magor. Pár kluků z Chicaga mu zaplatilo, aby odprásknul Čermáka a nechal se zavřít. Měl šílenou touhu někoho zabít, a to se mu povedlo. Frank Nitti se postaral o jeho rodinu, když ho popravili.“

Sešel se s Carlosem, Samem a Santem. Zaručil se za Petea s Kemperem. Dlouze diskutovali o obětním beránkovi.

Carlos chtěl levičáka. Domníval se, že atentátník z řad levičáků by povzbudil proticastrovské nálady. Trafficante s Giancanou ho přehlasovali.

Dali mu stejný příspěvek jako Howard Hughes. Dodali k tomu jednu podmínku: chceme pravičáckou kavku.

Ještě pořád se chtěli vlichotit Fidelovi. Chtěli doplnit skladiště drog Raúla Castra a sjednat opětné navázání přátelských vztahů. Chtěli mu říct: „My jsme ten útok financovali, tak co kdybyste se uráčili vrátit nám naše kasina?“

Jejich výhra byla příliš komplikovaná. A příliš politicky naivní.

Jeho byla osekaná na minimum.

Ten atentát lze uskutečnit. Plánovači a střelci můžou odejít. Bobbyho tažení proti mafii lze vynulovat.

Jakýkoli další výsledek je nepředvídatelný a nejspíš to proběhne zcela nejednoznačné.

Littell projížděl centrem Miami. Rozjímal o možných trasách konvoje – půjde asi o široké silnice s vysokou viditelností.

Viděl vysoké budovy a zadní parkoviště. Viděl cedule o kancelářích k pronájmu.

Viděl oprýskané obytné bloky. Viděl cedule na domech k pronájmu a viděl prodejnu zbraní.

Dokázal si představit, jak konvoj projíždí kolem. Dokázal si představit, jak tomu muži exploduje lebka.

Sešli se ve Fontainebleau. Než kdokoli z nich cokoli řekl, Pete prohledal stěny kvůli štěnicím.

Kemper jim namíchal nápoje. Seděli za stolem u baru.

Littell jim vysvětlil plán.

„Našeho člověka dostaneme do Miami do prvního října. Necháme ho, aby si pronajal laciný dům nedaleko centra, poblíž ohlášené či předpokládané trasy kolony – a kancelář přímo na trase – jakmile bude ta trasa zveřejněná. Dneska ráno jsem projel všechny hlavní tepny od letiště do centra. Můj odborný závěr zní, že si můžeme vybrat z mnoha domů a kanceláří.“

Pete s Kemperem nic neříkali. Pořád ještě vypadali jako po výbuchu.

„Jeden z nás se bude držet v jeho blízkosti od chvíle, co ho sem přivezeme, až do dne průjezdu. Kousek od jeho kanceláře a jeho domu je prodejna zbraní a jeden z vás ji vykrade a ukradne pár pušek a pistolí. V domě jsou rozházeny nenávistné tiskoviny a další inkriminující dokumenty a náš člověk se v nich musí prohrabat, aby na nich byly jeho otisky.“

Pete řekl: „K věci.“ Littell se na ně snažil podívat z dálky: tři muži u stolu a ticho, že by bylo slyšet spadnout špendlík na zem.

Řekl: „Jde o den průjezdu. Našeho člověka budeme držet v kanceláři na trase průjezdu. Má u sebe pušku ukradenou z obchodu a jeho otisky jsou po celé pažbě a hlavni. Kennedyho auto projíždí kolem. Naši dva praví střelci vystřelí zezadu z odlišných úkrytů na střeše a zabijí ho. Muž, který bude u našeho člověka, vystřelí na Kennedyho auto, mine, odhodí pušku a zastřelí kavku ukradeným revolverem. Uteče a zahodí revolver do kanálu. Policie zbraně najde a srovná je s věcmi ztracenými při loupeži. Vyfotí si důkazy a bude mít pocit, že se jí podařilo odhalit spiknutí, které splnilo svůj úkol a bylo odhaleno na poslední chvíli. Ohledá mrtvého a pokusí se vybudovat případ vůči jeho společníkům.“

Pete si zapálil cigaretu a odkašlal si. „Říkal jsi, uteče‘, jako by to byla hračka.“

Littell mluvil pomalu. „Od každé hlavní cesty, jejíž využití při průjezdu předpokládám, vedou kolmé silnice. Do dvou minut se po nich lze dostat k dálnici. Naši praví střelci budou střílet zezadu. Vystřelí všeho všudy dvakrát – což zpočátku bude znít jako střílení karburátoru nebo petardy. Agenti Tajné služby nebudou tušit, odkud přesně ty výstřely přišly. Ještě pořád budou zmatení, když se ozve další střelba – od našeho falešného střelce a muže, který ho bude hlídat. Vletí do té budovy a najdou mrtvolu. Budou rozrušení a promeškají asi tak minutu. Všichni naši muži budou mít čas dostat se k autům a zmizet.“

Kemper řekl: „To je nádhera.“

Pete si promnul oči. „Nelíbí se mi to s tím pravičákem. Je to, jako bysme došli takhle daleko a vůbec nemysleli na propagaci naší Věci.“

Littell udeřil do stolu. „Ne. Trafficante s Giancanou chtějí pravičáka. Myslí si, že s Castrem dosáhnou příměří, a jestli jim jde o to, musíme to dodržet. A nezapomeňte, že vám zachránili život.“

Kemper si dolil. Oči měl stále zarudlé od chloroformu.

„Chci, aby stříleli moji lidi. Nenávist v sobě mají a jsou to šikovní střelci.“

Pete řekl: „Souhlas.“

Littell přikývl. „Každý dostane pětadvacet tisíc, zbytek peněz použijeme na náklady a rozdíl půjde na tři adresy.“

Kemper se usmál. „Moji lidi jsou dost doprava. Mělo by se ututlat, že vlastně chystáme podfuk na kolegu pravičáka.“

Pete si namixoval koktejl: dva aspiriny s bourbonem. „Musíme se dostat k tý trase.“

Littell řekl: „To je tvoje práce. Ty máš na policii v Miami nejlepší kontakty.“

„Dám se do toho. A když najdu něco použitelnýho, začnu mapovat detaily přepravy.“

Kemper si odkašlal. „Hlavní je sehnat kavku. Jakmile vyřešíme tohle, tak jsme za vodou.“

Littell zavrtěl hlavou. „Omyl. Hlavní je oddálit rozsáhlé vyšetřování FBI.“

Pete s Kemperem se zatvářili užasle. Jejich myšlení nedosahovalo jeho úrovně.

Littell mluvil velice pomalu. „Myslím, že pan Hoover tuší, že se to chystá. Na spoustě míst, kde se schází mafiáni, má nainstalované štěnice a řekl mi, že se k němu donáší obrovské množství nenávisti vůči Kennedymu. Tajnou službu o tom neinformoval, protože jinak by neplánovali průjezdy městem až do konce podzimu.“

Kemper přikývl. „Hoover si to přeje. Dojde k tomu, on bude rád, že se to stalo, a přesto dostane pokyny, aby to prošetřil. Potřebujeme někoho uvnitř, kdo zmate nebo zbrzdí jakýkoli vyšetřování.“

Pete přikývl. „Potřebujeme obětního beránka s kontaktem na FBI.“

Kemper řekl: „Dougie Frank Lockhart.“

89

MIAMI, 27. 9. 1963

Rád s tím byl sám. Boyd říkal, že dělal to samé.

Pete si připravil bourbon a aspirin. Pustil klimatizaci a nastavil si v obýváku ideální chládek. Uchlácholil migrénu a probíral se několika čerstvými zprávami.

Třeba tou, že by mohli zabít Načesaného Jacka. Nebo tou, že Santo jeho i Kempera zabije úkol neúkol.

Vůbec to nikam nevedlo. V jeho obývacím pokoji panovalo nějaké šamanské záření.

Littell se zamiloval do rodokmenu Dougieho Lockharta. Ten magor byl ultrapravičák prosáklý službou v FBI.

Littell řekl: „Je perfektní. Jestli bude pan Hoover nucen zahájit vyšetřování, okamžitě Lockharta a jeho společníky zatají. Když ne, bude riskovat odhalení všech rasistických kroků jeho úřadu.“

Lockhart se skrýval v Puckettu v Mississippi. Littell řekl: „Jeďte tam a přivezte ho.“

Včera v noci se prošel po služebně miamské policie. Viděl tři mapy tras průjezdu. Byly připíchnuté na tabuli všem krásně na očích.

Zapamatoval si je. Všechny tři trasy vedly kolem jejich obchodu se zbraněmi a cedulí K pronájmu.

Boyd říkal, že cítí spíš hrůzu než strach.

Pete řekl: „Vím, co myslíš.“

Neřekl: „Já tu ženu miluju. Jestli umřu, tak bylo tohle všechno snažení k ničemu.“

90

MIAMI, 27. 9. 1963

Kdosi mu postavil na stůl magnetofon. Vedle pak položil zapečetěnou obálku.

Littell zavřel dveře a promýšlel to.

Pete s Kemperem vědí, že jsi tady. Jimmy s Carlosem vědí, že vždycky bydlíš ve Fontainebleau. Zašel sis dolů na snídani a nebyl jsi pryč déle než půl hodiny.

Littell otevřel obálku a vytáhl list papíru. Tiskací písmo pana Hoovera ten tajný průnik vysvětlovalo.

Jules Schiffrin zemřel v době vaší nepřítomnosti ve službě roku 1960. Jeho dům byl vyloupen a došlo ke krádeži některých spisů.

Joseph Valachi napomáhal při urychlování získávání důkazů o penzijním fondu. V současné době je vyslýchán mým důvěryhodným kolegou. Robert Kennedy neví, že tento výslech pokračuje.

Na přiložené pásce je informace, že pan Valachi se odmítne doznat panu Kennedymu a McClellanovu výboru, stejně jako komukoli dalšímu. Důvěřuji panu Valachimu, že bude mlčet. Bylo mu vysvětleno, že na tom přímo závisí kvalita a trvání jeho federální ochrany.

Prosím, tento vzkaz zničte. Prosím, poslechněte si tuto pásku a uchovejte ji na bezpečném místě. Uvědomuji si, že páska má neomezený strategický potenciál. Robert Kennedy by s ní měl být seznámen pouze v případě navýsost troufalých kroků.

Littell zapojil přístroj do zástrčky a připravil přiloženou pásku. Ruce měl jako naolejované – cívka mu pořád vypadávala.

Stiskl knoflík Play. Páska zašustila a zapraskala.

Vezmi to ještě jednou, Joe. Jak jsem říkal, pomalu a v klidu.

Jasně, tak pomalu a v klidu. Pomalu a v klidu už nejmíň pošestnáctý…

Joe, no tak.

Fajn. Pomalu a v klidu pro pitomečky na galerii. Joseph P. Kennedy Sr. byl hlavní sponzor ústředního penzijního fondu Teamsters, odkud se na hodně vysokej úrok půjčujou peníze všem možnejm padouchům a pár dobrejm lidem. Párkrát jsem přinášel hotovost do bezpečnostních skříněk.

Chceš říct, že jsi měl přístup k jejich skříňkám?

Jo. A pravidelně jsem navštěvoval banku Joea Kennedyho. Je to hlavní pobočka Security-First National v Bostonu. Číslo účtu 811512404. Představuje to asi devadesát až sto skříněk nacpanejch penězma. Raymond Patriarca si myslí, že je tam kolem sta milionů dolarů, a Raymond by to měl vědět, protože on se zná s Irčanem Joem už kupu let. Musím říct, že postavení Bobbyho Kennedyho jako likvidátora mafiánů mi je k smíchu. Myslím, že tady jablko spadlo hodně daleko od stromu, protože prachy Joea Kennedyho byly použitý ve spoustě obchodů mafie. Taky musím říct, že stařík Joe je jedinej Kennedy, kterej o těch penězích ví. Nejde přece všem vytroubit, že jste si ulili asi sto milionů v hotovosti, o kterejch moji synové, prezident a ministr spravedlnosti, nemaj ani páru. A Joea skolila mrtvice, takže mu to možná už moc nemyslí. Člověk by byl radši, kdyby se ty peníze nějak využily, a ne tam jen tak ležely, což by se mohlo stát, kdyby stařík Joe natáh bačkory nebo k stáru zblbnul a zapomněl na ně. Taky bych se měl zmínit o tom, že každej mafiánskej boss ví, jak špinavý ruce Joe má, ale nemůžou tím sundat Bobbyho, aniž by nad sebou nepodepsali ortel.

Páska dohrála. Littell vypnul přístroj a seděl v klidu.

Přemýšlel o tom, co slyšel. Zkoušel pochopit Hooverovo myšlení a přemýšlel nahlas v první osobě.

Jsem blízko Howardu Hughesovi. Seznámil jsem s ním Warda Littella. Littell požádal Hughese o peníze, aby pomohl zajistit moje místo ředitele FBI.

Jack Kennedy mě chce vyhodit. V domech mafiánů mám soukromé štěnice. Zaznamenal jsem velkou nenávist vůči Kennedymu.

Littell se vrátil ke svému stanovisku.

Hoover má nedostatečná data. Ta data mu neumožní odhalit konkrétní útok.

Řekl jsem Peteovi s Kemperem, že pan Hoover ví, že se něco chystá. Myslel jsem to obrazně.

Páska a vzkaz vyžadovaly podrobnosti. Hoover označil pásku za „dodatek navýsost troufalých kroků“.‘

Jako by říkal JÁ TO VÍM.

Páska byla nástrojem k ponížení Bobbyho. Tenhle nástroj jim zajistí Bobbyho mlčení. Bobby by se o ní měl dozvědět před Jackovou smrtí.

Jackova smrt pak objasní smysl toho ponížení. Bobby tudíž nebude chtít získat důkaz o spiknutí vedoucím k atentátu. Bobby bude vědět, že takový krok by Kennedyho jméno pošpinil nadosmrti.

Bobby se bude domnívat, že člověk, který mu tohle ponížení způsobil, věděl dopředu o smrti jeho bratra. Bobby bude bezmocný a nebude moci svou domněnku jakkoli podpořit.

Littell znovu zaujal Hooverovo stanovisko.

Bobby Kennedy Littella hrozně zklamal. Spojuje nás nenávist ke Kennedymu. Littell neodolá pokušení pošpinit Kennedyho. Littell bude chtít, aby Bobby věděl, že pomáhal plánovat vraždu svého bratra.

Bylo to složité, pomstychtivé a psychologicky propletené Hooverovo myšlení. Chyběla tomu jediná logická linka.

Nevyrazil jsi z úkrytu. Tví finančníci pravděpodobně taky ne.

Kemper s Petem taky ne. Kemper o tom plánu ještě neřekl svým ostřelovačům.

Hoover cítí, že se chystáš k akci. Ta páska je tvůj „troufalý krok“ – když se tam dostaneš první.

Plánuje se i druhý útok. Pan Hoover o něm má detailní informace.

Littell seděl naprosto tiše. Drobné zvuky z hotelu nabíraly na síle.

Nedokázal formulovat závěr. Nedokázal ho označit za víc než jen tušení.

Pan Hoover ho znal – jako nikdo jiný na světě. Pocítil nepříjemný nával náklonnosti vůči tomu muži.

91

PUCKETT, 28. 9. 1963

Ten pošuk měl na sobě prostěradlo člena Klanu s monogramem. Pete mu nabídl bourbon a lži.

„Tahle akce je jak tobě šitá na tělo, Dougie. Tvoje jméno je pro ni úplně ideální.“

Lockhart si krknul. „Já věděl, žes sem nepřijel v jednu ráno, jenom abys se mnou vypil láhev.“

V boudě to smrdělo jako v kočičím pelechu. Dougie páchl olejem. Pete stál ve dveřích – chtěl tomu smradu nějak uniknout.

„Bude to za tři kila tejdně. Je to oficiální práce CIA, takže se nebudeš muset bát zátahů federálů.“

Lockhart se zhoupnul ve svém houpacím křesle. „Ty zátahy byly pěkně bezohledný. Slyšel jsem, že pár kluků z CIA se v tom taky pěkně vymáchalo.“

Pete si prokřupal kloubky. „Potřebujeme, abys dohlídnul na pár členů Klanu. CIA chce vybudovat na jihu Floridy pár startovních stanovišť a potřebujeme nějakýho bělocha, kterej to rozjede.“

Lockhart se zašťoural v nose. „To zní stejně jako Blessington. Zní to jako parádní začátek parádního průseru podobnýho tý invazi, na kterou si oba pamatujeme.“

Pete se napil z lahve. „Nemůžeš v jednom kuse psát dějiny, Dougie. Občas nejde dělat nic lepšího než vydělávat prachy.“

Dougie si poklepal na prsa. „Já jsem nedávno dějiny psal.“

„Fakticky?“

„Fakticky. Ten bombovej útok na baptistickej kostel na Street v Birminghamu v Alabamě jsem udělal já. A to komoušský řičení, co se zvedá právě teď? No, musím se přiznat, že jeho iniciátorem jsem já.“

Po celé boudě se válel staniol. A na zadní stěně visel plakát Martina Luthera.

„Dám ti čtyři kila tejdně plus výdaje, a to až do půlky listopadu. Budeš mít vlastní dům a kancelář v Miami. Když se mnou odjedeš hned teď, dostaneš ještě bonus.“

Lockhart řekl: „Dohodnuto.“

Pete řekl: „Umej se. Vypadáš jak negr.“

Cesta zpět ubíhala pomalu. Kvůli bouřce se na dálnici vytvořila dlouhá kolona šneků.

Dougie Frank se tou spouští prochrápal. Pete chytil v rádiu zprávy a pořad o twistu.

Nějaký komentátor mluvil o žvatlání Joea Valachiho. Valachi prohlásil, že mafie je totéž co „La Cosa Nostra“.

Valachi byl televizní hit. Jeden člověk z televize označil jeho sledovanost za fantastickou. Valachi držel velké ryby po celém Východním pobřeží pěkně pod krkem.

Nějaký novinář mluvil s Heshiem Ryskindem – ten se skrýval v jednom bloku nemocnice ve Phoenixu. Heshie označil La Cosa Nostru za „gójskou fantazii“.

Pořad o twistu začal jako hrozná slátanina. Pete slyšel v hlavě pořád jenom Barbin zpěv, který úplně vytěsnil Chubbyho Checkera.

Těsně předtím, než odjel z Miami, s ní mluvil po telefonu. Barb řekla: „Co se děje? Zase máš vyděšenej hlas.“

Řekl jí: „To ti nemůžu říct. Až o tom uslyšíš, pochopíš to.“

Ona řekla: „Ublíží nám to?“

On řekl: „Ne.“

Ona řekla: „Lžeš.“ Neměl na to co říct.

Za pár dní měla odletět do Texasu. Joey jim zajistil osmitýdenní turné po celém státě.

Na víkendy za ní bude létat. Bude postávat u dveří, a to až do 18. listopadu.

Do Miami dorazili v poledne. Lockhart bojoval proti kocovině pomocí koblih a kávy.

Kroužili po centru. Dougie ukázal na cedule K pronájmu.

Pete jezdil v kruzích. Dougie začal při tom pátrání po domu a kanceláři zívat.

Pete zúžil svůj výběr na tři kanceláře a tři domy. Pete řekl: „Dougie, je to na tobě.“

Dougie neotálel. Dougie se chtěl hlavně pořádně prospat.

Vybral si zdobený domek kousek od Biscayne. Kancelář si vybral přímo na Biscayne – úplný střed všech tří tras.

Oba majitelé požadovali zálohy. Dougie oddělil bankovky ze svého svazku na výdaje a zaplatil nájem na tři měsíce dopředu.

Pete se držel mimo. Majitelé ho neviděli.

Pozoroval, jak si Dougie stěhuje věci do domu – ten zrzavý blbec se měl brzy stát světově proslulým.

92

NUANUM 29. 9. 1963-20. 10. 1963

Hooverův vzkaz si pamatoval slovo od slova. Pásku ukryl. Trojici tras projížděl desetkrát denně po dobu tří týdnů. Neřekl Peteovi s Kemperem, že se možná chystá i další atentát.

Tisk oznámil prezidentův podzimní plán cest. Hlavní důraz byl kladen na průjezdy New Yorkem, Miami a Texasem.

Littell poslal Bobbymu vzkaz. Psal v něm o jeho napojení na Jamese R. Hoffu a žádal o deset minut jeho času.

Promýšlel všechny důsledky měsíc předtím, než se k tomu odhodlal. Když mířil k poštovní schránce, připadal si jako při loupeži v domě Julese Schiffrina – ovšem krát tisíc.

Littell jel po Biscayne Boulevardu. Stopkami si změřil všechny semafory.

Kemper před týdnem vykradl ten obchod se zbraněmi. Ukradl tři pušky s dalekohledem a dva revolvery. Na rukou měl rukavice s charakteristickými prasklinami na konečcích prstů – štípli je Dougiemu Frankovi Lockhartovi.

Kemper celý následující den obchod sledoval. Detektivové oblast uzavřeli a technici hledali otisky. Dougieho popraskané rukavice se teď staly součástí důkazů.

Otisky rukavic byly všude po Dougieho domě a kanceláři.

Pete nechal Dougieho, aby pušky ohmatal. Jeho otisky byly všude kolem pažeb a hlavní.

Kemper ukradl v Jižní Karolíně tři auta. Nechal je přelakovat a namontoval na ně falešné značky. Dvě z nich měli dostat ostřelovači. Třetí auto čekalo na člověka, který bude mít za úkol zabít Dougieho.

Pete přivedl do týmu čtvrtého muže. Chuck Rogers se k nim přidal jako zosobnění obětního beránka.

Rogers s Lockhartem měli podobnou postavu a rysy. Dougieho nejcharakterističtějším rysem byly jasně zrzavé vlasy.

Chuck si obarvil vlasy na zrzavo. Chuck dštil po celém Miami síru na Kennedyovy.

Pouštěl si hubu na špacír v hospodách i u kulečníku. Zuřil na kluzištích, střelnicích i v několika obchodech s alkoholem. Dostal zaplaceno, aby hulákal nonstop až do patnáctého.

Littell jel kolem Dougieho kanceláře. Po každém objezdu dostával nápady, jak to příště vylepšit.

Měl by najít pár buřičů, kteří by stáli podél trasy. Měl by jim dát petardy a říct, ať si pořádně užijí.

Doprovod Tajné služby to zabaví. Budou pak méně pozorní vůči zvukům podobným výstřelům z pušek.

Kemper dával dohromady ročenku o Dougiem. Lockhartova vyšinutost bude pečlivě zaznamenána.

Kemper odstřihoval z fotografií JFK hlavu a škrábal svastiky do panenek Jacka a Jackie. Kemper rozmazal po desítkách článků o Kennedyových výkaly.

Vyšetřovatelé to najdou v Dougieho šatní skříni.

Momentálně se pracovalo na politickém deníku Dougieho Franka Lockharta.

Psali ho na stroji jedním prstem, přidali opravy psané inkoustem. Ten rasově nesnášenlivý text byl skutečně příšerný.

Ten deník byl Peteův nápad. Dougie říkal, že vybombardoval baptistický kostel na 16 Street – dosud nevyřešený majstrštyk. Pete chtěl útok na Kennedyho a čtyři mrtvé černošské děti nějak propojit.

Dougie pověděl Peteovi všechno o tom bombovém útoku. Pete naťukal základní detaily rovnou do deníku.

Kemperovi o té bombě neříkali. Kemper měl k barevným podivnou náklonnost.

Pete držel Dougieho v domě. Cpal do něj pizzu, marihuanu a alkohol. Dougie vypadal, že se mu takový výlet líbí.

Pete řekl Dougiemu, že jeho práce pro CIA byla odložena. Namluvil mu nějaké nesmysly o tom, že se musejí držet stranou.

Kemper přesunul své muže do Blessingtonu. FBI teď napadala tábory nepatřící pod CIA – zůstávat s týmem v Sun Valley bylo riskantní.

Muži se ubytovali v motelu Breakers. Každý den od rána do večera stříleli. Jejich pušky byly stejné jako ty, které ukradl Kemper.

Ostřelovači o chystané akci nevěděli. Kemper je chtěl informovat se šestidenním předstihem – včas, aby si stihli nacvičit, jak bude vypadat situace v Miami.

Littell projížděl kolem Dougieho domu. Pete říkal, že vždycky projede uličkou, ale sousedi ho ještě neviděli.

Měli by do domu nastrčit nějaké drogy. Měli by Dougieho rejstřík rozšířit na atentátník alias pachatel bombového útoku na kostel alias přechovávatel drog.

Kemper si včera zašel na skleničku s vrchním zvláštním agentem z Miami. Znali se už dlouho z práce v FBI. Jejich setkání nebude nikomu připadat nenormální.

Ten muž označil průjezd městem za „osinu v prdeli“. Kennedyho pak prohlásil za „neuhlídatelnýho“. Říkal, že agenti Tajné služby k němu pouštějí velké davy lidí.

Kemper řekl: „A nějaké hrozby? Nevíte, jestli se sem chystají nějaké živly?“

Muž řekl, že ne.

Jejich riskantní blamáž zatím vycházela. Toho ukecaného Dougieho dvojníka nikdo zatím nenahlásil.

Littell se vrátil do Fontainebleau. Přemýšlel, o kolik Pete s Kemperem přežijí JFK.

93

BLESSINGTON, 21. 10. 1963

Výcvikoví důstojníci utvořili kousek od vstupní brány kordon. Na sobě měli obličejové štíty a v rukou drželi brokovnice nabité solí.

Plot se prohýbal pod náporem žadatelů o azyl. Příjezdová cesta byla ucpaná auty a chudými Kubánci.

Kemper sledoval, jak napětí roste. John Stanton jim zavolal a varoval je, že zátahy se ještě zhoršily.

FBI včera vpadlo do čtrnácti táborů s běženci. Polovina Kubánců z pobřeží Mexického zálivu žádala o azyl CIA.

Plot se zakymácel. Instruktoři zvedli pušky.

Uvnitř bylo dvacet mužů, venku šedesát. Oddělovaly je tenké řetězy a trochu ostnatého drátu.

Jeden Kubánec vylezl na plot a podrápal se o ostnatý drát nahoře. Jeden instruktor na něj vystřelil – dávka soli ho sundala z plotu a poškrábala mu hrudník.

Kubánci zvedli kameny a mávali prkny. Muži za plotem zaujali obranná postavení. Rozpoutala se šílená dvojjazyčná bouře.

Littell měl zpoždění. Pete taky – to stěhování národů nejspíš ucpalo silnice.

Kemper odešel k přístavu. Jeho muži stříleli po bójkách třicet metrů od břehu.

V uších měli špunty, aby neslyšeli rachot od brány. Vypadali jako dokonalí, naleštění žoldáci.

Pustil je dovnitř pod plotem. Měli v táboře volnou ruku – John Stanton ze staré známosti zatahal za pár nitek.

Na molo dopadaly prázdné nábojnice. Laurent s Flashem chystali terče. Juan střílel do vln.

Včera v noci jim řekl o akci. Už jen ta troufalost je rozrušila.

Nemohl tomu odolat. Chtěl vidět, jak se jim rozpalují tváře.

Laurent s Flashem se rozradostnili. Juan byl trošku nervózní.

Juan se choval záludně. Tři noci za sebou byl mimo tábor.

V rádiu mluvili o další mrtvé ženě. Někdo ji zmlátil a uškrtil drátem. Místní policie z toho byla v šoku.

Oběť č. 1 byla nalezena nedaleko Sun Valley. Oběť č. 2 nedaleko Blessingtonu.

Hluk u brány se zdvojnásobil a ztrojnásobil. Slyšeli palbu slaných nábojů.

Kemper si nasadil špunty do uší a díval se, jak jeho lidi střílejí. Juan Canestel se díval na něj.

Flash trefil bójku. Laurent ji zasáhl, když se zhoupla zpět. Juan třikrát za sebou minul.

Něco tu nehrálo.

Státní policie vyhnala Kubánce pryč. Policejní auta je doprovodila k dálnici.

Kemper jel za konvojem. Kolona čítala padesát aut. Palba solí rozbila čelní skla a roztrhala střechy kabrioletů.

Bylo to krátkozraké řešení. John Stanton předvídal chaos mezi uprchlíky – a naznačoval ještě mnohem horší věci.

Pete s Wardem volali, že přijedou později. Řekl jim: „Fajn, já teď musím odjet.“ Přesunuli svou schůzku na půl třetí v Breakers.

Sdělí jim, co se dozvěděl od Stantona. Zdůrazní, že jsou to především spekulace.

Skupina aut se pomalu posunovala vpřed – oba výjezdové pruhy byly ucpané. Policejní auta jela vpředu, aby Kubánci zůstali uvnitř.

Kemper sjel na vedlejší klikatou silnici. Byla to jediná zkratka do Blessingtonu – samé prašné cesty.

Zvířil prach. Lehký déšť ho změnil v bahno. Předjel ho Kočkolap, na plný plyn a v zatáčce.

Kemper zapnul stěrače. Bahno mu ušpinilo sklo. Viděl před sebou výfukové plyny – ale auto nikde.

Juan je rozrušený. Nepoznal moje auto.

Kemper dojel do centra Blessingtonu. Projel kolem Breakers, Al’s Dixie Dineru a kolem všech podniků pro uprchlíky na obou stranách dálnice.

Kočkolap nikde.

Projel všechny boční ulice. Systematicky objížděl kolem – tři bloky doleva, tři bloky doprava. Už z toho cvokatěl – kde může být ten červený vůz? Tamhle…

Červený vůz parkoval před motelem Larkhaven. Kemper poznal i obě auta zaparkovaná vedle něj.

Buick Guye Banistera. Lincoln Carlose Marcella.

Motel Breakers stál proti dálnici. Kemperovo okno bylo přímo proti kontrolnímu stanovišti státní policie.

Viděl, jak policisté odklánějí dopravu z výjezdu. Viděl, jak policisté se zbraní v ruce nutí Latinoameričany k odchodu.

Policisté kontrolovali doklady totožnosti a náležitosti z hlediska imigračního zákona. Policisté zastavovali auta a zatýkali muže ve velkém.

Kemper se díval celou hodinu. Výsledkem bylo devětatřicet zadržených.

Nahnali muže do antonů. Konfiskované zbraně hodili na jednu velkou hromadu.

Před hodinou prohledal Juanův pokoj.

Nenašel žádné dráty. Žádné perverzní suvenýry. Neobjevil vůbec nic, co by jeho podezření potvrzovalo.

Někdo se opřel o zvonek. Kemper rychle otevřel, aby ten hluk ustal.

Pete vešel. „Viděls, co se děje venku?“

Kemper přikývl. „Před pár hodinama se snažili dostat do tábora. Hlavní výcvikovej důstojník zavolal státní policii.“

Pete se podíval z okna. „Kubánci jsou pěkně nasraný.“

Kemper zatáhl závěsy. „Kde je Ward?“

„Už jde. A doufám, žes nás sem všechny nezavolal jen proto, abys nám ukázal nějaký debilní zátarasy.“

Kemper odešel k baru a nalil Peteovi bourbon. „Volal mi John Stanton. Říkal, že Jack Kennedy přikázal Hooverovi, aby se do toho opřel. Za posledních osmačtyřicet hodin vyrabovala FBI devětadvacet táborů, který nespadaj do pravomoci CIA. Každej uprchlík, kterej není zapsanej v táboře CIA, se do něj snaží dostat.“

Pete vyprázdnil sklenku. Kemper mu dolil.

„Stanton s Carlosem založili fond na kauci. Guy Banister se pokusil dostat ven na kauci pár svejch oblíbenejch uprchlíků, ale imigrační úřad zajistil příkaz k deportaci pro všechny lidi kubánský národnosti, co jsou ve vazbě.“

Pete mrštil sklenkou proti zdi. Kemper zašpuntoval láhev.

„Stanton říkal, že celá komunita uprchlíků je bez sebe. Říkal, že se hodně mluví o útoku na Kennedyho. Říkal, že se obzvláště hodně mluví o útoku na průjezd Miami.“

Pete bouchl do zdi. Jeho pěst pronikla skrz lepenku. Kemper ustoupil dozadu a mluvil pomalu a klidně.

„Nikdo z našeho týmu nic neprozradil, takže to muselo proniknout odjinud. A Stanton říkal, že Tajnou službu neinformoval, což znamená, že by mu nevadilo, kdyby Jack zaklepal bačkorama.“

Pete si odřel kloubky na kost. Zaútočil proti zdi levým hákem – všude poletovaly kousky sádry.

Kemper ustoupil ještě víc. „Ward říkal, že Hoover tuší, že se to chystá. Měl pravdu, protože Hoover by ty zátahy zdržel a poslal by varování všem starejm kamarádům, jen aby Bobbyho naštval – pokud ovšem nechtěl posílit nenávist vůči Jackovi.“

Pete vzal láhev. Polil si ruce a otřel si je do závěsů.

Béžová látka zrudla. Zeď byla polozbořená.

„Pete, poslouchej. Jsou přece způsoby, jak se…“

Pete ho strčil k oknu. „Ne. Z tohohle jen tak nevybřednem. Buď ho zabijem, nebo ne, ale oni nás nejspíš zabijou, i když ho dostanem.“

Kemper se mu vysmekl. Pete znovu zatáhl závěsy.

Z pilířů dálnice seskakovali uprchlíci. Policisté proti nim kráčeli s elektrickými tyčemi.

„Koukni na to, Kempere. Koukni se a řekni mi, že to dokážeme zvládnout.“

Littell prošel kolem okna. Pete otevřel dveře a vtáhl ho dovnitř.

Nebránil se. Tvářil se strnule a ublíženě.

Kemper zavřel dveře. „Warde, co je?“

Littell objal svůj kufřík. Škody v pokoji ho nechávaly klidným.

„Mluvil jsem se Samem. Říkal, že útok v Miami je v háji, protože jeho kontakt u Castra mu sdělil, že Fidel už nikdy víc za žádných okolností nechce mít s mafií nic společného. Takže myšlenka obnovení přátelských vztahů padla. Připadala mi odjakživa nesmyslná a Sam se Santem se mnou teď očividně souhlasí.“

Pete řekl: „To je na budku.“ Kemper četl v Littellově tváři napsáno: NEBERTE MI TO.

„Jsme pořád v tom?“

Littell řekl: „Myslím, že jo. A mluvil jsem s Guyem Banisterem a něco mě napadlo.“

Pete vypadal, že vybuchne. „Tak nám to řekni, Warde. Víme, že jsi teď z nás nejchytřejší a nejsilnější, tak nám řekni, na co myslíš.“

Littell si upravil kravatu. „Banister viděl kopii prezidentovy zprávy. Odešla od Jacka k Bobbymu a panu Hooverovi, pak vrchnímu zvláštnímu agentovi FBI do New Orleansu, a ten ji ukázal Guyovi. Stálo v ní, že prezident v listopadu vyšle ke Castrovi osobního emisara a že máme očekávat další omezení JM/Wave.“

Pete si setřel krev z rukou. „Nechápu, jak do toho zapadá Banister.“

Littell hodil kufřík na postel. „Byla to náhoda. Guy s Carlosem jsou kamarádi a Guy je sám zneuznaný právník. Čas od času spolu mluvíme a on se mezi řečí zmínil o té zprávě. A výsledkem toho všeho je můj pocit, že pan Hoover tuší, že se chystá nějaký atentát. Jelikož to nikdo z nás neprozradil, napadlo mě, že – možná – někde někdo připravuje druhý atentát. A taky mě napadlo, že Banister o něm možná něco ví – a právě proto Hoover nechal tu zprávu prosáknout jeho směrem.“

Kemper ukázal k oknu. „Viděl jsi ten zátaras?“

Littell řekl: „Samozřejmě.“

Kemper řekl: „To je zase Hoover. To on dává těm zátahům zelenou, aby nenávist vůči Jackovi nepoklesla. Volal mi John Stanton, Warde. Schyluje se k dalším pěti, deseti, padesáti zátahům, jako by prostě ta posraná logika atentátu už vládla celýmu světu…“ Pete mu dal facku.

Kemper vytáhl svou zbraň.

Pete svou.

Littell řekl: „Ne.“ VELMI JEMNĚ.

Pete odhodil svou zbraň na postel.

Kemper svou.

Littell řekl: „Stačí.“ VELMI JEMNĚ.

V místnosti byl slyšet praskot a bzučení. Littell vybil zbraně a zamkl je k sobě do kufříku.

Pete promluvil skoro šeptem. „Banister mě před měsícem dostal na kauci z basy. Říkal: Tohle kennedyovský běsnění už brzo skončí, jako by měl nějakou předtuchu nebo co, ty vole.“

Kemper promluvil stejně. „Juan Canestel se v poslední době chová divně. Před pár hodinama jsem ho sledoval a jeho auto jsem viděl parkovat vedle auta Banistera a Carlose Marcella. Bylo přímo tady v tý ulici před dalším motelem.“

Littell řekl: „Larkhaven?“

„Přesně tak.“

Pete si olizoval krev z kloubků. „Jak to víš, Warde? A jestli je Carlos zapletenej do druhýho atentátu, máme čekat, že Santo a Mo odvolaj ten náš?“

Littell zavrtěl hlavou. „Myslím, že jsme pořád v akci.“

„A co ten Banister?“

„To je pro mě novinka, ale zapadá. Jistě můžu říct jenom to, že v pět mám v motelu Larkhaven sraz s Carlosem. Řekl mi, že Santo a Mo mu celou tu záležitost předali se dvěma novými podmínkami.“

Kemper se podrbal na bradě. Po facce mu na tváři zůstala červená skvrna.

„A ty jsou jaký?“

„Že to neprovedeme v Miami a seženeme levičáckou kavku. Žádné příměří s Castrem není na obzoru, takže chtějí toho vraha vypodobnit jako Castrova obdivovatele.“

Pete kopl do zdi. Na podlahu se svezla fotka krajiny.

Kemper spolkl uvolněný zub. Pete ukázal k dálnici.

Policisté si oblékali oblečení pro demonstrace. Za bílého dne všechny demonstranty svlékali do naha a prohledávali.

Kemper řekl: „Koukni na to. To jsou přesně Hooverovy šachy.“

Pete řekl: „Ty jsi magor, vole. Takhle geniální není ani on.“

Littell se mu vysmál do obličeje.

94

BLESSINGTON, 21. 10. 1963

Carlos připravil tác s alkoholem. Neladilo to k sobě – Hennesy XO a umělohmotné kelímky z motelu.

Littell se posadil na tvrdou židli. Carlos na čalouněnou. Tác stál na stolku mezi nimi.

„Tvoji lidi jsou mimo, Warde. Použijeme někoho jinýho. Plánuje tuhle akci celý léto, takže je to vlastně lepší.“

Littell řekl: „Guy Banister?“

„Jak to víš? Nakukal ti to nějakej ptáček?“

„Má venku auto. A pár věcí člověk prostě ví.“

„Bereš to dobře.“

„Taky nemám na výběr.“

Carlos si pohrával s humidorem. „Právě jsem se o tom dozvěděl. Akce se plánuje už nějakou dobu, čímž se podle mýho šance na úspěch zvyšuje.“

„A kde?“

„V Dallasu, příští měsíc. Guy přemluvil pár bohatejch pravičáků, aby to sponzorovali. Má už dlouho vybranýho obětního beránka, jednoho profesionálního střelce a jednoho Kubánce.“

„Juana Canestela?“

Carlos se zasmál. „Ty jsi hodně mazanej člověk, co prostě ví.“

Littell si přehodil nohu přes nohu. „Vymyslel to Kemper. A podle mého názoru byste neměli věřit psychopatům, co jezdí v červených sportovních autech.“

Carlos ukousl koneček doutníku. „Guy je schopnej borec. Jednoho komoušskýho týpka pošle na trasy průjezdů, dva střelci a pár poldů ho pak oddělaj. Warde, nemůžeš přece bejt nasranej na člověka, co nezávisle na tobě vymyslel stejnej plán jako ty.“

Cítil se klidně. Carlos ho nemohl zlomit. Pořád měl šanci ublížit Bobbymu.

„Škoda že to nemůžeš bejt ty, Warde. Vím, že ses v tom osobně angažoval, aby ten člověk umřel.“

Cítil se bezpečně. Cítil nepřátelství vůči Peteovi s Kemperem.

„Nepotěšilo mě, že se Mo se Santem chtěli kamarádit s Castrem. Warde, měls mě vidět, když jsem se to dozvěděl.“

Littell si vzal zapalovač. Byl celý ze zlata – dárek od Jimmyho Hoffy.

„K něčemu směřuješ, Carlosi. Chystáš se říct: ‚Warde, jsi tak cennej, že tě nemůžeme riskovat‘, a nabídneš mi drink, i když jsem už přes dva roky abstinent.“

Marcello se předklonil. Littell mu zapálil doutník.

„Nejseš tak cennej, abychom tě nemohli obětovat, ale jseš tak cennej, že tě nemůžeme potrestat. V tom se mnou všichni souhlasej stejně jako v tom, že Boyd s Bondurantem jsou něco úplně jinýho.“

„Ale ten drink stejně nechci.“

„A proč taky? Tys sto kilo heroinu a hašiše svejm parťákům neukrad. Ty ses zapojil do snahy o vydírání, o kterým jsi nám sice měl říct, ale to není víc než nepatrný šlápnutí vedle.“

Littell řekl: „Ale ten drink stejně nechci. A ocenil bych, kdybys mi řekl, co přesně ode mě očekáváte, že udělám od teďka do Dallasu.“

Carlos si smetl z vesty popel. „Chci, abyste se ty, Kemper a Pete nepletli do Guyovejch plánů nebo ho z nich nezkoušeli vyhnat. Chci, abyste toho Lockharta pustili a poslali ho zpátky do Mississippi. Chci, aby Pete a Kemper vrátili, co ukradli.“

Littell sevřel zapalovač v dlani. „A co s nimi bude?“

„To nevím. Do toho nemám co mluvit, vole.“

Doutník hrozně smrděl. Klimatizace mu vháněla kouř přímo do obličeje.

„Mohlo to vyjít, Carlosi. Mohli jsme to fakt dokázat.“

Marcello mrkl. „Ty bereš obchod vždycky tak hrozně věcně. Od tebe se člověk nikdy nedočká lítostivejch šaškáren, když se něco nepovede podle tvýho.“

„Já ho nebudu moct zabít. Toho lituju.“

„Ale přežiješ to. A tvůj plán pomoh Guyovi odvrátit pozornost.“

„Jak to?“

Carlos si položil popelník na břicho. „Banister pověděl o té akci v Miami nějakýmu pošukovi jménem Milteer, ale jména mu neřek. Guy ví, že Milteer je kecal a že ho sleduje práskač z miamský policie. Doufá, že Milteer to tomu práskačovi vyklopí, ten to napráší svýmu nadřízenýmu a průjezd Miami bude zrušenej, čímž se pozornost všech odvrátí od Dallasu.“

Littell se usmál. „To je přitažené za vlasy. Je to jako z dobrodružného románu.“

Carlos se usmál. „To ta tvoje povídačka o knihách Teamsters taky. Stejně jako celá představa, že si myslíš, že nevím, co se od začátku stalo.“

Z koupelny vyšel nějaký muž. V ruce držel odjištěný revolver.

Littell zavřel oči.

Carlos řekl: „Vědí to všichni kromě Jimmyho. Od doby, cos mě převed přes hranice, jsme na tebe pověsili detektivy. Vědí všechno o tvejch kódovanejch knihách a o průzkumu, kterýmu ses věnoval v kongresový knihovně. Vím, že máš s těma knihama svoje plány, a teď máš, chlapče zlatá, spojence.“

Littell otevřel oči. Muž zabalil zbraň do polštáře.

Carlos nalil dva drinky. „Seznámíš nás s Howardem Hughesem. My mu prodáme Las Vegas a obereme ho o většinu zisků. Pomůžeš nám převýst knihy fondu na čistější peníze, než o čem kdy snil Jules Schiffrin.“

Cítil se v beztížném stavu. Chtěl se pomodlit Zdrávas, Maria, ale nevzpomněl si na slova.

Carlos zvedl sklenku. „Na Las Vegas a na nové porozumění.“

Littell se přinutil polknout. Pálilo ho to v krku tak, že mu vyhrkly slzy do očí.

95

MERIDIAN, 4. 11. 1963

Cihly heroinu zatížily kufr a zadní kola klesla. Stačila by obyčejná dopravní kontrola a na příštích třicet let by měl o ubytování postaráno.

Vybral všechno, co měl uschováno v bance. Na podlahu se vysypalo trošku bílého prášku – mohl by tím uspat půlku státu Mississippi na celé týdny.

Santo chtěl své drogy zpátky. Santo odvolal jejich dohodu. Santo nechal jisté možnosti viset ve vzduchu.

Santo tě možná zabije. Santo tě možná nechá žít. Santo tě možná bude napínat určitým odkladem popravy.

Kemper zastavil na semaforu. Zamával na něj jeden černoch.

Kemper mu odpověděl. Ten muž byl děkan ze Svatodušní církve – velmi skeptický vůči Johnu F. Kennedymu.

Odjakživa říkal: „Já tomu chlapci nevěřím.“

Blikla zelená. Kemper sešlápl plynový pedál.

Jenom klid, pane děkane. Tomu chlapci už zbývá jenom osmnáct dní života.

Jeho tým byl mimo. Banisterův v akci. Juan Canestel a Chuck Rogers přešli do Guyova týmu.

Atentát přesunuli do Dallasu na 22. listopad. Juan s nějakým profíkem z Korsiky budou střílet z odlišných míst. Chuck a dva poldové z Dallasu by měli zabít obětního beránka.

Byl to vylepšený Littellův původní plán. Vysvětlovala se tím pochybná logika akce Zabijme Jacka.

Littell jejich tým rozpustil. Lockhart se vrátil ke svému křepčení v Klanu. Pete odletěl rovnou do Texasu, aby byl se svou ženou. Ve stanovený den atentátu měla Twist revue vystupovat v Dallasu.

Littell mu dal volno. Nějaký prazvláštní instinkt ho zavedl zpět do Meridianu.

Pamatovalo si ho celkem dost domorodců. Pár černochů ho vítalo velmi vřele. Několik bělochů na něj vrhalo nepřátelské pohledy a posmívalo se mu.

Nastěhoval se do motelu. Kdoví proč očekával, že mu na dveře zaklepou vrazi od mafie. Třikrát denně jedl v restauraci a projížděl se po venkově.

Snesl se soumrak. Kemper přejel hranice obce Puckett. Viděl prazvláštní ceduli a kolem ní reflektory: Martin Luther King ve výcvikové škole komunistů.

Vložená fotka vypadala retušovaná. Někdo přikreslil reverendovi čertovské rohy.

Kemper zabočil na východ. Narazil na cestu vedoucí k bývalé střelnici Dougieho Lockharta.

Prašné silnice ho dovedly až k okraji. Pod pneumatikami mu skřípaly prázdné nábojnice.

Zhasl světla a vystoupil. Bylo tu mrtvolné ticho – žádné výstřely, žádné ječení.

Kemper vytáhl pistoli. Nebe halila černočerná tma – neviděl ani obrysy terčů.

Nábojnice skřípaly a vrzaly. Kemper zaslechl kroky.

„Kdo tam? Kdo se to opovažuje na můj pozemek?“

Kemper rozsvítil světla. V kuželech se objevil Dougie Lockhart.

„Kemper Boyd, chlapče.“

Lockhart vystoupil ze světla. „Kemper Boyd, jehož přízvuk sládne, čím víc jede na jih. Jseš jako chameleón, Kempere. Už ti to někdy někdo řek?“

Kemper rozsvítil dálková světla. Celá střelnice se rozzářila.

Dougie, vyper si prádlo – vypadáš příšerně.

Lockhart zavýskl. „Šéfe, teď na mě dopadlo tvoje světlo! Šéfe, musím se vyzpovídat – ten černošskej kostel v Birminghamu jsem zlikvidoval já!“

Měl zkažené zuby a akné. Jeho alkoholem prosycený dech měl dolet přes deset metrů.

Kemper řekl: „Tos vážně udělal?“

„Jako že tady před tebou teď sedím ve světle tvejch reflektorů, šéfe. Jako že jsou negři…“

Kemper ho střelil do úst. Celý zásobník mu urval hlavu.

96

WASHINGTON, D. C., 19. 11. 1963

Bobby ho nechal čekat.

Littell seděl před jeho kanceláří. Bobbyho vzkaz kladl důraz na přesnost a závěrem se objevil i citlivý přístup: „Každému Hoffovu právníkovi věnuji deset minut svého času.“

Přišel včas. Bobby měl moc práce. Dělily je jenom dveře.

Littell čekal. Cítil se naprosto klidný.

Marcello ho nezlomil. Bobby byl proti němu ještě slabší. Marcello se uklonil, když vypil jednu jedinou skleničku.

Vstupní hala byla obložená dřevem a prostorná. Nápadně se podobala kanceláři pana Hoovera.

Recepční ho ignorovala. Takže mohl shrnout dosavadní vývoj.

6. 11. 1963: Kemper vrací drogy. Trafficante si s ním odmítne potřást rukou.

6. 11. 1963: Volá Carlos Marcello. Říká: „Santo má pro tebe práci,“ ale odmítá prozradit detaily.

7. 11. 1963: Volá Sam Giancana. Říká: „Myslím, že pro Petea najdeme práci. Pan Hughes nenávidí špiony a Pete má bohatý zkušenosti s drogama.“

7. 11. 1963: Předá tu zprávu Peteovi. Pete chápe, že ho nechávají žít.

Jestli pro nás budeš pracovat. Jestli se přesuneš do Vegas. Jestli prodáš místním černochům heroin.

8. 11. 1963: Volá Jimmy Hoffa, všecek rozradostněn. Očividně mu je jedno, že je až po uši v podvodech.

Sam mu pověděl o tom atentátu. Jimmy to říká Heshiemu Ryskindovi. Heshie si objednal pokoj v nejlepším hotelu v Dallasu – aby měl tu událost z první ruky.

Heshie s sebou vzal celou družinu. Je tu Dick Contino, sestřičky a děvky. Pete mu dává dvakrát denně pořádnou dávku fetu.

Heshieho družina je na rozpacích. Proč se táhnou až do Dallasu, když bude zanedlouho po něm?

8. 11.1963: Carlos mu posílá výstřižek z novin. Stojí tam: „Vražda vůdce Klanu – ohromující jižanská hádanka!“

Policie podezírá rivaly z Klanu. On za tím tuší gesto Kempera Boyda.

Carlos připojuje i poznámku. Carlos říká, že proces ohledně jeho vyhoštění pokračuje poměrně dobře. 8. 11. 1963: Pan Hughes mu posílá zprávu. Malý Howard chce Las Vegas, jako si ostatní děti přejí nové hračky.

Odepsal mu. Slíbil mu, že do Vánoc navštíví Nevadu a předloží mu výsledek průzkumu.

9. 11. 1963: Volá pan Hoover. Říká, že jeho soukromé štěnice odhalily nemístnou urážku – Show Joea Valachiho děsí mafiány po celých Státech.

Hooverův interní zdroj tvrdí, že Bobby vyslýchá Valachiho v soukromí. Valachi odmítá diskutovat o účetních knihách. Bobby zuří.

10. 11. 1963: Volá Kemper. Říká, že Banisterův „za vlasy přitažený“ plán uspěl: průjezd Miami byl zrušen.

12. 11. 1963: Volá Pete. Hlásí další zátahy na tábory a drby o chystaném atentátu.

15. 11. 1963: Jack projíždí New York City. Mladí a ženy ve středním věku obklopují jeho auto.

16. 11. 1963: V dallaských novinách jsou zveřejněny trasy průjezdu. Barb Jahelková má místo v první řadě – vystupuje v poledním programu v klubu na Commerce Street.

Zazvonil interkom. V pozadí slyšet Bobbyho hlas: „Už můžu pana Littella přijmout.“

Recepční mu otevřela dveře. Littell s sebou vzal svůj magnetofon.

Bobby stál za svým stolem. Ruce měl zaražené v kapsách a neudělal ani krok kupředu – právníci mafiánů měli nárok jen na omezenou dávku zdvořilosti.

Kancelář byla pěkně zařízená. Bobbyho oblek měl konfekční pytlovitý střih.

„Vaše jméno mi připadá povědomé, pane Littelle. Nesetkali jsme se už?“

JÁ BYL TVŮJ FANTOM. ZE VŠECH SIL JSEM SE CHTĚL STÁT SOUČÁSTÍ TVÉHO SVĚTA.

„Ne, pane Kennedy. Nesetkali.“

„Vidím, že jste s sebou přinesl magnetofon.“

Littell ho postavil na zem. „Ano.“

„Přiznal se snad Jimmy ke svému prohnilému jednání? Přinesl jste mi nějakou jeho zpověď?“

„Jak se to vezme. Nevadilo by vám, kdybychom si to poslechli?“

Bobby se podíval na hodinky. „Na dalších devět minut jsem váš.“

Littell zapojil kabel do zásuvky ve zdi. Bobby cinkal mincemi v kapse.

Littell stiskl Play. Joe Valachi se rozhovořil. Bobby se opřel o stěnu za svým stolem.

Littell stál před stolem. Bobby se na něj díval. Zůstali zcela bez hnutí a nemrkali ani neuhýbali pohledem.

Joe Valachi vyložil své obvinění. Bobby slyšel důkazy. Nezavřel oči ani jinak viditelně nezareagoval.

Littellovi vyrašil pot na čele. Ten bláznivý souboj v civění pokračoval.

Páska vyjela z cívky. Bobby zvedl telefon na stole.

„Spojte se se zvláštním agentem Conroyem v Bostonu. Řekněte mu, ať jde do banky Security-First National a zjistí, komu patří účet číslo 811515404. Ať prověří příslušné bezpečnostní skříňky a okamžitě mi zavolá zpět. Řekněte mu, ať se do toho pustí okamžitě, a dokud mi nezavolá, nepřepojujte mi sem žádné hovory.“

Hlas se mu ani nezachvěl. Působil jako z nerezavějící, vodě odolné a pancéřové oceli.

Bobby zavěsil. Jejich duel pokračoval. První, kdo mrkne, je baba.

Littell se málem zajíkl. Epigram: Mocní mužové jsou jako děti.

Čas se vlekl. Littell počítal minuty podle tepu. Brýle mu začaly sjíždět z nosu.

Telefon zazvonil. Bobby ho zvedl a poslouchal.

Littell stál zcela nehnutě a počítal jedenačtyřicet vteřin podle tepu. Bobby mrštil telefonem proti zdi.

A mrkl.

A ucukl.

A setřel si z očí slzy.

Littell řekl: „Jděte k čertu za tu bolest, co jste mi způsobil.“

97

DALLAS, 20. 11. 1963

Dozví se to. Uslyší tu zprávu, uvidí tvůj obličej a bude jí jasné, že jsi do toho byl zapleten.

Vzpomene si na všechno počínaje tím pokusem o vydírání. Nepovedlo se ti ho zkompromitovat, tak jsi ho zabil.

Bude jí jasné, že je to akce mafie. Ví, jak tihle hoši likvidují nebezpečné kontakty. Bude tě obviňovat, žes ji zatáhl do něčeho tak velkého.

Pete se díval, jak Barb spí. Jejich postel byla cítit olejem na opalování a potem.

Jel do Las Vegas. Jel zpátky k Howardu „Draculovi“ Hughesovi. Ward Littell byl jejich novým prostředníkem.

Byla to práce v oboru bezpečnosti a drog. Jednalo se o změněný trest: doživotí místo popravy.

Odkopla přikrývku. Všiml si nových pih na jejích nohách.

Vegas jí bude vyhovovat. Vymaže Joeyho z jejího života a zařídí jí stálé místo v nějakém programu. Bude s ním. Bude blízko jeho práce. Vybuduje si jméno jako sólistka, která umí držet jazyk za zuby.

Barb se zachumlala do polštářů. Žíly na jejích ňadrech se legračně napjaly.

Probudil ji. Okamžitě se na něj otočila s prozíravým pohledem. Jako vždycky.

Pete řekl: „Vezmeš si mě?“

Barb řekla: „Jasně.“

Padesátidolarový úplatek odsunul nutnost krevního testu. A stovka spravila chybějící rodný list.

Pete si půjčil smokink. Barb se zastavila v klubu Kascade a vzala si jedny ze svých bílých šatů.

Kněze si našli v telefonním seznamu. Pete objevil dva svědky: Jacka Rubyho a Dicka Contina.

Dick řekl, že strýček Hesh si potřebuje šlehnout. A proč je tak nervózní? Na člověka, co to má za pár, vypadá hodně našponovaně.

Pete se stavil v hotelu Adolphus. Dal Heshiemu plnou dávku heroinu a podstrčil mu ještě nějaké sušenky, aby měl co mlsat. Heshie prohlásil, že ten jeho smokink je ta největší prdel, jakou kdy zažil. Smál se tak, že si div nevyrval průdušnici z těla.

Dick se rozhodl, že jim dá svatební dar: novomanželské apartmá hotelu Adolphus na celý víkend. Pete s Barb se nastěhovali hodinu před obřadem.

Peteovi vypadla z kufru pistole. Nosič se div nezjančil.

Barb mu dala padesát dolarů. Mladík se vyplazil z apartmá div ne po kolenou. Hotelová limuzína je zavezla ke kapli.

Kněz byl totální magor. Ruby si s sebou vzal svoje jezevčíky. Dick zanotoval na harmoniku pár svatebních odrhovaček.

Odpřísáhli si lásku v díře kousek od Stemmons Freeway. Barb brečela. Pete ji držel za ruku tak silně, že ucukla.

Kněz jim dal náhrady zlatých prstýnků. Peteovi prstýnek nepasoval na prsteníček. Kněz řekl, že mu měl objednat nadměrnou velikost – tohle dostal od zásilkové služby z Des Moines.

Pete si ten nepadnoucí prsten zasunul do kapsy. Při větě „dokud nás smrt nerozdělí“ se mu podlomila kolena.

Ubytovali se v hotelu. Barb pořád dokola opakovala: Barbara Jane Lindscottová Jahelková Bondurantová.

Heshie jim poslal šampaňské a obří dárkový koš. Číšník z pokojové služby byl v sedmém nebi – v pátek tudy pojede prezident!

Milovali se. Postel měli obrovskou a s růžovými volány.

Barb usnula. Pete je nechal vzbudit přesně v osm večer – jeho manželka má přesně v devět vystoupení.

Nemohl usnout. Šampusu se ani nedotkl – pití mu začínalo připadat jako slabost.

Zazvonil telefon. Vstal a zvedl sluchátko v salonu.

„Jo?“

„To jsem já, Pete.“

„Warde, Ježíši. Kdes sehnal tohle…“

Littell řekl: „Právě mi volal Banister. Říkal, že Juan Canestel se jim ztratil v Dallasu. Posílám za tebou Kempera a chci, abyste ho vy dva našli a zařídili, aby všechno dopadlo tak, jak má.“

98

DALLAS 20. 11. 1963

Letadlo dojelo k vykládacímu prostoru. Pilot využíval vítr v zádech, takže z Meridianu tu byli za necelé dvě hodiny.

Littell jim zařídil soukromý let. Řekl pilotovi, aby letěl, co to dá. To malé dvoumístné letadlo rachotilo a třáslo se – Kemper tomu nedokázal uvěřit.

Bylo 23:48. Do akce zbývalo necelých šestatřicet hodin.

Zablikala světla auta – Peteův signál.

Kemper si odepnul pás. Pilot ubral plyn a otevřel mu dveře.

Kemper vyskočil ven. Poryv větru od vrtulí ho div nesrazil na zem.

Auto dojelo až k němu. Kemper nastoupil. Pete se rozjel přímo přes několik ranvejí určených pro menší letadla.

Nad hlavou jim proletělo letadlo. Připadal si jako v jiném světě.

Pete řekl: „Co ti řek Ward?“

„Že Juan zdrhnul. A že Guy se bojí, aby si Carlos a ostatní nemysleli, že to podělal.“

„To mi říkal taky. A já mu řek, že se mi nelíbí, co je v tom za rizika, pokud ovšem někdo neřekne Carlosovi, že jsme ho vytáhli z bryndy a dohlídli jsme na to, aby to Banister neposlal všechno do kytek.“

Kemper stáhl okýnko. V uších mu praskalo.

„A co na to řek Ward?“

„Že to Carlosovi poví až po atentátu. Pokud Canestela najdeme a celou akci zachráníme.“

Ozvalo se zapraskání ve dvoucestné vysílačce. Pete ji vypnul.

„Tohle je soukromý auto J. D. Tippita. On a Rogers vyrazili na průzkum, a když Juana zahlídnou, jdeme na věc my. Tippit se nemůže hnout ze svýho sektoru a Chuck nemůže udělat nic, co by ho mohlo zdiskreditovat pro akci.“

Vyhýbali se vozíkům se zavazadly. Kemper se vyklonil z okna a dal si nasucho tři dexedriny.

„Kde je Banister?“

„Přiletí z New Orleansu pozdějc. Myslí si, že Juan je v pohodě, a jestli se něco stane a oni ho nenajdou, přesune na jeho místo Rogerse a vyrazí do akce s ním a s tím profíkem.“

Věděli, že Juan je nestálý. Ale netušili nic o jeho sklonech k sexuálně motivovaným vraždám. Celá akce byla v háji, děravá jak ementál a smrděla amatérsky zfušovaným výcvikem.

„Kam jedeme?“

„K Jackovi Rubymu. Rogers říkal, že Juan se tam rád dívá na kurvy. Ty vlezeš dovnitř – Ruby tě nezná.“

Kemper se zasmál. „Ward říkal Carlosovi, aby nevěřil psychopatům s červenejma sporťákama.“

Pete řekl: „Ale tys jim věřil.“

„Od tý doby jsem taky prokouk.“

„Chceš říct, že bych měl o Juanovi něco vědět?“

„Chci říct, že přestávám Jacka nenávidět. A je mi celkem putna, jestli ho zabijou, nebo ne.“

Klub Carousel byl tichý.

Na pódiu se svlékala striptérka. U stolků pod pódiem seděli dva poldové v civilu a parta šlapek.

Kemper se posadil k zadnímu východu. Odšrouboval žárovku ze stolní lampičky – od pasu nahoru ho zakryly stíny.

Viděl přední i zadní dveře. Viděl na pódium i na stolky. Ve stínu byl prakticky neviditelný.

Pete byl venku u auta. Nechtěl, aby ho Jack Ruby viděl.

Striptérka se svlékala na hudbu, ale mimo rytmus. Ruby seděl s policisty a vylepšoval jim pití ze své placatky.

Kemper popíjel skotskou. Dexedriny po ní dostávaly pořádné grády. Nechal se ukolébat novým zjištěním: Máš šanci si s tím atentátem pohrát.

Přes pódium přeběhl pes. Striptérka ho odehnala. Juan Canestel vstoupil předními dveřmi.

Byl sám. Na sobě měl sako a modré džíny.

Zamířil rovnou ke stolku s děvkami. Hosteska ho usadila.

Protézu v rozkroku měl nějakou větší. A z kapsy u kalhot mu vyčuhovala kudla.

Za pasem měl smotaný kus drátu.

Juan kupoval drinky všem kolem. Ruby s ním klábosil. Striptérka párkrát hodila zadkem jeho směrem.

Poldové ho neustále sledovali. Vypadali uboze a plní nenávisti vůči všem cizincům.

Juan vždycky nosí zbraň. Mohli by ho zabásnout za porušení základních pravidel.

Mohli by mu napařit nošení zbraně. Mohli by ho zmlátit pendrekem.

Mohl by zradit Banistera. Tajná služba by mohla průjezd městem zrušit.

Juan se rád napil. Mohl by přijít do akce s kocovinou. Mohl by trhnout za spoušť a minout Jacka o kilometr.

Juan rád mluvil. Mezi dneškem a pátečním polednem by mohl vzbudit podezření.

Ten kus drátu mu vykukoval zpod opasku vpředu.

Juan je sexuální vrah. Juan vraždí svými náhradními varlaty.

Juan tlachal s děvkami. Poldové si ho neustále měřili.

Striptérka se uklonila a zmizela z pódia. Ruby ohlásil poslední rundu. Juan se zaměřil na oplácanou brunetu.

Vyjdou předními dveřmi. Pete je neuvidí. Jejich prudkost by mohla ovlivnit Juanův výkon při akci samotné.

Kemper vysunul zásobník ze své zbraně a položil ho na zem. Nechal si v komoře jeden náboj – proč si s tím atentátem nepohrát ještě o něco víc.

Bruneta vstala. Juan vstal. Poldové se za nimi ohlíželi.

Poldové se radili. Jeden z nich zavrtěl hlavou.

Děvče se vydalo ke dveřím na parkoviště. Juan šel za ní.

Z parkoviště vedla cesta do uličky. Z ní vedly vchody do hodinových hotelů.

Pete byl venku.

Juan s dívkou zmizeli. Kemper napočítal do dvaceti. Číšník začal plácat utěrkou do stolků.

Kemper vyšel ven. Lehká mlha ho štípala do očí.

Pete močil za popelnicí. Juan s děvkou kráčeli uličkou. Mířili ke druhým dveřím vlevo.

Pete ho viděl. Odkašlal si. Řekl: „Kempere, co tady…“

Pete se zastavil. Pete řekl: „Kurva… to je Juan…“

Pete se rozběhl uličkou. Druhé dveře vlevo se otevřely a zavřely.

Kemper utíkal. Ke dveřím dorazili společně v plné rychlosti.

Přes celý hotel vedla prostředkem chodba. Po obou stranách byly dveře, všechny zavřené. Výtah tu nebyl – hotel měl jen jedno patro.

Kemper napočítal desatery dveře. Kemper zaslechl tlumené zaječení.

Pete začal vykopávat dveře. Vrhal se celou svou vahou doprava, pak doleva… otáčel se a patou vykopával dveře z pantů.

Podlaha se zachvěla. Rozsvěcovala se světla. Staří ospalí opilci bručeli a nadávali.

Vyrazili šestery dveře. Kemper se ramenem procpal do čísla sedm. V jasném světle od stropu uviděl kýžený souboj.

Juan měl v ruce nůž. Děvka měla taky nůž. Juan měl v rozkroku svých modrých džín připevněného robertka.

Kemper mu namířil na hlavu. Jeho jediný náboj Juana minul o pořádný kus.

Pete ho odsunul stranou. Zamířil nízko a vystřelil. Dva výstřely zbavily Juana čéšek.

Převalil se přes okraj postele. Levá noha pod kolenem mu upadla.

Děvka se uchichtla. Podívala se na Petea. Něco mezi nimi zajiskřilo.

Pete držel Kempera stranou.

Pete nechal tu děvku, aby Juanovi prořízla hrdlo.

Odjeli a zastavili se na koblihy a kávu. Kemper měl pocit, že Dallas se celý pohybuje zpomaleně.

Juana nechali tam. Zvolna došli k autu. Celou cestu jeli pomalu dle předpisů.

Nemluvili. Pete o své hře s osudem pomlčel.

Díky adrenalinu viděl všechno zpomaleně.

Pete odešel k telefonu. Kemper se díval, jak hází mince do otvoru.

Volá Carlosovi do New Orleansu. Prosí o tvůj život.

Pete se otočil zády a sklonil se k telefonu.

Říká mu, že Banister to zmrvil. Říká mu, že Boyd zabil toho mizeru, kterému nikdy neměl věřit.

Prosí o detaily. Říká: „Dej Boydovi malou část toho atentátu – víš, že je to spolehlivej chlap.“

Prosí o slitování.

Kemper usrkával kafe. Pete zavěsil a vrátil se k jejich stolku.

„Komus volal?“

„Ženě. Chtěl jsem jí říct, že přijdu pozdějc.“

Kemper se usmál. „Tolik peněz kvůli volání do hotelu jsi tam cpát nemusel.“

Pete řekl: „V Dallasu je draho. A poslední dobou se všechno zdražuje.“

Kemper nasadil přízvuk. „To rozhodně.“

Pete zmačkal svůj šálek. „Můžu tě někam hodit?“

„Pojedu taxíkem na letiště. Littell nařídil pilotovi, aby na mě počkal.“

„Zpátky do Mississippi?“

„Doma je doma, chlapče.“

Pete mrkl. „Dej na sebe bacha, Kempere. A díky za zážitky.“

Z jeho terasy byl výhled na táhlé kopce. Výhled byl na tak laciný motel až příliš hezký.

Vyžádal si okna na jih. Recepční mu pronajal srub daleko od hlavní budovy.

Zpáteční let byl nádherný. Smrákalo se a nebe se celé lesklo.

Usnul a probudil se v poledne. V rádiu hlásili, že Jack dorazil do Texasu.

Zavolal do Bílého domu a na ministerstvo spravedlnosti. Podřízení podřízených ho odpálkovali.

Jeho jméno bylo na nějakém zvláštním seznamu. Vždycky ho odbyli v půlce zdvořilostních frází.

Zavolal na FBI do Dallasu. Muž s ním odmítl mluvit.

Zavolal na Tajnou službu. Hlídkující důstojník zavěsil.

Přestal si s tím dělat starosti. Posadil se na terasu a přehrával si jízdu od začátku do konce.

Stíny zbarvily kopce na tmavozelenou barvu. Jeho vzpomínky se roztahovaly a zpomalovaly.

Slyšel kroky. Kráčel k němu Ward Littell. Přes ruku nesl úplně nový drahý kabát.

Kemper řekl: „Já myslel, že budeš v Dallasu.“

Littell zavrtěl hlavou. „Nemusím to vidět. A v L. A. se děje něco, o co nechci přijít.“

„Máš hezkej oblek, chlapče. Je fajn vidět, že se tak hezky oblíkáš.“

Littell odložil kabát. Kemper uviděl pistoli a nasadil široký opovržlivý úsměv.

Littell ho střelil. Náraz ho srazil ze židle.

Druhá rána byla jako UŽ TICHO. Kemper umřel a myslel na Jacka.

99

BEVERLY HILLS, 22. 11. 1963

Poslíček mu podal univerzální klíč a ukázal na bungalov. Littell mu dal tisíc dolarů.

Muž byl v šoku. Neustále opakoval: „Chcete ho jenom vidět?“

CHCI VIDĚT TU CENU.

Stáli u kůlny s nářadím. Poslíček se neustále ohlížel. Řekl: „Nezdržujte to. Musíte vypadnout, než se ti mormoni vrátí ze snídaně.“

Littell odešel. Hlava mu běžela o dvě hodiny napřed, nastavená na texaský čas.

Bungalov měl lososově růžovou a zelenou barvu. Klíč mu otevřel trojici zámků.

Littell vešel dovnitř. Přední pokoj byl nacpaný lékařskými chladničkami a vozíky pro infuze. Vzduch byl cítil sprejem na brouky a oříšky.

Slyšel žvatlání dětí. Hluk identifikoval jako dětský pořad v televizi.

Šel chodbou za žvatláním. Na stěně visely hodiny a na nich bylo: 8:09 – 10:09 dallaského času.

Žvatlání se změnilo v reklamu na psí žrádlo. Littell se přitiskl ke stěně a díval se mezerou ve dveřích.

Z infuzního sáčku do toho člověka proudila krev. Sám si zaváděl stříkačku. Ležel nahý a mrtvolně bledý na polohovací nemocniční posteli.

Minul žílu na boku. Bodnul se do penisu a praštil do špuntu.

Vlasy mu splývaly až na záda. Nehty na rukou měl zpola stočené do dlaní.

V místnosti to smrdělo jako na záchodě. V kýblu plném moči plavali brouci.

Hughes si vytáhl jehlu. Jeho postel se prohýbala pod vahou desítky rozmontovaných hracích automatů.

100

DALLAS, 22. 11. 1963

Drogy začaly účinkovat. Heshie povolil sevření a usmál se.

Pete otřel jehlu. „Stane se to asi šest bloků odsud. Kolem čtvrt na jednu se přesuň k oknu. Uvidíš, jak kolem pojedou auta.“

Heshie kašlal do papírového kapesníku. Z brady mu kapala krev.

Pete mu hodil do klína ovladač televize. „Pak si pust televizi. Přerušej všechno, co zrovna budou dávat, a nasaděj zprávy.“

Heshie chtěl něco říct. Pete mu podal vodu.

„Hlavně neskapej dřív, Heshi. Něco takovýho se nevidí každej den.“

Chodníky po celé Commerce Street ucpal dav. Na koleně sepsané plakáty čněly do výšky tří metrů nad chodník.

Pete došel ke klubu. Každý krok se musel prodírat pevně sevřenými šiky přihlížejících.

Jackovi fanoušci se nevzdávali. Poldové pořád vyháněli zvědavé typy ze silnice zpátky na chodník.

Tátové měli děti na ramenou. Ve vzduchu se třepetaly miliony malinkých vlaječek.

Dorazil do klubu. Barb mu držela místo u stolku kousek od pódia. Programu přihlíželo tupé publikum – všeho všudy asi deset chlapů, co místo oběda popíjeli.

Kapela spustila kvapík. Barb mu poslala polibek. Pete se posadil a nasadil svůj úsměv, kterým jako by říkal: „Zazpívej jednu hezkou pro mě.“

Místností se rozezněl hluk – UŽ JEDE UŽ JEDE UŽ JEDE!!!

Kapela přidala, byť falešně. Joey a jeho hoši vypadali jako po náletu.

Barb se pustila přímo do „Nespoutané melodie“. Každý štamgast i kuchyňský pomocník se hnali ke dveřím.

Jásot sílil. Za ním bylo slyšet vrčení motoru – limuzíny a motorky Harley-Davidson.

Nechali dveře otevřené. Měl Barb jen pro sebe, ale neslyšel ani slovo z toho, co zpívala.

Díval se na ni. Vymýšlel si vlastní slova. Poutala ho k sobě pohledem a ústy.

Jásot dlouho a pomalu slábl. Připravil se na příšerný kravál.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai