Údolí havranů

Barbara Erskine

(2002)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Román oblíbené autorky je vystavěn na známém schématu dvou časových rovin, současné a starověké keltsko-římské. Pojítkem mezi oběma hlavními postavami, londýnskou vysokoškolskou učitelkou Jess a dcerou keltského krále Eigon, je děsivá zkušenost znásilnění a pronásledování. Opět nás čeká mnoho nečekaných zvratů, v nichž se dnešek prolíná s historií. V té ožívá starověký Řím v prvních desetiletích císařství, v době svatého Petra a pronásledování křesťanů, v době vlády císařů Claudia a později i Nera. Děj se pak vrací do Británie v 1. stol. n. l. Současný příběh se odehraje během jednoho léta ve Walesu a v Římě - dramatické prožitky hrdinky Jess také tady souvisejí s dávným příběhem ze starověku.

Údolí havranů

NAKLADATELSTVÍ BRÁNA

Originální vydání

THE WARRIOR’S PRINCESS

Přeložila Eva Křístková

Liz Grahamové a Brianu Taylorovi v upomínku na veselá rozprávění, jež tolik chybí

Copyright © Barbara Erskine, 2008 Translation © Eva Křístková, 2008

ISBN 978-80-7243-386-5

V tom snu stála Jess na pěšině u lesa. Před ní se proti obloze zalité měsíčním světlem tyčily malebné siluety prastarých pokroucených dubů i vyšších, vznosných jilmů. Za jejími zády spala v teplém tichu letní noci bíle omítnutá kamenná usedlost její sestry, utopená v hvězdném svitu. V nehybném vzduchu se mísila opojná vůně pěstované levandule a rozmarýnu s vůní divoké horské mateřídoušky.

„Kde jsi?“ rozlehl se do ticha dětský hlásek vycházející z hloubi stromů. „Ještě pořád hrajeme tu hru?“

V něžném vánku namísto odpovědi jen tiše zašuměly listy stromů.

„Hej?“ Jess popošla o krok k lesu. Z místa, kde stála, na pěšinu vedoucí do jeho hlubin nedohlédla.

Žádná odpověď.

Vykročila ke stromům. „Jsi tam?“ Na kůži ji lehce zamrazilo a ona cítila, jak se celá chvěje.

Dům za jejími zády tonul v tichu, okna byla temná. Ještě před pár okamžiky vycházela s vědomím, že tam jsou lidé a spí. Její sestra. Sestřini přátelé. Její vlastní přátelé. Teď, v chladné logice snu, věděla, že je dům prázdný. Okna bez záclon připomínala oči slepců a krb uvnitř byl vyhaslý.

„Kde jsi?“ Dětský hlásek se teď ozýval o něco blíž. Cítila v něm úzkost.

„Tady!“ Jess popoběhla o dalších pár kroků k lesu. „Pojď za mým hlasem. Jsem tady. Na pěšině!“

Slyšela, jak v údolí zadul vítr. Něžný šelest listů zesílil a větve stromů se začaly vzdouvat. Hukot se blížil, šepot se proměnil v řev. Do tváře jí zavanul chlad. Pročísl jí vlasy. Po oblých vrcholcích stříbřitých kopců na protější straně širokého údolí se hnaly černé stíny mraků.

„Pojď ke mně, zlatíčko. Přece nechceš, aby tě bouřka zastihla venku. U mě budeš v bezpečí. Půjdeme a schováme se v domě!“

Křičela do zmítajících se větví, jak nejhlasitěji mohla.

A jak se černé mraky ženoucí se údolím blížily, zahlédla ji – holčičku s plavými, jako len světlými vlásky, oblečenou v dlouhých šatečkách, jež v míhajících se stínech působily bezbarvě, s bosýma nohama a obrovskýma očima ve vyděšené tvářičce, jak zoufale vzpíná ručky.

„No tak pojď, broučku. Tady jsem!“ Jess se rozběhla k dítěti. Byla od něj snad už jen půl metru. V příští vteřině na ně dosáhne a sevře je v bezpečí své náruče.

Vtom na okamžik zašel měsíc. Když znovu vyšel, zjevení zmizelo. Nad krajinou ležela tichá noc. Holčička tam už nebyla.

„Jess?“ Hlas za jejími zády patřil její sestře. „Jess! Pojď dovnitř. Neměla by ses toulat potmě venku sama“

Jess se ve spánku převrátila a sáhla po polštáři. Sen skončil.

I.

Roztažené závěsy. V hlavě jí dosud zněly hlasy. Ztracené dítě. Plačící. Dvě děti. Tři…

Jess ležela chvíli bez hnutí a nechápavě zírala na tenký paprsek slunečního světla, jak se pomalu sune po obrazu na stěně. Po jejím obrazu. Jejím vlastním ztvárnění lesů za sestřiným domem, s listy zbarvenými prvními podzimními mrazíky do ohnivě ruda. Byly tam cyklámenové a purpurově červené odstíny, u nichž si nevzpomínala, že by je tam někdy zahlédla, třebaže obrázek sama malovala. Výjimečně krásné detaily, křehké valéry stínů, jež bez tohoto bodového osvětlení nikdy plně nedocenila. Ale proč? Proč si ten obrázek nikdy předtím pořádně neprohlédla? Proč jej nikdy neviděla v jeho plné kráse? A kde jsou děti?

Pootočila hlavu a vyhlédla z okna, v tom se jí zmocnila závrať provázená prudkou nevolností. Tiše zaúpěla. Na obrázek i na sen rázem zapomněla. Zaslechla vzdálený lomoz pouličního provozu za okny, jak podle blikání semaforů řídících provoz na High Street sílí nebo slábne, a pak vždy na okamžik utichá a opět se vzmáhá. Když se znovu odvážila otevřít oči, sluneční paprsek se už posunul dál a obrázek nabyl opět své obvyklé barevnosti.

Ztěžka se zvedla a v rychlosti pohlédla na budík vedle postele. „K sakru!“ Blížilo se poledne. Nebylo divu, že v pokoji vypadalo všechno jinak než obvykle. S tichým zasténáním spustila nohy z postele. Zatočila se jí hlava, kolik toho musela předchozího večera vypít? Pracně se narovnala a uviděla se v zrcadle. Zůstala zděšeně zírat. Plavé polodlouhé vlasy měla jako vrabčí hnízdo a oči, normálně šedomodré, byly celé opuchlé a podlité krví. Sjela pohledem dolů a strnula hrůzou. Pěknou novou blůzku, kterou si vzala na večírek, měla odshora až dolů roztrženou, podprsenku staženou pod ňadra a sukni vyhrnutou a omotanou kolem pasu. Nechápavě přejela prstem po čerstvé podlitině na stehně a škrábanci přes břicho. Další podlitiny se jí modraly na pažích.

Panebože, co se mi to jen stalo?

Ta nevyřčená slova zůstala viset ve vzduchu. Znovu se jala zkoumat svůj obraz v zrcadle. Pak nejistým krokem zamířila ke dveřím ložnice. Chytila se veřejí a nahlédla do obývacího pokoje. Na konferenčním stolku stály dvě vinné sklenky se zbytky červeného vína. Prázdná láhev ležela pod stolem. Ať s ní byl v noci v bytě kdokoliv, teď tam rozhodně nebyl ani v kuchyni, ani v koupelně. Dveře bytu byly zavřené. Třesoucí se rukou zkusila, zda je zamčeno. Dovnitř se nikdo nevlomil. Ať tu s ní strávil noc kdokoliv, nevynutil si vstup násilím. Musela ho sama pozvat dál.

Předešlého večera vyrazila na oslavu konce školního roku. Alespoň tohle si mlhavě vybavovala. Kromě toho už nic. Co tam vypila? Kam šla po diskotéce? A s kým? Na nic si nevzpomínala

* * *

Když přijela, byla už diskotéka roku v plném proudu. Tělocvična koleje tonula ve víru světel a hluk byl přímo omračující. Jess zůstala stát ve dvoukřídlých dveřích otevírajících se do vlhkého vzduchu letní noci a vůbec se jí nechtělo dovnitř. Toužila zacpat si uši, obrátit se a utéct, cokoliv, jen aby se nemusela vnořit do masy zpocených těl a všudypřítomného odéru levných voňavek, kolínské, zatuchlého tabákového kouře, marihuany, potu a alkoholu. Tak se jim tedy nepodařilo prošacovat všechny mladistvé! Ale jaký by to mělo smysl? Alkohol se prodával i v tělocvičně a polovina z přítomných mohla stejně pít legálně.

„Ahoj, Jess!“ Ze vzdouvajícího se přítmí se vynořila mužská postava. Na vyštěrkovanou plochu parkoviště vyšel vedoucí katedry Dan Nicholson a unaveně se na ni usmál. „Už na to všechno začínám být moc starý!“ Jeho slova ale usvědčovalo ze lži křiklavě barevné tričko. Tohle byl nicméně jediný večer v roce, kdy se dal ve škole vidět v takto neformálním oblečení.

Zasmála se. „Já jsem na to stará odjakživa, Dane. Snad už od narození. Ale vypadáš skvěle.“ Krátké šedohnědé vlasy měl vyčesané tak, aby mu na hlavě stály, a jeho hnědé oči se skrývaly pod značkovými slunečními brýlemi. „Slyšela jsem, žes vyfasoval službu. Musíš zůstat až do hořkého konce?“

„A odtrhávat od sebe souložící omladinu!“ Obrátil oči v sloup. „Pokud se mi nepodaří někoho přesvědčit, aby to vzal za mě, nic jiného mi nezbývá. Můžu ti přinést něco k pití?“ Sundal si brýle a vetkl si je do vlasů.

Přikývla. Hluk linoucí se ze dveří byl příliš silný, než aby se jej snažila překřičet. Moc dobře si dovedla představit, jaké to je uvnitř, ale slíbila, že přijde, a jednomu člověku dala slovo, že si s ním zatančí, Ashleymu. Ashley byl její bezkonkurenčně nejnadějnější student. Tomuto mladému Jamajčanovi, jemuž bylo dáno složit zkoušky na jedničku snad ze všech předmětů, které se rozhodl studovat, věnovala mnoho času i úsilí. Teď ho zahlédla u mixážních pultů na pódiu, jak zesiluje zvuk. Zbývalo už jen vejít a ujistit se, že ji vidí, zamávat, uznale ukázat palcem nahoru, a pak by mohla jen bezmocně pokrčit rameny na znamení, že tančit není třeba, neboť v tomhle davu lidiček zmítajících se ode zdi ke zdi to stejně není možné, a s čistým svědomím se vytratit.

Jen co Dan vyrazil k baru a zmizel kdesi v hlubinách tělocvičny, objevil se vedle ní další kolega. „Ahoj, Jess!“ Will Matthews pohodil hlavou, jako by chtěl poukázat na randál uvnitř. „Kvůli tomuhle ještě budeme mít potíže se sousedy.“ A ukázal ke dveřím do tělocvičny rukou, v níž držel poloprázdnou láhev piva.

Po většinu z oněch tří let, kdy tady na Northwoodleyské vyšší střední škole v jižním Londýně vyučovala anglickou literaturu, se o ní a tomhle vysokém, hezkém plavovlasém muži hodně mluvilo. Teď už ale ne. Will byl profesorem dějepisu a zároveň trénoval se studenty basket, squash a atletiku. V modrém tričku s rozhalenkou a džínsech s ozdobným koženým páskem hustě posázeným cvočky byl momentálně terčem roztouženým pohledů hned několika svých mladistvých žaček.

Tvořili s Willem v mnoha ohledech dokonalý pár, avšak vždycky mezi nimi existovalo něco, co tak úplně ideální nebylo. Svou roli snad sehrála Willova ctižádost a jeho přesvědčení, že je neodolatelný. Tohle v něm nepochybně vypěstovaly milující matka a dvě zbožňující mladší sestry. Pak tu byl ještě jeho sklon předpokládat, že jeho práce, kariéra i názory jsou přednější než ty její, a završoval to jeho bezděčně přezíravý postoj ke studiu literatury jako zdroji obživy či k jejímu nepochybnému nadání k malbě akvarelem. To všechno ji popuzovalo, a když jí navrhl, aby se k němu nastěhovala, uvědomila si, že nádavkem k tomu všemu, co jí na něm i přes všechnu jejich vzájemnou lásku vadí, nesnese pomyšlení, že by přišla o svou nezávislost. Její odmítnutí je uvrhlo na šikmou plochu končící rozchodem.

Nebyla v tom jiná žena, alespoň o žádné nikdy neslyšela. Šlo čistě o jeho neochotu vycházet jí v ústrety a uznat její nezávislost, která se nakonec mezi ně vklínila jako cizorodý element a během dvou či tří krátkých týdnů vedla k rozvratu jejich vztahu, po němž jí zůstala pachuť rozhořčení a nepochopení. A Will byl plný smutku a hořkosti. Po tomto trpkém rozchodu se jeden druhému důsledně vyhýbali, což na škole šlo sice těžko, avšak pokud na tom oba usilovně pracovali, bylo to možné. A oni se činili. Až doteď.

„No tak, Jess. Co bys tomu řekla, jít si ze staré známosti trochu zatancovat?“ Vítězoslavně se na ni usmál.

Zamračila se. „Nemám ten dojem, že by se mi chtělo, Wille.“

„Ale jdi. Jen tak nezávazně, na důkaz toho, že mezi námi už nepanuje žádná hořkost. Je konec roku. A výsledky máme, díkybohu, dobré! Pak už se mnou nikdy nemusíš vidět!“

Pozvedla obočí. „Jak to? Ty odcházíš?“

Zasmál se. „To by sis přála, viď? Ne, ale slibuju, že se ti v příštím roce budu vyhýbat jako čert kříži.“

Chviličku bojovala s nutkáním oplatit mu úsměv. Ten jeho ale vždycky znamenal její pád. Byl příliš okouzlující, příliš přesvědčivý a ze všech nejpřitažlivější. Musela mu odolat. „Pojďme se jeden druhému vyhýbat už teď, Wille, ano? Omluv mě, prosím. Musím se jít pozdravit s Ashem.“ Nepřipustila, aby vycítil touhu vzmáhající se v jejím nitru, pokušení stále ještě příliš silné, než aby s ním dokázala jen tak skoncovat. Nervózně pokrčila rameny na znamení, že se omlouvá, a odvrátila se. Pak se ještě naposledy nadechla čerstvého vzduchu a vplula do vířící masy tančících těl. Will zůstal stát venku a jen za ní mlčky hleděl.

Jakmile ji Ashley uviděl, okamžitě vstal od mixážního pultu, kývl na svého mladšího bratra Maxe, který se pohyboval na pódiu za ním, aby ho vystřídal, a seskočil na plochu. „Pojďte si zatančit, Jess!“ Smál se. Jeho hezká tvář se leskla, světlé tričko měl propocené. Vzal ji za ruce, a zatímco před ní kroužil boky, pozdvihl je vzhůru do taneční pozice a pustil ji. Věděla, že by se neměla smát. Měla by ho napomenout, že ji oslovil Jess, ale jaký by to mělo smysl? Pro oba škola definitivně skončila. Bylo po závěrečných zkouškách. Venku vládla horká noc a všichni tito mladí lidé se skvěle bavili. Nepochybně by si mohla rozpustit vlasy.

Tančila s Ashleym, tančila s několika dalšími žáky a tančila i s Brianem Barterem, ředitelem školy. A nakonec se uvolnila natolik, že si zatančila i s Willem odmítnout jej by ji stálo příliš mnoho úsilí. Vypila ovocný punč, který jí přinesl Dan. A pak několik dalších s větší dávkou alkoholu jen pro členy profesorského sboru! A znovu tančila s Danem a nakonec ještě naposledy s Ashleym. Diskotéka skončila teprve v časných ranních hodinách po druhé návštěvě policie.

Před tělocvičnou na ni čekal Ashley.

Pak už si nepamatovala nic.

Třesoucíma se rukama si uvařila šálek kávy a pomalu z něj usrkávala horkou tekutinu. Koho jen mohla pozvat dál na sklenku vína tak pozdě v noci? Po Willovi žádnou další známost neměla. Nikdo jiný se jí nelíbil, a zvlášť ne nikdo z jejích kolegů ve škole. Teď ne. Nepatřila k ženám, které by si domů pozvaly náhodnou známost a vlezly s ní hned do postele. A nikdo, absolutně nikdo z těch, které znala, by jí nepochybně neublížil a nezanechal ji v tomto stavu.

Jak tak dál upíjela kávu a lámala si s tou hádankou hlavu, vybavila si Ashleyho, jak skáče z kapoty na střechu svého auta a s rukama zdviženýma k nebi deklamuje Shakespeara. Vzdor prostředí, z něhož pocházel, vzdor svým drogově závislým bratrům i skutečnosti, že neměl otce, vedl tenhle mladík, kterého si ve třídě tak hýčkala, svou vlastní skupinu pouličních herců a měl tajný sen dostat se na Královskou akademii dramatických umění a stát se hercem v některém z velkých divadel ve West Endu. Ten sen chtěl rozhodně naplnit, jen aby nezklamal matčino odhodlání mu věřit. Vykřičel svůj výstup do světa a pak před ni se smíchem seskočil a dvorně se jí uklonil. „Dovolte, abych vás doprovodil domů, Jess!“ slyšela teď znovu jeho hlas, zněl jí v uších. Pak už nic.

V tomto okamžiku všechny její vzpomínky končily. K jejímu domu to byla od školy půlhodinka chůze, ale ona si nepamatovala, že by přešla hlavní ulici, kde býval i dlouho po půlnoci hustý provoz, nebo že by kráčela po rušném chodníku, kde měli v této horké červencové noci v polovině obchodů stále otevřeno. Ani že by zahnula na náměstí s teráskami restaurací a maličkou oázou zaprášených keřů a stromů, krčících se uprostřed za naježeným ochranným litinovým plotem a obklopených spoustou odhozeného smetí. Ani že by odemykala domovní dveře, stoupala po schodech, otevírala dveře bytu a vcházela, natož že by svému průvodci nabízela další skleničku.

Nejen ne Ashleymu. Panebože, dej, ať to není Ashley.

Musel to být Ashley. Lidé ji varovali. Tvrdili, že dovede být násilnický. A že si v její přítomnosti počíná příliš suverénně, příliš fyzicky. Ale ona na to nedbala. Věděla své. Uvědomovala si jeho potenciál a nic nedokázalo umenšit její odhodlání mu pomoci.

Pokud by to byl Ashley, byla to její chyba? Vyprovokovala ho snad, aby se s ní miloval? „Ne!“ To slovo z ní vyklouzlo jako zoufalý šepot. „Ne, tak to nebylo. Nemohlo to tak být!“ Konečky prstů přejela po modřinách na pažích. Ať jí tohle udělal kdokoliv, musel se jí zmocnit silou a pevně ji držet. To nebylo milování, to bylo znásilnění.

Dlouho stála pod sprchou, třebaže si uvědomovala, že by to neměla dělat. Pokud ji někdo znásilnil, měla by zavolat policii a jakoukoli stopu po tom ve svém těle uchovat. Jak se ale drhla houbou, věděla zároveň, že by se nikdy nepřiměla podstoupit hanbu policejního vyšetřování. Absolvovala je jedna z jejích studentek. Sama s ní tenkrát šla do chladné, neosobní služebny, kde se dívky vyptávali, vyšetřili ji a nakonec jí neuvěřili. Jess se při té vzpomínce zachvěla odporem. Tohle by nikdy nepřipustila. Nikdy. Cítila, jak se v ní pomalu vzmáhá hněv. Bez ohledu na to, kolik ji kdo přiměl vypít, a i kdyby jí třeba dal do nápoje drogu, aby ji donutil se mu podvolit a pak zapomenout, ona zjistí, kdo jí to udělal, a postará se, aby za to tvrdě zaplatil!

Jak tak seděla na kraji pohovky zahalená v koupacím plášti a v duchu znovu a znovu probírala fakta, na něž si vzpomínala, cítila, jak se opět začíná třást. Pozvala Ashe dál? Koneckonců, několikrát s ním tancovala. Dala si skleničku. A po ní další a ještě další. Kdo jí je nosil? Nedokázala si vzpomenout.

Očividně příliš mnoho pila, ale nebylo v tom pití ještě něco? A ona bez ohledu na to, v jakém byla stavu, svolila k sexu? Byl jí příjemný? Ruce měla chladné a vlhké. Cítila, jak se jí kdesi pod hrudním košem začíná zvedat žaludek. Pokoj se jí opět roztočil před očima.

Pojednou si uvědomila, že venku na schodech slyší kroky rychle se blížící vzhůru k jejímu bytu. Ztěžka se zvedla, přeběhla ke dveřím bytu, zamkla je na závoru, upevnila řetěz a pak se celá roztřesená a plná strachu, jaký dosud nikdy nezažila, pomalu sesula na podlahu. Opřela se o zeď a přitáhla si bílý koupací plášť blíž k tělu. Po tvářích jí stékaly slzy. Kroky bez zastavení proběhly okolo jejích dveří a dozněly kdesi v horních poschodích.

Nakonec usnula tam, kde seděla, na podlaze a opřená zády o stěnu.

Probudilo ji teprve klepání. Klika dveří se pohybovala. Dech se v ní zatajil. Vzhlédla a zvedl se jí žaludek.

„Jess, jsi tam?“ Byl to Willův hlas. „Jess, jsi v pořádku? Poslyš, chtěl jsem se ti omluvit za ten včerejšek. Choval jsem se jako idiot. Moc mě to mrzí.“ Nadlouho se rozhostilo ticho a pak zaslechla povzdech. „Jess? Jsi tam? Děje se něco?“ Následovala další odmlka a po ní netrpělivé zvolání. „Uvidíme se v pondělí. Při úklidu, ano, Jess?“ Slyšela, jak se Will odvrací ode dveří, jak sbíhá ze schodů, a nakonec zaslechla, jak za ním dole bouchly domovní dveře. Pak se rozhostilo ticho.

Choval se jako idiot?

Ale jak se choval jako idiot?

Will to určitě být nemohl. V minulosti se nejednou pohádali, obzvlášť před rozchodem. A víc než hádali. Prali se. Ale on by ji nikdy k ničemu nenutil proti její vůli. Či snad ano?

Dokázal by jít za ní a za Ashem? Pokud to udělal, mohl se dostat dovnitř. S jistotou věděla, že má stále klíč od jejího bytu, a to prese všechno ujišťování, že jí ho vrátil. Nakonec spolu včera večer přece jen tančili. A víc než jednou. Na to si vzpomínala. Na okamžik si vybavila, jak kolem ní s láskyplnou důvěrností ovinul paže a jak se v nich bezděky uvolnila A byl to nakonec Will, kdo se po pár minutách odtáhl a tančil dál sám v rytmu hudby, zatímco ji nechal tančit také samotnou.

S unaveným povzdechem zavřela oči.

Mnohem později zaslechla paní Lalovou z přízemního bytu, jak otevírá domovní dveře a vychází ven. Její pantofle pleskaly o zem. Šla jen na roh do obchodu, nepotřebovala se tedy přezouvat. Přes všechnu svou mizérii se Jess vzmohla na laskavý úsměv. Stará dáma na ni někdy zdola zavolala, jestli nechce přinést nedělní noviny nebo mléko, ale dnes ne. Dnes bylo ticho. Možná slyšela Willa, jak u ní buší na dveře, a myslela si, že Jess je někde pryč.

Ztěžka se vyškrábala na nohy, přešla k oknu a vyhlédla dolů. Po ulici se šourala paní Lalová, modrý propínací svetr navlečený přes dlouhé sárí a šedivé vlasy sepnuté do neuspořádaného uzlu. Jak ji tak Jess pozorovala, stařenka náhle zaváhala, zpomalila a přešla na druhou stranu ulice. Jess by ráda věděla proč. Zamračila se. Pak je uviděla. Dva černé mladíky, potloukající se tam, kde ulice ústila do náměstí. Chvíli je pozorovala a hrdlo se jí stahovalo. Jeden z nich byl Ash. Druhý byl jeho starší bratr Zac. Stáli, upřeně se na ubohou paní Lalovou dívali a očividně se bavili jejími rozpaky. Jess viděla, jak Zac něco volá, a stará dáma přidala do kroku. Mířila k obchodu. Možná by Jess měla sejít dolů a zahnat je. Ostatně, co tu pohledávají? Oba přece bydlí v Constable Estate, na druhou stranu od školy. Téměř jako by si uvědomoval, že ho pozoruje, Ash se náhle pohnul. Vkročil do silnice, kde ho mohla lépe vidět a on možná mohl zahlédnout ji a ona viděla, jak směrem k jejímu oknu opět skládá složitě teatrální, dvornou poklonu. Viděla Zaca, jak se směje a předvádí polovičatý kopanec mířící na bratrovu hlavu, zatímco Ash vyslal k jejímu domu vzdušný polibek. Pak se oba hoši otočili a nonšalantně zamířili ke stanici podzemní dráhy na rušné High Street.

Jess ucouvla od okna. Nemohl ji vidět. Byl příliš daleko. A nevěděl přece, kde bydlí. Či lépe řečeno, neměl by to vědět. Cítila, jak se jí zmocňuje ledový chlad. Udělal to on. Byl to Ash a teď se jí vysmívá. Bože, co jen bude dělat? Naznačil jí, co udělal. Se škodolibou radostí. Věděl, že ona ho nepotrestá. Vyzýval ji, aby to jen zkusila. Proto se klaněl. Její nejlepší student. Myslela, že si získala jeho důvěru a úctu, a on se jí takhle odvděčil!

* * *

V pondělí ráno zavolala Brianu Barkerovi, že dává výpověď. Řekla mu, že je nemocná. Příliš vystresovaná, než aby mohla dál učit. Pak zašla za svou lékařkou, která jí potvrdila, že výpadek paměti skutečně mohl být způsobený nějakou drogou. Pro jistotu si koupila antikoncepční tabletu. Na HIV test nepomyslela stejně jako na ostatní testy, na nichž lékařka trvala. Viděla její ustaraný výraz, když ji prohlížela „Jestli nevíte, kdo to byl, Jess,“ řekla, „nemůžete riskovat. Ty podlitiny, ztuhlost svalů. V téhle záležitosti jste jistě nebyla dobrovolným účastníkem. Máte pravdu, byla jste znásilněna a měla byste jít na policii.“ V téhle věci ale Jess svůj názor nezměnila. Zbytek dne strávila v depresi a sebelitování.

Chvíli po páté se znovu rozezněl zvonek. Tentokrát otevřela. Byl to Dan. Při pohledu do její bílé tváře na okamžik zaváhal, ale pak prošel kolem ní, zamířil rovnou do obývacího pokoje a usadil se v křesle u okna „Tak co je s tou výpovědí, o které jsem se doslechl? To nemyslíš vážně! Škola tě potřebuje. Já tě u sebe na katedře taky potřebuju. Navíc výpověď se dává s pololetním předstihem.“

„Oznámila jsem Brianovi, že jsem nemocná,“ řekla po chvilce ticha

„A jsi?“ Pozorněji hleděl do tváře.

Pokrčila rameny. „Ne. Ano. Mám svoje důvody, Dane. Mrzí mě, že jsem tě zklamala.“ Vzpurně na něho pohlédla. Pak odvrátila zrak. Seděla nejisté na kraji křesla proti němu.

„Jsi moje nejlepší profesorka literatury. Dokázala jsi zázraky. Jsi součástí týmu, Jess,“ mluvil opatrně. „Nemůžeš mi říct, proč chceš odejít?“ Přivřel oči. Stále ji bedlivě pozoroval.

Zavrtěla hlavou. „Promiň.“ I navzdory teplému odpolednímu vzduchu proudícímu oknem dovnitř spolu se zvuky provozu, doléhajícími sem z High Street, se zachvěla zimou.

„No tak. Potřebuju znát důvod. Pravý důvod. Co se stalo tak hrozného? Je v tom Will? Viděl jsem, jak tě otravoval kvůli tanci.“

Pokrčila rameny.

, Jess?“ Předklonil se, natáhl ruku a položil jí dlaň na koleno. Ucukla a on se zachmuřil. „Co se děje?“ Zavrtěla hlavou.

„Byl to Will, vid? Provedl něco, co tě vyvedlo z míry.“ Vstal, poodešel několik kroků a zase se vrátil. „Ublížil ti?“

Zavrtěla hlavou. Nedokázala mu nic říct. Nikomu nemohla říct, co se jí stalo. „Byl to Will, viď?“ opakoval Dan. „Nikdy jsem tomu arogantnímu zmetkovi nevěřil.“

„Nemá s tím nic společného, Dane.“ Tiskla v ruce kapesník. „Na diskotéce jste se pohádali. Viděl jsem vás.“

„Nebylo to nic vážného.“

„Mně to vážné připadalo.“ Přivřel oči. Na okamžik zavládlo ticho. „Proč jste se s Willem rozešli?“

„Do toho ti nic není, Dane. Nechci o tom mluvit.“

„Vypadal pěkně naštvaně, když jsi po diskotéce odešla. Nepřekvapilo by mě, kdyby šel za tebou a za Ashleym k tobě domů.“ Následovala další chvíle ticha „Nebo to byl Ashley? Ashley ti něco udělal!“ otázal se Dan tiše. „Ten malý ničema. Co se stalo, Jess?“

„Nic.“ Zaťala ruce v pěst. „Nech to být, Dane.“

Na okamžik se oba opět odmlčeli a ona si v duchu vybavila Ashe u kovového plotu na náměstí. Jeho úklonu. Drzý pohled, který vyslal vzhůru k oknům jejího bytu. Vzdušný polibek. Snažila se vytěsnit tu představu z hlavy, ale ona odmítala zmizet. Tančila s ním. Líbil se jí. Provokovala ho. Možná v něm vzbudila falešné naděje. Nešťastně povzdechla. Ten hoch byl tak nadaný, na nejlepší cestě získat nejskvělejší ohodnocení. Kdyby proti němu vznesla obvinění a mýlila se a on to nebyl, policejní vyšetřování by mu stejně ublížilo. Cejch by z něj už nikdy nikdo nesmyl.

„Takže ty ses už rozhodla.‘4 Dan se vzdal dalšího vyptávání. „Chceš určitě odejít.“ Pozoroval ji tak upřeně, až měla pocit, že jí čte myšlenky. Přikývla

Ještě několik okamžiků na ni mlčky hleděl. „Fajn. S Brianem to nějak vyřídím.“ Zřejmě se rozhodl, že už se s ní nebude přít. „Neboj se, dostaneš skvělé ohodnocení. O to se postarám, jestli ti jde o tohle. A pokud to vezmu z té světlejší stránky, pravděpodobně získáš fantastické místo v nějaké soukromé dívčí škole. To bude pro tebe nejlepší.“ Krátce a ostře se zasmál a ona se nad náhlou trpkostí jeho slov lehce zachmuřila „V létě si udělej volno, Jess,“ pokračoval. „Zapomeň na všechno, co tě tak rozladilo, a na podzim začni zase znovu!“ Předklonil se a opět jí poklepal na koleno. „Ať se stalo cokoliv, Jess, hod‘ to za hlavu. Nemysli na to. Zapomeň.“

II.

Stephanie Kendalová seděla u pracovního stolu a tvořila dekory na celý tác malých ozdobných šálků připravených k závěrečné glazuře. Vyhlédla z okna a zamračila se. Do zahrady už přestalo svítit slunce. Po trávníku směrem k ateliéru, kde pracovala a poslouchala rádio, se plazily dlouhé stíny. Předklonila se a přístroj vypnula. V náhlém tichu k ní otevřeným oknem dolehl vzdálený zpěv drozda. Třebaže byla o poznání menší a zaoblenější než její sestra Jessica, obě ženy si byly nepopiratelně podobné. Tuto podobnost zdědily po matce Aurelii Kendalové spolu s láskou k literatuře, s výtvarným nadáním, půvabem a nekonvenčností. Na matčino rozhodnutí žít v mezidobích, kdy se jako novinářka a autorka cestopisů zrovna netoulá po světě, jako poustevnice v malém domku uprostřed divokých francouzských Pyrenejí, zareagovaly obě její dcery tím, že se po ukončení studií a pedagogických kurzů usadily ve vnitřním Londýně. Jess tam dosud žila. Zato Stephanie se mu uzavřela, k jeho zářivým světlům se obrátila zády a peníze z rozdělení majetku po svém posledním rozvodu investovala do tohoto svého snu, malého venkovského hospodářství nedaleko míst, kde žila její matka předtím, než se rozhodla vyměnit velšské kopce za francouzské velehory.

Nebyla si už ale tak jista, že udělala dobře.

Odložila štětec, natáhla se pro hadr a otřela si prsty. Přitom se znovu zamračila. Ten zvuk byl tak tichý, že ho přes hudbu z rádia stěží zaslechla. Pouhé cvaknutí z protějšího konce ateliéru, nic víc.

Přelétla zrakem poličky s keramikou, pytle hlíny, nádoby s glazurou i plechovky s barvami na stole u zdi. Hrubé kameny staré stodoly byly doběla opršelé, úzká středověká okna zasklená, nerovné trámy vysoko nad její hlavou obroušené a sem tam z nich trčel ozdobný železný hák, z něhož visely exotické slaměné aranže a skleněný mobil tichounce cinkající v průvanu dar od jednoho z mnoha obdivovatelů. Vtom se to ozvalo znovu. Cvaknutí následované tichým zachřestěním. Zatímco pracovala, muselo se otevřenými dveřmi dostat dovnitř nějaké zvíře nebo pták a teď se motalo v poličkách. Tiše odšoupla vysokou stoličku a vstala.

Několik minut pečlivého prohledávání ji nepřivedlo na žádnou stopu. Zdroj toho zvuku nenalezla a začínala si stále víc a více připadat nesvá. Cítila, že tam něco nebo někdo je. A pozoruje ji. Cítila upřený pohled těch očí v zátylku.

„Haló?“ Dokonce i jí samotné se zdál její hlas nervózní.

Přešla ke dveřím a vykoukla ven. Stodola, kde měla ateliér, přisedala v pravém úhlu k domu s jeho vybledlými kameny a střechou ze starých velšských břidlicových tašek, který spojila nově přestavěnou chodbou s kuchyní. Dveře, u nichž stála, vedly rovnou do původního hospodářského dvora ve tvaru L, kde stálo zaparkované její auto, obklopené terakotovými květináči s trsy levandule a rozmarýnu. Zachmuřila se. V době, kdy tento horský stateček kupovala, jí jeho naprostá osamělost připadala jako veliká přednost a ona zdejší ticho a klid většinou zbožňovala, i když si musela přiznat, že ten klid často nemívá dlouhého trvání, protože jejími dveřmi proudily zástupy přátel. Avšak v poslední době, když tu pobývala sama, ji cosi začalo znepokojovat. Byl to pocit, že ji někdo pozoruje. Že v domě s ní někdo nebo něco je. Ne lidská bytost, s touhle eventualitou by si podle vlastního mínění poradila Ne. Bylo to něco mnohem nepostižitelnějšího. Zlověstnějšího. A nešlo jen o zvuky, třebaže se přistihla, že soustavně naslouchá a uvědomuje si je i přes hudbu a hlasy linoucí se z rádia Ne, bylo to něco jiného.

Otočila se zpátky do ateliéru a vtom se jí zatajil dech. Na pouhý zlomek vteřiny se u protější hrany stolu mihl stín. Zamrkala a byl pryč. Anebo tam vůbec nikdy nebyl?

Zvenčí zaslechla krákat vránu letící nad údolím. Její stín se letmo mihl po teplých dlažebních kamenech dvora. Ten viděla jistě. Stín ptáka S úlevou se obrátila a chystala se vejít do stavení, když vtom v kuchyni začal vyzvánět telefon.

„Steph, tady Kim!“ Zdálo se, že ten veselý hlas vyplnil každičké zákoutí sluncem. „Přemýšlela jsi už o mém pozvání? Přijeď za mnou do Říma, Stephanie, prosím tě o to. Můžeš tady pracovat. Můžeš si dělat, co chceš. Straším teď v tomhle bytě úplně sama. Všichni mí přátelé někam na léto odjeli. Musím tu vydržet ještě pár týdnů, než vyrazím k Jezerům, a moc tě tu potřebuju!“

Stephanie se nervózně ohlédla přes rameno do ateliéru. Když ji Kim pozvala, poprvé váhala. Vadilo jí, že v létě bude v Římě nesnesitelné vedro a hluk. A Kim, která ovdověla po necelých deseti letech manželství se svým báječným, zbožňujícím starším manželem, až příliš skvělým a dokonalým, než aby to mohla být pravda, uvelebená v nádherném bytě ve starém římském paláci a s manželovým obrovským jměním, které teď měla jen pro sebe, také rozhodně nemohla být tak osamělá, jak to líčila. Ale možná přece jen byla a kouzlo Říma bylo možná příliš vzrušující, než aby je šlo ignorovat. Koneckonců, Stephanie neměla co ztratit. Snad jen výdělek za týden práce na keramických šálcích. Přinejhorším by mohlo přijít zjištění, že už spolu s Kim nevychází tak skvěle jako za starých dobrých časů na vysokoškolské koleji. O půl hodiny později tedy zapnula počítač, koupila si přes internet letenku a vytáhla ze skříně kufr.

* * *

Jess mlčela a smutně se usmívala, zatímco sestřin hlas zvonil v telefonu. Pak se náhle na okamžik odmlčel.

„Jess? Jsi tam? Neraduješ se se mnou? Znáš přece Kim, ne? Zůstaly jsme spolu v kontaktu.“ Ve Stephaniině hlase byl již znát zpěvný velšský přízvuk.

„To je fantastické, Steph. Jen…,“ Jess stiskla rty. „Jen jsem tě zrovna chtěla poprosit, jestli bych v létě nemohla přijet na Ty Bran a nějakou chvíli se u tebe zdržet. Mám už Londýna po krk a zoufale si potřebuju odpočinout. Někde, kde mě nikdo nenajde. Chci jen trochu klidu a malovat. Možná se i zamyslet nad tím, jestli nezměnit životní styl. Uvažuju o změně zaměstnání. Docela by mě zajímalo, jestli bych se uživila jako malířka“ Nemělo smysl hovořit o pravých důvodech a kazit Stephanii den. Nemělo smysl probouzet v ní pocit, že by měla zrušit báječnou dovolenou.

„Ale to je skvělé!“ Stephaniinu obvyklou schopnost prokouknout sestřiny nálady otupilo její vlastní vzrušení., Jen přijeď a udělej si pohodlí. Po pravdě řečeno, budu ráda, když se v mé nepřítomnosti o dům někdo postará. Kytky v květináčích potřebují čas od času zalít. Jestli přijedeš, bude to perfektní. Budeš tu mít naprostý klid a můžeš si tu po libosti malovat i přemýšlet.“

Když Jess položila telefon, ještě chvíli seděla a hleděla do okna. Dělá správně? Přistupuje na to, aby ji někdo vyštval z práce, kterou miluje, z bytu, jejž zbožňuje, z města, které si oblíbila, a připouští tak, aby si myslel, že mu to projde? A ono mu to projde! Žádná policie. Žádná identifikace. Pro něj z toho nevyplynou žádné důsledky.

Oknem do místnosti svítilo slunce. Dopadalo na její bledě zelený koberec a osvětlovalo každý drobný detail jeho vzoru. Pojednou zaslechla, jak dole bouchly dveře. Na schodech se ozvaly kroky. Pevné, rázné, mužné. Polkla. Mezi lopatkami jí stékal pot. Zamkla dveře bytu? Ale jistě. Začala tím být přímo posedlá. Seděla, neschopná pohybu, oči upřené na kliku dveří, soustředěná na ozvěnu kroků rozléhající se prostorem. Kroky došly na podestu před jejími dveřmi a zastavily se. Na okamžik zavládlo naprosté ticho. Pak se kroky opět pomalu rozezněly a pokračovaly do dalšího patra. Teprve tehdy si uvědomila, že úplně přestala dýchat. Třásla se od hlavy až k patě. Vyskočila, vběhla do chodby a zkontrolovala řetěz na dveřích. Byl na svém místě stejně jako závora a západka Tehdy se její strach jako obvykle proměnil ve zlost. Tohle jí udělal! Nikdo, nikdo nemá právo ji takhle terorizovat, nutit ji, aby se cítila takhle zranitelná a ohrožená, navíc ve vlastním bytě! Bylo to absurdní. Nenáviděla muže, který jí tohle udělal, a nenáviděla sama sebe, že ze sebe nechala udělat oběť. Nebude žádnou obětí. Nějak musí znovu získat pochroumané sebevědomí.

Venku to bylo lepší. Cítila se tam bezpečněji. Na rušné ulici, uprostřed hluku, v přeplněných obchodech, nad sklenkou latté u stolku stojícího na chodníku před jednou z kavárniček, kde pozorovala holuby proplétající se neohroženě mezi nohama kolemjdoucích a uskakující před koly kár a bicyklů, všude tam jí bylo líp. Hospodu naproti přes ulici zdobily poutače, jež rozervaly zimní vichry, ale ony tu visely ještě řadu měsíců po akci, kterou inzerovaly:

Dvě jídla za cenu jednoho. Sledujte dnešní zápas u nás!

Přímo před ní, zadržován zábradlím, které mu bránilo přelít se do rušného provozu, čekal chumel lidí, až blikne zelená a oni budou moci přejít na druhou stranu. Naskočila zelená a lidé se dali do pohybu, avšak za nimi už se tvořil další houf. Přímo nad ní, ve větvích stromu, vězel zachycený jako mrtvý pták stříbrný balónek a vzdouval se v zeleném listí. Na konci ulice se proudy aut točily v nekonečném tanci na malém kruhovém objezdu. Jess usrkla kávy. Nechtělo se jí ani pohnout. Okolní hluk byl vytrvalý, přímo ohlušující. Řev motorů, hudba, vrkání holubů na římsách budov vysoko nad její hlavou, lidské hlasy a smích, křik, nadávky, klakson couvajícího náklaďáku a co pár vteřin zvonící mobily. Na pozadí sílícího lomozu tvořily jejich neodbytné vyzváněcí melodie nekonečnou kakofonii zvuků.

Právě tady se až doposud cítila v bezpečí. Doma Pojednou to však všechno začala nenávidět. Chtěla jen ticho.

* * *

Začala systematicky balit. Dělat pořádek v papírech a odpoutávat se od školy i od přátel Pouze na léto, vysvětlovala. Odjíždí, jen aby mohla být nějakou chvíli sama Mít příležitost trochu malovat. Nikomu neřekla, kam odjíždí. Dělala, že to je tajemství. Jede jen tak pro zábavu. Kvůli samotě. Nebude to napořád. Miluje svůj byt, nechce ho prodat. Jen potřebuje trochu prostoru. Někde v bezpečí. Někde, kde ji nikdo nenajde.

Když vcházela do bytu, zazvonil telefon a ona ho bezstarostně zvedla v domnění, že jí volá ředitelova sekretářka Jane kvůli nějaké další byrokratické hlouposti, kterou je třeba vyřešit. „Haló?“ Pracně držela sluchátko u ucha, ruce plné nákupu, který vykládala na stůl. Dveře bytu za sebou nechala otevřené.

„Jakpak se máš, Jess? Už ses dala dohromady?“ Hlas v telefonu byl tlumený, hluboký. Nepoznávala ho.

„Kdo je to?“ Nákupní tašky jí spadly na zem. Otočila se, udělala dva kroky zpátky ke dveřím, zabouchla je, natáhla se pro řetěz a zajistila je. „Wille, jsi to ty?“ Už jí dvakrát nebo třikrát volal, ale ona se s ním odmítla bavit.

Na svou otázku nedostala odpověď. Na druhém konci někdo ještě několik vteřin byl a poslouchal, cítila to, ať to byl kdokoliv. Pak zavěsil.

Když pokládala sluchátko, měla ruku zvlhlou potem. Posadila se ke stolu a zabořila hlavu do dlaní. Snažila se zklidnit dech. Zavolej policii, napadlo ji. Měla by teď zavolat policii. Ale jak by mohla? Už se jednou rozhodla, že nikoho volat nebude, a na tom byla odhodlána trvat. Prudce vstala, znovu sáhla po sluchátku a třesoucí se rukou vytočila 1471. Volající telefonoval ze skrytého čísla

O půl hodiny později telefon zazvonil znovu. Stála a několik okamžiků na něj hleděla, než ho zvedla.

„Jess? Chtěl jsem se jen ujistit, že jsi od ředitelovy sekretářky dostala všechna úřední lejstra.“ Byl to Dan. Volal ze školy. Když hned neodpověděla, jeho hlas zostřil. „Co je, Jess? Co se stalo?“

„Někdo mi volá, Dane. Když to zvednu, neodpoví mi. Tentokrát se mě ale zeptal, jak se mám. Teprve pak zavěsil.“

„Poznala jsi ten hlas?“

„Ne.“

„Takže to nebyl Will?“

„Ne, myslím, že ne. Nevím. Neřekl jsi Willovi, kam jedu, viď, že ne, Dane?“ Dan byl jediný, komu to pověděla. Znal Stephanii stejně dlouho jako ji. Všichni tři spolu studovali na koleji.

„Chtěla jsi, abych ti slíbil, že nic nepovím.“

„A myslela jsem to vážně.“ Kousla se do rtu.

„Jestli to nebyl Will,“ řekl pomalu, „mohl to být Ash.“

Zhluboka se nadechla „Ne. Ano. Já nevím.“

„Ash je herec. Dokázal by změnit hlas, Jess. Jistě, neměl by znát tvoje číslo. Ale někdo mu ho mohl dát. Mohl se podívat na telefon, když byl u tebe v bytě.“ Na okamžik se odmlčel. „Byl u tebe, viď, Jess?“ Když neodpovídala, pokračoval. „Nebo si ho možná našel tady, v Janině kanceláři. Vím, že děcka by sem neměla mít přístup, ale chodí sem.“

Mlčky přikývla.

„Chceš, abych za tebou přišel?“

„Ne. Ne, Dane. Nedělej si starosti. To je v pořádku.“

„Dobře. Kdybys mě potřebovala, víš, kde jsem. Kdy odjíždíš?“

„Za den za dva Jakmile vyřídím všechny písemnosti.“

„Fajn. Dávej na sebe pozor. Zítra ti zavolám, ano?“

Její kufr ležel otevřený na posteli. Když telefon znovu zazvonil, skládala do něj právě poslední kousky oblečení. Na okamžik se zarazila. Srdce se jí rozbušilo, ale pak se natáhla k nočnímu stolku a zvedla sluchátko. Nikdo se neozval.

„Haló?“ Zachvěla se. „Kdo je to? Mohl byste mi to říct? Jsi to ty, Ashi?“ Bez odpovědi. „Haló?“ Zatřásla sluchátkem. „Haló? Kdo je tam?“

Na druhém konci drátu se ozval tichý smích. Mužský. Hluboký. Anonymní.

Položila sluchátko. Projel jí strach. Ten bídák si to vychutnává. Dobrá, ona mu to uspokojení nedaruje. Pohlédla v rychlosti na hodinky. Mohla by odjet ještě dnes večer. Hned teď. Nic ji tu už nedrží. Na těch pár týdnů si dokonce našla i nájemce, který se jí postará o byt. A když teď okamžitě odjede, stihne možná ještě Stephanii, než ta odjede do Říma. Ve Walesu bude v bezpečí. Tam ji nikdo nenajde. Pohlédla na mobil. Na ten jí dosud nevolal. Zřejmě nezná číslo, což je o důvod víc, proč se domnívat, že to nebyl Will. Will číslo jejího mobilu zná. Zná i Stephaniinu adresu – dokonce byl i na Ty Bránu. Ví všechno, co jen o ní vědět lze. Jejím trýznitelem tedy nemůže být Will. Kdyby to byl on, je ztracena Will by okamžitě uhodl, kam jela.

Slabým článkem jejího plánu byl Dan. Jediný člověk, který ví, kam skutečně jede. Zvedl telefon na třetí zazvonění.

„Dane, kdyby se po mně kdokoliv ptal, řekni, že jsem odjela se Stephanii a Kim na léto do Itálie, ano?“

Chmurně se pousmála, když slyšela, jak se Dan baví. Ostatně, to, co řekla, mohla docela dobře být pravda. Kdyby to Kim, nevadilo možná by se za Stephanií i rozjela. V každém případě neuškodí přihodit do kabelky pas.

Zavřela kufr a postavila ho ke dveřím bytu. Obsah lednice přemístila do kartónové krabice a cestovní chladničky, papíry rozházené po psacím stole do brašny spolu s notebookem a do další kartónové krabice složila dvě neduživé pokojové květiny, k nimž přihodila barvy a skicáky, které pro nedostatek času až příliš dlouho zanedbávala

Opatrně otevřela dveře a vykoukla na chodbu. Rezervní klíč, už dala paní Lalové, která jí slíbila, že dá na byt pozor, než přijde nájemník. Auto měla zaparkované o dvě ulice dál. Z kuchyňské poličky vzala klíče a seběhla ze schodů. Bylo ještě brzy a ulice, kudy lidé spěchali z práce domů, tonuly v záplavě slunce. Přes hluk pouličního provozu slyšela dozvuky hudby a z indické restaurace nedaleko vchodu do metra k ní zavanula vůně připravovaného masa.

Někdo, pravděpodobně paní Lalová, nechal dveře do ulice zavřené na závoru. Odjistila ji, zaváhala, vykoukla ven, rozhlédla se vpravo i vlevo a pak otevřela a vyšla. Nezamkla kvůli staré paní, až se bude vracet, a rozběhla se přes náměstí najít auto. Bylo jako obvykle těsně obstavené jinými a střecha byla hojně potřísněna trusem ptáků usazených na platanu, pod nímž parkovala. Po chvilce opatrného manévrování se jí podařilo vůz vyprostit. Vrátila se s ním k domovu a zaparkovala ve druhé řadě před domem. Vstupní dveře byly stále ještě otevřené. Zamračila se a rozhlédla kolem. Paní Lalovou ani nikoho ze spolunájemníků bydlících v horních poschodích nezahlédla. Na rohu postávala parta kluků, opodál skládali zedníci do vozu žebříky a kbelíky s fasádní barvou a z chodníku se na ně smály dvě černošské dívky v pestrém oblečení. Za nimi Jess zahlédla dvě ženy v černých šátcích. Poblíž domovních dveří nikdo nebyl; nikdo, kdo mohl vyjít z domu. Opatrně se do nich opřela a otevřela. Rozhlédla se po chodbě. Všude vládlo ticho. Po dvou schodech najednou vyběhla na podestu prvního patra. Byla tam tma, někdo opět rozbil žárovku.

„Haló?“ hlesla nervózně. „Je tu někdo?“

Žádná odpověď.

Třesoucí se rukou zašátrala v kapse a vytáhla klíče. Sotva stačila první z nich zasunout do klíčové dírky, dveře bytu se rozlétly. Dech se jí zatajil. Nakoukla dovnitř. Její kufr, tašky i krabice stály na svém místě. V bytě vládlo ticho, avšak cosi se změnilo. Někdo se tam musel dostat. Vytušila to. Cítila to. Nasála nosem vzduch. Voda po holení. A pot.

„Wille?“ Vůni, kterou cítila, nepoužíval, avšak byl jediný, o kom věděla, že má klíč od jejího bytu. Pokud ovšem sama nenechala dveře otevřené. Ale to nenechala. Nebo ano? Věděla, že zavírala Ale opravdu? „Wille, jsi tu?“ hlesla roztřeseným hlasem. Byla ve střehu, připravená dát se útěk.

Žádná odpověď.

Opatrně nahlédla do obývacího pokoje. Na konferenčním stolku ležela veliká kytice.

Srdce se v ní zastavilo. Rozhlížela se po pokoji, strnulá jako zajíc ve světle reflektorů.

„Wille?“ Hlas se jí chvěl.

Všude ticho. I v tom panickém strachu, který se jí zmocnil, najednou cítila prázdnotu bytu.

„Wille?“ Po špičkách zamířila ke dveřím do ložnice. Nikdo tam nebyl. Vzorně ustlaná postel, pečlivě poklizené povrchy, zpola zatažené závěsy, to vše bylo tak, jak to zanechala. Obrátila se a nahlédla do kuchyně i do koupelny. Obě byly prázdné. Zdálo se, že dovnitř nikdo nevešel. Pokud mohla soudit, jejích krabic u dveří se nikdo ani nedotkl. Ať byl za tu krátkou dobu, co byt opustila, uvnitř kdokoli, už odešel. Zavřela vstupní dveře, zhluboka se nadechla a vrátila se ke květinám. Mezi růžovými a modrými poupaty chryzantém v růžovém celofánu, ovázaných růžovou stuhou, uviděla malou obálku. Chvějící se rukou ji vytáhla a otevřela.

Z Troila a Cressidy:

Díky za všechno. Sbohem.

Pod tím bylo v rychlosti naškrábáno:

Měla jste otevřeno. Mrzí mě, že jsem vás nezastihl doma A.

Takže v jejím bytě byl Ash. Ne Will. Ash, který citoval Shakespeara z Trolla a Cressídy. Musel ji sledovat a čekat, až vyjde, aby se mohl vplížit dovnitř. Zavřela oči a otřásla se.

Naložit věci do auta jí trvalo deset minut. Když spěšně vybíhala do schodů a se všemi taškami a krabicemi zase sbíhala dolů, neustále se rozhlížela po chodníku. Konečně měla všechno ve voze. Vrátila se ještě naposledy do bytu a rozhlédla, aby zkontrolovala, zda na nic nezapomněla. Zůstala tu jen kytice květin. Se znechuceným úšklebkem ji vzala a nacpala do odpadkového koše. Obálku hodila za ní. Pak vyběhla ze dveří, zamkla za sebou na dva západy a spěchala do auta.

Jen co dosedla za volant, rychle se zevnitř zamkla a zhluboka se nadechla, aby se trochu uklidnila a setřásla panický strach. Už je po všem, pomyslela si. „Není tu. Nedozví se, kam jedu. Budu v bezpečí,“ šeptala si polohlasem, když zastrkovala klíč do zapalování a startovala.

III.

Ve chvíli, kdy starý ford zadrncal na příjezdové cestě k domu, pohlédla Jess přes přední sklo na sestřino malebné hospodářství schoulené na zalesněném svahu a zaplavil ji silný pocit štěstí a úlevy. Ten ovšem poněkud zakolísal, když vjela do dvora a vypnula motor. Kde je Stephaniino auto? Dům byl prázdný. Přijela pozdě. Stephanie už odjela, proč by jinak byly domovní dveře zavřené? Po celý ten čas, co tu Stephanie žila, je zavřené nikdy neviděla dokonce ani v zimě.

Celá rozlámaná po dlouhé cestě vystoupila z auta a rozhlédla se. Zahnala náhlý pocit osamění a vydala se hledat klíč. Byl v obvyklé skrýši pod terakotovým květináčem na zápraží před vchodem do domu, omotaný pavučinami –důkaz, jak zřídka jej někdo používá. Jak se pro něj shýbala, z hnízda ve stínu nad její hlavou vylétla rozhořčená vlaštovka a zanechala za sebou chumel zpola opeřených mláďat deroucích se ven z hnízda a zvědavě si ji prohlížejících.

Zastrčila klíč do zámku, ztěžka jím otočila, otevřela a vešla. V domě vládlo nezvyklé ticho.

Její sestra byla společenská žena. V minulosti, kdykoliv ji Jess navštívila, by] dům plný lidí malířů a spisovatelů utíkajících z města i bývalých milenců či manželů, kteří se sestrou zůstávali v podivuhodně dobrých vztazích, kolegů učitelů z fakulty v západním Londýně, kde Stephanie deset let učila, než se začala cele věnovat keramice, lidí, s nimiž se seznámila na svých cestách, zvířat, která se za ní stahovala z širokého okolí, jakož i náhodných známých, s nimiž se za svých pracovních cest seznámila jejich matka, a nasměrovala je k dceři do Walesu. Když Jess vyložila věci z auta a začala pomalu prozkoumávat dům, který bude přes léto jejím hájemstvím, čekala, že na ni každou chvíli z některého z pokojů vykoukne rozespalá tvář či se objeví zatoulaná kočka, ztracené jehňátko nebo nějaký umělec bez domova, který vyspává kocovinu. Nikdo tam ale nebyl. V domě bylo vzorně uklizeno, avšak prázdno. Na kuchyňském stole našla vzkaz a bonboniéru.

Promiň, že tu už nejsem, abych tě uvítala. Užij si dosyta klidu. Zůstaň tu, jak dlouho budeš chtít. Myslím to vážně. Víno je v lednici. Už se těším, až se uvidíme. S+++

Jess se usadila v největším z hostinských pokojů. Byla v něm manželská postel s patchworkovým přehozem, letitá skříň z borového dřeva a staré francouzské křeslo s područkami. Na naleštěných prknech podlahy ležel krásný, byť značně opotřebovaný afgánský koberec. Bylo tu spousty místa na knihy a měla tu i vlastní, starobyle vyhlížející koupelnu přestavěnou z vedlejší místnosti, kdysi nepochybně dalšího pokoje, schovaného za obrovským komínovým tělesem. Menší ze dvou svých květin, bohatě obsypanou šarlatově rudými květy, postavila Jess opatrně na okenní parapet. Další rostlinu, tchynin jazyk, který jí věnoval Will a který málem nepřežil jejich rozchod, když ještě po Willovi házela věcmi, umístila do koupelny dost velké na to, aby se do ní vešel starožitný toaletní stolek a rozvrzaná židle přikrytá exotickým purpurovým přehozem, jakož i další knihovnička vyjímající se vedle vany stojící volně v prostoru.

Jess prošla i celý zbytek domu. Obývací pokoj se vzorně vymeteným otevřeným krbem, v němž bylo narovnáno suché dřevo, i jídelnu s velkým stolem, u něhož se tak často tísnili hluční lidé, hádající se a mluvící jeden přes druhého. Stephanie vařila dosti dobrodružně a ne vždy se jí vše povedlo. Z jejích kulinářských krizí ji nejednou vytrhl některý z jejích nadanějších hostů, kterému patrně nevadilo, že se z něj na poslední chvíli stal šéfkuchař. Jess se při té vzpomínce láskyplně usmála. Pak pokračovala dál do velké, staromódní a teď zcela nepřirozeně uklizené kuchyně s výhledem do dvora a poté zamířila do spojovací chodby s malými špičatými okny, postavené tak, aby ladila se středověkými liniemi půvabné staré stodoly, z níž si Stephanie udělala ateliér. Zůstala stát ve dveřích a pohledem přelétla opuštěný materiál na poličkách, nové hrnky pečlivě zabalené v krabičkách, umělecké kousky, jež Stephanie prodávala prostřednictvím místních galerií v Radnoru, Herefordu a v Hay, i hromádky všelijakých střepů. Takhle se jí ateliér pranic nelíbil. Prázdný jako celý dům, s vychladlou pecí. Jako by celé to místo bez sestry ztratilo duši. Několik okamžiků stála a naslouchala vzdálenému zpěvu ptáka. Zachvěla se. Pak se otočila zpět do chodby, ateliér zanechala vlastnímu osudu a vrátila se do kuchyně.

Možná to přece jen nebyl tak dobrý nápad sem jezdit, když tu Stephanie není, pomyslela si.

Proč Stephanie neřekla rovnou, pojeď se mnou? Pojeď do Říma. Za sluncem. Jess zlostně pohlédla na květiny namačkané na okenním parapetu nad dřezem. „Všechno je to vaše chyba,“ řekla nahlas. Jsem tu od toho, abych se o vás starala, a to jsem vůbec nechtěla“

Zamračila se. Chtěla malovat. Zapomenout na Londýn i na to, co se jí tam přihodilo. Dívat se dopředu, a ne zpět. Ta myšlenka jí zvedla náladu. Pojednou se nemohla dočkat, až otevře skicák a opět zažije ten konejšivý pocit, že může držet v ruce tužku nebo štětec. Chtěla zachytit všechno. Stromy. Siluetu kopců. Měkké, důvěrně známé linie kamenných zdí, barvy květin, neuvěřitelné struktury okvětních plátků orchideje na kuchyňském parapetu. Všechno bude v pořádku.

* * *

Té noci se jí opět zdál ten sen. Stála venku přede dveřmi a hleděla přes dvůr k otevřené bráně a lesu za ní. Větve stromů se divoce míhaly a ona cítila, jak se širokým údolím řeky, vinoucí se pod svahy s políčky, blíží bouře. Když tentokrát zaslechla ten hlas, byl tenký a rozechvělý. Můžeme už přestat s tou hrou? Já se bojím.

Vycházel odkudsi z lesa, téměř přehlušen šuměním dešťových kapek bubnujících do listí stromů.

„Kde jsi?“ Jess se rozběhla k bráně. „Pojď dovnitř. Přijde liják. Pojď sem, drahoušku. Tady budeš v bezpečí.“

Déšť sílil. Cítila, jak se jí vsakuje do bundy, máčí jí vlasy. Když vyhlédla ven do tmy, svezly se jí prsty po kamenném sloupku brány. „Kde jsi?“

Vtom pěšinu ozářil blesk a ona zahlédla v dálce malou holčičku s prameny světlých vlásků splývajícími po ramenou a s prosebným výrazem v drobné tvářičce. Pak se vše opět ponořilo do tmy.

„Počkej. Už jdu. Čekej tam.“ Jess se rozběhla blátem po pěšině. Nohy jí podklouzávaly. Zahřmělo.

Prudce otevřela oči. Ležela na posteli a hleděla do stropu. Ještě zlomek okamžiku viděla obraz ze snu, než se ztratil, a ona zaslechla bubnování deště do střešních tašek i do dlažebních kamenů na dvoře za oknem. Déšť byl skutečný. Stejně tak dunění hromu. Když nad domem zahřmělo podruhé, posadila se a rozsvítila lampičku.

V kuchyni se přistihla, jak upřeně zírá z okna do noci. V tom snu viděla dítě. Ztracené dítě. Zachvěla se. Bylo by hrozné potloukat se v noci venku za takového počasí. Právě se chystala sáhnout po rychlovarné konvici, když za dveřmi vedoucími do chodby ke Stephaniině ateliéru zaslechla ránu. Se zachvěním se zachumlala do koupacího pláště. Měla by jít a podívat se, co to bylo. Možná vítr serval ze střechy tašku, anebo se otevřelo okno. Jestli to tak nechá, něco se zničí. Strach, který ji náhle přepadl, byl zcela iracionální. Byl to londýnský strach. Tady je ale přece v bezpečí! V tomhle útulném ráji ji nikdo nemůže ohrožovat. Není se čeho bát, snad jen toho, že by se sestra zlobila, kdyby se některý z jejích půvabných výtvorů rozbil. Vykročila ke dveřím.

Před nimi se zarazila a zůstala stát, ruku položenou na závoře a ucho přitisknuté na dřevěnou kazetu. Do střechy bubnoval déšť a vytékal z okapu kdesi mezi kameny pode dvorem. Pomalu vzala za klíč a otočila jím. Trvalo několik vteřin, než se přiměla otevřít. Chodba tonula ve tmě. Do tváře jí zavanulo vlhko a chlad. Někde se muselo otevřít okno. Zhluboka se nadechla a několika kroky přeběhla chodbou ke dveřím do ateliéru. Odemkla a zašátrala po vypínači. Náhlá záplava bledého, chladného světla rozlévajícího se z výšky mezi stropním trámovím okamžitě odhalila krabici s dokončenými keramickými figurkami, jež Stephanie zabalila a připravila k expedici. Ležela rozbitá a otevřená na zemi a kolem ní vysypané postavičky roztříštěné na tisíc kousků. „Ne!“

Jess se k ní rozběhla, sklonila se a jemnými prsty přejela po křehkých keramických střípcích. Pak se narovnala a rozhlédla se. Žádné otevřené okno tu nebylo. V ateliéru vládl ledový chlad, avšak necítila průvan, nic, co by mohlo shodit krabici ze stolu, kde předtím stála Jess se kousla do rtu a smutně vstala. Třeba se do ateliéru dostalo nějaké zvíře. Kočka nebo pták. Znovu se rozhlédla, tentokrát pozorněji, a poslouchala, avšak šumění deště přehlušilo jakékoli jiné zvuky, které by mohly být slyšet. Cítila, jak se jí zmocňuje stále větší nervozita. Silou vůle se přiměla celou stodolu obejít. Nakoukla do stínu za keramickou pecí, na špičkách zkontrolovala horní poličky, kde stály plechovky a láhve s barvami, přejela prstem po světlém prachu z terakotové hlíny na pracovním stole. Nikdo tu nebyl. Ani stopy po nějakém vetřelci. Zdálo se také, že úhony nedoznalo nic jiného. Nakonec se zastavila, naposledy se otočila a rozhlédla se kolem dokola. Venku za okny zasvítil blesk. Déšť pomalu ustával. Pojednou si uvědomila, že v ateliéru zavládlo naprosté ticho. Pospíšila si ke dveřím, naposledy se ohlédla, zhasla, zavřela za sebou a zamkla

Teprve ve vlídném teple kuchyně si uvědomila, že se celá třese. Zatáhla světlé závěsy s květinovým vzorem a oddělila se tak od černočerné tmy za okny. Ve chvíli, kdy se konečně opět natáhla pro rychlovaznou konvici, ozval se hlásek šeptem přímo za ní.

Můžeme si už přestat hrát?

Jess strnula. Hlas ze snu byl v místnosti s ní.

Venku je mokro a zima. Pusť mě dovnitř.

Ne. Holčička nebyla v místnosti. Stála venku za okny. Jess se rozběhla ke dveřím do dvora, položila ruku na závoru, ale pak zaváhala „Haló?“ zavolala. Poslouchala Žádná odpověď. „Jsi tam?“ Pomalu otočila klíčem. Na dveřích nebyl žádný řetěz podobný tomu, který měla v Londýně. Stephanie by se představě něčeho takového uprostřed této venkovské idyly vysmála Jess se zhluboka nadechla, otevřela dveře na škvíru a vykoukla ven. Noc byla stále mokrá a větrná a z nebe se snášel drobný déšť. Slyšela, jak šustí větve stromů, jak se listy otírají o zeď stavení, a voda se zurčením stéká do přeplněného okapového žlabu. Zašátrala po zdi vedle sebe ve snaze najít vypínač od venkovního světla. Dvůr byl opuštěný, na předním skle jejího vozu se zelenaly přilepené listy jilmů, jež vítr serval ze stromů u cesty, a v kaluži zčeřené dešťovými kapkami se odráželo světlo. Na zemi kousek ode dveří ležela rozlomená střešní taška. Několik vteřin se rozhlížela a pročesávala zrakem temnotu. Venku nikdo nebyl. Jak by mohl být? Rychle opět zabouchla dveře a zamkla. Přitáhla si koupací plášť blíž k tělu. To dítě patřilo do jejího snu. Nic víc.

Nahoře ve svém pokoji zalezla do postele a nechala svítit lampičku. Nešťastně složila hlavu do polštářů. Nikdy se necítila osamělejší. Připadalo jí, že uběhly celé hodiny, než se jí podařilo zavřít oči a upadnout do neklidného spánku. Během pár okamžiků se ponořila zpátky do snů.

* * *

„Pospěšte si, děti!“ Eigon, nejstarší dcera krále Caradoka, vycítila v matčině hlase paniku. Vyděsilo ji to. Matka se nikdy nebála Cerys byla odvážná, klidná a krásná žena, kterou její manžel i všechny děti zbožňovali, lid jejího muže ji držel v úctě a sloužící ji milovali.

Z širokého říčního údolí hluboko dole se po strmém úbočí kopce, na němž stála pevnost, vyškrábali udýchaní poslové a přinesli všem přítomným zprávu, jíž se všichni už dlouho obávali. Došlo ke strašlivé porážce. Po celou tu dobu, kdy stáli na palisádách, pozorovali dění a modlili se, k nim zdálky doléhal lomoz bitvy, křik bojujících, ržání koní i zář ohňů. Až doteď byla Cerys silná. Vždycky si byla jista Caradokovým vítězstvím. Byl válečník. Modla svého lidu.

Obdivuhodně rychle se vypracoval z mladšího syna krále Catuvellaunů na vůdce všech kmenů, jež doposud vzdorovaly moci římských invazních sil. Jeho chrabrost i smrt starších bratrů jej vynesly zprvu do pozice krále jeho vlastního lidu a nedlouho poté i předáka konfederace západních kmenů, které se do té doby dokázaly ubránit římskému jařmu. Až dosud se zdálo, že je neporazitelný. Měl svůj lid vést k vítězství a vyhnat Římany ze země. Prozatím vždycky uspěl. Byl největším králem, jakého kdy britské kmeny měly.

Celá bílá hrůzou naslouchala Cerys přerývanému líčení posla. Bojiště v oblém zákrutu ramene velké řeky Sabriny se toho večera stalo svědkem krveprolití takového rozsahu, jaké muži pod Caradokovým vedením doposud nikdy nezažili. Římané zvítězili; král, její manžel, uprchl do temné noci a kohorty římských veteránů opustily pole smrti i obírání mrtvých a zamířily k pevnosti na kopci, kde Caradokova žena a děti čekaly na králův návrat.

Cerys rozkázala, aby se každý, kdo v pevnosti ještě zůstal, dal ihned na útěk. Pak chytila za ruku Eigon a proklouzla mohutnou dubovou branou, následována dvěma ženami, chůvou svých dětí Alys a jednou ze svých společnic Hlodeyn. Ty mezi sebou zpola nesly a zpola táhly Eigoninu mladší sestru Gwladys a jejich maličkého bratříčka Toga. Ženy, jež neměly nic než to, v čem byly oblečeny, sbíhaly udýchaně z kopce a ve tmě se smekaly a zakopávaly o drny a kameny.

„Tudy!“ Cerys mávla rukou do bezpečí hlubokého lesa, který pokrýval západní svah kopce a vyplňoval celé údolí při jeho úpatí. „Tady nás nenajdou.“ V duchu pronesla modlitbu k bohyni těchto lesů, aby to byla pravda.

Odkudsi se zčistajasna přihnala letní bouře. Zvedl se vítr. Když tři ženy se třemi malými dětmi prchaly do zmítajícího se, burácejícího úkrytu pod rozkývanými větvemi a třepotajícím se listím, připomínal jeho hukot dunění mořských vln rozbíjejících se o pláž. Téměř okamžitě musely zastavit. Před nimi se vztyčila hradba hustého podrostu.

„Kudy?“ Alys se snažila proniknout zrakem tmu. Ohlédla se přes rameno. Nepřítel už stál před branami pevnosti. Plameny, jež náhle vyšlehly z hořících valů, již nebylo vidět. Přes sténání stromů už ženy neslyšely ani křik vojáků.

„Maminko!“ Eigon chytila matku za plášť.

Cerys se ohlédla, sklonila se a políbila dcerku na tmavou hlavičku. „Buď statečná, miláčku!“

„Je tatínek mrtvý?“

Dítě cítilo, jak se ruka matky svírající mu paži a bojující se slzami na okamžik zachvěla. „Ne. Jsem si jista, že žije. Musí.“

„Ale neutekl by, viď? Nenechal by nás samotné!“ Eigon se držela matky ještě křečovitěji.

„To nevím. Ukrývá se, tak jako my. Čeká, až Římané odejdou.“ Cerys se ohlédla přes rameno. „Tak pojď. Potřebujeme se dostat hlouběji do lesa.“

„Mami?“ Pětiletý Togo natahoval. Byl nejmladší z dětí, pojmenovaný po Caradokově starším bratrovi, kterého Římané přede dvěma lety zabili. Gwladys bylo sedm a Eigon skoro deset. Eigon a Togo měli tmavé vlasy, bledou pleť a jasné šedé oči po své silurské matce; půvabná Gwladys měla otcovy pronikavě modré oči.

„Pojďte děti. Pojďte. Najdeme si nějaký úkryt. Všechno dobře dopadne.“ Cerys už nedokázala skrývat strach. Hlas se jí chvěl. Vykročila naslepo do hloubi lesa a ostatní ji následovali.

Nyní opět klopýtali do kopce a prodírali se lesem pokrývajícím strmé úbočí kopce. Oranžová zář za nimi sílila, stoupala k obloze a ozařovala temné mraky. Římané již dobyli pevnost a zapalovali jedno po druhém všechna stavení uvnitř palisády. „Modleme se, aby se podařilo uprchnout i všem ostatním,“ zamumlala Cerys. „Ti vojáci nebudou mít s nikým smilování.“

Postupovali dál, teď o poznání pomaleji, a prodírali se hustým podrostem.

Dvě mladší děti plakaly strachy a vyčerpáním. Eigon se stále držela matky, když vtom Cerys s bolestným výkřikem upadla. Uklouzla na blátě při okraji liščí nory a ošklivě si podvrkla kotník.

„Maminko!“ Eigon se zoufale snažila pomoci matce vstát. Všichni se ohlédli zpátky za sebe.

„Počkej.“ Blodeyn pomohla Cerys na nohy. „Najdu ti hůl, aby ses mohla opírat.“

„Snad dokážu jít sama!“ Cerys se silou vůle snažila udržet na nohou. „Tady zůstat nemůžeme,“ procedila skrze zaťaté zuby. „Musíme si najít nějaký úkryt. Ale tady ještě ne. Ještě se nemůžeme zastavovat.“

Nakonec nalezli útočiště v kamenné chýši na vzdáleném okraji hvozdu. Střecha byla zčásti propadlá a ve vlahé tmě to bylo cítit po suchém kapradí, senu a ovčím trusu, avšak konečně se ocitli z dosahu hučícího větru. Vyčerpané ženy s dětmi sklesly na zem a ze všech sil se snažily popadnout dech. V chýši byla tma jako v pytli, avšak ony se v danou chvíli cítily v bezpečí.

Alys usadila všechny tři děti do teplého sena a v hluboké temnotě si našla cestu k Cerys. „Dovol, abych ti prohmatala nohu. Zjistím, jestli není nalomená.“

O několik okamžiků později Eigon zaslechla, jak matka sykla bolestí, když jí Alys pátravými prsty zmáčkla oteklé místo nad okrajem střevíce. „Je to jen výron. Utrhnu kus látky ze své tuniky a ovážu ti to.“ Cerysiny protesty přehlušil rázný praskavý zvuk, jak Alys odtrhávala lem svého šatu. „Ráno tady někde najdu trochu kokošky pastuší tobolky a bažanky na zábal proti otoku,“ pokračovala. Její hlas byl silný a pevný a všem dodal odvahy.

Usnuli za šumění deště vsakujícího se do zbytků prohnilých došek, které ještě na střeše držely, příliš vyčerpaní, než aby cítili zimu a hlad. Dívenky se choulily pod matčiným pláštěm, zatímco chlapeček spal v Alysině náruči.

Byla to Eigon, kdo zaslechl dusot koňských kopyt. Prudce otevřela oči. Zahlédla světlo pochodní, odraz plamenů mihotající se na vlhké zdi kousek od ní. „Mami!“ zvolala „Musíme utíkat!“

Asi dvacet kroků od chatrče zastavili čtyři jezdci. Cerys na ně zděšeně zírala. Pak se bleskurychle otočila k dětem. „Jděte!“ zašeptala „Utíkejte! Přišel čas zahrát si na schovávanou, děti. Do lesa! Mezi stromy! A nevylézejte, dokud vás nezavolám!“ Strkala tři rozespalá dítka k otvoru v pobořené zadní stěně chýše, dřív než se Alys a Blodeyn stačily posadit.

Dva z mužů sesedali. Jeden držel pochodeň vysoko nad hlavou, aby mu plamen ani kouř nešly do tváře, světlo ohně však přesto do nejmenších podrobností ozařovalo každý detail jeho přílby, lícnic lemujících jeho blátem postříkanou, osmahlou tvář i rudý kožešinový chochol. To světlo dosud nedosáhlo do nitra chýše. Když do ní dopadlo, uviděl voják pouze tři vyděšené ženy, jak vstávají ze země a oprašují si slámu z šatů. Děti byly pryč.

Eigon pádila do černé tmy a držela za ruce bratříčka a sestřičku. Chlapeček zaskučel strachy. Přitáhla ho blíž k sobě. „Ticho! Drž se mě za ruku. Musíme se schovat!“ Svezli se z prudkého svahu a celí udýchaní zalehli v zabláceném dolíku vyšlapaném ovcemi pod lískovým keřem. Eigon zavřela oči a čekala. Znovu se rozpršelo. V dálce zaslechla hřmění hromu. Zdrceně objala sestru a bratra a sevřela je v náruči. „Hrajeme na schovávanou,“ opakovala spíše pro sebe nežli pro ně. „Musíme čekat, dokud nás nezavolají. Hrajeme na schovávanou. A musíme být zticha“

Čekali dlouho. Pršelo stále víc. Všechny tři děti se třásly zimou. Nakonec to už Eigon nevydržela. Posadila se. „Počkejte tady,“ řekla sourozencům. „Neodvažujte se ani pohnout. Maminka říká, že vycházet je nebezpečné, slyšíte? Jdu se podívat, co se stalo.“

Ve tmě bylo těžké najít cestu zpátky, avšak po několika neúspěšných pokusech a chvílích bloudění nakonec přece jen rozpoznala černý obrys chýše u kraje lesa, rýsující se na pozadí temného úbočí kopce. Z místa, kde stála schovaná za stromem, už žádné koně neviděla Promočená až na kůži a třesoucí se zimou se odplížila na pěšinu a přiblížila se k chýši.

„Maminko?“ hlesla

Žádná odpověď.

„Mami, kde jsi? Ještě pořád hrajeme?“ Po špičkách se přikradla blíž a nakoukla dovnitř. Chýše byla prázdná. „Mami?“ Otočila se a zahleděla se do tmy. „Maminko!“ zašeptala rozechvěle.

Kdesi poblíž jí v odpověď zařehtal kůň a ona strnula. Ten zvuk vycházel od skupiny stromů za pobořenou kamennou zdí. Připlížila se k ní a pak je uviděla. Muži zarazili jednu z pochodní do škvíry mezi kameny. V syčivém, mihotavém světle spatřila matku, jak s šatem vyhrnutým až k pasu leží na zemi, a na ní jeden z vojáků. Svíral jí ruce za zápěstí, držel je nad hlavou a znovu a znovu se ukájel na jejím bezvědomém těle. Cerys měla pořezanou tvář a jedno oko nateklé. Opodál ležela kopající Alys, na níž se střídali další dva vojáci. Po Blodeyn jako by se slehla zem.

„Maminko,“ zašeptala Eigon bezhlesně, strnulá hrůzou. „Ještě pořád hrajeme na schovávanou?“ Muže za sebou neviděla

„Ale copak to tady máme? Další malou Britku?“ Než se vzpamatovala, chytly ji dvě ruce, zvedly ji do okruhu světla pochodně a odhodily na zem vedle matky.

* * *

Ten nekonečně zoufalý dětský křik Jess probudil. Ležela s očima upřenýma do stropu, zatímco pokojem dozníval zvuk Eigonina hlasu. Venku začínalo svítat. Z lesů za bránou pod oknem její ložnice k ní doléhal radostný sbor ptačích hlasů. Třásla se strachy, a když se posadila, cítila, že prostěradlo pod ní je promočené potem.

Zdálo se jí o znásilnění. Ne o jejím vlastním. O znásilnění někoho jiného. O strašlivém, surovém, krutém znásilnění. Znásilnění dítěte. S pláčem na krajíčku se vyhrabala z postele a rozběhla se do koupelny. Zvracela Rozhořčení nad tím, čeho se stala svědkem, nemělo konce a ona je nedokázala vyhnat z hlavy. Tváře těch chlapů. Pach slasti. Kruté posměšky. To, jak jeden z nich vytáhl dýku a prořízl Alys hrdlo, když se snažila vrhnout se mezi něj a dívenku. Jak ji nechal ležet na zemi jako rozbitou loutku s hlavou zpola odříznutou od těla A to dítě, dívenka, jejíž křik se Jess zabodával do uší. Jeden z těch chlapů ji držel na zemi, zatímco další srazili její matku, která se probrala a snažila se připlazit dceři na pomoc, až dopadla do podupané trávy u kamenné zdi a přestala se hýbat docela. Avšak teprve třetí muž dítě krutě znásilnil.

Jess si znovu a znovu oplachovala tvář studenou vodou. Celá se chvěla. Byl to ten nejživější sen, jaký kdy měla. Byla tam. Aniž mohla nějak pomoci, sledovala strnulá hrůzou, jak muži odhodili dětské tělíčko stranou jako hadrovou panenku, odešli najít své koně, nasedli a odjeli.

„Drahoušku! Jsi v pořádku?“

Opravdu v tom svém snu promluvila nahlas? Nebyla si tím jista. Vztáhla ruce, aby dítě sevřela v náruči a pochovala? Ani to nevěděla jistě.

S tichým zasténáním si vlezla do sprchy, pustila vodu a stála pod očistným ledovým proudem, dopadajícím jí na hlavu, dokud nebyla celá prokřehlá. Teprve pak vodu zavřela a natáhla se po koupacím plášti.

* * *

Byla zhruba v polovině schodů dolů, když jí do vědomí probleskl obraz. Mužská ruka na jejím těle, která ji svírá a nepouští. Byla ve své ložnici. Neviděla nic než polštář, který jí zakrýval polovinu tváře, a slyšela hudbu. Jedno ze svých starých CD. Tichou. Povzbudivou. A pak ucítila ruku na svých ňadrech a ta ruka ji tlačila zpátky na lože.

To bylo vše. Ta vzpomínka zmizela stejně rychle, jako se jí vybavila. Zůstala stát uprostřed pohybu. Rukou se přidržovala zábradlí. Tohle nebyla součást jejího snu o tom dítěti. Byl to její byt a její vlastní postel. Doktorka jí řekla, že se jí mohou začít vracet vzpomínky. Mohou přicházet v krátkých záblescích, a jak se začnou vytrácet dlouhodobé účinky drogy, kterou použil, aby ji omámil, mohou se dostavit i noční můry.

Nejistým krokem došla dolů do kuchyně. Jako stroj zapnula varnou konvici a připravila si šálek a konvičku na kávu. Když do ní odměřovala kávu, třásla se jí ruka. Venku za oknem už do dvora svítilo slunce. Geranie v květináči u vchodu do ateliéru skoro svítily, když na jejich poupata dopadly sluneční paprsky. Hrubé kameny zdiva vrhaly mozaiku nepravidelných stínů do místa, kde na původní stodolu navazovalo novější zdivo. Zamračila se. Poznávala tvary starobylejších kamenů. Sluneční světlo. Světlo pochodně. Pochodně, z níž se linulo světlo a stoupal kouř. Toto byla scenérie z jejího snu. Prudce postavila šálek na kuchyňskou linku, zamířila ke dveřím a vyšla do dvora. Vzduch byl hebký a voněl. Byl to horský vzduch prosycený vůní trávy a mateřídoušky, hlodášových keřů a ovcí. Bosýma nohama přešla dosud vlhkou dlažbu a přejela rukou po sluncem vyhřátých kamenech zdiva. Jestliže paprsky dopadaly v tomto úhlu, bylo snadné rozeznat, kde na staré zdivo navazuje nové, díky němuž se rozbořená stodola proměnila v moderní ateliér a dílnu. Odemkla dveře, vešla dovnitř a rozhlédla se. V obrovském prostoru vládlo hluboké ticho.

„Haló?“ Jess se přiblížila k pracovnímu stolu. Samozřejmě tam nikdo nebyl. Otevřenými dveřmi vlétla dovnitř přičinlivá včelka, několikrát rychle zakroužila a vyletěla zase ven. „Haló? Jsi tu?“ Nevěděla jistě, kdo by jí měl odpovědět. Snad ta malá dívenka z jejího snu, neboť toto stavení se v dávné minulosti stalo dějištěm znásilnění, o němž se jí zdálo. Tím si byla jista.

Když se předními dveřmi vracela do domu, zazvonil telefon.

„Jess? Jsi v pořádku?“ Byla to Stephanie. „Volala jsem ti do bytu, ale nikdo to nebral, tak jsem se dovtípila, že už jsi na Ty Bránu. Ach, Jess, nemůžu ti ani vypovědět, jak je tu nádherně! Mám se tak báječně!“

Jess se otočila a vyhlédla oknem do sluncem zalitého dvora „Já taky.“ Ironicky se ušklíbla. „Mám pravdu, když si myslím, že tam máš nějakého úžasného chlapíka, o kterém ses nezmínila?“

Na druhém konci se ozvalo pohrdavé odfrknutí. „Už jsem ti kolikrát říkala, Jess, že jsem s muži skoncovala. Miluju je pěkně na dálku, ale to je pro budoucnost všechno. Když si je pustíš moc blízko k tělu, dovedou ti zadělat na spoustu nepříjemností.“ Stephanie se na okamžik odmlčela „Určitě jsi v pohodě? Necítíš se tam sama? Kdybys něco potřebovala, nezapomeň, že můžeš zajít za Megan Priceovou a o cokoliv ji požádat. Moc ráda tě uvidí a postará se o tebe.“

„Steph…“

Jess se v hovorech se sestrou vždycky jen těžko dostávala ke slovu. Možná právě dlouhá léta cviku v tomto oboru z ní učinila tak dobrou učitelku. Ta hra se jmenovala tichá vytrvalost. „Steph, poslyš, ráda bych se tě na něco zeptala. Nejsou v tvém domě duchové?“ V telefonu se na okamžik rozhostilo ticho. Konečně se jí podařilo upoutat Stephinu pozornost. „Proč?“ Stephina opatrná odpověď takřka zanikla v náhlé vlně troubení klaksonů za okny jejího římského bytu. Jess to zaslechla a melancholicky se usmála „Jen mě to tak napadlo.“

„Víš, já…,“ Stephanie zaváhala „Abych pravdu řekla, jednou nebo dvakrát mě napadlo, že je tam něco divného. Že mě někdo pozoruje. Jenže nic jsem neviděla“ Odmlčela se. „Ale nebojíš se tam sama, viď, že ne?“ Zdálo se, že má starost.

Jess se usmála „Ne, jistěže ne. Je to, jak říkáš. Zvuky. Možná to je tím, že po všem tom londýnském hluku nejsem na venkovské ticho zvyklá, to je vše.“

Na druhém konci drátu se ozval smích. „Moje milá, jestli si myslíš, že je v Londýně kravál, zkus Řím. Poslouchej.“

Jess se dovtípila, že sestra vystrčila sluchátko ven z otevřeného okna. Její předpoklad potvrdil tlumený, blíže nespecifikovaný hluk protínaný ostrým kvílením alarmu.

„Poslyš, Jess, zrovna teď se vrátila Kim s nějakými panini a gbrnali. Už musím jít,“ znovu se ozvala Stephanie. „Za pár dnů ti zase zavolám, ano?“

„Počkej, Steph!“

Avšak bylo pozdě. Stephanie zavěsila „Dej mi na sebe číslo, jen tak pro případ, že bych se s tebou potřebovala spojit…,“ dokončila Jess větu tiše, jen tak pro sebe, když pokládala telefon. Tohle jí Stephanie dělala celý život. Mluvila tak naléhavě a tak rychle, že Jess buď zapomněla, co chtěla říct, anebo to úplně vzdala. Teskně se pousmála Nu, aspoň spolu komunikují, což je víc, než dělají mnohé sestry. A vždycky je tu ještě Stephin mobil.

IV.

Priceovi byli sestřini nejbližší sousedé. Od svých předchozích návštěv si dobře pamatovala, jak jsou vřelí a přátelští, a dokonce i představa, že je jde navštívit, jí nesmírně zlepšila náladu. Rozhlédla se po kuchyni. Dům působil teple a vstřícně. Teď tu nebylo ani stopy po čemkoli strašidelném.

Ta strašidelnost, řekla si odhodlaně, souvisela s jejím snem, a sen zase souvisel s tím, co se jí stalo. Znásilnění není něco, nad čím by člověk jen tak mávl rukou a na vše zapomněl. Ta zkušenost ji natolik zranila, že se s ní možná nikdy nevyrovná. Ale teď je tady, v klidu a tichu venkova, a musí se pokusit právě o to. Je silná žena Dostane se z toho. Přesně tak to řekl Dan. Přenes se přes to, Jess.

Procházka dolů po příjezdové cestě a poté vzhůru přes pole k Cymnantu, statku Priceových ve vedlejším údolí, byla dlouhá, ale Jess přinášela uspokojení. Šla tudy už několikrát se Stephanií. Meg a Ken Priceovi chovali ovce a hospodařili, a přesto si našli čas, aby Stephanii pomohli, když se sem před časem přistěhovala, a vřele ji vítali, kdykoliv se u nich zastavila na návštěvu. Jednali s nijako se členem rodiny. Jess si byla celkem jista, že u nich dostane šálek čaje a u kuchyňského stolu se dozví nějaké novinky. Nebyla zvyklá chodit po krajině, takže se cítila dost vyčerpaná, když přelezla poslední zídku a dostala se na cestu k jejich domu. Všimla si, že louky jsou prázdné. Ovce jsou zřejmě na léto nahoře v kopcích. Vešla do dvora a pozdravila dvě kolie, které se k ní rozběhly.

Zadní vchod do domu jí otevřel vysoký muž se širokými rameny, tmavovlasý, s pečlivě zastřiženým plnovousem a modrýma očima Muselo mu být něco po čtyřicítce. Na sobě měl džínsy a košili s rozhalenkou a svým tělem vyplnil celý prostor dveří. Na psy, kteří se jí motali v patách, luskl prsty a oni se okamžitě otočili a rozběhli se přes dvůr ke kotci.

Jess při pohledu na cizího člověka posmutněla „Jsou Meg a Ken doma?“ zeptala se. Litovala, že napřed nezavolala. Stephanie to ale nikdy nedělala

Zavrtěl hlavou. „Jsou na dovolené.“ Hlas měl hluboký a melodický, avšak nijak zvlášť přátelský. Její zklamání muselo být na první pohled patrné, protože pozvedl obočí. „Jak jste jistě uhodla, jsem jejich syn Rhodri. Mohu vám nějak pomoci?“

Zavrtěla hlavou. „Vlastně ne. Myslela jsem, že se tu cestou jen na chvilku zastavím a pozdravím je.“ Nejisté se na něj usmála

Pohlédl jí přes rameno k bráně. „Takže jste šla jen tak kolem, co?“

Skutečnost, že přišla pěšky a cesta končila ve dvoře statku, svědčila samozřejmě o něčem jiném. Napřáhla ruku. „Jsem Jess Kendalová.“ Ignoroval její vstřícné gesto a ona ruku zase spustila. Pojednou si připadala trapně. Vůbec netušila, že Priceovi mají nějakého syna. Nevzpomínala si, že by se o něm Meg nebo Stephanie někdy zmínily. „Moje sestra je vaše sousedka,“ dodala na vysvětlenou a neurčitě ukázala směrem za hřeben kopce. „Bydlí tam za těmi poli. Na Ty Bránu.“ Čekala, že se dočká nějakého chápavého gesta. V teplém slunečním svitu se to zdálo být blízko. „Já tu teď nějakou dobu budu bydlet, dokud je Steph pryč. Myslela jsem jen, že zajdu za Meg na návštěvu a pozdravím ji, to je vše. Nechtěla jsem vás obtěžovat.“

„Neobtěžujete. Zatím.“ Zachmuřil se.

Rozpačitě se usmála. Tohle nebyl člověk, kterému by se chtěla svěřovat se svým strachem z duchů, ani čehokoli jiného. Ten jí očividně nenabídne ani ten vytoužený šálek čaje. Dokonce ani prostý lidský úsměv. „Půjdu si po svých,“ řekla. Zaváhala. Nevěděla, jak rozhovor ukončit. S tím si však nemusela lámat hlavu. On už zavíral dveře. Neomalený hulvát, pomyslela si a soucitně pohladila psy, kteří se znovu vynořili a radostně vrtěli ohony, jakmile se dveře spolehlivě zavřely. „Doufám jen, že vás jaksepatří krmí.“

Cesta zpět jí připadala nekonečná. Většinou vedla do kopce, a to ji zmáhalo. Když došla na Ty Bran, sotva popadala dech a umírala žízní. Okamžitě zamířila k lednici, aby si nalila sklenku studeného džusu, když vtom si všimla, že se v bráně objevil veliký černý džíp. Zaparkoval vedle jejího auta, dvířka se otevřela a vystoupil Rhodri Price. Viděla, jak chvíli stojí a rozhlíží se po dvoře.

K sakru! Nedoufala, že toho člověka tak brzy zase uvidí.

Přiblížil se k otevřeným dveřím, a když zahlédl, jak jej Jess pozoruje, objevil se na jeho tváři rozpačitý úsměv. „Myslím, že vám dlužím omluvu.“

Stála neochvějně ve dveřích, sklenku džusu v ruce. „Proč?“

„Byl jsem nezdvořilý.“

„Ano? Myslela jsem, že to je váš normální způsob chování.“ Cítila, jak je celá naježená.

Pokrčil rameny. „To jste trefila Po pravdě řečeno, asi máte pravdu. Nejsem zrovna nadšený, když mě fanoušci pronásledují až do soukromí, a já jsem si myslel, že jste jednou z nich. Matka se zlobila a prohlásila, že to bylo ode mě neodpustitelné. Volala totiž, jen co jste odešla, a uvedla vše na pravou míru. Odpusťte mi.“ V tváři se mu rozhostil kajícný výraz, tak málo slučitelný s jeho širokými rameny a vzpřímeným, sebevědomým držením těla

„Nechápu, proč byste měl být hrubý ke svým fanouškům, jestliže si dají tu práci a váží za vámi cestu až do takového zapadákova,“ opáčila rázně. „Co jsou zač, ti vaši fanoušci? Jste snad popova hvězda či co?“

Bylo to zvláštním způsobem uspokojující, vidět ho, jak na ni v upřímném šoku zírá. „Vy nevíte, kdo jsem?“

„Ne.“ Pohlédla mu do očí a neuhnula pohledem. „Měla bych?“ Pojala k tomuto domýšlivě arogantnímu muži obrovskou nechuť a zároveň si s jistým zděšením uvědomila, že z něj má strach. Obě emoce pro ni byly zcela netypické. Po většinu života měla tendenci o lidech, kteří jí nebyli hned sympatičtí, spíše pochybovat a brát je na milost, dokud jí nezavdali konkrétní důvod k nevraživosti. To on už ale udělal! Kvůli němu musela pochodovat celou cestu zpátky domů bez šálku čaje. Zhluboka se nadechla a vypjala ramena. Nijak mu to neusnadní.

„Je to od vás hezké, že jste přijel, ale ujišťuji vás, že to nebylo třeba. Nebyla bych vás ve vašem soukromí vyrušovala.“ Ustoupila o krok do chodby dlážděné velikými plochými kamennými deskami a zavřela mu dveře před nosem. S uchem přitisknutým na pevné dubové dřevo chvíli pozorně poslouchala. Nic neslyšela. Několik vteřin se nehýbal. Pak se otočil na patě a odkráčel zpátky k autu. V příštím okamžiku vycouval ven z brány a auto zmizelo na příjezdové cestě.

Panebože! To jsem neměla dělat! Kousla se do rtu. Cestou do kuchyně se přistihla, jak se hlasitě směje. Namyšlený hlupák! Kdo si, proboha, myslí, že je? Jak mohou tak příjemní lidé jako Priceovi mít tak příšerného syna?

* * *

Jídelna byla ideálním místem, kde si mohla rozložit všechny své skicáky a barvy a postavit stojan. Z oken orientovaných k severu byl nádherný výhled přes údolí ke vzdáleným kopcům. Tahle strana domu se nacházela nejdále ode dvora i Stephina ateliéru tam by se Jess neusadila ani za nic. Když pečlivě rozložila štětce a začala malovat, slunce už uprostřed nádhery purpurově zbarvených mraků protkaných zlatem zapadalo za obzor. Jak je pozorovala, zazvonil jí z kabelky mobil. Automaticky ho vytáhla a podívala se na číslo. Will. Zamáčkla hovor. Viděla, že na displayi jsou čtyři další nepřijaté hovory. Všechny od Willa. S úšklebkem vhodila mobil nazpět do kabelky a vrátila se k oknu. Několik minut u něj stála a pozorovala, jak prodlužující se stíny na protější straně údolí vyplňují sametovou černí hluboké prolákliny v úbočích kopců. Když se konečně od tohoto pohledu odvrátila, skoro ji šokovalo zjištění, že v místnosti se mezitím setmělo. Bylo přílišné šero, než aby ještě mohla malovat. Zamyšleně se vrátila do kuchyně a cestou rozsvítila všechna světla I dvůr teď tonul ve tmě. A stejně tak lesy za ním. Potřebovala odpoutat pozornost od těch lesů; nijak netoužila zaobírat se svými nočními můrami. Ani v nejmenším. Připraví si polévku. Vaření ji bavilo. A zatímco bude vařit, pustí si nějakou hudbu. Na příborníku vedle Stephiny hi-fi soupravy zahlédla hromádku cédéček. Dojatě se usmála Hi-fi souprava bylo příliš vznešené označení pro tenhle starý přehrávač s reproduktory, dojemně zapadanými od mouky, hlíny a barev, jakož i od dalších blíže neurčených hmot. Pohlédla na cédéčka a zůstala celá zkoprnělá stát s otevřenými ústy. Hned z prvních dvou na ni hleděly fotografie Rhodriho Pricea. Stála, v každé ruce jedno, a hleděla na tu hezkou, sebevědomou tvář s divoce rozevlátými vlasy i na zpěvákův dramatický postoj. Na jednom cédéčku měl na sobě večerní oblek, na druhém košili s rozhalenkou. První fotografie očividně pocházela z koncertní síně, zatímco na druhé, neformálnější, stál na rozervaném úbočí kopce. Můj bože! To je ten operní pěvec. Kousla se do rtu. Jistěže o něm slyšela. Kdo by ho neznal? Ač byla v celém domě úplně sama, zavřela oči studem. Neomlouvalo ji, že nešlo o hudbu jejího srdce. Operu nijak zvlášť nemilovala, měla však ráda symfonické skladby a různé klasické nástroje jako třeba cembalo. Tenhle člověk překračoval hranice žánrů. Měl recitály. Zpíval na stadionech. Často vystupoval v televizi. Byl celebrita!

S lítostivým úsměvem založila jedno cédéčko do přehrávače a místnost vzápětí vyplnil jeho hlas. Zpíval za doprovodu harfy velšsky divokou, nádhernou lidovou píseň. Byla okouzlující. Jess stála a několik minut bez pohnutí poslouchala, než se zase vrátila ke svému vaření. Z krabic, které si přivezla s sebou, vyhrabala cibuli a brambory, a zatímco je krájela a vhazovala do těžké litinové pánve, poslouchala Jeho hlas stoupal do výšek nad syčením oleje a ona se opět přistihla, jak stojí nehybně jako uhranutá s nožem v jedné a cibulí v druhé ruce, zatímco z desky zněla jedna píseň za druhou, některá smutná, jiná rozjásaná a další roztoužená, lyrická. Hřbetem ruky si otřela oči. Vždycky plakala, když krájela cibuli.

Později, zatímco stála u okna své ložnice, pozorovala, jak nad lesem vychází měsíc. Byl neuvěřitelně krásný. Další námět, který by se mohla pokusit zachytit na papíře. Vtom se zamračila. V pruhu stříbrného měsíčního světla stála na pěšině bez hnutí postava, Jess se kousla do rtu. Bylo to dítě? Ne, dítě ne, to je přece jen v jejím snu. Se zatajeným dechem otevřela okno a vyklonila se ven. Postava se nehýbala. Bylo to děvče, teď je viděla zcela jasně. Děvče stojící zády k domu a upřeně hledící na stromy. Tentokrát pro změnu dívka s tmavými vlasy, ne plavými. Eigon. Jess se zatajil dech. Měsíční světlo kreslilo na pěšinu stíny, dlouhé stíny stromů. Postava žádný stín nevrhala. Údolím se teď hnal chumel mraků. Jess pohlédla na měsíc. Během několika vteřin jej zahalí mraky. Ještě než se tak stalo, věděla, že až znovu vyjde a osvítí svým chladným světlem stezku, bude už dívenka pryč.

* * *

Prakticky jen co Jess zabořila hlavu do polštáře, začala opět snít. Jako by na ni Eigon čekala, drobná, osamělá postavička s vlasy, jež v měsíčním světle vypadaly ebenově černé a teď, kdy se slunce vyhouplo nad kamenné zdi starého stavení, u něhož ležela polonahá v kopřivách, se zaleskly v plné kráse svých dlouhých pletenců.

* * *

Když se Eigon probrala, byla už obloha modrá, ptáci zpívali a ona hleděla do očí dalšímu Římanovi.

Dítě znásilnil jen jeden muž. Ostatní ukojili své choutky na ženách. Když konečně chvíli před svítáním všichni odjeli, ležely Eigon i její matka v bezvědomí. Alys a Blodeyn byly mrtvé. Po Togovi a Gwladys nebylo nikde ani stopy.

„Copak se to tu stalo?“ Z koně sesedl jakýsi jiný Říman a sklonil se nad ženami. Eigon viděla, jak vrtí hlavou, když jeho pohled padl na Alys. Tu strašlivou řeznou ránu nožem na krku by nikdo nepřežil. Takřka mladé ženě oddělila hlavu od těla. Poté, co zběžně pohlédl na nahé zkroucené tělo, jež patřilo Blodeyn, položil jemně ruku na Cerysino čelo. Cerys tiše zasténala. Říman se ohlédl přes rameno na muže za svými zády. „Myslím, že jsme našli ztracenou rodinu. Podívejte, tahle žena není žádná chudinka. Viděli jste její ruce? Je to buď Caratakova manželka, nebo někdo z jeho rodiny.“ Použil římskou podobu jména jejího otce. Vzal Cerysinu ruku do své a několik okamžiků ji držel v dlaních. Prohlížel si její nehty. Cerys zamrkala, na okamžik otevřela oči a zase je zavřela. Říman hleděl na škrábance po prstenech, jež jí někdo serval. I náhrdelník byl pryč a zůstala jí po něm ze strany na krku pouze odřenina. Ta žena nosila šperky. To, co zbylo z jejího šatu, bylo ušito z jemného, skvostně vyšívaného a zdobeného plátna Obrátil se k Eigon. Jeho zrak pomalu putoval po bledém, nahém dětském těle. Uviděl krev, ošklivé podlitiny a zvráceně roztažené nožky. Stiskl rty. „Přineste jim něco na přikrytí,“ poručil stroze. „A poohlédněte se po ostatních dětech. Pokud vím, měly být tři. Tyhle dvě ženy ve vší úctě pochovejte a tady ty dvě odneste do tábora Jemně!“ To poslední slovo štěkl na svého pobočníka, který právě sesedal z koně a vážně přikývl.

„A zjistěte, kdo tohle zvěrstvo spáchal,“ pokračoval důstojník zdánlivě klidným hlasem. „Ať to byl kdokoliv, zaplatí za to životem.“

Když se Eigon probudila, ležela na nízkém loži ve stanu. Matka ji něžně omývala houbou namočenou v teplé vodě. Za jejími zády hořela lampa vrhající stíny po stěnách. Eigon ucítila levanduli.

„Maminko,“ hlesla a oči se jí zalily slzami.

„Tiše, miláčku. Všechno bude v pořádku.“ Cerys se vzmohla na vyčerpaný úsměv. Dostala horkou vodu, jídlo i oblečení, avšak sama jedla jen málo a po celý čas jen pečovala o svou dcerku, drobnou, alabastrově bílou holčičku ležící na lůžku, jež tu a tam zasténala, jak se závoj snů pomalu rozplýval a začínalo se jí vracet vědomí.

Ve vchodu za jejími zády se objevila jakási postava. Byl to důstojník, který je přivedl do tábora Cerys již věděla, že se jmenuje Justinus. „Královna Cerys?“

Nemělo smysl zastírat. Byly zajaty stovky mužů i žen z pevnosti a stovky válečníků jejího muže. Někteří budou nuceni stvrdit její jméno oplátkou za příslib, že jejich životy budou ušetřeny. Všichni ostatní jsou mrtvi. Tisíce, jak jí řekl důstojník. Odložila houbu a opatrně přikryla drobné tělíčko své dcery. Důstojník stál a hleděl na dítě. „Jak je jí?“

Cerys unaveně vstala. Dětské oči se opět zavřely. „Bohové ji prozatím zahrnuli požehnáním spánku,“ řekla.

„To vůbec nepromluvila?“

Cerys zavrtěla hlavou.

„Musíme najít ostatní tvé děti, paní. Pro jejich vlastní dobro. Jsou tam v kopcích samy.“ Justinus pohlédl ke vchodu do stanu. „Lepší, když je najdou mí muži, než kdyby…“ Ani nepotřeboval dokončit větu. Oba pohlédli na spící Eigon. Na okamžik zavládlo ticho. „Mluvil jsem s naším velitelem, Publiem Ostoriem Scapulou,“ pověděl tiše. „Po tvém muži zatím není ani stopy.“

Zavřela oči a v duchu děkovala bohům. Podařilo-li se mu uniknout z bojiště, jistě se vrátí a osvobodí je.

„Možná byl zabit, paní,“ pokračoval Justinus tiše. Okamžitě uhodl její myšlenky. „Na bitevním poli stále jsou mrtvá těla“

„Myslím, že jeho zajetí nebo smrt by tvoji muži rozhlásili do světa z nejvyššího vrcholu těchto kopců,“ pravila Cerys ostře. Ztěžka se narovnala „Můj muž je král a zachránce svého lidu, největší válečník Británie. Kdyby padl, věděli bychom to.“

Lehce pozvedl obočí. „Snad máš pravdu, když to říkáš,“ povzdechl. „Scapula si s tebou přeje mluvit, paní. Řekl jsem mu, že jsi raněna“ Pohlédl na podlitiny v její tváři, na hrdle a pažích i na podvrknutý kotník vykukující zpod pláště, do něhož byla zahalena „Nařídil mi, abych tě k němu přivedl, až se trochu zotavíš.“

„Děkuji ti, že mi poskytuješ alespoň nějaký čas.“ Sklonila hlavu. Až dosud s ní jednali se vší úctou, dokonce s uznáním, avšak o tom, že je vězněm, nebylo pochyb. Před vchodem do stanu stáli dva vojáci a měli zkřížená kopí. Když prefekt vcházel dovnitř, postavili se do pozoru, avšak hned za jeho zády zbraně opět zkřížili.

„Budeš-li cokoliv potřebovat pro sebe nebo pro dítě, stačí jen říct jednomu ze strážců,“ pokračoval Justinus. Pak se uklonil a zanechal ji sedět u Eigonina lože s dlaní položenou na bledé, chladné ruce dítěte spočívající na pokrývce.

Když se Eigon konečně znovu probrala, lampa již skoro dohořela. Olej v ní prskal a ve stanu byla téměř úplná tma. Rozhlédla se. „Mami?“

„Jsem tu, miláčku.“

„Kde je Alys?“

Cerys se kousla do rtu. „Není tu, Eigon. Je mi to líto.“

„A Togo a Glads?“ Dětský hlásek byl pojednou plný úzkosti.

Cerys zavrtěla hlavou. „Nevím, kde jsou.“ Povzdechla. Měl snad důstojník pravdu? Že by jim bylo lépe u ní? Jistě, zajetí by bylo lepší než znásilnění a smrt kdesi na chladném horském svahu, ale pokud byly u ní, co by jim hrozilo? Co Římané udělají jí a jejím dětem? Uvězní je? Propustí za výkupné? Zabijí je? Prudce zavrtěla hlavou. Caradoc ji zachrání. On už si najde způsob, jak to udělat. Její povinností je mít děti v bezpečí u sebe.

„Kde byly, Eigon? Šla jsi nás hledat, ale děti s tebou nebyly.“

Její dcera zavrtěla hlavou. „Pověděla jsem jim, aby zůstaly schované. Že si hrajeme na schovávanou, jak jsi nám řekla. Aby nevycházely z úkrytu, dokud se pro ně nevrátíme.“ Dětské oči se zalily slzami. „Proč mi ti muži tolik ublížili, maminko?“

„Jsou to vojáci, Eigon. Hloupí, zlí lidé. Musíš se snažit zapomenout na to, co se ti stalo. Za to, co udělali, je bohové potrestají.“ Cerys na chvilku zavřela oči, neschopná pohlédnout do utrápené tvářičky. Když je znovu otevřela, zhluboka se nadechla „Eigon. Musíme Toga a Gwladys najít. Vzpomínáš si, kdes je nechala?“

Dítě zavrtělo hlavičkou. „Byla tma. Ve větvích stromů fičel vítr. Nic jsem neviděla. Schovali jsme se v prohlubni, kde to nefoukalo. Bylo tam o trochu tepleji.“ Po tvářích se jí začaly koulet slzy. „Nestalo se jim nic?“

„Já nevím,“ Cerys cítila, jak jí slova váznou v hrdle.

„To nebyla hra na schovávanou, viď?“ ozvala se Eigon.

„Ne, drahoušku. To nebyla…“

* * *

Na schovávanou!

Když se Jess vytrhla z nejhlubšího spánku, doznívala ta slova v její ložnici ozvěnou. Měsíc se na své dráze posunul a v místnosti vládla tma. Úzkostně se rozhlédla. „Ona mi vypráví svůj příběh. Eigon chce, abych věděla, co se jí tehdy stalo. Ví, že to pochopím, protože se mi to stalo taky.“ Vylezla z postele a chvíli potmě stála a snažila se zklidnit dech. Přešla bosa k oknu a vyhlédla ven. Byla temná noc Venku nic a nikoho neviděla

Světélkující ciferník budíku na nočním stolku jí napověděl, že je krátce po třetí hodině. Rozsvítila a několik vteřin hleděla na polštáře. Pak se k nim obrátila zády a zamířila ke schodům.

V kuchyni zapnula varnou konvici. Pak přešla ke dveřím a odemkla. Téměř proti své vůli otevřela a vyhlédla do dvora. Byla teplá noc. Do tváře jí zavanul lehký vánek. Všude vládlo hluboké ticho. Dokonce i stromy stály bez hnutí. Ještě pořád bosa vykročila ze dveří a vzhlédla k obloze. Zářily na ní myriády hvězd. Zhluboka se nadechla. V Londýně člověk noční nebe nikdy pořádně nevidí. Byla to nádhera a ona nehodlala zůstat zamčená uvnitř, vyděšená z nějakého snu. Slíbila si, že se nestane obětí. Nenechá se už terorizovat duchem, tak jako se nedá terorizovat člověkem, který ji znásilnil. Přejít k bráně znamenalo první důkaz toho, že se jí to povedlo. Dlažební kameny pod jejíma nohama byly stále ještě příjemně vyhřáté a ona se po nich vzdalovala od otevřených dveří.

„Eigon?“ zašeptala polohlasem. „Eigon? Glads? Jste tam?“ Tentokrát promluvila hlasitěji. Z křoviska u brány vyděšeně vystřelil kos a zmizel ve tmě. Srdce se jí divoce rozbušilo. Zastavila se. Ale vždyť to byl jen pták! Nic, čeho by se měla bát. Navíc pokud by ve tmě opravdu někdo číhal, pták by byl už dávno pryč. Přiměla se popojít. O další dva kroky. Pak ještě o jeden. Položila ruce na bránu. „Eigon?“

Jen stěží rozeznávala kontury polní cesty vedoucí podél usedlosti. Ta na jednu stranu mířila k lesu a na druhou vedla po úbočí kopce dolů do údolí, kde se napojovala na úzkou asfaltovou silnici. V dálce zahlédla dvě nebo tři světýlka vesničky schoulené v úžlabině mezi vrchy. O něco blíž na východ se zvedala mohutná silueta kopce zastiňujícího hvězdy. Zkoumavě se na něj zahleděla. Jak zvláštní, že si to hned neuvědomila. Na tom místě stála v jejím snu pevnost. Pevnost, z níž šlehaly plameny, když z ní před mstivou zlobou Římanů prchaly tři ženy se třemi malými dětmi. Na pozadí zářících hvězd teď jasně viděla jeho zarovnaný, výrazný vrchol.

„Eigon?“ zavolala naposledy do tmy. Žádné odpovědi se nedočkala. Otočila se zády k lesu a vrátila se do domu. Když zašla dovnitř, zavřela za sebou dveře na petlici. Teprve tehdy si uvědomila, jak je vyděšená.

V.

„Ahoj, Steph, jak se máš?“

Stephanie zvedla mobil v okamžiku, kdy následujícího dne dopoledne vycházela nakoupit nějaké potraviny na večírek, který Kim ten den pořádala. Kim se už činila v kuchyni a kvůli hostům, kteří se ozvali na poslední chvíli, potřebovala ještě doplnit zásoby.

„Kdo volá?“ Stephanie zůstala stát na chodníku, obrátila se a nasadila si sluneční brýle. Venku bylo vedro jako v peci, nad dlažebními kameny na piazze se tetelil horký vzduch a všude kolem řvaly motory aut mizejících za rohem. Palác za jejími zády byla klasická, elegantní renesanční stavba, z jejíž vybledlé terakotové fasády se místy loupala omítka, zdivo popraskalo a drolilo se, nicméně okna byla dokonale symetrická a zdobily je nádherné kamenné reliéfy. Uprostřed průčelí se klenula obrovská masivní vrata pobitá železem a opatřená maličkou průchozí brankou, kterou ve starém dřevě nebylo takřka vidět. Kimin manžel Stefano se v tomto paláci narodil a vyrostl. Bydlel v obrovském, omšelém bytě s vysokými stropy, který jeho otec koupil jen proto, aby jeho rodina mohla žít v této čtvrti bohémů a umělců.

Stephanie se otočila, a zatímco jí cizí hlas mluvil do ucha, zahleděla se vzhůru na zeď. „Tady Will, Stephanie. Prosím tě, nezavěšuj. Potřebuji s tebou mluvit.“

Pozvedla obočí. „Proč?“ Znovu vykročila, a jak zahýbala do úzké uličky, pevně tiskla mobil k uchu. Tady bylo o něco tišeji než na hlavní ulici a ona ho teď lépe slyšela

„Pokoušel jsem se dovolat Jess. Víš, že odešla ze školy? Dala výpověď, aniž komukoli sdělila jakýkoli důvod. Mobil nebere a já jsem si jist, že už není ani u sebe v bytě. Mám o ni starost.“

„Proč myslíš, že bych zrovna já měla vědět, kde je?“ Stephanie zabočila do Via dei Capellari a zamířila k tržišti na Campo dei Fiori.

„To je ale hloupá otázka Samozřejmě že to víš. Vy dvě jste si vždycky všechno řekly. Je tam někde s tebou?“

„Ne, není. Já jsem v Římě, Wille. A netuším, kde je Jess.“ Znovu se zastavila, oči slepě upřené do výlohy malého rámařství. Ve stinném chládku této dlouhé úzké uličky bylo o něco příjemněji. Nedaleko od ní si dva muži vynesli židle na chodník a postavili je mezi dva obrovské terakotové květináče plné kamélií. Popíjeli chlazené pivo, na sklenkách jim kondenzovaly kapky vody, stékaly jim mezi prsty a kapaly na trička „Dan říkal, že možná jela za tebou.“ Will povzdechl. „No tak. Víš aspoň, proč dala tu výpověď?“

„Ne.“ Stephanie se pomalým krokem znovu rozešla. Měla Willa vždycky ráda a mrzelo ji, že se s Jess rozešli, ale pokud Jess nikomu neřekla, kam jede, musela k tomu mít dobrý důvod. „Vyptávat se mě nemá smysl, Wille. Kdyby Jess chtěla, abys věděl, kde je, určitě by ti to řekla Já už jsem ji neviděla věky.“ Alespoň to byla pravda. „A protože budu celé léto v Římě, ani nečekám, že se s ní uvidím.“

Dlouho bylo ticho. „Myslíš, že mohla odjet za matkou do Francie?“ Zdálo se, že Will je vskutku zdrcený.

Stephanie jen pokrčila rameny. Vůbec si nebyla jista, že by Jess Aurelii pověděla, kde je. A nebyla si jista ani tím, že by jejich matka udržela věc v tajnosti, kdyby něco věděla I ona měla pro Willa slabost. „Wille, jsi tam? Nemám ten dojem, že je Jess ve Francii,“ řekla pevně. „Máma by mi to určitě řekla. Včera jsem s ní mluvila. Tvrdila, že jede na čas do Indie.“ V duchu se zastyděla. Další lež, ale jenom drobná. Aurelie se ve skutečnosti z Indie právě vrátila. Když Stephanie strkala mobil zpátky do kabelky, zamračila se. Proč Jess dělá se vším takové tajnosti? Něco se děje. Určitě jí večer zavolá a zjistí, co přesně.

# # #

Jess právě pojídala misku cereálií, když na Ty Bran zavolal Dan. „Jsem v Hay. Napadlo mě, jestli by se ti nechtělo přijet a zaskočit si se mnou na oběd.“

Vylovila toast, který zrovna vyskočil z topinkovače, a zamíchala si jím obsah misky s musli. Dveře měla otevřené dokořán a kos už jí odpustil, že ho v noci vyrušila ze spánku. Posadil se na střechu ateliéru a nádherně se rozezpíval do slunečného rána. Její deprese rázem pominula. Hluboký mír toho místa konečně začínal působit. Po špíně a hluku Londýna jí to tu připadalo jako balzám na duši.

„Ty jsi v Hay?“ Zamračila se. „Co tam děláš?“

„Nakupuju knihy. Co jiného?“

„Nikdy ses mi nezmínil, že občas zavítáš do tohohle kouta země.“

„Ne?“ Zasmál se.

„Ne, opravdu ne. Jsou s tebou Natálie a děti?“

„Tentokrát ne. V knihkupectvích se, bohužel, hrozně nudí. Chystám se, že za nimi na den za dva zajedu do Shropshiru. Jsou tam u Natáliiných rodičů. No tak, Jess. Cesta sem ti nezabere víc než hodinku.“

Jess se ohlédla přes rameno k otevřeným dveřím a uvědomila si, že i vzdor znepokojivým ozvěnám se jí překvapivě vůbec nechce z tohoto pokojného místa někam odcházet. Na druhou stranu si ale potřebovala nakoupit, a tak si řekla, že malá změna neuškodí.

Sešli se ve dvanáct třicet v baru Kilvert. Když dorazila, byly už všechny venkovní stoly obsazené, a tak se usadili u okna vevnitř.

„Tak už je ti konečně líp?“ Položil před ni sklenku vína, posadil se ke stolu proti ní a chvíli jí zpytavě hleděl do tváře. „Vypadáš unaveně.“

Lehce se ušklíbla. „Mívám dost fantastické noční můry,“ řekla. Byla to úleva, mít konečně někoho, komu by se mohla svěřit, ale nechtěla s tím vyrukovat tak otevřeně a tak brzy.

„O čem?“ Lokl si z půllitru piva a zadíval se z okna

„O jedné malé holčičce.“ Odmlčela se a chvíli uvažovala, zda má zacházet do podrobností. „Či spíš o dvou malých holčičkách. Zdá se, že ty dvě ve Stephaniině domě straší.“ Pohlédla na něho, aby zjistila, jak bude na její slova reagovat.

„Straší? Opravdu?“ Sklopil zrak a zahleděl se do půllitru. Vypadal pobaveně. Aniž jí pohlédl do očí, přisunul k ní po stole jídelní lístek. „Dáš si něco? A jak vlastně takové strašení vypadá?“

Pokrčila rameny. „Jak už jsem řekla. Zdají se mi divoké sny a občas mívám pocit, že jsem je zahlédla“

„Páni!“ Stále ještě studoval jídelní lístek. „A Steph je taky viděla?“

„Říká, že má podezření, že je v domě duch.“

„A co se odehrává v těch tvých snech?“ Konečně na ni pohlédl a jeho hnědé oči se přivřely.

„Jedna z nich byla znásilněna.“

Odložil jídelní lístek a zadíval se ze dveří na chodník, kde slunce pražilo do slunečníků stínících plně obsazené stoly. V jeho tváři se zračil šok. „Znásilněna?“ opakoval užasle.

Přikývla. „Římským vojákem.“

„To musí být trýznivý sen.“ Ještě stále na ni nepohlédl.

„To je.“ Pojednou litovala, že mu o tom řekla.

Dlouho mlčeli. Oba studovali jídelní lístek. Dan náhle vstal. „Půjdu objednat jídlo. Už sis vybrala?“

Když se vrátil, nesl jí další sklenku vína „Ozval se ti Will?“

„Několikrát mi volal na mobil.“

„No a?“

„A nic.“

Na okamžik se odmlčeli. Když nic neřekla, pokračoval. „A co Ashley? Ten ti taky volal?“

Povzdechla „Ash se mi těsně před odjezdem vlámal do bytu. Přinesl mi kytici s poděkováním, že jsem ho učila“

„Vlámal?“ opakoval znovu Dan. „Co to znamená, vlámal?“

„Našla jsem tu kytku na stolku. Zřejmě jsem nechala otevřené dveře, ale ta představa se mi nějak nezdá.“

„Tys tam nebyla?“

„Ne.“

„A když jsi přišla, byl už pryč?“

Přikývla „Netušíš, co bude letos v létě dělat, než mu přijdou výsledky z přijímaček?“

Zavrtěl hlavou. „Je přesvědčený, že ho vezmou. Pěkný domýšlivec, ten náš Ash! Myslí, že na umělecké akademii už na něj čekají s otevřenou náručí.“

„A to ani nepotřebuje mít ty nejlepší známky, aby se tam mohl hlásit.“

„To ne.“

Oba vzhlédli. Číšník jim přinášel jídlo. „Byla by škoda připravit ho o životní šanci. Kdyby skončil se záznamem v trestním rejstříku, zničilo by to celou rodinu,“ pronesl Dan tiše a chopil se vidličky a nože. „Už na něj nemysli, Jess. Ani na Willa, když už jsme u toho. Zapomeň na ně. Užívej si léta.“ Vpravil si do úst první sousto. „Co hodláš v létě v tom starém Stephaniině domě podnikat?“

„Malovat.“ Jess hleděla do talíře. „Budeš tam sama?“ Přikývla

„A je ti tak dobře?“

„Je mi fajn, Dane. Jsem ráda sama“

„S duchem?“

Nejisté se zasmála „Nejsou to děsiví duchové. Jen malé holčičky.“

Vzal do ruky rohlík a začal jej trhat na kousky. Chvíli oba mlčeli. „Mám nápad, Jess. Klidně řekni ne, jestli se ti nebude líbit, ale přijel jsem, abych tady našel jednu knihu, pak jsem tu chtěl strávit večer a zítra hned po ránu vyrazit do Shrewsbury. Co kdybych ale jel s tebou, až se budeš vracet? Mám to při cestě. Mohli bychom si koupit něco dobrého k večeři – zahlédl jsem tu jeden prima obchod s lahůdkami – a předtím ještě pročesat pár antikvariátů, abych učinil zadost své závislosti na knihách. Pak bychom mohli odjet k tobě na Ty Bran a ty bys mi ukázala ty svoje úžasné malé duchy. Co ty na to? Na Ty Bránu je určitě spousta místa…“

„Já nevím, Dane.“

Bylo to lákavé. Přestože měla samotu ráda, pomyšlení na cestu do lesů, jež po západu slunce ztemněly, na prázdné místnosti a podivné zvuky v ateliéru jí tak trochu nahánělo strach. Navíc by jí připadlo nezdvořilé Dana odmítnout.

* * *

Bylo už skoro půl sedmé, když vjela do dvora na Ty Bránu a zaparkovala před ateliérem. Dan postavil vůz vedle ní a vypnul motor.

Vystoupil a chvíli zůstal bez hnutí stát. „Stephanie měla tak úžasné štěstí, že se jí podařilo koupit takovýhle dům! Říkáš, že to je blízko míst, kde bydlívala vaše matka?“ Stál a rozhlížel se. „Můj bože, je to tu tak opuštěné! Ale nádherné!“

„Viď?“ Jess se otočila zpátky k autu a začala vykládat nákup. Chléb, chlazené maso, koláč, sýr a salát a kromě toho i staré vydání básní Omara Chajjáma s magickými barevnými ilustracemi Edmunda Dulaca. Zatímco odemykala domovní dveře, Dan vytáhl vlastní trofeje: několik knih, čtyři láhve vína, čtyři láhve piva v dárkovém balení, nějaké oříšky a krabičku velmi drahých čokoládových bonbonů. Vyrazil za Jess a s heknutím složil těžký náklad nápojů na kuchyňský stůl.

„Tak, uvidíme, jaká nálada se nás zmocní – můžeme to taky všechno vypít a padnout v deliriu na zem. Páni, Jess, tady je to ale krásné.“ Prošel otevřenými dveřmi do jídelny a tam se zahleděl z okna přes zahradu a živý plot k panoramatu kopců na severu. Pak se otočil a zadíval se na její skicáky rozložené po stole. „Ty jsou tvoje? Netušil jsem, že tak hezky kreslíš.“ Obrátil několik listů.

„Lichocením nezískáš nic než právo vytáhnout špunt z láhve,“ zavolala z chodby. „Tak pojď. Otevřeme to víno.“

Vrátila se do kuchyně, ještě než tam došel on, a strnula. Obsah jejího košíku i dvě ze čtyř láhví vína ležely na podlaze. Láhve byly rozbité.

Oba chvíli stáli a mlčky na ten nepořádek hleděli.

„Ach, Dane, to ne!“ zvolala „Jak se to jen mohlo stát?“

Dan se rozhlédl. „Nedovedu si to vysvětlit. Postavil jsem všechny ty věci doprostřed stolu. Nemohly jen tak spadnout. Sakra! Nemáš tu třeba náhodou nějakou kočku?“

Zavrtěla hlavou. „Odkdy dovedou kočky vytahovat láhve z košíku?“

Pokrčil rameny. „V tom případě to tedy kočka nebyla No, zbyly nám dvě láhve a aspoň to jídlo bylo zabalené, takže se mu nic nestalo. Počkej tady, já to uklidím.“

„Ne. Já to udělám.“ Přistoupila ke dřezu a ze skříňky pod ním vytáhla smetáček a čistý ubrus. „Co se to jen stalo, Dane? Já to prostě nechápu.“ Pojednou se jí zmocnila panika. „Všechno bylo tady. Na stole. Nestálo to nikde na kraji. Ach, Bože!“ Rozhlédla se kolem. „Nebo tu je ještě někdo?“

„Ne, nikdo tu není. Prostě se to stalo. Počkej.“ Vzal jednu ze zbylých láhví vína a natáhl se pro otvírák, který Jess nechala ležet v odkapávači. „Dejme si napřed sklenku. Třeba pak budeme o něco moudřejší. A určitě dostaneme chuť na něco k jídlu. Nelam si s tím hlavu, Jess. Nic hrozného se nestalo.“

* * *

O něco později, když dojedli a vyšli do zahrady vypít si tam šálek kávy, zaslechla Jess ze dvora zvuk motoru. „Kdo to, proboha, může být?“ Otočila se k domu.

Rhodri zaklepal na otevřené domovní dveře, a když se nedočkal žádné odezvy, vešel bez okolků dovnitř a poté, co je zahlédl oknem, vyšel za nimi ven do zahrady. Překvapilo ho, že tu Jess vidí s Danem.

„Omlouvám se, že vyrušuji, ale od té doby, co se matka dozvěděla, že jste tu úplně sama, mi nedala ani chvilku pokoj. Poslala mě, abych vám přinesl nějaké jídlo z mrazáku.“ V ruce nesl košík. „Kdybych věděl, že tu někoho máte, neobtěžoval bych.“ V hlase mu probleskl podrážděný tón.

Jess je zdráhavě představila. Svým příchodem narušil náladu večera „To je od vaší maminky hrozně milé, Rhodri. Vyřiďte jí, že moc děkuji.“ Pevnou rukou od něj vzala košík. „Dáte si s námi sklenku vína?“

K jejímu překvapení přikývl. Dan odešel pro další skleničku a ona se na něj chladně usmála „To jídlo vařila Megan?“ zajímala se zdvořile. „Je to do ní tak hezké…“ Z kuchyně se ozvala rána. Zarazila se.

Ve dveřích se objevil Dan s rukou zavázanou v utěrce. „Promiňte, lidičky. Upustil jsem skleničku. Dneska nás ale pronásleduje smůla, co?“ Podal Rhodrimu sklenku s vínem a s rukou stále ovázanou zamířil zahradou zpátky k sedačkám u živého plotu. Jess i Rhodri vyrazili za ním. „Podívejte, jaký je odtud nádherný výhled,“ rozplýval se Dan. „Úchvatný, viďte?“ Hned za plotem se země začínala svažovat a klesala až hluboko do údolí. Slunce zapadalo v perleťově mlhavém oparu a kopce na sever odtud zahalilo zlatavou nádherou.

„Zítra bude pršet.“ Rhodri se zahleděl přes plot. „Matka říkala, že prý jste malířka“ Pohlédl na Jess.

„Jen amatérka“ Nedokázala se zbavit chladného tónu. Jeho hlas jí zněl namyšleně a znuděně a popuzovalo ji dokonce i to, že je o hlavu vyšší a shlíží na ni shora.

„Ale zatraceně dobrá,“ vložil se do hovoru přátelsky Dan. „Tohle místo inspiruje, nemyslíte? Napadá mě, že kdybych tu žil, přece jen bych nakonec napsal román.“

„Jaký román?“ otázala se pobaveně Jess. „Byl by o tom, než ses stal vedoucím katedry, anebo až potom?“

Zasmál se. „Asi až potom. Ale ještě předtím, než jsem se stal ministrem školství.“

Rhodri se rozesmál. „No, příteli, než si naplánujete budoucnost, budu vás muset s politováním opustit. Díky za drink, Jess.“

Otočil se a zamířil zpátky k domu. Ve dveřích se zarazil. „Víte jistě, že jste rozbil jen vinnou skleničku?“ zavolal zpátky přes rameno.

Podlaha v jídelně byla posetá střepy. Stáli teď ve dveřích všichni tři a beze slova na ni hleděli. Dan vrtěl hlavou. „Já to nechápu. Všechno jsem posbíral a zametl. Právě při tom jsem se pořezal. Ale to bylo v kuchyni. Bože!“ Zarazil se. Jeho zrak padl na stůl. „Jess…“

Její skicák s kresbami byl politý jakousi červenou tekutinou, papíry pomačkané a jeden z obrázků celý počmáraný. Jess se natáhla k vypínači. „Kdo to mohl udělat?“ zašeptala „Dane…?“

„Ne. Já ne! Přísahám. Jak tě to jen mohlo napadnout?“

„To je víno?“ Rhodri se sklonil nad stolem a špičkou prstu se lehce dotkl obrázku. „Je to lepkavé. Bože, vždyť je to krev!“ Zděšeně ucouvl. „To vy!“ obvinil Dana „Vy jediný tady krvácíte!“

„Už jsem vám řekl, že jsem to nebyl já!“ ohradil se zlostně Dan. „Proboha, kdybych to udělal, řekl bych to! K těm obrázkům jsem se ani nepřiblížil.“ Popošel ke dveřím. „Musel tu někdo být. Podívejte, domovní dveře jsou dokořán.“

„Ty jsem nechal otevřené já,“ řekl Rhodri. „Stephanie je tak nechává. Obávám se, že jsem nebyl moc prozíravý.“ Vyšel několik kroků do chodby a rozhlédl se. „Ale kdo by něco takového dělal?“ V hlase se mu chvěl opravdový vztek. „Nikdo tu není!“

Jess nešťastně zavrtěla hlavou. „No, řekla bych, že ty kresby nebyly nijak světoborné. Nic, co bych nenamalovala znovu.“

„V tom to není,“ pravil přísně Dan. „Nemáme zavolat policii?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Jess. „Jestli tu někdo byl, už je dávno pryč. Přinejmenším.“ Zarazila se.

„Už půjdu.“ Rhodri vykročil, avšak náhle se zarazil a zůstal stát s rukou položenou na zábradlí. Zadíval se do patra. Všichni poslouchali. Vtom se Rhodri rozběhl nahoru. Bral schody po dvou a v mžiku zmizel za podestou. Jess s Danem pak už jen slyšeli, jak otevírá a zavírá dveře, a těžkým krokem rázuje po dřevěné podlaze. „Tady taky nikdo není,“ ozvalo se shora. Objevil se nad schodištěm a seběhl dolů. „Myslím, že nahoře je všechno netknuté. Nechala jste na toaletním stolku pár zlatých náramků, Jess. Kdyby se tam někdo vloupal, už by tam nebyly. Řekl bych, že to muselo udělat nějaké nezvedené děcko, jen tak pro zábavu. Zní to sice dost nepravděpodobně, ale napadá vás něco lepšího?“ Pokrčil rameny. „Na lesních cestách člověk sem tam narazí na cizí chodce nebo na cyklisty putující krajinou.“

Jess se na Rhodriho zpytavě zadívala. Pojednou jí připadlo podivně znepokojivé, že jí nahlížel do ložnice, ale rychle tu myšlenku zaplašila „Pořád nechápu, proč by to někdo dělal? Proč by mi ničil obrázky?“ Uvědomila si, že se celá chvěje. Vykročila zpátky ke dveřím do jídelny a zahleděla se na stůl. Jak slunce zapadalo, zbarvila se obloha do sytě ruda a celá místnost tonula v hřejivém jasu. Pouze místo na stole, kam dopadalo světlo žárovky, působilo tvrdě. Jess vztáhla ruku a opatrně se dotkla krvavých skvrn. Byly zaschlé.

„Už opravdu musím jít,“ volal Rhodii z chodby. „Moc mě mrzí, co se stalo. Kdybych pro vás mohl cokoliv udělat.

„Už jste udělal dost tím, že jste nechal otevřené dveře,“ zarazil ho ostře Dan.

„Dane!“ napomenula ho rozhořčeně Jess.

„Ne, má pravdu. A já se omlouvám.“ Rhodii zamířil k domovním dveřím. „Poslyšte, teď vás tu nechám, ale kdybyste cokoliv, potřebovala, víte, kde mě najdete.“

Když za ním zabouchly dveře, Dan se ušklíbl. „Kazisvět!“

„To nebyla jeho vina,“ opáčila Jess přísně.

Dan povzdechl. „Ne, nebyla“ Ukázal rukou na skicák. „Co s tím chceš dělat? Mám ten jeden list vytrhnout?“

„Ne!“ Roztáhla ruce, jako by své kresby chtěla chránit. „Ne, nech to být!“

„Dovol aspoň, abych uklidil to sklo.“ Pohlédl na ni. „Nebo ne? Tak dobře. Povím ti, co. Dáme si ještě jeden drink, a půjdeme do postele.“

Jess strnula. Chvíli stála neschopná se pohnout. Pak vzhlédla „Dane.

Zvědavě se na ni díval, obočí tázavě pozdvižené. Odvrátila zahanbeně zrak. Samozřejmě že to tak nemyslel. Nejisté se usmála „Já už nic pít nebudu, díky. Myslím, že už půjdu nahoru. Jsem trochu unavená.“ Když vykročil k ní očividně s úmyslem políbit ji na dobrou noc, ani se mu nepodívala do očí a rychle ucouvla „Dobrou noc, Dane. Buď tak hodný, a pozhasínej v domě všechna světla, až půjdeš spát.“ Vzápětí už mířila kolem stolu ke schodům a jeho nechala stát v kuchyni s udiveným, ba přímo dotčeným výrazem ve tváři.

* * *

O pár hodin později se uprostřed noci zničehonic probudila. Klika na dveřích cvakla a pohnula se o kousek dolů. S tlukoucím srdcem zírala přes temný pokoj ke dveřím. V domě vládlo hluboké ticho.

„Dane?“ zašeptala bezhlesně, ale žádný další zvuk už nezaznamenala. Tiše vyklouzla z postele, po špičkách přešla ke dveřím a přitiskla ucho na dřevěnou kazetu. Lehce přejela prsty po mosazné závoře, ale s tou zvenčí nikdo nehýbal. Aniž ztrácela čas úvahami o tom, proč Stephanie považovala za vhodné dát na dveře její ložnice namontovat závoru, přistihla se s jistým zahanbením, jak ji před Danem zamyká. Ani se nemusela sama sebe ptát, proč se jí při představě, že do její ložnice někdo vstupuje, vzmáhá takový odpor, nebo proč byť jen na okamžik pojala podezření, že by se o ni Dan mohl tímto způsobem zajímat. Pak se ale v duchu pokárala Vždyť je to ženatý muž a přítel, kterého zná už léta. Nikdy mezi nimi k ničemu nedošlo. Byl to pouhý instinkt, pud sebezáchovy. Automatická reakce na úzkost a strach.

Při zvuku tichého zapraskání, které se ozvalo z podesty, zbystřila a takřka nevědomky opět přejela prsty po závoře. S tváří dál přitisknutou na teplé dřevo dveří se ujistila, že je zamčeno a že závora drží.

Dlouho tak stála a celou svou bytostí vnímala hluboké ticho, které v domě panovalo. Hvězdy venku za okny pomalu zahaloval mrak. V nastalé tmě zabušily do oken první kapky deště.

Vtom sebou trhla a uvědomila si, že jak se opírala o dveře, vestoje zadřímala. V domě, vládlo ticho. Rušilo je pouze tiché bubnování dešťových kapek do střechy ateliéru za jejími okny. Povzdechla, klopýtavě přešla zpátky k posteli a vrhla se na ni. Během několika vteřin usnula.

* * *

Lesy byly temné a plné hučícího větru. Do listí bubnoval déšť a kdesi nablízku vztekle zaštěkala liška Gwladys ležela schoulená vedle bratříčka a celá se třásla „Togo?“

Chlapeček neodpovídal. „Togo? Já se bojím.“

Neviděla nic. Zem byla tvrdá a studená a kořeny visící všude kolem nich se jí zabodávaly do těla „Mně se ta hra nelíbí. Chci k mamince.“ Začala se kývat dopředu a dozadu a tiše si sama pro sebe pobrukovala „Kde je Eigon? Proč se nevrátila? Zazpívala by nám.“ Neměla daleko k slzám. „Mám hlad. Máš taky hlad, Togo?“

Ani teď jí neodpověděl. Vztáhla k němu ruku. Byl teplý a pevně schoulený do klubíčka Spal, ponořen hluboko do svého světa snů. Náhle se rozhodla. Odtáhla se od něho, vyplížila se ze skrýše a vstala Venku, mimo závětří kusu převislé země, dul silný vichr. Jeho hukot ji děsil. Kdyby volala sebehlasitěji, nikdo ji neuslyší. Zmateně se otočila kolem dokola. Kterým směrem se vydat? Kde jsou ostatní?

„Eigon? Mně se ta hra nelíbí. Nemůžeme si už přestat hrát?“ Konečně se rozhodla. Vykročila. Prodírala se lesem, vítr v zádech a plavé vlásky vlající jí kolem hlavy, oči upřené do podrostu před sebou. „Eigon? Mami? Kde jste?“ Během několika okamžiků se ztratila

Ve tmě za ní, se náhle probudil Togo. Drobnou ručkou hmátl po sestřičce a zjistil, že je sám. Dostal strach a rozplakal se.

* * *

Jess se probudila dost pozdě. Zvenčí se ozývalo vytrvalé bubnování deště. V rychlosti se osprchovala, natáhla si džínsy a svetr a seběhla dolů. U domovních dveří zahlédla Danovu cestovní kabelu. Nakoukla do kuchyně. Na prostřeném stole stála konvice s kávou a dva šálky, ale po Danovi ani vidu. „Dane?“

„Tady jsem.“ Jeho hlas přicházel z jídelny. „Pojď se na něco podívat.“ Příliš se jí nechtělo, ale vykročila ke dveřím a nahlédla do místnosti. „Je to pryč,“ řekl tiše. „Všechno je to pryč.“

„Co?“ Přistoupila k němu. „Ta spoušť. Čmáranice. Krev. Podívej.“

Poodstoupil od stolu a ukázal na skicák před sebou. Byl bledý jako stěna.

Jess zabloudila zrakem dolů a zalapala po dechu. Měl pravdu. Její skicák byl zcela neporušený. Vztáhla po něm ruku a opatrně převrátila několik stránek. Všechny vypadaly stejně nedotknuté. Její kresby a malůvky byly naprosto v pořádku.

„Nechápu.“ Vzala skicák ze stolu a prolistovala jej. „Co se to s ním stalo?“

„To mi pověz!“

Otočila se a rozhlédla se po jídelně. Vypadalo to, že se tu nikdo ničeho nedotkl. Všechno bylo uklizené a na svém místě jako předtím, než přišel Rhodri.

„Přece se nám to nemohlo jen zdát!“ Konečně mu pohlédla do očí.

Dan pokrčil rameny. „Všem třem najednou?“ Zachvěl se. „Pojďme do kuchyně. Než jsem zašel sem, uvařil jsem kafe.“

Následovala ho. „Přece jsme si to všichni nemohli jen představovat, Dane.“

„Ne?“ Uchopil kávový hrnek. „Podívej se do odpadkového koše.“

Hodila po něm rychlý pohled a nakoukla do smetáku. „Co tam mám vidět?“

„Nic. V tom je ten vtip. Kde je všechno to rozbité sklo?“

„Ach, Dane!“ Sklapla víko koše a šla se posadit ke stolu. Vyhrnula si rukávy až k loktům a prohrábla si prsty vlasy. V odkapávači vedle dřezu stály dvě neporušené láhve vína

Přisunul k ní šálek kávy. „Vypadá to, jako bychom všichni propadli halucinacím,“ pronesl zamyšleně. „Netuším jak a proč, ale jiné vysvětlení mě nenapadá. Kdybychom jedli všichni totéž, přičítal bych to kouzlu nějakých halucinogenních hub nebo něčemu podobnému, ale Rhodri s námi nevečeřel.“

„A tvoje ruka. Kde máš tu řeznou ránu. Je tam ještě?“ Natáhla se a uchopila ho za zápěstí. Žádný šrám tam nebyl.

„Panebože!“ Bezděky se zachvěla „Co se nám to, u všech svatých, přihodilo?“

„Obávám se, že se tu nebudu moct zdržet dost dlouho, abych to zjistil.“ Pohlédl na ni. „Musím co nejdřív odjet, Jess. Čeká mě dlouhá cesta, mám zavolat tomu tvému sousedovi, Rhodrimu, a říct mu, aby přijel? Než se to vyřeší, neměla bys tu být sama a já ti nijak pomoct nemůžu.“ Krátce, ostře se zasmál „Až se příště uvidíme, možná budeme na tohle téma žertovat.“ Dopil kávu a vstal od stolu.

Jess se ještě chvíli nehýbala a upřeně zírala na jeho ruku. Pak zavrtěla hlavou. „O mě si starosti nedělej, Dane. Rhodrimu zavolám později sama a vylíčím mu, co se stalo.“

Vyprovodila ho k autu a mlčky sledovala, jak do něj skládá knihy i cestovní kabelu. Během minutky mu už mávala na rozloučenou a dívala se, jak sjíždí k silnici a mizí jí z dohledu. Ještě slyšela, jak jeho auto drncá po kamenech. Bylo to zvláštní, ale po jeho odjezdu necítila nic než velkou úlevu. Zajímalo by ji, zda v noci vskutku vstal a zkoušel, jestli má zamčeno. Možná ne. Náhle se zamračila. Ani ji nepolíbil na rozloučenou.

Vešla do domu a v kuchyni zamířila rovnou ke dřezu. Aniž věděla proč, pustila naplno vodu a pomalu a pečlivě si otírala ruce i tvář. Pak se natáhla pro ručník.

Ti oškliví muži už odešli?

Hlas za jejími zády zazněl z velké blízkosti. Vyděšeně se otočila.

Můžeme si už přestat hrát?

„Ježíši Kriste!“ Zhluboka se nadechla „Kde jsi?“

Žádná odpověď.

„Eigon? Glads? To udělala jedna z vás?“ Pojednou s ní zalomcovala zlost. „Počmáraly jste mi kresby?“ Rozhlédla se po místnosti. „To vy jste rozbily všechno to sklo?“

Venku se ze střechy ateliéru rozezpíval kos. Přestalo pršet a na mokrých dlažebních kamenech ve dvoře se zaleskl zbloudilý paprsek slunce. „Slyšíte?“ zvolala znovu Jess. „Chci vás vidět. Teď hned!“ Dech se jí zatajil. Rozhlédla se. Nikde ani hlásku. „Myslím to vážně!“

Zaslechla snad tichý smích? Rozběhla se k oknu a vyhlédla do dvora. Propátrala ho celý zrakem. Dům byl plný zvuků. Praskaly v něm staré trámy, ševelilo listí okolních stromů, do okapních žlabů stékal déšť, zpívali ptáci, v kopcích sem tam zabečela ovce. „Eigon?“ Jess bezmyšlenkovitě zavolala dívenku jménem, jímž ji volávala její matka Cerys. „Pojď sem. Chci s tebou mluvit.“

Žádná odpověď. Nic jiného ani nečekala. Zavrtěla hlavou. Pak se vrátila do jídelny a pohlédla na stůl. Trochu se bála, že skicák bude opět poničený. Nebyl. Ležel zcela nedotčený.

„K sakru!“ Překonala nechuť znovu s Rhodrim mluvit a zamířila k telefonu. Asi po dvaceti zvoněních se ozvala záznamová služba. „Rhodri? Omlouvám se, že vás obtěžuji, ale nemohl byste se tu zase co nejdřív zastavit? Potřebuji vám něco ukázat.“ Na okamžik se odmlčela „Dan už odjel. Jsem tu sama.“

* * *

Dan zajel s autem opatrně k polní cestě vedoucí od silnice, vypnul motor a položil čelo na volant. Silně se potil a zvedal se mu žaludek. Zašátral rukou po kličce od dvířek a vyklopýtal z vozu do vysoké trávy a kopřiv, mezi nimiž se bělaly kvítky hluchavky lemující cestu polem. Chvíli stál, opíral se o kamennou zídku a čekal, až ho nevolnost přejde. Pak se otočil a pohlédl k autu.

Bylo prázdné. Předtím tam ale na zadním sedadle někdo seděl. Cítil to, jen co zabočil ze dvora na úzkou příjezdovou cestu a začal se vzdalovat od Ty Bránu. Někdo tam byl. A šel z něj strach. Muž. Člověk plný zloby a nenávisti.

Dupl na brzdu a pohlédl do zpětného zrcátka. Vzápětí se otočil a pečlivě si zadní sedadlo prohlédl. Nic. Jistěže tam nikdo neseděl. Znovu se rozjel, sešlápl plyn až na doraz a auto zadrncalo po kamenech. Cesta byla špatně vyasfaltovaná, plná děr a rozjezděného červeného bláta, které na ni stékalo z okolních svahů. Strach v něm rostl jako temná hrozba. Pak zahlédl odpočívadlo, z něhož vybíhala cesta vedoucí mezi poli – místo, kde mohl zastavit a vyskočit ven a kde nad ním onen hněvivý stín, který s ním seděl v autě, neměl žádnou moc.

Teď už se tak strašlivě nepotil. Otřel si tvář rukávem a obrátil se, opřel se o zídku a zahleděl se na vůz. Ten stál u silnice v ostrém světle, s okny odrážejícími sluneční paprsky a otevřenými dvířky, jak je zanechal, když vyskakoval ven. Ztěžka se odlepil od brány a přiměl se vrátit se zpátky a otevřít zadní dveře. Sklonil se a nakoukl dovnitř. Nic. Nejisté zašátral rukou po sedadle a prsty opatrně ohledával prázdnotu, jako by chtěl sám sebe přesvědčit, že tam opravdu nikdo není. Na tváři mu zasychala tenká vrstva lesklého potu. Náhle se zachvěl zimou. Kdesi v dálce zaslechl vysoký hlas káněte a z větší blízkosti agresivní, primitivní, hrdelní krákání havrana Pohlédl k obloze. Byl tam. Uviděl ho. Havran, černá silueta v nezměrné modři oblohy, zahlédl blížící se káně. Letělo rychle, odhodlané střemhlav zaútočit, a jeho křik byl zlověstným protipólem zděšeného zakrákání menšího ptáka. Pak se náhle oba ptáci v letu stočili, proplachtili obloukem nad polem a během několika okamžiků zmizeli za kopcem.

Dan si uvědomil, že ztěžka popadá dech, jako by předtím běžel. Polkl a zabouchl dvířka Pitomost. Fantazie. Nic jiného. To ten zatracený, přízračný dům a Jess se svými hysterickými povídačkami. Vlezlo mu to na mozek. Pomalu pootočil hlavu. Šíji měl pojednou celou ztuhlou. Na okamžik se mu znovu udělalo špatně. Přivřel oči. Jeho zrak upoutalo cosi na dveřích. Červená šmouha Natáhl před sebe pravou ruku a zůstal na ni nechápavě zírat. Tam, kde se předchozího dne pořezal o sklo, měl teď hlubokou rudou ránu. Šrám, který tam ráno nebyl. Teď z ní tekla krev. To přece nemůže být pravda! Narovnal se a vypjal ramena. Měl vztek na sebe i na Jess. Čím dřív vypadne z tohohle bohem zapomenutého kraje, tím líp.

* * *

„Tak co mi chcete ukázat?“

Rhodri se objevil v bráně chvíli po dvanácté. Stál, tázavě na ni shlížel ze své výšky se zpola netrpělivým a zpola pobaveným výrazem a pak jí beze slova podal láhev bílého vína. Přijala ji a opatrně se usmála „Ta záležitost s vínem už nevypadá tak strašně jako včera,“ řekla „Pojďte se podívat.“

Kráčel za ní domem. Vešli do jídelny, on zůstal stát vedle ní a oba se jako na povel zadívali na skicák. „Nechápu.“

„Ani nám to nešlo na rozum. Nic z toho jako by se nestalo. Obrázky nikdo neponičil. Nikdo nerozbil sklo. Láhve s vínem jsou plné. Dan se nepořezal.“ Po očku se dívala po Rhodrim. Zamračeně hleděl na její skicák. S náznakem nervozity po něm sáhl. Obrátil list. „To má být nějaký vtip?“

„Ne!“

„Ten váš milenec.“

„To nebyl milenec, ale kolega“

„Dobrá, tak tedy kolega Snažil se vás vystrašit, viďte? Myslel, že když budete patřičně vyděšená, skočíte mu sama do postele.“

„Ne!“ Jess po něm vztekle šlehla okem. „To je naprostý nesmysl.“

„Chcete mi snad namluvit, že do vás není zakoukaný?“ Obdařil ji pohledem, při kterém ji napřed polilo horko, a pak jí po zádech přeběhl mráz. Pohrdavě zkřivila ústa.

„Ne, není. Přinejmenším.“ Zarazila se. „Ne, jistěže není. Vždyť je ženatý.“

„Odkdy bylo lidem něco takového na překážku? Zvlášť když jste tu byli sami a na míle daleko nikdo v dohledu? Krásný dům, spousta vína, nikdo, kdo by vás tu vyrušoval, dokud jsem se nevetřel já. Oba jste dávali jasně najevo, že o žádnou další společnost nestojíte.“

„Ne, Rhodri. Špatně jste to pochopil.“ Dlouze se zahleděla na svůj skicák. „Jak to jen mohl někdo nahrát?“

„Jednoduše. Třeba měl další skicák do té míry poničený, že nebyl k poznání. Spousty skla a rozlitého vína mohl někdo v noci uklidit. A pořezaná ruka? Jen Kensington Gore.“

„Kensington Gore?“ Jess na něho užasle hleděla

„Falešná krev, drahoušku!“

Otevřela ústa „Ne. To se pletete,“ řekla nahněvaně. „Jste úplně vedle.“

„Opravdu? Možná.“ Usmál se. „Jsem zřejmě obětí povolání. Miluju melodrama. Ale odhad na lidi mám zatraceně dobrý. Tomu chlápkovi bych nevěřil ani nos mezi očima.“

„Je to můj přítel.“ Narovnala se. „Nemáte právo říkat něco takového.“

„Tak dobře.“ Pozvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Zapomeňte, že jsem něco řekl. Skvělé na té věci je, že se vlastně nic nestalo a jestli jste odolala jeho konejšivému nadbíhání, pak se omlouvám.“

„Žádné nadbíhání se nekonalo!“ vybuchla Jess. Pojednou se jí vybavilo Danovo nejednoznačné chování před spaním, to, jak vykročil, aby ji políbil na dobrou noc, jak se ve tmě pohnula závora na dveřích její ložnice, vrzla podlaha. Zachvěla se. Ne. To je přece nesmysl. Dan do ní není zamilovaný. Nikdy nebyl.

Zahlédla Rhodriho pozvednuté obočí a pokračovala „I kdyby udělal všechno ostatní, napodobeninu skicáku by jistě nesvedl. Ten můj byl včera večer úplně zničený. Sám jste ho viděl. Byl od krve. Tohle je tentýž blok.“

Pokrčil rameny. „Nedovedu vysvětlit, jak to provedl. Ten chlap snad dělá zázraky!“

Blýskla po něm okem a zavrtěla hlavou. „Existuje ještě jedna eventualita,“ pronesla opatrně. „Nevíte náhodou, jestli v tomhle domě nestraší?“ Rhodri zařval smíchy. „Ach! Takže to byl duch!“

„Možná.“

Když se neusmála, rychle zvážněl, sklonil hlavou na stranu a zadíval se jí do tváře. „Vaše sestra si myslí, že tu duch opravdu je. Mluvila o tom s matkou.“

„Co jí řekla?“

„Je tu prý dítě. Zlobivé dítě. Rozbíjí jí věci v ateliéru.“

Jess cítila, jak se jí svírá žaludek. Chvíli nic neříkala

Rhodri na ni zamyšleně pohlédl. „Mám dojem, že jestli někdy přišla ta pravá chvíle na skleničku, tak je to teď.“

Jess se dívala, jak mizí v kuchyni. S jistotou, jakou může dát jen dlouhý cvik, vytáhl z příborníku dvě sklenky, našel otvírák a otevřel láhev. Za chviličku se vrátil a podal jí skleničku. „V celém tomhle údolí straší. Vyrůstal jsem obklopen legendami, které se o těchto kopcích vyprávějí. Tam dole,“ ukázal k oknu, „na dně údolí, kde teče řeka, se ve starověku strhla velká bitva, alespoň se to říká. A na tom kopci za námi stávala v době železné pevnost. Tohle místo je plné duchů padlých válečníků a zapomenutých bohů. Takovéhle historky se tu vykládají celá staletí a každá doba je nějak vyšperkuje, ale ve svém základu musejí mít pravdivé jádro. Má se za to, že v těchhle končinách svedl svou poslední bitvu proti Římanům Caratacus. Byl to velšský hrdina, který sjednotil místní kmeny.“

„A dítě v tomhle domě je jeho dcera,“ pronesla polohlasem Jess.

Rhodri se zatvářil skepticky. „To je smělá dedukce. Když se ale nad tím člověk zamyslí, proč ne?“ Přihnul si ze sklenky. „Bylo by překvapivé, kdyby se tu duchové nevyskytovali. Velšské pomezí je jich plné. Za dva tisíce let bojů se tu svedly tisíce bitev. Mlhy a magie tu číhají za každým rohem. Je to požehnané místo.“ Usmál se.

Jess se přistihla, že mu úsměv takřka proti své vůli oplácí. Když se nechoval agresivně, měl krásnou tvář. „Pokud ovšem nebydlíte na horké půdě!“

„Trefně řečeno,“ odtušil. „Sama dobře víte, jak se tenhle dům jmenuje. Ty Bran. To znamená Dům havranů. A celému tomu údolí tam dole u řeky říkají Údolí havranů. Havrani přilétali spolu s krkavci na bojiště očistit těla padlých. Bohyně bitvy byla i bohyní havranů.“

Jess se zachvěla „Není divu, že vzpomínky na něco takového leží nad těmihle místy jako stín.“

Zaváhal. „No, nenechte se tím vyvést z míry. Je to všechno minulost.“

„Víte to jistě?“ Smutně se usmála

„Ano.“ Pohlédl na ni a zamračil se. „Ano, je to minulost.“ Dopil sklenku a položil ji na stůl. „Poslyšte, už musím jít. Přijede za mnou můj agent. Nezůstane tu ale dlouho. Nerad se po setmění zdržuje mimo velkoměsto. I pro něho jsou duchové moc silná káva. Zavolejte mi, kdyby toho tu na vás bylo moc, děvče, a já vás vezmu do hospody. Trochu vás rozptýlit pivem a jídlem.“ Zamířil ke dveřím. „Věřte mi, že vám tu samotné bude líp. S tím chlapíkem by vás nečekalo nic dobrého.“

Otevřela ústa, aby se proti jeho tvrzení ohradila, avšak on už byl v půli dvora a nasedal do auta.

„Drzoun!“ zamumlala si pro sebe, když couval ven z brány. Ale z nějakého důvodu jí po jeho návštěvě bylo lépe.

VI.

Ten den odpoledne si Jess vyšla po cestě plné louží do lesa. Poslouchala, jak v lehkém vánku ševelí na stromech listí, a cítila, jak ji v tváři lechtá slunce prodírající se z mraků. Cesta se točila mezi vzrostlými duby a jilmy vzhůru do kopce a vždy znovu se přibližovala ke kraji lesa, kde si Jess mohla odpočinout a odkud byl nádherný výhled přes široké údolí s řekou k severu. Řeka odtud vypadala jako pruh lesknoucí se modři lemovaný vrbami a vinoucí se zelenými loukami a mokřady. Z dálky se neslo bečení ovcí i vysoký křik káněte vznášejícího se nad krajinou. Vládl tu požehnaný mír a bylo těžké si představit, že se tu někde kdysi odehrála bitva

Než došla ke skupince starých, mechem obrostlých dubů a tisů, rostoucích kousek pod vrcholem, sotva popadala dech. Úbočí kopce svažující se odtud k jihu bylo strmé, takřka terasovité, a ze země tu všude trčely pokroucené kořeny a křoviska Hustý podrost zastíral kontury kopce až k rozeklaným, skalnatým břehům divoce tekoucího potoka hluboko dole. Stála a ze všech sil popadala dech, když vtom zahlédla lišku, jak si vykračuje pouhých pár metrů od ní, cele zaujatá vlastními záležitostmi. Jess si vůbec nevšimla a zmizela v křoví stejně rychle, jako se vynořila

Jess se posadila do mechu u paty jednoho ze stromů a opřela se o kmen, šťastná, že může chvíli odpočívat na sluníčku, když vtom si uvědomila, že v dálce štěká pes.

* * *

Prefekt vyslal deset svých mužů na místo, kde se našla Cerys se svou dcerou. Římané strávili celý den pročesáváním lesa, avšak ostatní děti nenašli. Vzali i psy a celý les znovu prohledali. Pak do míst nedaleko pobořené chatrče přivedli Cerys a Eigon. Dívenka plakala, když ji Cerys vedla do lesa mezi stromy s legionáři v patách. Muži se tvářil vážně. Věděli, že hledat už není kde. Se svými psy propátrali každou liščí noru, každé doupě, ušli desítky mil po zvířecích stezkách i po pěšině klikatící se mezi strmými skalami podél bystřiny.

Prohledali příkopy i strže, nahlédli pod kořeny stromů. Neexistovalo místo, které by důkladně neprohledali. Stromy se před nimi zmítaly v další divoké bouři a do bláta se snášelo vířící listí, pod nímž se ztrácela každá stezka nerozdupaná okovanými sandály vojáků.

„Jen to zkus, miláčku. Běžela jsi do kopce, nebo z kopce? Dokážeš si vzpomenout? Přebrodila jsi potok?“ Cerys držela dceru pevně za ruku a zoufale se snažila nedat najevo úzkost.

„Hráli jsme na schovávanou. Řekla jsem jim, že nesmějí vylézt.“

„To bylo správné. Přesně to jsem ti řekla, že máš udělat.“ Cerys se chvěl hlas. „Teď je ale potřebujeme zavolat.“

Už se opět pomalu stmívalo. Od západu se hnaly těžké dešťové mraky, od nichž potemněl celý západní obzor.

K důstojníkovi přistoupili dva muži a pozvedli ruku na pozdrav. „Nenajdeme je, pane. Prohledali jsme každou píď země. Musely se zatoulat jinam, anebo je někdo nebo něco dostalo.“

„Ne!“ zvolala Cerys a její zoufalý výkřik se nesl ozvěnou mezi stromy. Pustila Eigoninu ruku a chytila prefekta za předloktí. „Prosím vás, nesmíte je přestat hledat! To nemůžete!“

Zamyšleně na ni pohlédl. Ta žena měla pravdu. Nešlo ani tak o osud dětí, jako spíš o to, co by řekl velitel, kdyby kdokoliv z Caratakovy rodiny uprchl. Každé rukojmí přijde vhod a tato rukojmí byla přímo životně důležitá. Mohla Římanům nedostižně vylepšit vyjednávači pozici. Důstojník se otočil ke svým mužům. „Pokračujte v hledání. Pátrejte na větším prostoru. Bude-li třeba, pročesávejte les celou noc. Přivolejte dalších padesát mužů.“

Justinus osobně doprovodil Cerys a její dceru do tábora a opustil je až u vchodu do jejich stanu. Jen co Eigon s vyčerpanou tváří mokrou od slz zmizela uvnitř, položil její matce ruku na rameno a zadržel ji.

„Dokázala bys poznat muže, kteří vás napadli, paní?“ otázal se.

Cerys zavrtěla hlavou. „Ztratila jsem vědomí. Nevzpomínám si.“

„A co dítě?“

Cerys zavrtěla nešťastně hlavou. „Jak to po ní mám chtít?“

„Jestli chceš, aby neunikli trestu, budeš se jí na to muset zeptat.“ Vážně na ni pohlédl. „Zvaž, zda je možné, že by titíž muži mohli najít i tvého syna a druhou dceru.“

Cerys tiše zaúpěla a otočila se k němu zády, ale to už ji on pozdravil, otočil se a blátem vykročil pochodovým krokem do tmy k dlouhým řadám vojenských stanů. Stráž u toho jejího už stanula před vchodem a zkřížila kopí. Byla opět vězněm. Uvnitř, v teplém světle jediné olejové lampy hořící na prázdné šatní truhlici, používané namísto stolu, uviděla ženu, která jim byla přidělena ke službě, jak jemně vytírá Eigon mokré vlasy ručníkem.

„Holčičko moje!“ Cerys pokynem ruky poslala ženu pryč, poklekla před dítětem a vzala je pevně za ruce. „Chci, abys mi něco pověděla. Ten muž, co ti tak hrozně ublížil… odmlčela se a zahleděla se dceři do očí. „Poznala bys ho?“

Viděla, jak se při té vzpomínce dětské oči rozšířily hrůzou. Dívenka na okamžik celá strnula strachem a pak pomalu přikývla

„Podle čeho bys ho poznala?“

„Měl oči jako vlk. Barvy tvých slunečních korálků.“

Jantarové.

„Nahoře na paži měl tetování. Ale žádný krásný ornament jako naši válečníci. Bylo hrubé a ošklivé. Zobrazovalo římský meč s nápisem.“

Cerys se před dcerou svezla na paty. Ztěžka dýchala. Pustila dětskou ručku a v záhybech šatu stiskla ruce v pěst, až jí zbělely klouby. „Poznala bys ho, kdybys ho uviděla?“

Holčička přikývla. „Nosím jeho podobu v hlavě. I to tetování na paži. Měla jsem je před očima po celou dobu, co…“ Náhle se bolestně odmlčela „…co mi ubližoval. Nikdy na to tetování nezapomenu.“

* * *

„Jeho paže!“ Jess rázem otevřela oči. Paže svírající ji pod krkem, dusící ji, přidržující ji na posteli. Pojednou ji viděla tak jasně jako vlastní ruku, jak se jí zatíná do kolena. A třebaže byla do sněda opálená a porostlá jemnými tmavými chloupky, byla to beze všech pochybností paže bělocha. Nebyl to Ash!

* * *

Ještě pořád seděla opřená o strom. A slunce stále svítilo. Vysoko na nebi se vznášelo osamělé káně. Zaslechla jeho křik. Zničehonic se celá roztřásla Ten zmetek! Držel ji násilím na posteli! Jeho tvář na ni hleděla shůry. Stačilo jen otevřít oči a uviděla by ji. Ona však tu tvář neviděla. Paměť ji opustila

„K sakru!“ Položila čelo na kolena Will. Musel to být Will.

Pozvedla obličej k slunci a zahleděla se skrze koruny stromů do mlhavých, modravých dálek.

Nesnesla pomyšlení na to, že to byl Will.

Ale pokud to nebyl Will, tak kdo?

Dan?

Trvalo dlouho, než vstala a pomalým krokem se vydala zpět k domovu.

Zamířila rovnou k telefonu, odhodlaná zavolat Danovi. Mohla by se ho přinejmenším zeptat, jestli to byl on, kdo nahrál tu spoušť v jídelně. Jako vtípek, jak to nadhodil Rhodri.

Světýlko na záznamníku blikalo. Rhodri! „Jess, zrovna jsem zaslechl, že na Rádiu 4 dnes dávají rozhlasovou hru. O Cartimandue. Už jste o ní někdy slyšela? Poslechněte si to. Myslím, že by vás to mohlo zajímat. V osm večer.“

„Ne. Neslyšela jsem o ní. Kdo je, k čertu, ta Cartimandua?“ mumlala si pro sebe, zatímco vyťukávala Danovo číslo. Telefon dlouze vyzváněl. Dan ho nezvedl a neozvala se ani záznamová služba S povzdechem zavěsila

V domě vládlo hluboké ticho. To ticho bylo takřka pří zračné, jako by tam někdo byl a poslouchal. Přešla ke dveřím a nakoukla do chodby. Pak pomalu a se zatajeným dechem prošla celý dům. Nikdo kromě ní v něm nebyl a nic nenaznačovalo, že by se někdo v době, kdy byla pryč z domu, dostal dovnitř.

Se západem slunce zavřela domovní dveře na závoru, sňala z krbové římsy v obývacím pokoji Stephiinu aranži ze suchých květů, rozdělala v krbu oheň a přihodila na něj pár polen ze staré jabloně. Pak si umíchala k večeři vajíčka, dala si je na toast a usadila se na zem, aby si za dlouhého letního stmívání poslechla rádio a mohla nerušeně pozorovat mihotavou hru plamenů na pozadí starých krbových kamenů.

Dozvěděla se, že Cartimandua byla královnou v době železné, současnicí Carataka a Boudiky, avšak na rozdíl od své slavnější vrstevnice uzavřela s Římem spojenectví. Jess odložila talířek, chopila se sklenky vína, opřela se pohodlně o pohovku a zaposlouchala se do hry. Caradoc. Jak večer pokročil a kolem ní padala tma, jako by se to jméno rozléhalo po celé místnosti. Jménem Caradoc jej titulovali sami Keltové. Caratacus byla římská verze téhož jména. Vojsko tohoto muže porazili Římané v bitvě zde v tomto údolí, nedaleko sestřina domu. Teď už věděla, co se s ním stalo. Po prohrané bitvě uprchl. Neměl na vybranou. Musel opustit ženu i děti a téměř sám a těžce zraněný se skrývat v kopcích. Utekl na sever do zemí Brigantů, velké konfederace kmenových svazů, jíž vládla jeho vzdálená příbuzná, královna Cartimandua. Byl si jist, že u ní nalezne bezpečí a pomoc. Mýlil se. Královna jej u sebe držela jako vězně, a protože se cítila neodvolatelně vázána smlouvou, kterou uzavřela s císařem Claudiem v době jeho invaze do Británie před sedmi lety, vydala Caradoka jako zajatce jeho úhlavnímu nepříteli.

„To byla ale kráva!“ neodpustila si poznámku Jess a přihodila do krbu poleno. Pak si nalila další sklenku vína. „Co se mu asi stalo pak?“

Na to jí hra odpověď nedala. Dál už sledovala jen životní a milostné osudy královny. Jakmile byl Caradoc odvlečen v řetězech do Říma, už o něm nepadla zmínka. Jess by ráda věděla, zda na něj Cartimandua ještě někdy vůbec pomyslela.

Když hra skončila, seděla Jess ještě dlouho před krbem, hleděla do plamenů a naslouchala tichému praskání ohně. Setkal se Caradoc ještě někdy s manželkou a dětmi? Zabili ho Římané? Zabili je všechny? Netušila.

Měla však silný pocit, že Eigon a Glads jí to poví.

Ve snech anebo při svém zuřivém řádění v domě jí duchové dětí, Caratakových dcer, určitě vypoví svůj životní příběh, ať ho bude chtít slyšet, nebo ne. Jess se zachvěla. Neměla na vybranou. Mezi ní a Eigon vzniklo pouto, které se zrodilo ze zkušeností znásilnění a zrady; dokud bude pobývat v domě, bude muset Eigoninu vyprávění naslouchat.

* * *

Je tu tatínek?

Ten hlásek byl roztřesený a vyděšený a nesl se větrem a deštěm bušícími do okna Jess ležela bez hnutí s pokrývkou přitaženou až k bradě, oči upřené do stropu. Bylo půl třetí ráno. Právě se podívala na hodiny. Aniž zhasla lampičku u postele, zavřela oči a otočila se ke zdi. Pokrývku si stáhla přes rameno, aby jí nešlo světlo do očí, avšak zhasnout se neodvážila

Už ta hra skončila? Tatínek bude vědět, kde jsou Togo Glads. On ví všechno.

Ode dveří se ozvalo sotva slyšitelné cvaknutí. Jess otočila hlavu a s hrůzou na ně hleděla. Pomalu se otevíraly. V chodbě za nimi byla tma jako v pytli.

S polštářem přitisknutým na prsa se posadila. Přes pokoj se k ní kdosi blížil. „Jdi pryč!“ řekla. Hlas se jí nejisté třásl. „Prosím tě, odejdi! Nemohu ti pomoct. Nevím, kde jsou. A netuším, kde je tvůj otec!“

Cosi se zastavilo. Jess zaťala prsty do měkkého bavlněného polštáře. „Poslyš, kdybych věděla jak, pomohla bych ti. Tvůj otec uprchl za královnou Brigantů, chtěl ji požádat o pomoc. Tolik vím. Byl raněný, ale v bitvě ho nezabili.“

Ticho v pokoji sílilo. Bylo doslova hmatatelné. Jess cítila, jak se jí dmou plíce. V ústech měla sucho a pálily ji oči. „Prosím tě, Eigon, jdi pryč. Nemohu ti pomoct. Udělala bych to, kdybych mohla Vím, jak ti je…“ Na okamžik se odmlčela „Rozumím ti.“ Ano, napadlo ji. Znám ten pocit, tu bolest v hloubi duše, tu úzkost ženy znásilněné a zraněné a zanechané napospas smrti. Přitom tohle dítě ještě ani nedospělo, když je ti muži napadli. Byla to ještě malá holčička Jistěže ji chápala!

„Miláčku, já vím, jak je to těžké. Ale všechno bude dobré.“ Zachvěla se. Jak to jen může tvrdit, jak dokáže tváří v tvář neviditelné postavičce stojící uprostřed její ložnice vypustit z úst tak otřepanou frázi, když ani neví, jestli to dítě přežilo, nebo zda přežil jeho otec, matka, bratr či sestra? Všichni mohli být už pár týdnů po bitvě mrtvi. I když jisté je jen to, že teď už jsou mrtvi zaručeně.

„Spím,“ ujistila se pojednou. „Nic z toho se neděje. Tohle všechno je jen sen. Já spím a tady v tom pokoji nikdo není. Jsem tu sama. Už brzy přijde čas vstát, a dát si něco k snídani. Až vyjdu na slunce, budu se divit, čeho jsem se teď tak bála. A možná si nebudu nic pamatovat. Vůbec nic.“

Dítě bylo pryč. Když se rozhlédla po pokoji, cítila to. Nikdo tu nebyl. Dům byl opět prázdný. Zahradu i nedaleký les pomalu zalévalo měsíční světlo. Během několika okamžiků dospěje až k oknu její ložnice, naplní místnost svou stříbřitou září a její strach bude ten tam. Ulehla zpátky do polštářů a začala znovu pravidelně dýchat. Za pár minut už spala.

* * *

Když následujícího rána zazvonil telefon, seděla v kuchyni nad šálkem černé kávy, na sobě noční košili, nohy bosé a vlasy jako vrabčí hnízdo. Volal Rhodri. „Neposloucháte náhodou rádio? Zapněte si ho. Teď hned. Pak vám zavolám.“

Myslela, že se jí rozskočí hlava. Výpadek paměti, o němž za měsíčního svitu tolik snila, se nekonal. S tichým zaúpěním vstala a šla si pustit rádio.

„Dokumentární drama Lloyd Reesové a Pat Hebdenové Královna severu, které jsme vysílali včera večer, se u diváků dočkalo obrovského ohlasu,“ nesl se kuchyní hlas z rádia „Obě dámy jsou teď ve studiu se mnou a budeme si spolu povídat o jejich hře, o historickém výzkumu souvisejícím s jejím vznikem i o neobvyklých úkazech, jichž se staly svědky, když rozkrývaly hrdinčin životní příběh.“

Jess se posadila a natáhla se pro svůj šálek s kávou, zatímco obě ženy se daly do vyprávění. Zřejmě dospěly k závěru, že svým šťouráním se v minulosti ji jakýmsi záhadným způsobem probudily. Zdálo se dokonce, že ještě teď jsou na rozpacích, mají-li o tom, co se jim přihodilo, vůbec mluvit. Popisovaly dost děsivé události, které se jim staly, když hru o Cartimandue zkoušely, a jež nakonec vyústily v tragédii a smrt.

Jess, stále zděšenější a zároveň fascinovanější, poslouchala jako přikovaná až do chvíle, kdy se na ni z rádia vylinuly podivně disharmonické, vpravdě strašidelné zvuky navozující atmosféru keltských časů. Unaveně vstala, vypnula rádio a zvedla telefonní sluchátko. „Odkud jste věděl, že to budou vysílat?“ zeptala se, jakmile Rhodri zvedl telefon.

„Hlásili to včera večer. Po skončení hry. Vy jste to neslyšela? Co si o tom myslíte?“

Ve sluchátku zaslechla tlumenou melodii, nádhernou a monumentální orchestrální hudbu, a v duchu zatoužila, aby teď mohla sedět u Priceových v jejich teplé, útulné kuchyni. „Připadalo mi to děsivé. Vy tomu, co ty ženy vyprávěly, věříte? Nechápu, jak mohly s psaním té hry pokračovat. Já bych se bála, že s každým slovem, které napíšu, vyvolám ty mrtvé k životu.“ Odmlčela se. „Nemáte dojem, že jsem udělala přesně tohle, Rhodri? Nevyvolala jsem duchy, kteří tu spí?“ Na svou nechuť k tomuto člověku už úplně zapomněla. Rozuměl jí.

„Nevím konkrétně, co jste zaznamenala vy,“ pronesl zamyšleně, „ale Stephanie si také něčeho povšimla. I když se zdá, že vy jste ty duchy opravdu nějak probudila“

Jess se kousla do rtu. On pochopitelně netuší, co má ona s Eigon společného. Nezná pravý důvod, proč tohle dítě, které bývalo Caratakovou dcerou, přišlo právě za ní, aby se s ní podělilo o své slzy. A snad ji i požádalo o pomoc. Strnula, jde právě o tohle? Žádá ji Eigon o pomoc?

„Je to zajímavé, že?“ pokračoval Rhodri bodře, možná byste se mohla podívat, jestli ty autorky nemají vlastní webovou stránku. Pokud se ovšem nebojíte! Stejně je to štěstí, že jsem včera zachytil tu upoutávku na Rádiu Times myslel jsem původně, že budou vysílat jeden z mých koncertů, ale jak to tak vypadá, dávají ho až dnes.“

Jess se mdle pousmála „Poslechnu si ho.“ Zarazila se. Na protější stěně zahlédla záblesk světla odraženého od předního skla vozu. „Promiňte Rhodri, někdo přijel. Zavolám vám později.“

Do dvora vjelo Willovo červené sportovní MG. Vzápětí Will otevřel dvířka, vystoupil a sundal si sluneční brýle. Rozhlédl se. „Jess?“ Zamířil k otevřeným domovním dveřím. „Jess, jsi tu?“ Za pár okamžiků už stál v kuchyni a díval se na ni. „Tak tady jsi! Panebože, ty ale dovedeš zmizet!“ Vykročil k ní, ale hned se zase zastavil, když uviděl její zděšenou tvář i to, jak v panice ucouvla za stůl. „Co se děje? Promiň. Vyděsil jsem tě? Myslel jsem, že mě uvidíš z okna“ Odhodil sluneční brýle na stolní desku. „Zůstala v té konvici ještě troška kávy? Z Londýna je to sem po čertech daleko. Vzpomínáš, když jsme ještě byli spolu, jak jsme sem někdy přijeli za svítání, ještě než se Steph vůbec probudila?“ Přitáhl si židli, posadil se ke stolu a zpytavě se jí zahleděl do tváře. „Co se stalo, Jess? Co je to s tebou?“

Jess se kousla do rtu. Posadila se proti němu. „Ty moc dobře víš, co se stalo, Wille. A taky víš, že tě už nechci nikdy vidět. Proč jsi přijel?“

„Přijel jsem, protože jsi nezvedala telefon, Jess. Rád bych věděl proč. Myslel jsem, že jsme se po tom večírku rozešli v dobrém. Myslel jsem, že se k sobě budeme chovat jako civilizovaní lidé. Myslel jsem, že jsme si spolu příjemně zatančili. Pak jsem ale zjistil, že jsi dala výpověď, utekla a nikdo mi nedokázal říct, kam jsi zmizela. Měl jsem o tebe starost. Kdyby včera nezavolal Dan.“

„Dan ti pověděl, kde jsem?“

„I on má o tebe starost, Jess.“

„To určitě. Asi mu nedošlo, že hned skočíš do auta a pojedeš rovnou sem.“ Začínala být hysterická. „Nevím.“

„To tě nenapadlo napřed zavolat a zjistit, jestli to je vhodné? Jestli tě chci vůbec vidět?“

„Nemyslím.“

„Ne, nemyslíš!“

„Kdybys mě na chvíli pustila ke slovu, vysvětlil bych ti to. Vím, že mě nechceš vidět. Proto jsem přijel bez ohlášení. Říkal jsem si, že jen tak se s tebou budu moct setkat tváří v tvář. Vím, že jsme se rozešli, Jess, ale aspoň mi přiznej právo vědět, že jsi v pořádku.“

„Tak dobrá! To sis opravdu myslel, že budu v pořádku po tom, co jsi mi provedl?“

„Panebože! Copak jsme se přes to ještě nepřenesli?“

Oba teď na sebe křičeli ostrými, hněvivými hlasy.

Můžeme si už přestat hrát?

Ta slova se rozlehla celou kuchyní.

Jess zalapala po dechu.

„Podívej, Jess,“ pokračoval Will, který využil okamžiku ticha a chopil se slova dřív, než mu ona odpoví. „Mrzí mě, že jsme se rozešli. Ani nevíš jak moc. A pořád mi na tobě záleží. Jak by mi po tak dlouhé době mohlo na tobě přestat záležet?“ Zdálo se, že dětský hlásek vůbec neslyšel. „Chtěl jsem se jen ujistit, že jsi v pořádku. Očividně jsi, takže můžu v klidu odjet.“ Vstal. Pak se po chvilce váhání znovu posadil. „Poslyš, nemohli bychom tenhle rozhovor začít znovu? Od té doby, co jsme se rozešli, oba jen tak živoříme. Ve škole se nám daří chovat se k sobě normálně. Doufal jsem, že bychom mohli zůstat aspoň přáteli. Nevím, co jsem provedl, abych si zničehonic zasloužil tolik nenávisti. Nechceš mi to vysvětlit?“

„Ty nevíš? Myslíš, že to, cos provedl, je v pořádku?“ Hlas se jí třásl.

„Ne. Nebylo to v pořádku. Choval jsem se k tobě ošklivě. Byl jsem arogantní zmetek. A teď mě to mrzí. Ani netušíš jak.“

„Takže sis řekl, že mi ukážeš, jak moc mě pořád miluješ?“ Hlas jí zostřel. „Máš hodně zvláštní představu o tom, jak mi to dokázat. Odejdi, Wille.“ Pojednou neměla daleko k slzám.

„Jess.“

„Vypadni!“ Teď už křičela.

Prosím, nemůžeme si už přestat hrát?

Dívenka stála kdesi hodně blízko. Jess si zacpala uši a zavrtěla hlavou. „Jdi pryč!“ utrhla se na dítě. „Jess.“

„Ty běž taky pryč, Wille! Teď hned. Už tě nechci nikdy vidět!“

„Ale Jess.“

„Jdi!“ Stále ještě neměla daleko k tomu se rozkřičet. „Vypadni! Přijela jsem sem, abych se tě zbavila. Odešla jsem ze školy, abych se s tebou nemusela vídat. Myslela jsem, že to byl Ash, ale nebyl, viď? Chtěl jsi, abych si to myslela. Chtěls, aby všechna hanba padla na něj. Chtěl jsi mu zničit život, jen aby sis zachránil svou mizernou kůži. Jsi zbabělec a úchyl a podlý darebák. Říkal sis, že nikdy nepůjdu na policii, ale to se pleteš, ještě pořád tam můžu jít. „Jess.“

„Vypadni, Wille!“ Skoro šeptala „Okamžitě vypadni!“

Vstal a beze slova zamířil ke dveřím. V prvním okamžiku byla příliš rozrušená, než aby se dokázala pohnout z místa, ale pak se rozběhla k oknu a dívala se, jak nastupuje do auta, startuje a prudce vyjíždí z brány. Odjel, aniž se jedinkrát otočil zpět. Teprve když jí zmizel z očí, rozplakala se.

Trvalo dlouho, než se utišila. Pak vstala, zamířila k telefonu a vyťukala Danovo číslo. Zvedl sluchátko na třetí zazvonění.

„Dane! Jak jsi mohl! Proč jsi mu, proboha, říkal, kde jsem?“

„Zadrž.“ Chvíli bylo ticho. Pak ve sluchátku zaslechla tlumené hlasy, bouchly dveře a Dan se vrátil k telefonu. „O čem to mluvíš, Jess?“

„Ty zatraceně dobře víš, o čem mluvím. Pověděl jsi Willovi, kde jsem.“

„On to už věděl, Jess. Po pravdě řečeno, nebylo pro něj těžké to uhodnout.“

„Ale tys mu zavolal. Zavolal jsi mu a pověděl mu to.“

„Ne. On zavolal mně.“

Zarazila se. I v tomhle jí tedy Will musel lhát. „Tak jsi to nemusel potvrzovat. Mohl ses ho nějak zbavit. Mohl jsi mu říct, aby mě nechal na pokoji.“

Na druhém konci drátu se ozval pobavený smích. „Připisuješ mi na něj větší vliv, než jaký mám, Jess. Myslím, že bych ho nedokázal odradit. Byl zjevně odhodlaný tě najít. Jak jsem pochopil, mluvili jste spolu.“

„Byl tady.“

Na okamžik se rozhostilo ticho. „Aha Co se stalo?“

„Pohádali jsme se. Řekla jsem mu, aby vypadl.“

„A on to zřejmě udělal.“

„Ano.“

„Takže se vlastně nic nestalo.“

„Vůbec nic až na to, že jsi mě zradil.“ Odmlčela se. „Snažila jsem se ti dovolat, Dane. Přemýšlela jsem o tom, co se stalo s mým skicákem. To ty jsi vyrobil v domě tu spoušť? Takhle sis představoval žert? Rozbil jsi to sklo a vylil víno a pak to všechno uklidil?“

„Páni! Cože? O čem to tu mluvíme? Přece víš, že jsem nic takového neudělal. Jak bych to mohl udělat? A proč bych to dělal? Vzpamatuj se, Jess!“

‚Byl to tedy žert, že? Jak jsi to říkal? Masová halucinace? Myslel jsi, že jsem úplně pitomá, co? A teď jsi to korunoval tím, že jsi za mnou poslal Willa. Co mi to děláš, Dane?“

„Nic ti nedělám, Jess!“ ohradil se Dan dotčeně. „Dej se dohromady, lásko.“

„Nepoučuj mě, laskavě!“

„Já tě nepoučuju.“ Mluvil přehnaně klidným tónem. „Snažím se přimět tě k rozumu. Zdá se, že jsi ztratila všechnu soudnost. Proč jsi taková? Změnila ses v hysterickou fúrii. Pro to, co se přihodilo, může existovat celá řada vysvětlení. Napadlo tě třeba, že dovnitř mohl vletět nějaký pták? Že mohl klidně převrhnout vína i skleničky? Možná se i pořezal.“

„A pak se zázračně uzdravil?“ odsekla ledově. „Ne, Dane, to nebyl žádný pták. V poslední době se děje spousta hrozivých věcí. A nemají nic společného s ptáky. Například tvoje ruka. Jak to, že se tak náhle zahojila?“

Na okamžik se rozhostilo ticho. Pak Dan znovu teatrálně povzdechl. „Chudák Will. Tohle všechno je jen kvůli tomu, co se stalo v Londýně, viď, Jess? Pro Boha živého! Vždyť to nebylo nic tak hrozného! Z toho, jak vyvádíš, by si každý myslel, že pro trochu drsnějšího sexu a pár facek k tomu se boří svět. To už trochu přeháníš. Uvrhla jsi ho do role zloducha a on teď nemá šanci. Není divu, že je navztekaný.“ Dlouho bylo ticho. „Jess, jsi tam ještě?“

„Jak víš, co se stalo v Londýně?“ zeptala se Jess opatrně. „Nikdy jsem ti neřekla, co se stalo, Dane.“

„Ale ano, řekla. Možná jsi o tom nemluvila, ale nebylo to těžké uhodnout. V duchu ses rozhodla, že se ti to nelíbilo, že to bylo znásilnění nebo co, a to ti zamotalo hlavu! Úplně tě to rozhodilo.“

Jess cítila, jak jí běhá mráz po zádech. Chvíli se vůbec nevzmohla na slovo. „Kdo kdy mluvil o znásilnění?“

Zaváhal. „No, o znásilnění možná nepadla zmínka, ale nebylo moc těžké uhodnout, co si myslíš, že se stalo. Trocha nechtěného sexu. Ty ses rozhodla pokládat to za znásilnění, že? Namluvila sis to, aby sis ve věci udělala jasno, protože jsi byla tak opilá, že sis na nic nedokázala vzpomenout, a pak ses rozhodla hrát si na uraženou královnu.“

Na okamžik se rozhostilo hluboké ticho. Jess si opět vybavila onu paži, která ji svírala. Do sněda opálenou kůži s jemnými tmavými chloupky.

Nebyl to Will. Nemohl to být Will, Will byl světlý.

„Byl jsi to ty, viď?“ pronesla pomalu. „To tys mě znásilnil. Tolik sis dal záležet, abys svedl všechno podezření na Ashe a na Willa, že mi to nedošlo. Vůbec mě to nenapadlo. Ale byla to tvoje paže, která mě držela. Tvou tvář vídám ve svých nočních můrách.“ Téměř šeptala „Byla jsem tak pitomá! Věřila jsem ti. Ty jeden hnusnej hajzle!“

„Nebuď hloupá!“

„Ne, Dane. Teď se mi to všechno vybavilo. Šel jsi za Ashem a za mnou domů. Když jsme dorazili až k domovním dveřím, poslal jsi Ashe pryč a šel jsi se mnou do bytu. Pili jsme víno.“

„Ne, Jess.“

„Cos mi do něj dal? Přišel jsi připravený? Šel jsi na závěrečný školní večírek s omamující drogou v kapse!“ Odmlčela se. Ruce, jimiž tiskla telefonní sluchátko, měla zvlhlé potem. „Pověz, cos měl vlastně v plánu? Chtěl jsi mě, anebo ti na osobě nezáleželo? Nestačil by ti někdo jiný? Třeba jedna ze školaček? Dítě?“

„Ty ses úplně zbláznila, Jess!“

„Ne! Jen jsem prozřela. Ví Natálie o tvých sklonech, Dane? Vím jistě, že ředitel ne. Ale měl by. Určitě by měl.“

„Blázníš, Jess?“

„Ne. Právě jsem si uvědomila, jaký jsem, byla hlupák. Náznaky bylo vidět všude. Šmíruješ děvčata. Dotýkáš se jich. Viděla jsem tě!“

„Jess, já tě varuju! Tohle je pomluva.“ Hlas mu pojednou zhrubl hněvem. „Ne, Dane. Je to pravda!“

„Jess. Tys to úplně špatně pochopila. Poslyš, jedu za tebou!“

„Neobtěžuj se. Už je pozdě.“

„Nemyslím. Přijedu teď hned. Můžu ti to vysvětlit. Ty nic nechápeš. Vůbec nic jsi nepochopila. Mýlíš se!“

„Nemýlím, Dane. Jdu na policii.“ Pojednou byla naprosto klidná.

Když Dan konečně promluvil, byl tak otřesený, až šeptal. „Ty půjdeš na policii, Jess, a mě to zničí. A Natálii s dětmi. To přece nechceš.“ Vycítila paniku v jeho hlase. „Vůbec jsi nepochopila situaci. Nechtěl jsem tě vyděsit. Myslel jsem, že si dáš říct. Byla jsi povolná. Kdyby ses viděla!“ Znechuceně si odfrkl. „Tys nebyla zdrogovaná. To si jenom myslíš. Tys byla opilá. Ash ti nosil všechno možné. Oni tam měli spoustu chlastu. Většina z nich byla ke konci namol. Proboha, Jess. Přece to nebudeš každému vykládat. Zničilo by mi to kariéru.“ Odmlčel se. „Stejně by ti nikdo nevěřil. Koneckonců, s nikým jsi o tom ještě nemluvila, viď?“ Když neodpovídala, krátce a drsně se zasmál. „To jsem si myslel. Podívej, už jsem na cestě. Zajedu k tobě. Všechno ti vysvětlím. Počkej tam!“

„Neobtěžuj se. Až přijedeš, budu kdekoliv, jen ne tady,“ odsekla. Její slova dozněla do ticha „Dane? Jsi tam?“ Zavěsil? Slyšela, že spojení se dosud nepřerušilo.

Tam, kde končilo pole a telefonní kabel, vedl po kraji lesa, se ulomila větev stromu. Zachytila se o drát, několik vteřin na něm visela a pak spadla i s ním dolů. Spojení se přerušilo.

„Dane? Dane, slyšíš mě? Neodvažuj se tady objevit!“ Jess práskla telefonem. Ruce se jí třásly.

Můžeme si už přestat hrát?

Hlásek byl teď silnější než dříve. Byla to Glads.

Jess se prudce otočila a rozhlédla se kolem. Přece tu nebude sedět a čekat, až Dan přijede a bude se ji snažit přesvědčit, aby zapomněla na to, co se jí stalo. Vzhledem k tomu, jak je rozzuřený, by to nebyl zrovna dobrý nápad. Musí někam zmizet. Ostatně, co ji tu drží? Jen sestřiny zatracené kytky. Mohou se trochu postarat samy o sebe.

Všechno sbalit a naložit do auta jí netrvalo ani půl hodiny. Jak daleko je Shrewsburry? Jak dlouho může Danovi trvat, než se sem dostane? Musí být pryč, než dorazí. Ještě naposledy proběhla dům, zamkla a zamířila rychlým krokem k autu.

Nenastartovalo.

„Tohle mi nedělej!“ Praštila dlaněmi do volantu a zkusila znovu nastartovat. Opět nic. Asi se vybila baterie. Zřejmě posledně nechala rozsvícená světla. Sakra. Sakra. Do háje! Snažila se zhluboka dýchat. Koneckonců, co jí Dan může udělat? Měl vztek. Mohl by jí vyhrožovat. Mohl by na ni křičet. Zapřísahat ji. Co jiného? Ale co když se uchýlí k násilí? Mohl by z ní vytlouct duši. Nebo ji zase znásilnit. Nebo se ji pokusit zabít. Mozek jí horečně pracoval. Měl pravdu. Má toho tolik co ztratit. Co je to tam na cestě? Jede sem nějaké auto! Zarazila se a zděšeně naslouchala. Přece tu ještě nemůže být! Polkla, strnulá strachy, a ze všech sil se pokoušela zklidnit. Vtom si uvědomila, že zvuk, který slyší, je motor traktoru jedoucího někde dole v údolí, který se jen nese po svazích kopců. Sešlápla několikrát plyn a znovu se pokusila nastartovat. Nic. Motor ani neškytl.

„Bože, co jen budu dělat?“

Vyskočila z vozu a rozběhal se k telefonu. Byl hluchý a i mobil měla vybitý.

* * *

Rhodri zrovna seděl u piana, když dorazila. Už od brány ho slyšela zpívat a na okamžik se zastavila a poslouchala, uchvácena silou a krásou jeho hlasu. Když zaslechl štěkat psy, přestal a přišel jí ke dveřím otevřít. „Ach, to jste vy. Jak pokračuje hon na duchy?“

Cesta přes pole za ním se bez auta ukázala jako jediné schůdné řešení. „Můžu dál?“ Kdesi v hloubi duše měla strach, že se otočí a uvidí za sebou Dana, jak běží polem za ní.

Rhodri se zamračil. „Jistě.“ Ustoupil, a když vešla, odvedl ji do kuchyně. Cestou kolem otevřených dveří Meganina obývacího pokoje zahlédla veliké koncertní křídlo s otevřenou horní deskou, notebook a tužku položenou na stoličce od piana Rhodri pracoval. „Tak co se stalo? Vypadáte vyděšeně.“

„Vyděšeně!“ Jess si pojednou uvědomila, jak vypadá. Vyčerpaná, udýchaná, vlasy divoce rozcuchané a boty špinavé od bláta Pokusila se dát se dohromady, ale pak to vzdala. Oči měla plné slz. Pohlédla na něho. „Odpusťte, že vás ruším, ale potřebuju pomoct. Mám rozbitý telefon a mobil mi taky nefunguje.“

„Fajn. Posaďte se.“ Otočil se a sáhl po rychlovarné konvici, přesně tak, jak by to udělala jeho matka. Ve dveřích za jejich zády seděli dva velcí psi.

Těch několik okamžiků, než do konvice natočil vodu, stačilo, aby se uklidnila „Nenastartovala jsem auto. A potřebuju ihned odjet. Pokud jde o Dana, měl jste pravdu. Není to přítel, jak jsem si myslela“

„A vy před ním utíkáte?“ zeptal se užasle.

Nešťastně přikývla „Byla jsem tak hloupá, že jsem mu zavolala a obvinila ho. Prohlásil, že okamžitě přijede zpátky. Sbalila jsem si věci, naložila je do auta a chtěla jsem zmizet dřív, než se objeví, ale auto mi nechytlo a já jsem se nemohla nikam dovolat. Hrozně jsem se…“

„Hrozně jste se vyděsila?“ Rhodri pozvedl obočí. Sedl si ke stolu proti ní, odhrnul hromadu dopisů a poznámek rozložených po stole, opřel se o lokty a zadíval se jí zpytavě do tváře. „Teď vás tedy nenajde, když jste tady, že? Ale co kdybyste mi pověděla celou tu historii? Proč se ho, proboha, tak bojíte? Posledně, když jsem vás viděl, jste spolu vycházeli skvěle. Musí v tom být něco víc než jeden hloupý kanadský žertík.“

„Taky že je.“ Odmlčela se a chvíli bojovala s nutkáním se mu se vším svěřit. „My… my jsme se nepohodli kvůli škole, kde oba učíme.“ Zvolila kompromis. Bože, nikdy by si neodpustila, kdyby se před tímhle mužem projevila jako takový hlupák a slaboch. Co by si o ní pomyslel? „Proto jsem dala výpověď. Ale myslela jsem, že jsme přátelé. Mýlila jsem se. Řekla jsem mu, že vím o něčem, co udělal, a on se rozběsnil. Byl takový mstivý.“ Přiměla se k mdlému úsměvu. „Moc mě mrzí, že vás do toho zatahuju, ale když on tak hrozně zuřil, když jsem mu pověděla, že vím, že to byl on, a prohlásil, že sem okamžitě jede. Začala jsem se ho bát. Už ho prostě nechci vidět.“

„To mě nepřekvapuje.“ Rhodri se vztyčil a odešel udělat čaj. „Až tohle dopijeme, odvezu vás zpátky, podíváme se na vaše auto a počkáme na toho milovníka. Nezapomínejte, jsem větší!“ Ohlédl se po ní přes rameno a významně na ni mrkl.

I přes všechnu svou úzkost se Jess zasmála. Pojednou si uvědomila, jak široká má Rhodri ramena a jak svalnatý je ve svém tričku s rozhalenkou a džínsech. Rychle se odvrátila „To tedy jste!“

„Můžu mu tedy ve vší uctivosti navrhnout, aby se sebral a nechal vás na pokoji.“ Přistrčil jí šálek s čajem. „Chudinko Jess. A to jste sem přijela, abyste měla klid. Duchové, arogantní operní pěvci a mstiví učitelé. To je ale kombinace!“

„Vůbec nevím, co bych dělala, kdybyste tu nebyl“

„Na něco byste určitě přišla“ Usmál se. „Zrovna odjíždím do Milána, kde mám charitativní koncert, takže máte štěstí, že jste mě tu ještě zastihla.“

Usrkla čaje z šálku a samotnou ji udivilo, jak ji mrzí, že odjíždí. „Opravdu mě mrzí, že jsem vás do toho zatáhla“

„Nic se neděje.“ Vtom si povšiml psů a luskl na ně prsty. Psi ihned zmizeli na dvoře. „Škoda že vám nemůžu půjčit tyhle dva, aby vás hlídali. Ti by tomu všivákovi nahnali strach. Ale oni by u vás nezůstali. Mají práci tady.“

„A dělají ji moc dobře.“

„Ovčáčtí psi, víte? Proto nesmějí dovnitř. Ne že by tu teď kolem domu byly nějaké ovce. Proto taky mohli matka s otcem na pár dnů odjet. Na stádo teď v kopcích dohlíží Dave, náš pasák. Až odjedu, bude tu pánem on.“

Jess se usmála „Když je tu vaše matka, psi dovnitř smějí. Viděla jsem, jak je pouští.“

Rhodri se zasmál. „Sázím se, že otec o tom neví.“ Vstal. „Fajn. Hotová?“

Zatímco velké terénní auto pomalu šplhalo vzhůru po silničce plné hrbolů a děr, Jess úzkostně zatínala ruce v pěst, avšak když dorazili na místo, nebylo po Danově voze nikde ani památky. Rhodri zajel do dvora a oba vystoupili. „Tak se na to podíváme. Máte klíčky?“ Nastavil ruku.

Jess mu je podala, ohlédla se nervózně přes rameno a čekala, až odemkne. Rhodri se posadil za volant. Mezitím se jí hlavou divoce honily myšlenky. Nechtělo se jí uvěřit, že něco takového vůbec mohla udělat. Utekla z domu, aby našla člověka, který by ji zachránil, a obrátila se o pomoc k tomu nejarogantnějšímu muži, jakého mohla najít – arogantnímu dokonce podle jeho vlastního vyjádření. A teď ho nechává, aby všechno řešil za ni. Její pověst nezávislé ženy byla v troskách.

Auto naskočilo hned napoprvé.

Nechápavě na to hleděla „Ale vždyť ani neblaflo. Baterie byla vybitá. Jsem si tím jista“

Rhodri sešlápl plyn až na doraz. „Zdá se, že je v pořádku. Pěkné malé autíčko.“ Pohlédl na ni a v očích mu jiskřilo. „Možná jste zahltila motor.“

„Vůbec nenaskočil. Ani škrt. Dokonce ani světla neblikla, když jsem otočila klíčkem v zapalování!“ Jess zuřila „Nejsem žádná pitomá řidička, umím nastartovat!“ Její panika se proměnila ve vztek.

Rhodri vystoupil a nechal motor zapnutý. „Nechte ho běžet pro případ, že by byla baterie trochu slabší. Nikdy jsem netvrdil, že jste hloupá řidička, nebo ano?“

„Ne, ale myslel jste si to.“

„Ne, nemyslel.“ Vykročil k domu. „A teď se podíváme dovnitř a přesvědčíme se, že je všechno pořádku. A pak se posadíme a počkáme, až se tu objeví ten váš přátelský kolega.“

Uplynuly dvě hodiny a po Danovi stále ani památky. Rhodri usmažil omeletu a vypili skleničku vína, avšak Jess sotva vzala sousto do úst. Připadala si stále trapněji a rozpačitěji.

„Pochybuji, že se tu ještě objeví,“ řekl nakonec Rhodri. „Podívejte, je mi to líto, ale už musím jít.“ Laskavě se na ni usmál. „Musím ještě před odjezdem zařídit pár věcí.“

„Jistě. Promiňte.“ Jess vyskočila. „Jsem vám moc vděčná, že jste přijel a pomohl mi. Jsem hlupák.“

Vesele se zasmál. „Ne tak docela, pěkně jste se vynervovala, nevadí. Navrhuju, abyste se tu zamkla a dobře se vyspala a ráno se pak můžete v klidu rozhodnout, co dál. Nenechte ho, aby vás odtud vyštval, Jess. Je to tak nádherné místo! Jen nezapomínejte zamykat dveře do dvora. Nenechávejte je otevřené pro všechny vandráky a otrapy, kteří jdou kolem.“ Sklonil se, a než stačila ucuknout, políbil ji na tvář. „Moji rodiče se během pár dnů vrátí. Pak tu budete mít větší oporu. OK? A nezapomeňte si, proboha, nabít mobil a nahlásit poruchu telefonu!“ Vykročil k domovním dveřím.

Jess se dívala, jak couvá ze dvora. Když jí v dálce zmizel z očí, stála ještě několik minut ve vchodu do domu a naslouchala sborovému zpěvu ptáku z lesa. Pak vešla dovnitř a pečlivě za sebou zavřela. Nezůstane tu zamčená uvnitř. Odjede. Hned.

VII.

Stephanie položila telefon a vrátila se zpátky do kuchyně, kde Kim právě smažila česnek a rajčata. Mračila se. „Zkouším to celý večer, ale ani na jeden telefon se nemůžu dovolat.“

„Třeba si někam vyjela.“ Kim přihodila do těžké litinové pánve plátky lilku a přidala trochu oleje. Se svými černými vlasy, hnědýma očima a baculatou postavou vypadala každým coulem jako pravá italská mamma, ač se narodila v Romfordu a studovala na téže univerzitě jako Jess a Stephanie. „A zapomněla si doma mobil.“

„V tom to asi bude. Už jsem nahlásila poruchu na Ty Bránu. Ověřovali to. Spojení je přerušené.“

„On to někdo určitě přijde spravit.“ Kim se natáhla pro skleničku s vínem, upila doušek a začala se opět věnovat omáčce. „Tak si konečně přestaň dělat starosti. Jess už je dospělá holka. Není třeba, abys ji pořád kontrolovala. Dřív jsi to nikdy nedělala, tak proč tak najednou?“

Stephanie unaveně zavrtěla hlavou. „Nevím. Mám takový divný pocit, to je všechno.“

„Jaký divný pocit?“ Kim, přestala na okamžik míchat omáčku a pohlédla přítelkyni do tváře. „Vy dvě nejste dvojčata, viď, že ne?“

„Víš přece, že ne.“

„Tak už na ni přestaň myslet. Jdi a postarej se o naše hosty. Podívej se, jestli mají všichni co pít. A pokud chceš opravdu vědět, co se s Jess děje, zeptej se Carmelly. Vykládá karty. Balíček najdeš ve Stefanově starém sekretáři.“

Stephanie zamířila obrovským bytem ke vstupním dveřím. Z velkého přijímacího salonu zaslechla šum hlasů. Večírky u Kim byly díky její vášni pro vaření oblíbené a mnozí z jejích domácích hostů žasli nad skutečností, že jejich anglická hostitelka dovede vařit italská jídle lépe než mnozí z nich.

Stephanie odolala nutkání zmínit se o kartách, ale když později u kávy společnost ochutnávala jejich dolci, Kim toto téma znovu nadhodila.

„Stephanie by se potřebovala dozvědět něco o své sestře, Carmello. Vyložila bys jí karty? Pověděla bys nám, co se momentálně děje ve Walesu?“ Zvedla se z rozložité pohovky, zamířila k sekretáři a chvíli se přehrabovala v jedné ze zásuvek.

Mezi ostatními hosty se zvedla vlna souhlasného šumu, a než dozněla, Kim vytáhla balíček karet, který hledala.

Carmella, vysoká a elegantní žena po čtyřicítce, vláčným pohybem natáhla ruku a chopila se karet. „Tyhle jsem od Stefanovy smrti neviděla. Vzpomínáš, kolikrát jsme si je vykládali?“ Usmála se na Kim a pozvedla jako uhel černé, vysoce klenuté obočí.

Kim přikývla a pojednou se jí zmocnila melancholie. „Tak rád tě při vykládání pozoroval, ale nikdy nedovolil, abys vykládala jemu. Možná že kdybys to byla udělala.“

„Ne!“ Carmella začala míchat karty na stole. „Ne, nemysli na to. Co se mělo stát, stalo se.“ Odhrnula si černé vlasy z očí a natáhla se po cigaretě ležící v onyxovém popelníku vedle jejího šálku s kávou. „Tak se tedy podívejme, co nám karty říkají. Má se to týkat vaší sestry, Stephanie, že?“

Steph přikývla

„Povězte mi její jméno.“

„Jess.“

„Nemáte s sebou náhodou něco jejího? Třeba dopis? Či nějaký šperk, abychom spolu mohly navázat spojení?“

Stephanie chvíli přemýšlela. „Mám její šálu. Tolik se mi líbila, že mi ji dala“

„Výborně. Přineste ji.“

Stephanie pobaveně pozorovala, jak Carmella překládá balíček karet a pokládá jej na konferenční stolek. Od chvíle, kdy naposledy viděla někoho vykládat tarot, uplynulo už mnoho let. Snad to bylo ještě za studentských let, kdy to dělávala i ona sama Carmella tak ovšem činila ve velkolepém stylu, to jí Stephanie nemohla upřít. Opřela se pohodlně v křesle, a zatímco Carmella s Jessinou smaragdově zelenou šálou na kolenou zahalených v černé sukni obracela první kartu, upíjela z šálku kávu.

„Ach, il fante di denari. Kluk mincí, sil To je Jess. Kluk může reprezentovat i ženu, víte to?“ Rozhlédla se kolem. Pak zamyšleně přejela prstem po kartě. Oči všech přítomných se upíraly k jejím rukám. Obrátila další kartu a nějakou chvíli studovala konstelaci vyloženou před sebou. „Non capisca „ Mumlala si pro sebe. „Tohle je velmi podivné. Vidíte? IIfante di bastoni, kluk holí. Ale tenhle ztělesňuje una ragazza. Mnohem mladší ženu. To je v tomhle výkladu velmi důležité. Nějakým způsobem jsou spojeni.“ Otočila třetí kartu. „A spolu s nimi tu máme il re di coppe al negativo“ Odmlčela se a zavrtěla hlavou. „Je tu násilí, skandál, zrada V životech těchto dvou žen figuruje zlý muž.“ Vzhlédla „A tady matto, blázen. Všem těmto lidem zvěstuje cestu.

Nemyslím doslova možná jde o krok do neznáma. Ne, cestu i ve skutečnosti.“ V rychlém sledu obrátila další tři karty. „A tady ještě mnohem víc.“ Roztáhla nad kartami ruce. „Mají poslání. Vaše sestra, Steph, se vydala na cestu, jíž nemůže uniknout. Putuje s další ženou, možná dítětem, a pronásleduje je muž. Karty nikdy nelžou, ale tohle a tohle.“ Bloudila rukama nad kartami a hladila je, jako by četla Brailovo písmo. „Tohle je hodně divné. Je tu láska, nově zrozená láska Silná. Ale také nebezpečí. A strach. I hrozby.“

„Panebože!“ zašeptala Stephanie polohlasem. Vyměnily si spolu s Kim pohledy.

„Tohle možná nebyl moc dobrý nápad,“ promluvila náhle Kim. „Třeba bychom si teď měli vypít další skleničku a zapomenout na to.“

„Ne.“ Carmella velitelsky pozvedla ruku.,, Jispental Ne, tohle je důležité. Karty mi o vaší sestře říkají něco velice důležitého. Je třeba ji varovat. Ocitla se v nebezpečí.“

„Panebože!“ opakovala Stephanie a vstala. V místnosti se ozývaly starostlivé hlasy. Všichni se po ní ohlíželi. Zdálo se, že o Carmelliných slovech nikdo nepochybuje. Nikdo se netvářil přezíravě a cynicky, jak by se to určitě stalo na večírku v Londýně. Všichni hltali každé její slovo.

„Carmello, nech toho!“ ozvala se Kim. „To stačí. Děsíš Stephanii.“

„Takže nechcete nic vědět? Nechcete ji zachránit?“

„Jistěže to chci vědět.“ Stephanie se znovu posadila a pročísla si rukou vlasy. „Pokračujte.“

Carmella na okamžik vzhlédla, pak se znovu zadívala do karet. „Je tu další muž.“ Její prst se zastavil nad králem mečů. Zamračila se. „Otec vaší sestry? Je raněný.“

„Náš otec je mrtvý,“ přerušila ji ostře Stephanie.

Carmella zavrtěla hlavou. „Nerozumím tomu. Tohle je určitě něčí otec. Možná té druhé dívky. Vy víte, kdo by to mohl být?“ Vzhlédla „A jsou tu vojáci.“ Na chvilku se sklonila blíž ke kartám. „A tady vidím opět nebezpečí.“ Hlas jí zostřel. „Tohle je jasné. Jsou tu dva životy a tohle,“ poklepala prstem na kartu, „je vaše sestra a někdo ji chce zabít!“ Narovnala se, opřela se a široce rozevřenýma očima pohlédla zpříma na Stephanii. ‚Jb mio, říká se, že nikdy nemáme předpovídat smrt. Nikdy! To je strašné!“

„To je nesmysl, Carmello!“ Zdálo se, že Kim je opravdu rozzlobená. „Tohle mělo Stephanii uklidnit, ne ji ještě víc vystrašit.“ Vstala „Dost! Pojďme si všichni dát limoncello a pak všichni hajdy domů!“

„Zavolám na policii!“ Stephanie se nehýbala. Seděla a upřeně zírala na karty.

„Nebuď hloupá! Nemůžeš přece volat policii jen na základě výkladu tarotu!“ Kim se sklonila nad stolem a smetla všechny karty na jednu hromádku. „A je to. Konec. Dám je pryč.“

„Zavolám Priceům. Meg a Kenovi jistě nebude vadit, když je požádám, aby zašli na Ty Bran a podívali se, jestli je Jess v pořádku.“ Stephanie vstala „Nezlobte se na Carmellu. Tušila jsem, že něco není v pořádku.“ Zamířila do chodby k telefonu. Všichni ostatní zůstali mlčky stát a hleděli za ní.

Telefon na Cwmnantu zvonil a zvonil. Nikdo ho nezvedal. Stephanie praštila sluchátkem. Pak ho opět zvedla a zkoušela vytočit číslo Ty Bránu. Spojení stále nefungovalo. Pak zkusila volat Jess na mobil. Byl vypnutý.

„Nech toho, Steph.“ Vedle ní se objevila Kim. V ruce nesla láhev, kterou vytáhla z lednice, a tác s likérovými kalíšky. Jeden naplnila a položila ho vedle telefonu. „Kopni to do sebe. Promiň. Byla jsem hloupá. Ten výklad tarotu byl pitomý nápad. Mohla jsem vědět, jaké drama z toho Carmella udělá.“

Stephanie vzala do ruky kalíšek a lokla si. Doušek vychlazeného citrónového likéru jí trochu zvedl náladu. „Nevím, komu zavolat, Kim. Jess je tam sama. V okolí není nikdo, koho bych znala natolik dobře, abych ho mohla poprosit, aby se uprostřed noci jel podívat, jestli je má sestra v pořádku.“

„Vsaď se, že je.“ Kim ji vedla zpátky do kuchyně a tam ji usadila ke stolu. „Povím ti co. Jestli se jí do zítřka nedovoláš, zatelefonujeme na policii a ty jim vysvětlíš, jakou máš o ni starost. Ano? Dnes večer už jim určitě volat nemůžeš. Rozhodně nejen kvůli tomu, co ti řekly karty. Mysleli by si o tobě, že jsi slabomyslná. A nikam by nešli. Víš to stejně dobře jako já. Zkoušet to nemá smysl.“

„A co když ji opravdu chce někdo zabít?“ Stephanie se opět napila limonella.

„Proč by ji, proboha, měl někdo chtít zabít?“ Kim chytila Stephanii za rameno. „Uvažuj, blázínku! Co mohla Jess udělat, aby jí něco podobného hrozilo?“

„I Will ji hledal. Volal.“

„Ó ano. A Will se ji snaží zabít? Vždyť jsi ještě nedávno tvrdila, že je do ní vášnivě zamilovaný.“

Stephanie zavrtěla hlavou. „Jsem hloupá, vid? Já vím. Promiň.“

„Konečně rozumné slovo. V těch kartách byla přece taky láska, pamatuješ? Tak, a teď pošlu všechny domů. Jdi si lehnout, Stephanie. A dobře se vyspi. Ráno se ukáže, že je všechno v pořádku, uvidíš. Telefon bude spravený a ty zjistíš, že Jess celou dobu seděla doma.“

* * *

Jess podruhé zamkla dům a pohodlně se usadila za volantem. Plna úzkosti, že na úzké silničce vedoucí k domu potká Danovou auto, vzala za klíček a otočila jím v zapalování. Motor chytl. Odříkala v duchu krátkou děkovnou modlitbu a odbrzdila, ale jakmile zatočila volantem, aby vyjela ze dvora, zaprskal a chcípl. Ne! Panebože, ne! Předklonila se a třesoucí se rukou otočila klíčkem znovu. Za deset minut to vzdala.

Nic na světě by ji nepřesvědčilo, aby Rhodrimu znovu zavolala. Měla svou hrdost!

Nezbývalo jí tedy než vzít zavděk jeho radou, zamknout se uvnitř a nějak přečkat noc. Třeba měl Rhodri pravdu a Dan nepřijede.

Když si Jess konečně odešla lehnout, byly dveře zamčené na závoru, okna zavřená a závěsy zatažené. Ulehla do polštářů a zahleděla se do okna. Ani se nenamáhala otevřít knihu ležící jí na kolenou. Není se čeho bát, opakovala si. Co by jí Dan mohl udělat, kdyby přišel? Pohlédla na hodiny. Byla skoro půlnoc. Od lesa se k ní doneslo houkání dvou sov domlouvajících se na dálku – hluboký hlas samice a ostrý skřek samce nesoucí se ozvěnou nad úbočími kopců a tak hlasitý, až se zdálo, že sedí někde na dvoře. Zachvěla se, vklouzla pod pokrývku.

* * *

Publius Ostorius Scapula stál ve stanu a shlížel na ženu, kterou k němu přivedli. Byla štíhlá, tmavovlasá, krásná a velmi bledá. Šrámy na jejím hrdle i pažích bylo dosud vidět. Jeden z jeho špehů mu již o této ženě něco pověděl. Je nejstarší dcerou posledního krále Silurů, což je jeden z nepoddajných místních kmenů usídlených v těchto prokletých Cambrijských kopcích, a Caratakovou druhou manželkou. První prý mu zemřela při porodu. Tuto druhou ženu si pečlivě vybral z kmene, na jehož území se usadil, aby kladl odpor Římu. A ona ho obdařila třemi dětmi, dvěma dcerami a synem a také, jak se dozvěděl, neochvějnou věrností a láskou. Měla v sobě mnoho důstojenství a odvahy, tahle keltská královna, a to i vzdor svému postavení zajatkyně.

„Mám pro tebe zprávy, paní,“ promluvil konečně. „Tvůj muž se našel.“ V jejích nádherných šedých očích zahlédl paprsek naděje. „Byl těžce raněn, ale jak jsem vyrozuměl, je na dobré cestě k uzdravení.“

„Kde je?“ Tu otázku téměř zašeptala. Úzkostně na něho pohlédla a ve snaze projevit odvahu mu zpříma pohlédla do očí.

„Uprchl na sever,“ odpověděl pomalu. „Do země Brigantů. Zřejmě usoudil, že tam najde pomoc a podporu.“ Jeho hlas nevyjadřoval žádné emoce. „Vydal se na milost královně Cartimandue, která je, pokud vím, jeho soukmenovkyní.“ Teď už se usmívala. Přešel ke stolu pokrytému mapami a svitky pergamentu, posadil se a zamyšleně k ní vzhlédl. „Zřejmě si neuvědomuješ, že královna je chráněnkou Říma, a jako jeho spojenec a přítel přísahala věrnost císaři.“

Cerys zbledla.

„Svou povinnost vůči Římu splnila a zpravila nás o tom, že Caratacus je teď jejím zajatcem. Až bude dost zdravý na to, aby přečkal cestu, bude předán do mých rukou. Dám ho odvést do Camuloduna, kde bude čekat, dokud císař milostivě nerozhodne o jeho osudu.“

Musel přiznat, že se nezhroutila. Stála zpříma a po počáteční bledosti zůstala její tvář bez výrazu.

„Tebe tam také pošlu spolu s tvou dcerou. Pokud vím, jeden z mých mužů tě napadl.“

Cerys mu pohlédla do očí. „Tví muži nás obě znásilnili, generále.“

„Jakmile budou identifikováni, nemine je trest. Dávám ti své slovo, paní. Pokud jde o tvé děti,“ hlas mu sotva znatelně zjihl, „udělali jsme vše pro to, abychom je našli.“

Tentokrát nedokázala skrýt bolest v očích.

„Učinili jste opravdu všechno?“ otázal se a pozvedl zrak k prefektovi Justinovi, který mu stál po boku. Ten se postavil do pozoru a kývl. „Pane. Kdyby tam byly a mohli jsme je najít, byli bychom je našli. Propátrali jsme obrovské území. Buď je našli příslušníci místních kmenů a propašovali je do hor, nebo…“ Odmlčel se a krátce pohlédl na svého velitele. „Už tu nikde nejsou, pane.“ Vlci. To slovo se mezi nimi vznášelo jako přízrak, avšak ze soucitu s ženiným žalem je žádný z nich nevyřkl nahlas.

Na Scapulu udělala královnina důstojnost i její hrdost dojem. Povzdechl. V té chvíli si byl takřka skálopevně jist, že ta žena už své dvě mladší děti nikdy neuvidí. A on už dál nehodlal plýtvat časem svých vojáků na jejich hledání. To, že drží tuto ženu a její dceru v zajetí, mu bude na Carataka dostatečně silnou pákou, bude-li vůbec nějakou potřebovat. Když teď toho muže chytili, nebude už možná jeho ženu vůbec potřebovat, i když předvede-li je oba se vší slávou obyvatelům Camuloduna, kdysi hlavního města říše Caratakova otce, prohloubí to v jeho stoupencích pocit porážky.

* * *

Když se Cerys vrátila do stanu, kde na ni čekala dcera, posadila se na zem k dítěti a objala je kolem ramen. „Našli tvého otce, miláčku. Je raněný, ale ne příliš těžce.“ Nemělo smysl zdůrazňovat, že je zajatcem. Ani to, že je královna Brigantů zradila, že zradila svou krev i své soukmenovce a porušila přísahy dané bohům i lidem. Zoufale stiskla rty. Už nikdy neuvidí Toga a Glads. To jí Říman zcela jasně naznačil. Nebyli bezcitní, alespoň tolik vyčetla ze Scapulových očí, avšak nic dalšího se už nedalo dělat. A ona už nikdy, nikdy to si přísahala neřekne nic, kvůli čemu by si Eigon musela dělat výčitky.

* * *

Byla to hra! Můžeme si už přestat hrát?

Ten hlas zněl Jess ozvěnou v hlavě ještě dříve, než se probudila.

Prosím, můžeme si už přestat hrát?

Nebyl to hlas Eigon, nýbrž té menší holčičky, její sestry.

Jess sebou neklidně házela a tiskla v náruči polštář. „Ona žije! Glads ještě žije! Ach, prosím vás, jděte někdo a podívejte se po ní!“ V duchu vykřikovala ta slova nahlas, ale nikdo je neslyšel.

Lampy hořely nízkým plamenem. Nikdo do nich nepřišel dolít olej a stan byl plný stínů. Cerys zahlédla siluety dvou vojáků stojících na stráži u vchodu. Na pozadí ohňů viděla jejich zkřížená kopí.

Kolem Ty Bránu zněl opět ozvěnou ten tenký hlásek.

Eigon, kde jsi? Už můžu říct Togovi, aby vylezl?

Jess ze spaní tiše zaúpěla.

* * *

Přes dvůr se plížila lidská postava a na okamžik zůstala stát před domovními dveřmi. Rozednívalo se.

Dan natáhl ruku a zkusmo strčil do dveří. Neslyšně stiskl kliku. Pak se otočil a po špičkách prošel kolem průčelí domu. Když došel na roh, zastavil se. V křoví zašelestil kos, vylétl za svou pozorovatelnu a do chladného rána vyrazil varovný skřek. Nahoře v patře sebou Jess v posteli trhla a rázem se s leknutím probudila. Sen zmizel. Posadila se.

Nervózně poslouchala. Něco nebylo v pořádku. Odhodila pokrývky, vylezla z postele, tichounce přešla k oknu a vyhlédla ven. Dvůr byl prázdný, pohroužený v bezbarvé předranní mlze. Tiše otevřela okno a vyklonila se ven. Na příjezdové cestě stálo zaparkované auto. Barvu rozeznat nedokázala, ale věděla, komu patří. V největší tichosti okno zase zavřela, naházela na sebe oblečení, po špičkách přešla ke dveřím ložnice, položila ucho na dřevo a poslouchala. Předešlého večera zamkla v přízemí všechny dveře a zavřela okna. Jasně si vzpomínala, jak ještě naposledy prošla celý dům, než vystoupila po schodech do patra a ulehla k spánku. Nemůže se dostat dovnitř. To by musel rozbít okno. Takřka v téže chvíli, kdy ji to napadlo, zaslechla odněkud zdola řinčení tříštícího se skla. Bleskurychle zavřela dveře ložnice na závoru, vrhla se k telefonu vedle postele a zvedla sluchátko. Teprve když vytočila 999 a se zatajeným dechem čekala, až se ozve vyzvánění tón, uvědomila si, že telefon nefunguje.

Panebože, ne! Zatřásla přístrojem a zkusila číslo vytočit znovu. Ticho. „Jess?“

Dan musel stát za dveřmi. Viděla, jak se závora pohybuje, a zaslechla vrzání, jak se snažil dveře zvenčí otevřít.

„Jess, no tak. Otevři. Neublížím ti. Ale musíme si promluvit, že?“

„Co tu, ksakru, děláš, Dane? Nemůžeš se přece jen tak vloupat dovnitř. Jdi pryč. Teď hned. Už jsem volala na policii.“ Její hlas zněl pozoruhodně silně. „Nebuď blázen. Nedělej věci horší, než jsou.“

Chvíli bylo ticho. Zdálo se jí, že zaslechla přidušený smích. „Ne, Jess. Nevolala jsi policii. Telefon nefunguje. Zkoušel jsem to. A tvou kabelku s mobilem držím v ruce.“

Prudce se otočila na patě a divoce se rozhlížela po pokoji. Opravdu. Nechala mobil dole v nabíječce. Při pomyšlení na to, že ho našel a že se jí přehraboval v kabelce, když se v pět hodin ráno plížil domem, se jí udělalo nevolno.

Po špičkách přešla k oknu a vyhlédla ven. Dokázala by se odtud dostat dolů? Těžko. Každopádně by ji slyšel.

„Odejdi, Dane. Prosím. Nevylezu odtud, takže pokud nemáš celý den volno, nebo rovnou celý týden, můžeš to rovnou vzdát. Vyhrožováním ničeho nedosáhneš. Odejdi a můžeme si promluvit po telefonu.“

„Ale jdi, Jess. Musíš pochopit, že nemůžu připustit, abys ohrozila všechno, na čem mi záleží! Potřebuju, abys mi něco slíbila.“

„Nic ti slibovat nebudu, Dane. Jdi pryč.“

Na okamžik zavládlo ticho. „Otevři a promluvíme si o tom.“

„Víš dobře, že to neudělám.“

„Takže mi nevěříš, ale já ti věřit mám?“

„Existuje pro to dobrý důvod.“ Kousla se do rtu. „Já jsem ti nikdy nelhala, Dane.“

„Ale lhala. Právě jsi mě ujistila, žes volala na policii. To byla lež, že?“ Mluvil, jako by másla ukrajoval.

Zavřela oči. „Možná jsem přímo nezavolala policii, ale řekla jsem jednomu člověku, co se mi stalo,“ odpověděla plna vzdoru. „A pověděla jsem mu, žes to byl ty. Jestli se mi něco stane, půjde na policii on a pravda vyjde najevo.“

„To byla chyba, Jess. Mohli jsme si o tom promluvit. Mohl jsem ti to vysvětlit.“ Nadlouho zavládlo ticho. „Věřil ti, ten člověk, kterému jsi to řekla?“

„Samozřejmě.“

„Udivuješ mě. Nikdo jiný ti věřit nebude, až se dostanou ven fakta“ Zasmál se. A opět bylo dlouho ticho. „Opravdu, Jess. Tohle všechno vůbec není zapotřebí. Můžeme to spolu probrat.“ Další pauza. „Nemusíme se u toho moc hádat. Jestli jsem špatně pochopil, co jsi chtěla, omlouvám se. Myslel jsem, že to chceš stejně jako já. Chtěla jsi to. Jak můžeš tvrdit, že ne? Vždyť si na nic nevzpomínáš, že? Takže dej na má slova“ Slyšela, jak přechází sem a tam po chodbě. A pak byl zase za dveřmi. „Nikdo o tom nemusí nic vědět. No tak. Otevři ty dveře. Musíme si promluvit. Měla jsi depresi, Jess. Když je člověk v depresi, ztrácí cit pro míru. Proto ses chovala tak divně. Tvůj přítel Rhodri to může dosvědčit.“ Opět odmlka „Jistě, mluvila jsi o tom s ním.“ A zase ticho. „S Rhodrim, viď? Velkým, hlučným extrovertem Rhodrim. No, ani jsi mu nemusela vykládat o své posedlosti duchy v tomhle domě, o halucinacích, které míváš, o tom, jak jsi rozbila láhve s vínem a obvinila z toho mě. On to ví. Všechno to viděl.“ Znovu zaslechla jeho kroky, těžké a hněvivé, jak se na konci chodby obracejí, vracejí se zpět a zastavují před jejími dveřmi. „Mně se nevyhneš, Jess. Bude mnohem lepší, když si o tom promluvíme. Přece nechceš, abych se rozzlobil. Koneckonců, kdyby se ti něco stalo, kdo by kdy podezíral mě? Všem bych pověděl, jak jsi v Hay byla mimo. Čekal bych, že Rhodri to potvrdí. Takže kdyby tě našli zabitou, Jess, nikdo by nezpochybňoval, že to byla sebevražda. Jen si vzpomeň, jak divně ses chovala ve škole. Dala jsi výpověď. Bez předchozí domluvy. Dokonce sis odmítla jít vyzvednout svoje věci. Ach, Jess, nikoho by nepřekvapilo, kdyby na to došlo. Ale my přece nechceme, aby se to stalo, že? No tak, já mám spoustu času. Můžu tady čekat až do konce světa.“

Začala se potit. Vždyť on vyhrožuje, že ji zabije! Zhluboka se nadechla. „Tyhle dveře nikdy neprorazíš, Dane. Jsou z dubového dřeva.“ Na okamžik se odmlčela. „Tak dobře. Budeme tedy čekat.“ Snažila se mluvit co nejlehčím tónem. „Koneckonců, nebude to trvat dlouho. Po snídani sem přijde Rhodri. Než dorazí, budu si číst a ty můžeš čekat na podestě.“ Přešla bosa po místnosti, posadila se na postel, rozsvítila lampičku a sáhla po knize.

Během několika vteřin ji, ale zase odložila. Napínala uši. Ode dveří neslyšela žádné zvuky. Venku za okny se nádherně rozezpívat kos a na obzoru vycházelo v záplavě oslnivě rudé záře slunce.

Oškliví muži se zase vrátili?

Ten hlásek se v místnosti rozezněl zcela zřetelně. Jess se s tlukoucím srdcem ohlédla. „Ano, vrátili se,“ pronesla nahlas. „Kde jsi, srdíčko?“

„Co jsi říkala?“ Danův hlas zněl teď hodně tlumeně. Zjevně se vzdálil ode dveří.

„Nemluvila jsem s tebou.“

„Ne?“

„Ne.“ Chmurně se pousmála. Pak se otočila a oslovila prázdný prostor mezi postelí a oknem. „Mohla bys dojít pro pomoc, Glads?“ Bylo to opravdu to mladší dítě? Měla pocit, že ano. Hlásek byl lehčí, rozechvělejší. „Nemohly bychom najít někoho, kdo by ty ošklivé muže přiměl odejít?“ Mluvila tiše. Věděla, že on nebude schopen zachytit slova

„S kým to tam mluvíš?“ V jeho hlase na okamžik problesklo podezření. „Dobře. Na chvíli jsi mě zmátla, na vteřinku či dvě, ale jen takhle krátce. Můžu tu čekat celý den, Jess.“

„Jen do té doby, než přijde Rhodri, Dane.“ Obrátila se zpět k oknu. „Jsi tu ještě, Glads?“

Žádná odpověď. Povzdechla. Bylo pošetilé očekávat, že se nějaké dočká.

Dalších dvacet minut nepromluvila ani ona, ani Dan. Pak konečně zaslechla, jak někam jde chodbou. Neslyšela, že by se vrátil. Odešel tedy? Možná si prohlíží dům. Po špičkách přešla ke dveřím. „Dane? Pověz mi pravdu. To bys mohl. Byl jsi to ty, kdo nahrál tu spoušť v mých obrázcích? Byl to nějaký kanadský žertík?“

„A jak myslíš, že jsem měl ten žertík provést?“ Jeho hlas se přece jen ozval zpoza dveří. Možná se o ně dokonce opíral. „Zřejmě jsem přinesl sklo, falešnou krev i duplikát tvého skicáku, co?“

„To nezní moc věrohodně, „ připustila „Tak,“ pokračovala „Kde si Natálie myslí, že dnes ráno jsi?“

„V Londýně. Takže mě moc brzy čekat nebude a ty si kvůli ní nemusíš dělat starosti,“ pronesl výsměšně.

Vrátila se k posteli a posadila se na prostěradlo. Jakou má šanci, že ji sem někdo přijde navštívit? Vůbec žádnou. Pokud si Rhodri nevezme do hlavy, že se za ní ještě před odjezdem podívá. Mohl by zavolat, zjistit, že telefon je hluchý, a dostat o ni starost. Bylo to pravděpodobné? Kousla se do rtu. Byla to zřejmě její jediná naděje.

O půl hodiny později ji Danův hlas vytrhl z dřímoty. Vypadalo to, že něco jí. „Udělal jsem si snídani, Jess. Doufám, že ti to nevadí. Můžu ti taky něco přinést? Kávu? Toast? Musíš mít hlad.“

Ušklíbla se. „Díky, Dane. Je mi fajn.“

„V kolik jsi říkala, že přijde Rhodri?“ zeptal se pobaveně.

„Brzy.“

„To jsem zvědav, jestli přijde.“ K čertu se vším. Co teď bude dělat?

V koupelně teče voda, může se napít. V danou chvíli se bez jídla hravě obejde. Nemá hlad. Na to je příliš vyděšená. Může čekat, dokud se on neunaví.

Pokoušela se číst, ale nedokázala se soustředit. Chvíli si kreslila, vděčná za malý blok, který měla u postele, a pak opět zadřímala. Probrala se po dvou hodinách. Vstala a přešla ke dveřím. „Dane? Jsi tam ještě?“

„Ó ano, má drahá. Jsem tu.“

„To jen tak pro kontrolu,“ pokoušela se zavtipkovat.

Byla už skoro tma, když zaslechla jeho kroky venku na dvoře. Rozběhla se k oknu, polomrtvá hlady a vyčerpáním, a jen taktak se stačila schovat za závěsem, když se otočil a ohlédl se zpátky k domu. Očividněji nezahlédl a vzápětí už zase mířil k bráně. Kam jde? Pomyslela si. Copak to už vzdal? Neztrácela čas přemýšlením. Hodila na sebe svetr, tričko a džínsy, vklouzla do bot a jako blesk vyrazila ke dveřím. Odtáhla závoru, během vteřinky seběhla ze schodů, vlétla do kuchyně a třesoucíma se rukama odemkla zadní vchod. V příštím okamžiku se proplížila podél zdi ateliéru a rozběhla se přes trávník k živému plotu.

Prodrala se skulinou, kde na listí keřů ulpěly cáry ovčí vlny, a s několika krvácejícími šrámy od trnů a větviček vyběhla vzhůru po svahu do pole. Pádila ze všech sil, aby byla co nejrychleji z dohledu, a během chviličky se ocitla v úkrytu pod stromy. Lapala po dechu a zoufale se snažila zklidnit dmoucí se hruď. Naslouchala, zda neuslyší Danovy kroky. Nezahlédl ji? Proč odcházel? Nechtěl ji jen vylákat ven z ložnice? Neslyšela však nic než vítr šumící v korunách a náhlé ostré zahoukání sovy. Dole v údolí už vládla tma

Připadalo jí, že uplynuly celé věky, než se odvážila pohnout. Obloha nad lesem se barvila do purpurova a pod ní se zelenala velebná silueta vzdálených kopců. Opatrně vykročila mezi stromy zpátky k domu, oči upřené do stínů, až s hrdlem staženým úzkostí zahlédla pod sebou jeho auto lesknoucí se na příjezdové cestě. Stála nad silničkou, mnohem blíž k domu, než čekala, a Dan tam očividně stále byl. Někde. Její naděje, že se možná vzdal a odjel, pohasla. Co nejtišeji se opět rozplynula ve stínu stromů a dostala se zpět na lesní stezku. Co teď? Nabízelo se jediné řešení. Pokusit se najít cestu přes pole k Priceovým a modlit se, aby tam Rhodri ještě byl.

Rychle vzhlédla skrze větve k obloze. Na severozápadě dosud prosvítaly poslední zbytky denního světla, avšak tady mezi stromy už houstla tma. Slunce zašlo za obzor a nezůstalo po něm nic než narudlá zář prosvítající ve vrcholcích nejvyšších stromů. Ohlédla se za sebe. Jde Dan za ní, anebo se vrátil do domu a dál čeká? Neměla už odvahu se vracet, aby to zjistila

Celý den upírala všechny své naděje k Rhodrimu, myslela na jeho široká ramena a silný, hluboký hlas a vzdor vší pravděpodobnosti doufala, že už jen tím, že si ho vyčaruje ve svých představách, ho přiměje vrátit se fyzicky na Ty Bran. Nestalo se tak, avšak věděla, že kdyby ho požádala, chránil by ji. Pouhou svou přítomností by ji ochránil před šílencem v jejím domě.

Zachvěla se. Věděla, že si nemůže dovolit už ani chvíli čekat. Opatrně začala slézat po strmém svahu, smekala se po spadaném listí, držela se větví a po hmatu hledala cestu mezi kmeny stromů obrostlých mechem. Oči si chránila rukou.

Konečně došla k plotu, který tvořil hranici lesa. Postupovala opatrně podél drátěného pletiva a hledala dřevěný sloupek. Když na něj konečně narazila, přelezla na druhou stranu. Chvilku stála a popadala dech. Mraky odplynuly a obloha byla plná hvězd. Na horizontu stále ještě prosvítal úzký pruh nažloutlé záře, poslední stopa umírajícího slunce. Daleko za jejími zády vystřelil z koruny stromu s ohlušujícím skřekem bažant. Dech se jí zatajil. Něco tam v lese ho vyplašilo. Naslouchala, prsty stále ještě tiskla sloupek.

Togo? Už si nehrajeme. Kde jsi?

Ten hlas tichounce zašuměl mezi stromy, sotva vydechnutí ve větru. Mech pod Jessinýma rukama byl mokrý. Cítila pod prsty jeho vlahou, sametovou vlhkost. Na okamžik se pevně jednou rukou přidržela sloupku, strnulá úzkostí. Pak se zhluboka nadechla, aby si dodala odvahy, pustila se a vyrazila přes pastvinu. Půda pod jejíma nohama byla drsná a kamenitá, místy zakopávala o trsy trávy či hroudy bláta a zdálo jí, že na ni musí být odevšad vidět, ale aspoň ve světle hvězd viděla na cestu. Když došla na protější konec pastviny, ocitla se opět ve tmě pod větvemi jilmů a opatrně mířila k brance v kamenné zídce.

Netušila, jak dlouho jí trvalo, než konečně našla cestu na Cwmnant. Ve chvíli, kdy otevírala těžkou bránu a vcházela do dvora, už skoro plakala vyčerpáním. Hospodářství tonulo ve tmě. Zabušila na zadní vchod. Náhle si uvědomila, že nevidí psy. Nebyl tu ani Rhodri.

„Ach, ne!“ Znovu zabušila na dveře pěstmi. „Prosím, prosím, buďte tu!“

V té chvíli však už věděla, že není. Přišla pozdě. Byl pryč. Příliš unavená, než aby se vzmohla na něco jiného, svezla se na zápraží k zemi a po tvářích jí stékaly slzy zoufalství.

Nakonec se ale natolik vzchopila, že vstala, a ve snaze zjistit, zda někde nezůstaly otevřené dveře nebo okno, obešla dům. Rhodri odvedl dobrou práci, když všechno zavřel, zamkl a psy poslal pryč. Přešla tmou k jednomu z hospodářských stavení statku, tam našla pár starých pytlů a vysílená až k smrti se do nich zachumlala Její poslední myšlenkou, než upadla do hlubokého spánku, bylo, že tady ji alespoň Dan nenajde.

Ráno v Římě bylo jasné, a třebaže hodina dosud nepokročila, i velmi horké. Stephanie stála chvíli u otevřeného okna a vyhlížela z něho na ulici. Pak s povzdechem natáhla ruku a zavřela okenice, aby v místnosti zůstal příjemný stín. V bílé bavlněné noční košili přešla bosa chodbou. Kim už seděla v kuchyni. Stephanie povzdechla. „Zkoušela jsem tam zase volat. Telefon pořád nefunguje. Asi zavolám na policii.“

„Mám dojem, že to je příliš mnoho strachu pro nic. Zkus zavolat některému ze sousedů. Je ráno, určitě jim to nebude vadit.“ Kim si nalila již druhý šálek kávy a pak, jako by si uvědomila, že něco zanedbala, nalila kávu i Stephanii. Odhrnula si vlasy z tváře. „Moc se staráš, Steph. Proboha, vždyť Jess je přece dospělá žena!“

Stephanie unaveně sáhla po šálku s kávou a posadila se za stůl proti ní. „Já vím. A bude zuřit. Jenomže… já mám pořád takový divný pocit. A po tom včerejšku.“

„Volala jsi těm Priceům?“

Stephanie přikývla „Nikdo to tam nebere. Což je zvláštní. Jak může být na statku prázdno? Někdo tam přece musí být a starat se o zvířata.“

„A neznáš tam v okolí ještě někoho?“ Stephanie se zasmála. „Samozřejmě že ano.“

„Tak jim brnkni. Určitě se ti uleví.“

O hodinu a půl později už Stephanii volala z auta před Ty Braném Sally Lomaxová. „Jen abys věděla, že je všechno v pořádku. Právě jsem mluvila s takovým sympatickým chlapíkem, říkal, že se jmenuje Will a je tu s Jess. Vědí, že telefon nefunguje, a už to nahlásili. Jess jsem sice neviděla, ale stojí tam její auto a ten Will mě ujistil, že jí připomene, aby ti večer zavolala. Doufám, že teď už budeš klidná.“

„No vidíš! Co jsem ti říkala?“ usmívala se vítězoslavně Kim, když jí tu novinu Stephanie sdělovala „A dala se zase dohromady s Willem. To je fantastická zpráva!“

* * *

Jess se na svém improvizovaném lůžku z pytlů neklidně převalovala. Oči jí pod víčky mžikaly. Oni nechávají ty malé vyděšené děti jejich osudu! To ne! Přece se po nich musejí podívat znovu.

Avšak jakmile toto rozhodnutí padlo, nepřicházelo už v úvahu žádné zdržení. Pro Cerys a její dceru přistavili vůz s eskortou padesáti mužů. Na východ už byli posláni mnozí ze zajatců lapených po bitvě. Ti zbývající teď byli v řetězech sehnáni dohromady, aby putovali za nimi – poražení, ranění a zesláblí. Polovina z nich umírala hlady a na nemoci. Scapula se díval, jak ženu s dítětem vyvádějí ze stanu a doprovázejí k vozu. Cerys kráčela s velebnou důstojností. Jen ruce zaťaté v pěst a skryté v záhybech římské tuniky a pláště, do nichž byla oděna, prozrazovaly její úzkost. Klidným krokem přistoupila ke svému vězniteli. „Slib mi, že nepřestanete hledat mé děti.“ Hlas se jí lehce zachvíval, když mu hleděla do očí.

Přikývl ‚budeme pokračovat v hledání.“ Oba věděli, že zůstává, aby upevnil své vítězství a rozšířil boj dál do hor. Na hledání dětí nebude čas.

„Děkuji ti.“ Ta dvě strohá slova byla to jediné, co řekla. Obrátila se k vozu a dovolila jednomu z vojáků, aby ji vzal pod paží a pomohl jí nastoupit. Eigon vylezla za ní, tvářičku bledou a vlhkou od slz. „Maminko, co Togo a Glads?“ Pevně se chytila matčiny sukně.

„Vojáci je budou hledat, dítě.“ Cerys usedla na dřevěnou lavici, jež se táhla podél celé délky boku vozu krytého koženou plachtou, a objala dceru kolem ramen. „Musíme se modlit k bohyni, aby nad nimi bděla“ Ztišila hlas do šepotu, jako by se snažila zadržet slzy. Pak se vůz rozjel, obstoupen dvěma řadami vojáků, a ony mlčky hleděly nazpět, jak se jim zlatavá linie kopců na obzoru, široké říční údolí i spořádané linie římských stanů uvnitř opevnění pomalu vzdalují. Cesta sledovala oblé zákruty velké řeky a vedla k legionářské pevnosti Viroconiu, odkud měli vyrazit k východu na svou cestu do Camuloduna.

Ve Viroconiu je ubytovali v domě manželky jednoho z vyšších velitelů. Byla to laskavá žena a jednala s nimi uctivě. Dostalo se jim pečlivě připraveného jídla u rodinného stolu, ale ani Cerys, ani její dcera mnoho nejedly, pohroužené do vlastního žalu. Stejně to vypadalo, kdekoliv se zastavily. Na konci každého dne se průvod zastavil v některé z pevností, roztroušených po cestě na den jízdy od sebe, a na každé zastávce se jim dostalo teplého jídla a lože. Několikrát během cesty vojáci přistoupili na Cerysin požadavek, aby ji i s dcerou nechali chvíli jet na koni. Cítily se lépe, když opustily uzavřený prostor vozu, který se stal jejich žalářem, a legionáři, kteří pozorovali rovná záda a suverénní styl jízdy královny i její dcery, mumlali slova obdivu. Dokonce i obklopena stráží nepřítele a s uzdou svého koně končící v rukou vojáka si Cerys připadala mnohem svobodněji. Zpočátku cítila, jak se jí zvedla nálada, avšak jak rostla vzdálenost mezi ní a její silurskou domovinou i zeměmi Ordoviků na severu, mluvila s Eigon stále méně a srdce jí krvácelo pro její dvě ztracené děti. Eigon ji nešťastně pozorovala, zachumlaná stále hloub do svého pláště, a s každým krokem jejího chundelatého poníka v ní rostl pocit viny a osamění.

Krajina se měnila. Daleko na západě za sebou zanechávali hory Walesu a ubírali se krajinou, která byla každým dnem cesty stále plošší. Nakonec zmizely i nízké pahorky a oni putovali rovnými pláněmi přes bezpočet římských pevností. Projížděli kraji porostlými křovisky, kraji vypálených lesů, mezi drobnými kusy obdělávané země i přes větší pastviny a okolo vesnic, jejichž obyvatelé se při pohledu na římské vojáky bázlivě plížili, a když projeli, hrozili jim zaťatými pěstmi do zad. Neochvějně směřovali vstříc vycházejícímu slunci.

Ve Verulamiu se na dva dny zastavili.

Právě tam, když pozorovala hrající si děti, zaslechla Eigon poprvé, jak ji volá Gladysin hlásek.

Kde jsi? Říkala jsi, že máme zůstat v lese. Eigon? Nemůžu najít Toga. Nemůžeme si už přestat hrát? Jsem sama.

Ten zoufalý hlásek plný křečovitých vzlyků se nesl širokými ulicemi, vpletený do smíchu ostatních dětí.

„Maminko!“ Eigon zatahala matku za ruku. „Slyším Glads, jak nás volá.“

Cerys pohlédla na dceru a její oči byly tvrdé jako kámen. „Nevyslovuj sestřino jméno!“

„Ale mami! Prosím! Ona volá. Ztratila se a je vyděšená.“

Cerys jí ostře sevřela ruku. „Lžeš!“ řekla a odvrátila se, aby skryla slzy. „Nemysli už na ně. Jsou pryč.“

„Ale mami. Glads tam pořád je. Čeká na nás. Ztratila Toga“

Cerys zasténala úzkostí a divoce Eigon odstrčila. Dívenka se už dál nepokoušela matce sdělit, co všechno slyšela. Namísto toho si v noci na svém loži v tichosti vylévala srdce bohyni Bride a prosila ji, aby pečovala o jejího bratříčka a sestru.

* * *

Když se Jess probudila, bylo už světlo a ona byla tak rozlámaná, že se stěží mohla hýbat. V první chvíli si nemohla vzpomenout, kde vlastně je. Pak se unaveně posadila a rozhlédla se. Sen se rozplynul a vracely se jí vzpomínky na předchozí den. Hladová, žíznivá a vyděšená ztěžka vstala, přešla po špičkách ke dveřím. Dvůr byl opuštěný.

Při druhé cestě kolem domu a přilehlých budov už nabyla jistoty, že statek je opravdu prázdný. Hnána hladem otevřela jeden ze starých mrazáků v přístřešku za stodolou a vykoukla na ni hora odřezků skopového masa. Otřásla se a mrazák rychle zavřela. Meganina zahrada jí nabídla mnohem více. Pozdní maliny, černý rybíz, hrášek a mrkvička či dvě, pečlivě očištěné od hlíny, jí opět dodaly sílu a sebevědomí, a než ukojila nejhorší hlad, zrodil se jí v hlavě plán. Vrátí se tudy, kudy přišla, a dojde až k lesu na úbočí kopce, odkud uvidí na Ty Bran. Pokud tam Dan ještě je, obejde dům, střihne to přes pastviny k silnici a doběhne do nejbližší vesnice.

Z jednoho místa na úbočí kopce kousek nad domem se jí otevřel pěkný výhled do dvora i na příjezdovou cestu. Danovou auto nikde neviděla. Opatrně sešla k bráně, zastavila se, a než vykročila k domu, prozkoumala zrakem každé zákoutí, každý strom i kdejaké křoví. Zdálo se, že tu nikdo není. Všude pusto prázdno. Její auto stálo osamělé a nepotřebné uprostřed dvora Jeho vůz tu nikde být nemohl. Za domem ani podél příjezdové cesty ho nebylo kde schovat. Dan byl pryč. Cítila to. Kos seděl na svém oblíbeném místě a shlížel na svět ze střechy ateliéru. Usmála se. Pokud by tu někdo v několika posledních minutách byl, kos by jistě uletěl. Co nejtišeji otevřela bránu a po špičkách přešla přes dvůr. Domovní dveře byly zavřené. Tiše se přitisknutá ke zdi plížila ke kuchyňskému oknu a po chvilce váhání nakoukla dovnitř. Místnost byla prázdná. Podlezla pod oknem a prošla podél domu. K jejímu překvapení byly dveře zadního vchodu dokořán. Lekla se, ucouvla a chvíli se zatajeným dechem čekala, že by přece jen byl uvnitř? Nějakou chvíli trvalo, než se odhodlala pokračovat v cestě. Opatrně strčila do dveří, až nešly víc otevřít. Zevnitř se neozýval žádný zvuk. Musela sebrat všechnu odvahu, aby se přiměla vkročit dovnitř, natožpak prohledat celý dům. Byl pryč. Nezůstalo tu po něm jen rozbité okno v jídelně, kudy se dostal do domu.

Se srdcem bušícím strachy teď stála opět v kuchyni a rozhodovala se, co dál. Věděla, že teď tu nemůže zůstat. Představuje pro něj přílišnou hrozbu. Zamračila se. Kam asi jel? Proč odjel? Volala mu snad Natálie, aby jel domů? Možná by už neměl alibi. Při té představě se chmurně pousmála Ne, nezůstane tu a nebude čekat, až se vrátí. Musí vědět, že o něm a o jeho vyhrožování někomu pověděla Anebo se bude snažit ji zdiskreditovat? Bude všem vykládat, že je pomatená? Koneckonců měl pravdu, pro jeho čin, ať už včerejší, nebo ten v Londýně, neexistovaly žádné důkazy. Vůbec žádné. Nikomu nic neřekla. Nešťastně chvíli přecházela sem a tam po kuchyni. Částí svého já si uvědomovala, že kos na střeše ateliéru stále zpívá, což jí mohlo být jedinou útěchou.

Kde jsi?

Ta slova vplula oknem dovnitř tak náhle, až sebou trhla. Dětský hlásek byl tichý a vzdálený. Jess se zachvěla

Kde jsi? Neopouštěj mě!

„Bože, já už to nevydržím!“ Definitivně rozhodnutá se Jess obrátila ke dveřím.

Kabelka, kterou Dan údajně prohledal, stála na kuchyňském stole. Nahlédla do ní. Uviděla svůj mobil. Uložil ho tedy zpátky dovnitř. A v postranní kapse zahlédla svůj pas. S ničím tu nehýbal. Na Stephaniině seznamu potřebných kontaktů vyhledala číslo zedníka. Chtěla mu zavolat, aby přišel spravit okno, ale spojení ještě nebylo obnoveno. Baterii v mobilu měla také dosud vybitou. Dan vypojil nabíječku ze sítě. Zaklela, utrhla si kus papíru, načmárala na něj číslo a vložila ho do kapsy. Naposledy se rozhlédla po domě, jestli nic nezapomněla, a ještě na poslední chvíli si nacpala do kabelky Rhodriho cédéčka. Pak vyšla ven a zabouchla za sebou dveře. Odemkla auto a přitáhla si jedno ze svých zavazadel. Potřebovala jen pár věcí. Naházela je do příruční tašky s tím, že si je vezme s sebou do vsi, kde někoho chytí a poprosí ho, zda by ji od sebe nenechal zatelefonovat. Připadalo jí zbytečné pokoušet se znovu nastartovat, nicméně to zkusila.

Auto chytilo na první pokus. S obnovenou nadějí zabouchla dvířka, odbrzdila, pomalu vyjela ze dvora na asfaltovou cestu, šlápla na plyn a rozjela se do údolí. Jestli tu na ni Dan někde na úzké silničce číhá a chce jí zatarasit cestu, byla odhodlaná jet tak rychle, aby se jí raději vyhnul. Auto drncalo a poskakovalo po nerovném povrchu, avšak motor se zdál v pořádku. Když projížděla lesem, ohlédla se do zpětného zrcátka a uviděla zelenou spleť větví vrhajících arabesku hlubokých stínů.

„Sbohem, Eigon, Glads a Togo,“ zašeptala.

Žádné odpovědi se nedočkala

* * *

Zastavila až u autoservisu v prvním městečku, kde jí ochotný mechanik během několika minut spravil uvolněné dráty elektroinstalace. Během půlhodinky nabrala benzin, koupila si chlebíčky a zavolala zedníkovi, aby se zastavil na Ty Bránu a spravil okno. Mezitím si nabila mobil, a když znovu usedla do vozu, natáhla se hned pro jedno z cédéček, jež vzala s sebou.

První, které jí padlo do ruky, byla Elgarova kantáta Caractacus s Rhodrim v titulní roli. Pozorně si ho prohlédla a vytáhla buklet zastrčený na přední straně. Ano, Caractacus byl muž, kterého znala jako Carataka, a byla tu i jeho dcera Eigen se jmenovala. Jess se zamračila a chvíli studovala obsazení. Orbin. Kdo byl Orbin? V rychlosti četla dál. Zjevně to byl Eigenin milenec. Jess zavrtěla hlavou. Ne, to nemůže být správně. Eigon byla malá holčička. Mezi hrajícími postavami byl i druid a pochopitelně císař Claudius. Soustředěně četla dál. Elgar umístil děj do svých milovaných Malvernských kopců. Vložila do přehrávače první

CD, a ještě než vyjela ze dvora autoservisu, zesílila zvuk takřka na maximum. V dálce za ní leželo skutečné dějiště poslední Caratakovy porážky, ztopené v letním slunci a ztracené v říčním údolí mezi kopci. Místo tak pečlivě vybrané k jeho velkému střetu s mocí Říma, jež mu nakonec tváří v tvář vojenské síle, jakou jeho země doposud nepoznala, tak špatně posloužilo.

* * *

Poslední úsek jejich cesty vedl z Verulamia do Camuloduna Celkem byli na cestě asi čtrnáct dnů. Tohle město bývalo středem konfederace dvou velkých kmenů, Catuvellaunů a Trinovantů. Než přišli Římané, vládl tu Cunobelius, otec Carataka, Cerysina Caradoka. Teď se stalo správním střediskem a hlavní vojenskou základnou nové římské provincie Británie. Právě zde, v době, kdy tu byla Cerys ubytovaná s dcerou v legionářské pevnosti, se dozvěděla, jaký osud je čeká. Jakmile jejího muže přivedou sem na jih, budou zajatci dopraveni do Říma a tam jako poražení nepřátelé slavnostně předvedeni římskému lidu i samotnému císaři. Pak budou odsouzeni. Cerys nepotřebovala vidět výraz v očích velitele legie, aby uhodla, že je čeká krutá smrt před řvoucími davy a že do chvíle, než římští vojáci dopraví jejího manžela ze zajetí u královny Brigantů na jih, budou ona i Eigon drženy v podmínkách připomínajících žalář. Čas, kdy byly pokládány za vážené zajatkyně, pominul a přicházela doba, kdy je čeká věznění či otroctví.

Upírala zrak na svitek v jeho ruce, jako by chtěla, aby zmizel; jako by prosila, aby jej přečetl znovu a řekl, že se mýlil, avšak jeho nelítostné oči jen potvrzovaly, co právě nahlas přečetl. A již kynul stráži a ta ji odváděla s Eigon v patách.

„Maminko! Mami, kam nás vedou? Co se děje?“ Dítě se chytilo matky za sukni. Cerys si ho nevšímala. V záhybech šatu zaťala ruce v pěst a vypjala hruď. Nedá najevo strach. Neprojeví zármutek. Nezradí před těmito muži čest svého kmene ani královskou statečnost svého manžela. Neučiní tak ani její dcera

„Buď zticha, Eigon,“ okřikla dceru. „Pamatuj, že jsi princezna. Neukazuj jim, že se bojíš!“

Eigon ucouvla, nadechla se. Zadržela slzy. Jeden z legionářů, kteří je vedli, si té změny povšiml. Pohlédl na svého velitele, a když se ten díval jinam, usmál se na dítě a ve snaze dodat mu odvahy na ně mrkl. „Odvahu,“ zašeptal.

* * *

Poslední sborový zpěv na CD se s operní grácií chýlil ke konci. Jess si s leknutím uvědomila, že ujela míle, aniž vůbec věděla, kde je, uchvácená krásou a patosem hudby. Rozhlédla se, zda neuvidí ukazatele. Ano, jela stále po silnici mířící k dálnici na Londýn. Zatímco se jí v hlavě odvíjel příběh Eigonina života, jinou částí svého vědomí řídila vůz, zahýbala na křižovatkách, projížděla kruhové objezdy i vesnice a cílevědomě se vzdalovala od Walesu.

Nakonec zastavila v motorestu na M40, a než vypila kávu a snědla teplý sendvič, zhodnotila v rychlosti situaci, donutila se pustit Eigon s celou její rodinou z hlavy a vrátila se duchem zpátky do současnosti. Do svého bytu se vrátit nemůže. Nájemník by její náhlý návrat jistě neuvítal a bylo by to také první místo, kde by ji Dan hledal. Bezděky se zachvěla a rozhlédla se po spoustě lidí okolo. Ne, přidrží se svého plánu. Má s sebou v autě pas, kreditní karty a vůbec vše, co potřebuje. Vydá se za Stephanií a za Eigon do Říma.

VIII.

Bohové jí byli nakloněni. Ještě na týž večer se jí podařilo sehnat letenku do Říma. Většinu věcí nechala zamčenou v autě na hlídaném parkovišti na letišti Heathrow, a když se letadlo, kde seděla, prudce vzneslo a zakroužilo nad nočním Londýnem, pohodlně se uvelebila a zhluboka vydechla úlevou.

V časných jitřních hodinách dorazila Jess před palác, kde bydlela Kim. Když vystoupila z taxíku, zaplatila a táhla své zavazadlo po chodníku k bráně, znaveně si uvědomila, že na ulici je stejně rušno jako v Londýně za poledne. Na žádná další pozorování už ale neměla čas. Během pár okamžiků spočinula ve Stephaniině náruči a vzápětí už spolu vystupovaly po monumentálním mramorovém schodišti ke dveřím Kimina bytu v prvním poschodí. A o pár minut později už před ní ve starobylé kuchyni s ozvěnou přistála sklenka ledového frascati a mísa s těstovinami.

„Tak co?“ Stephanie netrpělivě usedla za stůl proti ní a opřela se lokty o desku. „Co se stalo?“

, Jak to myslíš?“ opáčila Jess s plnými ústy fettuccine alla marmara a s rozkoší vychutnávala skvělé jídlo. Nejedla od chvíle, kdy zastavila u motorestu, což jí připadalo, jako by to bylo v úplně jiné době. Cítila, jak se v ní rozlévá hřejivý, neurčitý pocit bezpečí.

Kim nalila Jess do talíře poslední lžíci omáčky a pohlédla na svou přítelkyni. „Teď, prosím tě, žádné otázky, Steph,“ pronesla přísně. „Jess je vyčerpaná. Všechny novinky nám vypoví, až se pořádně prospí.“

Během necelé hodiny si Jess dopřála dlouhou koupel, během níž se konečně uvolnila, a poté padla vysílená do postele. Usnula snad ještě dřív, než položila hlavu na polštář. Spala, ale neklidným spánkem a netrvalo dlouho, a zničehonic se uprostřed noci probudila a přistihla se, jak bezmyšlenkovitě zírá do tmy. Hlavu měla plnou hudby. Elgarovy hudby. Hlasu Rhodriho Pricea. Ten hlas vyplňoval temná zákoutí její mysli. Jenže to nebyl Rhodri Price. Byl to Caratacus.

* * *

Vysoký, s ošlehanou tváří výrazných rysů, staženou bolestí, s hustými kaštanovými vlasy prokvetlými nyní stříbrem, stál ve dveřích, zraněné rameno a horní část paže dosud zavázané a se zápěstími vězícími v těžkých železných okovech, a hleděl na svou ženu a dceru. „Kde je?“ otázal se. „Kde je můj syn?“

Vstoupil do místnosti a Cerys úzkostně sepjala ruce. Stráže za ním zabouchly dveře a oni zaslechli, jak je zamykají na závoru.

„Hledali jsme ho. Hledali jsme ho všude. Římané ho hledali. Poslali pátrat celou legii…“ Hlas se jí třásl. „Eigon je schovala v lese nad bojištěm. Aby byli v bezpečí. Ale když jsme je hledali, byli pryč.“

Eigon se roztřásla. S hrůzou hleděla na otce, oči plné slz. „Řekla jsem jim, ať zůstanou schovaní. Ať nevylézají.“

Na zlomek okamžiku probleskl jeho tváří hněvivý stín. S obrovským sebezapřením se přemohl. „To mi řekli. Můžeme doufat, že je našli naši lidé? Že je odvedli do bezpečí?“

„Modlím se za to,“ pronesla tiše Cerys. „Modlím se za to k bohyni Bride. Každý den ji prosím, aby je uchovala v bezpečí. Nesmíš to dávat za vinu Eigon. Udělala jen to, o čem si v té chvíli myslela, že to je správné.“ Její hlas zjemněl úsměvem, když se obrátila k dceři, avšak Eigon v něm zachytila nepřeslechnutelný osten bolesti a žalu.

Caradoc zpytavě hleděl své ženě do tváře. „Nechci jí nic vyčítat. Pojď sem, dítě.“ Rozevřel náruč, což kvůli okovům s řetězy vypadalo trochu neohrabaně, a Eigon se k němu rozběhla, sklonila se a provlékla se do jeho objetí. „Udělala jsi, cos pokládala za správné, holčičko, a byla jsi statečná.“ Políbil ji do vlasů. „A kdoví,“ pokračoval a pohlédl vážně na ženu, „možná budou Togo a Glads jediní, kdo přežijí, aby mohli jednoho dne bojovat.“

* * *

Hudba dozněla a Jess znovu usnula. Když se příště probudila, vstala a přešla k oknu. Nějakou chvíli hleděla do tmy a naslouchala zvukům nočního Říma. Okno jejího pokoje nevedlo do rušné ulice. Odkudsi zaslechla zurčení fontány, avšak přes toto jemné šumění k ní doléhalo vzdálené dunění provozu. Bezděky se usmála. Věčné město. Měla ještě v živé paměti, jak je všechny nadchlo, když jim Kim oznámila, že si bude brát italského aristokrata. Slibovaly jí se Stephanií, že s ní zůstanou v kontaktu a budou se s ní učit italsky. Jess se při té vzpomínce jen ušklíbla, Kim pochopitelně mluvila každým rokem lépe. Zato ony dvě se vzdaly prakticky hned vzápětí. Na své předsevzetí, že si jednou přečte Commediu Divinu v originále, Jess rychle zapomněla a její znalost jazyka se omezila na pár praktických frází, které se většinou týkaly jídla.

Když se opět probudila, bylo už dávno ráno. Se zalíbením se rozhlížela po velké místnosti, do které ji Kim hned po příjezdu uvedla. Tehdy byla příliš unavená, než aby si všímala krásy komnaty osvětlené pouze lampičkou u postele, a vzala na vědomí jen velmi málo detailů kromě toho, že místnost je pohodlná a má svou vlastní koupelničku. Zato teď s nadšením hleděla na všechnu tu nádheru kolem. Ležela v barokní sloupkové posteli s nebesy, jejíž roztažené brokátové závěsy byly ke sloupkům uvázány ozdobnými šňůrami. Dlouhé damaškové závěsy v oknech byly napůl roztažené a na staré orientální koberce proudily zářivé paprsky slunce, jež naplnily komnatu hřejivým jasem. Vstala, přešla pokojem a vyhlédla do ticha vnitřní palácové zahrady. Podmanivý zvuk zurčící vody, který slyšela v noci, vycházel z půvabné kamenné fontány stojící ve středu geometricky se sbíhajících záhonů a vyštěrkováných cestiček.

„Už jsi vzhůru?“ Ve dveřích za jejími zády se objevila Stephanie se dvěma šálky kávy.

Jess se odvrátila od okna a oběma rukama si odhrnula vlasy z tváře. „Tohle je hotový ráj! Doufám, že Kim nevadí, že jsem se tu zjevila takhle narychlo.“ V té chvíli si uvědomila, že poprvé po dlouhé době si připadá opravdu v bezpečí.

„Kim je nadšená. Její v tomhle bytě smutno.“ Stephanie se na okamžik zachmuřila „Víš, myslím, že je opravdu osamělá. Dokud byl Stefano naživu, všechno bylo úžasné, ale napadá mě, že teď tu má jen hrstku opravdových přátel a většina z nich v létě vždycky vypadne někam, kde není takové vedro. S několika z nich jsem se seznámila tuhle večer a většina z nich se chystá odjet na prázdniny z Říma“ S šálkem kávy v ruce se posadila na postel a začala houpat nohama. Byla bosa „Jsem tak ráda, že ses rozhodla přijet, Jessie. Báječně si to tu užijeme.“

Jess na sestru ostražitě hleděla. Věděla, že je to jen otázkou času, kdy začne křížový výslech. S lítostí vzpomínala na své nedávné nadšení pro Wales, prosbu, zda by nemohla přijet na Ty Bran, i na svou touhu malovat a věděla, jak nelogicky teď musí její náhlý předranní příjezd působit. Jedno však bylo jisté. O jeho skutečné příčině Stephanii a Kim nepoví nic.

„Tak co se změnilo? Proč ses rozhodla odjet z Walesu?“ Stephanie se opřela o loket a uvelebená napůl vsedě a napůl vleže mezi polštáři usrkávala svou ranní kávu. Jistěji neuniklo, jak bledá je její sestra a jak nervózně vypadá.

Jess položila šálek kávy na malý stolek pod oknem a oběma rukama si promnula tvář. Hudba z jejího snu i z dlouhé cesty autem stále byla s ní. Měla ji kdesi hluboko v hlavě. Nehodlala se zmiňovat o Danovi, ale mohla jim povědět o Eigon. „Slýcháš někdy na Ty Bránu dětské hlasy, Steph? Eigonin hlas?“

Stephanie se opět posadila „Hlas?“

„Eigon. Dceru krále Carataka“ Stephanie vypadala zaraženě.

„Ducha! Malou holčičku, která straší ve tvém ateliéru.“

„Ach.“ Stephanie vstala, pomalým krokem přešla k oknu a chvíli hleděla ven. „To proto ses rozhodla, že tam nezůstaneš? Bála ses?“ Mluvila věcným tónem, avšak Jess postřehla v jejím hlase jisté napětí.

„Myslím, že ano,“ přitakala opatrně. Bude mnohem lepší nechat Stephanii v domnění, že ji vypudili duchové, než jí vyklopit pravou příčinu.

Stephanie se vrátila zpátky k posteli a znovu se usadila v polštářích. „Na Ty Bránu straší. O tom není pochyb. Často jsem něco zaslechla, cítila, i když nikdy jsem nic konkrétního nezahlédla.“ Bezmyšlenkovitě zatahala za stříbrnou nitku z výšivky na polštáři. „Ale nikdy mě to neděsilo. Kdybych se bála, pověděla bych ti to. Vůbec mi nevadí být tam sama. Přinejmenším…“

„Ta holčička mě neděsila“ Jess se posadila na postel vedle ní. „Zvykla jsem si na ni. Spíš mě vždycky rozesmutnila Je tak osamělá, tak bezbranná. Znáš ten příběh? Eigon zajali Římané spolu s její matkou a otcem. A přivedli je sem. Do Říma. Přivedli je sem jako vězně v řetězech. Ale její maličký bratříček a mladší sestra se ztratili v lesích kolem Ty Bránu.“

„Ztratili?“

Jess přikývla „Schovávali se před vojáky. Ti chytili Eigon, ale ty dva malé nenašli. Aspoň myslím.“

„A ty se domníváš, že ona je pořád ještě hledá? Odkud to všechno víš?“

„To Rhodri Price.“ Jess se ušklíbla

„Rhodri?“ Stephanie na ni nevěřícně hleděla

Jess znovu sklouzla z postele a začala se přehrabovat v kabelce.

„Elgarův Caractacus“ četla nahlas Stephanie. „To je moje CD!“ Vzhlédla

„Měla jsi mě před ním varovat,“ prohlásila Jess. „Narazila jsem na něj úplnou náhodou a vůbec jsem netušila, co je zač!“

Stephanie se rozesmála „Můj ty Bože! Promiň. To se ho muselo hrozně dotknout. Je to takový pan Někdo – myslí si o sobě kdovíco.“

„Přesně!“ Jess se ušklíbla „Věděla jsem si, že ho nemáš moc ráda Myslím, že už vím proč.“

Stephanie odhodila CD na postel. „Překvapuje mě, že se tam objevil. Na statku už moc často nebývá. Momentálně bydlí v Londýně, ale pořád je někde na turné. Takže jsi přijela, abys ho slyšela zpívat? Megan se mi zmiňovala, že by měl vystoupit v La Scale. Ale to není v Římě.

„Ne, nepřijela jsem si ho poslechnout! Opera rozhodně není hudbou mého srdce.“ Přesto se jí honila hlavou a nešla jí z mysli. „Navíc bych mu nedopřála to potěšení si myslet, že by mě, byť i jen zdaleka, zajímalo ho slyšet. Můj Bože, mohl by si to vyložit tak, že jsem jeho fanynka. Ne. Přijela jsem po něčem pátrat.“ Náhle si uvědomila, že je to alespoň do jisté míry pravda. Chtěla být co nejdál od Dana, ale zároveň se potřebovala dozvědět, co se stalo s Eigon. Chtěla zjistit, co se přihodilo dětem. „Vím, jak to po příjezdu do Říma dopadlo s Caratakem, to je součást historie, ale já bych ráda věděla, co se stalo s ní. Právě Rhodri mi pověděl, kdo byla. Vyprávěl mi o bitvě, v níž Caratacus utrpěl porážku. Koneckonců o tom zpíval a jejich hospodářství leží v místech, kde k té bitvě došlo. Zná ten příběh. A upozornil mě i na program v rádiu, který se tím tématem zabýval.“

Když pak všechny tři ženy seděly u pozdního oběda v tratorii nedaleko paláce, vyprávěla Jess celou historii Kim i Stephanii znovu. Kim na ni užasle hleděla „Ze všech důvodů, jaké mohou lidé k cestě do Říma mít, by mě tenhle napadl jako poslední.“

Stephanie se zasmála „Myslím, že to je báječné. Poslání!“

„Zajímalo by mě ale,“ pokračovala Kim, „jak to toho všeho zapadá ten nebezpečný muž? Pověděla jsi jí, Steph, o Carmellině varování?“

„O jakém varování? Jaký nebezpečný muž?“ Jess položila vidličku.

„Moje přítelkyně Carmella ti vyložila karty a prohlásila, že jsi v nebezpečí. Tvoje sestra tady odsud málem poslala na Ty Bran policii, když se ti nemohla dovolat.“

„Opravdu?“ Jess hleděla sestře zamyšleně do očí. „Opravdu.“

„A tys teď přijela s tímhle podivným posláním,“ pokračovala Kim a v očích jí náhle zajiskřilo. „Tak kdo je Caractacus? Vím, že to byl král. Alespoň tolik znám z Rolfa Harrise. Ale netušila jsem, že opravdu žil. Nevěděla jsem, že byl tak nebezpečný. Tedy Caractacus. Ne Rolf!“ Rozverně se zasmála

„Jeho pravé jméno bylo Caratacus bez latinského c. Ve Walesu se mu říká Caradoc,“ pronesla Jess zamyšleně. „Římané ho porazili v bitvě, která se odehrála v údolí pod Ty Braném. Byl to velšský pohlavár, národní hrdina Římané ho chytili i s jeho ženou a dcerou a císař Claudius nařídil, aby je všechny přivedli v řetězech do Říma“

„Hanba!“ Kim se natáhla pro láhev vína „A co to má společného s tvými duchy?“ zeptala se a dolila Jess skleničku.

„Duchové na Ty Bránu jsou jeho dcery.“

„Duchové?“ vložila se do hovoru Stephanie. „Copak je jich víc?“

Jess přikývla. „Eigon a její mladší sestra Glads. Viděla jsem je obě.“

„Copak zemřely na Ty Bránu?“

Jess zavrtěla hlavou. „Myslím, že ne. Právě to bych Chtěla zjistit. Podle tohohle…,“ Jess vylovila z kapsy CD, „…přišla Eigon do Říma s rodiči. V téhle opeře vystupuje jako dospělá žena. Vznosný, sytý soprán! Pro mě je to malá holčička. Nešťastná a ztracená.“

„Tvoje první hádanka!“ Kim odstrčila talíř a vstala „Fajn. Teď vás tu musím nechat samotné. Jsem objednaná ke kadeřníkovi. Vy si hezky užijte sesterského shledání a sejdeme se později. Ciao, děvčata!“

„Tak,“ ozvala se Stephanie a ještě chvíli se dívala za Kim, jak vychází zpod slunečníku a proplétá se zástupem lidí na chodníku. „A co se stalo s tou další sestrou?“

Jess zavrtěla hlavou. „To právě nevím.“

Stephanie pozvedla obočí. „Ne, Jess. Jakkoliv mi tohle všechno připadá nanejvýš zajímavé, myslím, že tohle vysvětlení tak úplně neberu. Ty nejsi histerická. No tak, chci znát pravdu.“

Jess pohlédla na Stephanii. Oči měla před ostrým římským sluncem schované za skly tmavých brýlí. Neurčitě pokrčila rameny. „Já jsem ti řekla pravdu. Ty mi ale pověz, co znamenalo to vykládání z karet?“ Energicky změnila téma hovoru.

Stephanie se usmála „Byla to takový hloupá hra Jedna z Kiminých přítelkyň je opravdová lvice salonů. Umí vykládat tarocchi, tedy tarotové karty. Tvrdila, že jsi ve velkém nebezpečí.“ Zpytavě pohlédla na sestru. „Mluvila o nějakém muži, který tě chce zabít.“

Jess na ni ohromeně zírala.

„Prohlásila jsem, že to je všechno nesmysl, ale v hloubi duše jsem měla trochu starost. Pochopitelně. Proto jsem se ti tak snažila dovolat.“

Jess zastrčila CD zpátky do kabelky a vytáhla peněženku. „Co bys řekla malé procházce?“ Uvědomila si, že přes vedro, jaké na ulici vládlo, se celá chvěje. „Když dovolíš, zaplatím účet a pak bych se ráda trochu prošla“ Zamyšleně vytáhla hrst euromincí. „Proč by mě, proboha, měl někdo chtít zabít? O tom se nezmínila?“ Kývla na číšníka

„Ne, nezmínila“ Stephanie zaváhala „Taky říkala něco o lásce.“

Jess se jen pohrdavě zasmála „Který vykladač tarotu o ní nemluví?“

„Trefný postřeh. Vtip je v tom, že vy dva jste pořád spolu, že? Ty a Will?“

„To v žádném případě!“

Stephanie vzhlédla. U jejich stolu se objevil mladík. „// conto, grazie.“ Pojednou vypadala ustaraně. „Ale on tě přece pořád miluje.“ Obrátila se k Jess. „Už ne.“

„Proč to říkáš?“

„Protože jsem na něho byla hrubá. Myslela jsem, že udělal něco, co neudělal.“ Odmlčela se. „Na tom teď už ale nezáleží, Steph. Věř mi.“

„Ale máš ho pořád ráda, ne, Jess?“

Vstaly a nechaly na stole ležet spropitné. Všudypřítomný číšník ho obratem sebral a s mrknutím si ho vstrčil do kapsy. Teď kráčely po Corso Vittorio Emanuele. Stephanie pohlédla na sestru. „Tak máš ho ráda?“

Jess pokrčila rameny. „Nevím. Myslím, že my dva už spolu nikdy nebudeme, jestli máš na mysli tohle. Příliš mnoho rozlitého mléka.“

Stephanie si přehodila kabelku na druhé rameno. Slunce se v oslnivých záblescích odráželo od vybledlých dlažebních kamenů. Nad křižovatkou před nimi se vznášel opar výfukových plynů. V hluku provozu bylo takřka nemožné se slyšet. Intuitivně přešly na stinnou stranu ulice, zahnuly za roh do úzké vedlejší uličky a pomalým krokem mířily k Piazze Navoně.

„Ale nevadilo by ti, kdybys ho znovu uviděla?“ pokračovala neodbytně Stephanie.

„Myslím, že ne.“ Jess se odmlčela. „I když pochybuji, že on by chtěl vidět mě.“ Sundala si černé brýle a přivřela oči. „Proč se mě na tohle všechno ptáš, Steph?“

„Protože je na cestě sem. Promiň. Měla jsem se tě napřed zeptat. Jsem hloupá. Ale posledně, když jsem s ním mluvila, se mi svěřil, jak moc tě stále miluje. No, hodně. A já jsem si myslela… No, byl přece na Ty Bránu, že, a když jsi mi zavolala, že sem přijedeš, brnkla jsem mu.“ Stephanie bezmocně rozhodila rukama „Měla jsem ti to říct už včera. Byl to tak trochu i Kimin nápad. Ona tu má tolik místa, tak nás napadlo, že by to možná bylo fajn. Navíc Carmella tvrdila, že jsi znovu našla lásku…“

„Carmella!“ obrátila se k ní hněvivě Jess. „Co je to za ženskou, že má na vás takový vliv? Nic o mně neví! Nechci tu Willa! Přijela jsem, abych tu měla trochu klidu.“

„Odpusť.“

Jess se dlouze nadechla skrze zuby. „Dobrá. Tak tedy dohromady jsem se s ním nedala. A ani se nechci dát, a to musí pochopit. Předpokládám, že svět se kvůli tomu nezboří. A ty mu to povíš, Steph. Nechci se ocitnout v trapné situaci, že by sem přijel a myslel, že mu padnu k nohám. Anebo do postele. Nebo by si dal přinést kufry ke mně do ložnice. Bože!“ Rázně si znovu nasadila brýle. „Přijela jsem sem něco vypátrat. Většinu času budu mimo.“

„Promiň.“ Stephanie znovu zavrtěla hlavou. „Moc mě to mrzí.“ Na chvíli se rozhostilo ticho. Došly na náměstí a zastavily se. Lidé se kolem nich na rušném chodníku rozdělovali a obcházeli je. Obklopovala je vůně jídel z restaurací všude okolo nich a vzduchem se neslo zurčení vody tří velkých fontán.

„Kdy přiletí?“ ozvala se Jess po krátké odmlce.

„Dnes.“

„Dnes?“

Stephanie kývla „Jinak bych mu zavolala a řekla, ať nejezdí. Byl celý žhavý. Říkal, že jste se pohádali, a jeho to moc mrzí a chtěl by to nějak napravit. Promiň.“

„Přestaň se pořád omlouvat!“ Jess bylo pojednou do pláče. Všechno tíživé se na ni opět nahrnulo. Ty nádherné okamžiky klidu a štěstí v její ložnici, když se probudila s pocitem dokonalého bezpečí, byly pryč. Pocit zrady a zoufalství rychle vystřídal vztek. „Jak už jsem řekla, moc se tu vyskytovat nebudu.“

„Jakpak chceš vést ten svůj výzkum, Jess, když neumíš italsky?“ pronesla Stephanie měkce.

Jess po ní šlehla okem. „Však já si nějaký způsob najdu. Navíc k obcházení vykopávek žádnou italštinu potřebovat nebudu.“

* * *

Will dorazil asi v šest hodin odpoledne. V chodbě složil zavazadla na zem a na uvítanou Kim i Stephanii políbil na tvář. Pak se otočil na Jess a usmál se. „Jak se máš?“ zeptal se opatrně.

„Líp, než když jsme se viděli posledně. Mrzí mě, jestli jsem byla hrubá.“

„Co kdybyste se šli posadit do salonu, vy dva?“ otázala se Kim, kterou Stephanie předem upozornila, že Jess zdaleka nebude příjezdem jejich nového hosta tak nadšená, jak očekávaly. Uvedla je do velkého chladného pokoje, kam se chodilo ze vstupní haly. „Vyříkejte si to a pak přijďte na drink. Budeme v kuchyni.“

Will za nimi zavřel dveře, postavil se zády k nim a pohlédl na Jess. Ne-usmál se a čekal, až promluví první.

„Omlouvám se, že jsem na tebe byla hrubá,“ pokrčila Jess rameny. „Pochopila bych, kdybys se mnou už nikdy nechtěl mluvit. Steph a Kim to nevěděly. Měla jsem dobrý důvod, abych se chovala, jak jsem se chovala.“ Zahlédla skepticky pozdvižené obočí a rozhodla se tnout do živého. „Můžu to vysvětlit?“

„Asi bys měla“ Uvědomila si, že ještě stále se na ni neusmál. Vůbec se nechoval vstřícně.

„Když jsi za mnou přijel do Walesu, myslela jsem, že jsi…“ Zarazila se.

„Když jsem přijel do Walesu, řekla jsi mi spoustu hloupostí, Jess. Chovala ses ke mně, jako bych byl masový vrah!“ dořekl větu za ni.

Smutně zavrtěla hlavou a znovu zaváhala „Skoro. Jak už jsem řekla, myslela jsem… myslela jsem, žes něco udělal. Vtrhl mi do bytu.“ Pokusila se pohlédnout mu do očí. „Teď vím, že jsem se mýlila. Chci se ti omluvit. Chci, aby bylo všechno zase v pořádku.“

„Nic víc?“

„Nic víc“ Kousla se do rtu.

„A přišla jsi na to, kdo ti vtrhl do bytu?“ Hleděl jí do očí. Zavrtěla hlavou. „Ukradli ti něco?“

Jenom moji sebeúctu. Klid v duši. A snad i kus zdravého rozumu. Nic z toho ale neřekla.

„Proč sis myslela, že jsem to byl já?“

„Protože…“ Povzdechla „Protože mi někdo řekl, žes to byl ty, a já hlupák jsem mu uvěřila“

„Dan?“

Zarazila se. „Jak to víš?“

„V poslední době říká takové divné věci. Ale pověz, kdyby si myslel, že jsem ti do bytu vtrhl já, proč by mě pak nabádal, abych za tebou jezdil do Walesu?“

Jess nešťastně pokrčila rameny. „Chtěl to na tebe hodit. Věděl, že jsi to neudělal.“

Will přivřel zlostně oči. „Musel vědět, že mě vyhodíš.“

Panebože! Nemůže mu říct pravdu. Kdyby to udělala, asi by Dana zabil. A každý by se pak dozvěděl, co se stalo. Nikdy by té hrůze a skandálu neunikla „Kryl někoho jiného. Poslyš, Wille, už na tom nezáleží…“

„Samozřejmě že na tom záleží!“ Přešel ode dveří k velikému kulatému stolu stojícímu uprostřed místnosti a přejel prstem po složitém intarzování. V místnosti vládlo šero projasněné pouze úzkými proužky slunečního světla prosvítajícího žaluziemi. Bylo to tu cítit po včelím vosku, leštěnce a prachu. „Koho kryl?“

Cítila, jak z něj čiší vztek, a to ji děsilo. „Ashe,“ řekla rychle. „Myslel si, že to udělal Ash. Ale on to neudělal,“ dodala stejně rychle, protože viděla, jak Will stiskl rty. „Bylo to všechno hloupé nedorozumění. Proto jsem ti chtěla vysvětlit, proč jsem se chovala tak příšerně.“ Nešťastně zmlkla

„Nedorozumění? A proč si Dan myslel, že to udělal Ash? Protože ten kluk je černý a on má za to, že musí být zloděj?“ Willovým hněvem jako by vzduch kolem nich zhoustl.

„Ne! Ne, jistěže ne. Dan viděl Ashe, jak se mnou po školním večírku jde domů, a vyvodil si z toho…“ Zarazila se. „Poslyš. Nebyl to Ash. A nebyl jsi to ani ty. A mě strašně, strašně mrzí, že jsem si to myslela“

„A to jsi mě nechala přijet až sem jen proto, aby ses mi mohla omluvit? Smím se tě zeptat, proč jsi mi nezavolala?“ optal se kysele.

„Netušila jsem, že tě Kim a Stephanie pozvaly. Až do dnešního odpoledne jsem nevěděla, že přijedeš.“ Vstala a přešla k němu. „Ale jsem ráda, že jsi přijel. Jen tak jsem dostala příležitost ti to vysvětlit. A omluvit se ti.“

„Po pravdě, mělo by se mi ulevit, že všechen ten poprask nebyl kvůli mně,“ pronesl s povzdechem. Na okamžik se rozhostilo ticho. „Můžeš mi říct, co proboha děláš tady v Římě?“ pokračoval. „Myslel jsem, že se chystáš strávit léto malováním ve Walesu.“

Přiměla se k úsměvu. „Jestli to chceš opravdu vědět, tak pátrám po jednom duchovi.“ Obdařila ho odzbrojujícím úsměvem, alespoň v to doufala. Jak by mu mohla říct pravdu?

Jsem tu, protože se bojím, ze mě Dan chce zabít.

Jsem na útěku.

Nevím, co budu dělat nebo jak dlouho tu zůstanu, ani co bude dál. V tuhle chvíli ani nevím, jestli se ještě někdy vůbec vrátím do Anglie! Ne, tohle všechno by mu stěží mohla říct.

Otočil se čelem k ní. „Víš, já už ti vůbec nerozumím. Duch! Co jiného? Proč mě to nenapadlo?“ Překlonil se a políbil ji na čelo, dřív než mohla ucuknout. „Přátelé, ale to je všechno, že? Chápu to poselství správně?“

Kousla se do rtu a přikývla.

„Tak dobře.“ Odvrátil se. „Kde jsou ostatní? V kuchyni?“ Vykročil ke dveřím. Už sahal po zdobené zlacené klice, když vtom se na poslední chvíli otočil zpátky. „A ty opravdu nevíš, kdo ti vtrhl do bytu?“

Zavrtěla hlavou.

„Volala jsi policii?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Už bylo pozdě. Nebyly důkazy.“

„A nic ti nevzali?“

Znovu zavrtěla hlavou. „Nic, čeho bych si všimla“ Pokrčil rameny, otevřel dveře a zmizel v chodbě. Jess zůstala nehybně stát.

IX.

Někdo spravil rozbité okno. Dan stál na terase a zamyšleně hleděl na čistou skleněnou tabuli lesknoucí se v odpoledním slunci. V jednom rohu ještě zůstal kousek čerstvého kytu. Seškrábl ho pomalu nehtem, otočil se a zadíval se přes zahradu do kopců. Pak obešel dvakrát celou usedlost. Bylo to jasné. Není tu. Nikde tu neviděl stát její auto a pohled okny dovnitř ukázal jen čistě uklizené a pusté pokoje. Cítil tu prázdnotu všude kolem.

Vrátil se k domovním dveřím a zašátral v kapse po klíčích – rezervním svazku, který našel viset na háčku v kuchyni, než odtud odjel domů čelit hněvu manželky.

„Pro Kristovy rány! Měl jsi mi říct, že budeš celou noc pryč!“ rozezněl se mu v hlavě znovu Natáliin vzteklý hlas a on se zlostně zamračil. „Představovala jsem si, že se ti bůhvíco stalo. Že ses třeba naboural!“ Pak zmlkla a přivřela oči. „Předpokládám, že mi chceš vykládat, že jsi zase někde sháněl knihy. Ale nesháněl, viď? Strávil jsi noc s ní, co? Ty mizero! To jsem si mohla myslet. Nesháněl jsi nikde knihy, ale šoustal tu učitelku!“

Pochopitelně to popřel a ona mu nakonec jako pokaždé uvěřila, ale on se musí postarat, aby Jess napříště nekalila vody. Na horním rtu se objevily krůpěje potu. Nemůže si dovolit, aby se mu rozpadlo manželství. Ne teď, když má našlápnuto na slušnou kariéru. To v žádném případě.

Stál pod schody a vzhlédl k podestě. Po stropě bloudil sluneční paprsek a jako bodové světlo ozářil obrázek na zdi, rozmývanou perokresbu kamenů nakupených pod starým tisem, scenérii ne nepodobnou té, kterou viděl z okna, když pomalým krokem vystupoval do patra.

Dveře do ložnice byly otevřené. Prošel chodbou a nahlédl dovnitř. Nenechala tam nic osobního. Skříň i šuplíky byly prázdné, na toaletním stolku nezůstal žádný z jejích hřebenů ani kosmetika. Přistoupil k vzorně ustlané posteli, zakryté patchworkovým přehozem, a v náhlém záchvěvu hněvu jej strhl. Pak se svezl na kolena a zabořil tvář do pokrývek. Nasál pach jejího těla, takřka přehlušený vůní pracího prášku a aviváže ze Stephaniiny pračky, zaťal prsty do polštáře a divoce zaskučel. Jak tak klečel a celý se třásl, ticho v pokoji jako by houstlo. Po chvilce zvedl hlavu.

Kde jsi? Už můžeme vylézt?

Dětský hlásek byl velice slabý.

Bouchl pěstmi do pokrývky.

Kde jsi?

„Ne!“ S tváří staženou strachy a zlostí vrávoravě vstal. Mrštil polštářem přes pokoj, vrhl se ke dveřím a seběhl ze schodů. Zastavil se až v kuchyni. Jen pomalu se uklidňoval. Fantazie. Co jiného? Hloupá imaginace. Reakce na Jessino hysterické chování. Na okamžik měl pocit, jako by se ho zmocnila nějaká cizí síla. Hněv, jaký dosud nikdy v životě nepoznal. Přešel ke dřezu a opláchl si obličej studenou vodou. Musí pryč odtud. Rychle. Musí dojet do Shrewsbury, než Natálie zase pojme neblahé podezření.

Cestou ke dveřím zavadil prsty o klíče v kapse. Vyhodil je na odkládací stolek. Jess odtud zjevně jednou provždy odešla. To bylo na první pohled zřejmé. Už je nebude potřebovat. Lépe udělá, když je pověsí zpátky na háček. Nezanechá po sobě žádnou stopu. Přistoupil k ozdobné nástěnce a chvíli na ni upřeně hleděl. Někdo na ní nechal vzkaz, kterého si předtím nevšiml. KIMIN TELEFON, psalo se tam. Následovala řada čísel. Chmurně se pousmál. Odešla snad Jess právě tam? Kam jinam, napadlo ho, když se nad tím zamyslel. Určitě si myslí, že mu uteče. Schová se před ním. A sestře o něm namluví pár lží. Zapomíná ovšem, že on zná Kim skoro stejně dlouho jako ona sama. Že Kim byla do něj kdysi dávno dokonce tak trochu zamilovaná. To když ještě všichni tři studovali na univerzitě. Zamračil se a zvedl sluchátko. Oznamovací tón hlásil, že linka už opět funguje. Byl to jediný způsob, jak zjistit, kde Jess je a co všechno jim napovídala. Pomalými pohyby začal vyťukávat čísla. Jestli Kim pozvala do Říma ji, mohla by pozvat i jeho. Zadíval se na klíče, které dosud držel v ruce. Možná si je přece jen nechá. Kdoví, kdy je zase bude potřebovat.

* * *

„Tak kde bych měla začít s tím svým výzkumem?“ zeptala se Jess Kim, když ten večer všichni čtyři usedali k večeři a ona si z ošatky s pečivem ulomila kousek focaccie.

Kim pokrčila rameny. „Jak to mám, proboha, vědět? Už ses dívala na net? Co takhle knihovny? Muzea? Římské vykopávky?“ Sehnula se a vytáhla z trouby pekáč s kouřícími a bublajícími těstovinami pokrytými silnou vrstvou roztaveného sýra „V Římě je všeho habaděj.“ Položila pekáč na stůl a lapky, jimiž ho držela, odhodila na pracovní desku za sebou. „Tak. Papejte, bambini“

„Zaslechla jsi tady v Římě hlas toho svého ducha?“ zajímal se Will.

Jess na něho nedůvěřivě pohlédla. „Ne. Anebo jen ve snu.“

„Takže ona sem za tebou nešla.“

Jess zavrtěla hlavou „To duchové nedělají. Nebo snad ano? Nebývají spjati vždy s určitým místem?“ Všichni pokrčili rameny.

„Potřebovali bychom odborníka na duchy,“ prohodila Stephanie s úsměvem.‘

„Carmella!“ zvolala Kim. „Ta o těchhle věcech ví snad všechno. Mohli bychom uspořádat seanci. Zeptat se té tvé holčičky, co po tobě vlastně chce.“

„No, já nevím…,“ zavrtěla hlavou Jess. „Nehrozí při těch seancích nějaké nebezpečí?“

„Mohla by to být docela zábava,“ vložil se do věci Will a zasmál se. „Určitě jste za studentských let zkoušely otáčet stolky a takové to ‚Je tam někdo?4 Jestli si dobře vzpomínám, párkrát jsme se k smrti vyděsili.“

„My se ale nechceme děsit k smrti, Wille,“ namítla Stephanie a upřela zrak do Jessiny tváře. „Tohle je vážná věc. A tragická. Ano, myslím, že by to opravdu mohlo být nebezpečné. Té malé holčičce, která straší v mém ateliéru, není zatěžko čas od času i něco rozbít.“

Jess upustila vidličku a ohromeně na sestru zírala. „Takže ty o ní víš mnohem víc, než říkáš! I tebe to potkalo! Myslela jsem, že začínám bláznit! Ona ti v ateliéru rozbila nějaké figurky a já jsem si myslela, že to je moje vina. Nebo že to udělal nějaký pták, průvan či co. A ona pak šla do domu za mnou. Roztrhla mi kresbu a rozlila víno po stole.“

„No ne!“ žasla Kim. „Pak není divu, že se ti tam nechtělo zůstávat samotné.“

„Mně jsi ale tvrdila, že se jí nebojíš,“ pronesla Stephanie tiše. „Teď se naopak zdá, že tě opravdu vyděsila.“

Jess přikývla. „Bylo to dost strašidelné. Napřed jsem myslela, že to udělal někdo jiný. Někdo skutečný. Že se někdo dostal do domu. Nenapadlo mě hned, že by to mohla být ona.“

„A ten někdo jiný by mohl být horší než duch? Kdo by, proboha, něco takového dělal?“ Stephanie na ni zaraženě hleděla „Jess!“

Jess zavrtěla hlavou. „V té chvíli jsem moc racionálně neuvažovala. Ale co jsem si měla myslet? Byla jsem v domě sama a široko daleko nikdo. Mohl to být jen zloděj anebo duch. Každopádně jsem z toho začínala šílet!“

Cítila, jak se jí Willovy zraky zabodávají do tváře. Dívala se upřeně do talíře. Nedokázala mu pohlédnout do čí.

Kim vstala „Zavolejme Carmelle!“

„Cože? Teď?“ zavrtěla Stephanie zaraženě hlavou.

„Proč ne? Kdyby se jí podařilo to zbloudilé dítě přivolat, mohli bychom si aspoň všechno vyjasnit a zjistit, co po vás chce.“

„Já nevím, Kim.“ Jess hleděla střídavě na sestru a na Willa, jako by v nich hledala oporu. „Tohle není hra Ona je nešťastná. Rozzlobená. Ztracená.“

„My jí, ale můžeme pomoct. Zjistit, co se tenkrát v Římě stalo. No tak! Bude to fascinující.“ Kim vstala a zamířila k telefonu.

Stephanie se narovnala, pohodlně se opřela a naklonila se k Jess. „Obávám se, že už ji nezastavíš,“ špitla jí do ucha

„Pochybuji, že se může něco stát,“ vložil se do hovoru opět Will. „Řekl bych ale, že vyvolávat ducha dítěte z nějakého obskurního britského kmene, který tu žil před dvěma tisíci lety, nebude pro naši italskou signorinu snadné.“

Všichni zmlkli a poslouchali, jak Kim do telefonu cosi vzrušeně vykládá ve své plynné italštině.

„Stephanie má pravdu, teď už ji nezastavíš,“ dodal Will tiše a takřka omluvně se na Jess usmál. „Myslím, že nám nezbývá než se důstojně podvolit.“

Telefonická konverzace skončila temperamentním „ Ciao, a presto!“ a Kim se vrátila zrůžovělá úspěchem. „Bude tu během půl hodinky. Nejvyšší čas sníst si večeři. Tak do toho, bambini. Tahle noc bude dlouhá!“

* * *

„Napřed vyložím karty.“

Seděli kolem nízkého konferenčního stolku v Kimině útulném obývacím pokoji, Stephanie a Will na pohovce a Jess s Kim na obrovských polštářích. Carmella trůnila v nízkém křesle v čele stolu. Na knihovně za ní plápolal shluk svící, jinak v místnosti panovala tma. Okna byla otevřena do tichého, temného nádvoří, v němž se rozléhalo pouze monotónní zurčení fontány. Jejich okno bylo jediné, z něhož se svítilo. Většina obyvatel paláce na léto odjela z Říma do svých venkovských sídel v kopcích nebo na pobřeží. Jess se bezděky zachvěla.

„Tak. Začínáme.“ Carmella se na ně usmála. Tmavé vlasy měla stažené dozadu jasně červenou šálou, která dávala ještě více vyniknout jejím černým očím.

Tentokrát vytáhla z kabelky svůj vlastní balíček karet. Byly zabalené v černém hedvábí. S vážností je rozbalila a začala je pomalu překládat.

Pohlédla na Jess. „Máte něco, co té dívence patřilo?“ zeptala se.

Jess na ni udiveně pohlédla „Žila skoro přede dvěma tisíci lety!“

„Ach tak.“ Carmellu to očividně nijak nevyvedlo z míry. „Nevadí. Dovolte mi chvíli mlčet.“

Zavřela oči. Hluboké ticho v místnosti narušilo jen vzdálené houkání policejní sirény kdesi v římských ulicích.

„V& bene. Začněme.“ Carmella položila karty na stůl a sejmula. Will vzhlédl a zachytil Jessin pohled. Sotva znatelně se na ni ušklíbl a ona mu oplatila úsměvem. Byla přesvědčena, že tohle nezabere, ale jestli to ostatní pobaví, byla ochotna se dívat. Energicky potlačila vlnu úzkosti, sáhla po sklence vína a pozorně se zahleděla na karty, které Carmella vykládala na stůl. Na hebké polituře starého dřeva se odrážela nehybná světla svící. Žádný průvan je nerozechvíval. Noc byla horká a klidná.

„Tak. Začnu kartou dítěte.“ Carmella zdánlivě namátkou sáhla po jedné z karet a obrátila ji. JI fante di bastoni. Takže je tu zas.“

Jess se zatajil dech. Nikdo ani nehlesl.

Carmella pomalu a metodicky obracela jednu kartu po druhé. Ticho v místnosti se prohlubovalo. Předklonila se a poklepala na stůl rudě nalakovaným nehtem. Pak konečně vzhlédla „Tahle mladá dáma je v nebezpečí. Kdosi z její minulosti se jí snaží najít. Pronásleduje ji už celá staletí.“ Zamračila se. „Tomu nerozumím. Je to opravdu složité. Moko pericolosa Nikdy jsem takovou kombinaci nevykládala A vy chcete, abych se s ní pokusila promluvit?“ Pohlédla rozpačitě na Kim a Jess.

„Dospěla v ženu?“ zašeptala Jess. „Nebo zemřela jako dítě? Dokážete to vyčíst z karet?“

Carmella se opět zadívala na kombinaci vyloženou na stole. „Hovoří ze dvou světů.“ Přejela prstem nad prostředkem. „Říkáte, že žila před dvěma tisíci lety? Tak teď je to očividně duch.“

„Ano, ale dožila se dospělosti?“ Jess se předklonila. „Vidíte tam její rodinu? Ztratila bratříčka a sestru. Jsou tam?“

„Karty vypovídají o strachu a trýzni. A také o odhodlání!“ Carmella opět poklepala prstem na stůl. „Hovoří o ztrátě, nebezpečí a žalu. A také o lásce. Na konci života našla lásku, ale na jak dlouho a kdo to byl, to nedokážu říct.“ Zamračila se. „Možná to bylo až v okamžiku smrti.“ Zavrtěla hlavou a smetla všechny karty na hromádku. „Nevím, jestli bychom ji měli zkoušet vyvolávat.“

„Cože?“ zvolala Kim. „Jistěže bychom měli! Jak jinak by se Jess mohla dozvědět, co se jí stalo? Jess s touhle dívenkou rozmlouvá. Stejně tak Stephanie. Ony už ji znají. Komunikovala s nimi ve Walesu. My teď od ní chceme, aby k nám promlouvala tady v Římě. Můžeš to zařídit?“

Carmella pokrčila rameny, pootočila se v křesle a natáhla se pro skleničku, kterou měla postavenou na knihovně za sebou. Pak se obrátila nazpět ke stolu a zamyšleně upila vína „Pro duchy představují všechna místa i časy jeden prostor. Nezáleží na tom, kde jste.“

„Pokud ovšem není ta dívka nějak spjata se Stephaniiným domem ve Walesu. Nestává se to snad? Duchové se přece obvykle zdržují v místech, kde se něco konkrétního přihodilo,“ ozval se Will a pozvedl obočí.

Carmella se záhadně usmála „Vy mi nevěříte? Nevadí. Jestli chce mluvit, tak promluví. Pojďme.“ Položila sklenku, poposedla na kraj křesla a narovnala se. „Vezmeme se za ruce. Takhle.“ Natáhla se a chytila Kim za ruku. Z druhé strany pokynula Willovi a podala mu prsty. Na okamžik zaváhal, ale sevřel je v dlani a sám podal ruku Jess.

Celou minutu seděli v tichu. Pak Carmella promluvila. Hlas měla hluboký a zastřený. „Povězte mi ještě jednou, jak se to dítě z Walesu jmenuje.“

„Eigon,“ zašeptala Jess.

Carmella přikývla. „Dobrá. Teď seďte tiše. Zavřete oči. Přivolám ji.“

Jess se zatajil dech. Will seděl vedle ní, oči zavřené, jak mu nakázali, lehký úsměv na rtech. Jeho ruka byla teplá a pevně svírala tu její. Naopak Stephanii se dlaň potila. Jess pootevřela jedno oko a úkosem na ni pohlédla. Ve světle svící vypadala Stephanie bledá. Tvář měla klidnou a nehybnou jako z mramoru.

„Eigon. Chceme s tebou mluvit. Zjev se nám a my ti zkusíme pomoci ve tvém neštěstí.“ Carmellina hrdelní italština se rozléhala do nejtemnějších stínů pokoje. „Eigon, žádám tě, aby ses tu před námi zjevila. Stephanii a Jess znáš. Už jsi je žádala o pomoc. My všichni jsme se tu sešli, abychom se pokusili tvé prosby vyslyšet.“

Carmella se odmlčela. Plameny svící za jejími zády se sotva znatelně pohnuly, jako by teplý noční vzduch pročísl lehký průvan. V éteru kdosi byl a naslouchal. Zamračila se. „Prosím, přijď za námi, Eigon. Jsme tu pro tebe.“ Pozvedla a zesílila hlas. Už neprosila. Byl to příkaz. „Pojď a vypověz nám svůj příběh, Eigon z Walesu.“

„Wales tehdy ještě neexistoval,“ zamumlala Jess, oči lehce přivřené.

„Tak tedy Eigon z britských kmenů. Slyšíš mě? Karty hovoří o lásce, žalu a strachu. Vypověz mi svůj příběh. Poslouchám.“

Vzdálený zvuk sirény kdesi v centru Říma jen umocnil ticho vládnoucí v místnosti. Plamínky svící se opět zatřepotaly. Jeden z nich potemněl a s prsknutím zhasl. Jess se stahovalo hrdlo. Uvědomila si, jak pevně tiskne Stephaniinu i Willovu ruku.

„Bene. Přichází.“ Carmella se zhluboka nadechla. Oči měla zavřené, tvář nehybnou. „Cítíte ji v místnosti?“

Náhlé zazvonění zvonku v bytě je všechny vytrhlo ze soustředění.

„Db!“ Carmella otevřela oči. „To je tak nebezpečné! Který blázen to zvoní uprostřed noci?“ Pohlédla na hodinky, které měla na zápěstí. „Takhle pozdě!“ Ohlíželi se udiveně jeden po druhém. Vzájemné spojení se přerušilo.

Kim ztěžka vstala, zamířila ke dveřím a cestou rozsvítila „Bože, omlouvám se. Vůbec netuším, kdo by tu tak pozdě v noci mohl zvonit. Pošlu ho pryč a budeme pokračovat.“

„Je pozdě! Ona už je pryč!“ Carmella se natáhla po skelničce a zlostně dopila poslední doušek vína „Kouzlo se rozplynulo. Teď už se nevrátí.“

„Ale vrátí.“ Jess nehybně seděla s očima dosud upřenýma na stůl a paklík vykládacích karet. „Cítím ji. Pořád tuje.“

Kim stála u dveří a váhala „Ať je to kdokoliv, vyprovodím ho a budeme pokračovat. Vím jistě, že přijde, Carmello. Chce mluvit s Jess.“

Zvonek opět zazvonil a Kim zmizela v hale. Will vstal a přešel k servírovacímu stolku, vzal láhev vína a začal všem dolévat. „Vy si opravdu myslíte, že by se mohla zjevit?“ zeptal se tiše.

Jess přikývla „Cítila jsem ji tady v místnosti.“

Carmella na ni pohlédla přes okraj sklenky. „K čemu mě tu potřebujete? Vždyť byste to zvládla sama. Zavolejte ji. Ona přijde.“

Jess se kousla do rtu. „Přece to nemůže být tak jednoduché.“

„Proč ne? Mrtví jsou vždycky s námi. Neřekl to snad jeden z těch vašich anglických básníků? Učíte literaturu, měla byste to vědět.“

„Minulost. Ta je vždycky s námi,“ opravila ji Jess. Usmála se. „L. P. Hartley.“

„Copak to není totéž?“

„Ne. Ne tak úplně.“

„Tak dobrá. Co tedy II n’yapas de morts. To byl, tuším, Maeterlinck.“

Jess usmála „Nejsou žádní mrtví. To už spíš. Vy jste ji viděla, Carmello?“

Carmella zavrtěla hlavou. „Ale cítila jsem ji. Vznášela se ve stínech.“

„Myslíte, že opravdu usiluje o kontakt…“ Ve dveřích se objevila Kim a Jess se zarazila uprostřed věty.

„Hádejte, kdo je tady! Tímto jsme my, staří prófové, kompletní.“ Kim ustoupila stranou.

Ve dveřích stál Dan.

Jess cítila, jak se jí zmocňuje panická hrůza. Dan se na všechny kolem usmíval. „Kim vám asi zapomněla říct, že jsem volal. To je ale překvapení, najít vás všechny takhle pohromadě!“ V ruce držel elegantní koženou cestovní tašku. Položil ji u dveří a vešel do místnosti. „Jess! Jak se máš?“ Než se mohla odtáhnout, sehnul se a políbil ji na tvář. „Stephanie! Wille! To je ale shledání! A tohle je určitě…,“ odmlčel se a lehce se před Carmellou uklonil. Hleděla na něj s podmračenou tváří.

„Má přítelkyně Carmella Bianchi,“ řekla Kim. „Promiň, nečekala jsem tě tak brzy, Dane.“ Omluvně pohlédla na Jess. „Právě jsme měli seanci. Ale můžeme toho na chvíli nechat a nabídnout ti po cestě něco k jídlu.“

„Není třeba,“ zavrtěl Dan hlavou.“Něco jsem snědl v letadle. Prosím vás, nedejte se kvůli mně rušit. Nerad bych, abyste něčeho nechávali. Zrovna tohle zní fantasticky,“ prohlásil a posadil se na pohovku mezi Stephanii a Jess. „Pokračujte, prosím.“

„Ne!“ Carmella vstala „Teď už na to není příznivá doba. Budeme pokračovat jindy. Energie se změnily. Dítě už tady není.“

„Jaké dítě?“ pozvedl Dan obočí. „Ale nechte mě hádat. To dítě z Ty Bránu?“

„Vy jste ji viděl?“ Carmella se na něj upřeně zahleděla.

„Ano. Když jsem tam byl za Jess.“ Dan se na Jess podíval a usmál se. V jeho světle hnědých očích plála zloba. I jejich barva jako by se trochu změnila. Ve světle svící se leskly jako jantar. „Ona vám neřekla, že jsem tam za ní byl?“ Natáhl se a lehce spočinul rukou na jejím předloktí.

„Ale ano,“ pronesla chladně Jess. „Řekla.“ Cítila, jak se na ni Will a Stephanie dívají. Vstala a poodešla od stolu. „Pokud Carmella odchází, myslím, že si půjdu lehnout. Jsem unavená.“ Na okamžik se odmlčela a pak se otočila na Carmellu. „Můžeme to ještě někdy zkusit?“

„Vy mě nepotřebujete,“ odpověděla Carmella jemně, přešla k Jess a políbila ji na tvář. „Dorma bene, Jess. Stammi bene, OK.“ Přes Jessino rameno blýskla okem po Danovi. „V těch kartách, co jsem vám vykládala minule, jsem ho viděla,“ zašeptala. „Nezůstávejte s ním nikdy sama, ano?“

Jess na ni zaraženě hleděla.

Carmella se sehnula a zvedla kabelku. Pak posbírala karty, zabalila je do černého hedvábí, uložila je do jedné z vnitřních kapes a zatáhla zip. „Ciao! Brzy na shledanou.“

Když se za ní zavřely dveře, Kim se zamračila. „Moc se omlouvám, Jess. Zrovna to začínalo být tak napínavé!“

„Vyrušil jsem vás od něčeho?“ poposedl Dan. „Možná jsem měl zavolat z letiště. Podařilo se mi sehnat letenku dřív, než jsem čekal, ale chtěl jsem vás všechny překvapit.“ Zavadil očima o Jess a pak opět upřel zrak na jejich hostitelku. „Přinesl jsem nějaké dárky, Kim. Mohu je někam dát? Jsou venku v tašce. Whisky. Sušenky. Drobnosti.“

„Kde je Natálie?“ zeptala se ostře Jess.

Zarazil se uprostřed pohybu. „S dětmi ve Shrewsburry.“ Jeho hlas zněl chladně. „Shodli jsme se, že v létě není Řím pro děti tím nejvhodnějším místem. Obzvlášť když mohou trávit příjemně čas s prarodiči.“

„A co ty máš tak neodkladného v Římě?“ pokračovala ostře Jess. Will se Stephanii na ni tázavě hleděli.

Usmál se. „Copak si nevzpomínáš, Jess? Mám dojem, že jsem ti o tom říkal, stejně jako o Natálii. Přijel jsem na konferenci o systémech vzdělávání.“

„Netušila jsem, že se tu nějaká pořádá,“ odtušila Jess pevným hlasem. Vstala a zamířila ke dveřím. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc, Jess,“ odpověděl tiše Will.

Krátce se na něho usmála.

V hale se zastavila, aby si uspořádala myšlenky. Z místnosti za sebou zaslechla výbuch smíchu. Co teď jen bude dělat?

Zavřela za sebou dveře své ložnice. V zámku vězel obrovský zdobený klíč.

Snadno jím šlo otočit a ona jej ještě chvíli svírala v dlani a snažila se uklidnit. Teď byla před Danem v bezpečí. Tyhle masivní dveře by nikdy, nikdy nevyrazil. Co ale může mít za lubem, když jsou v bytě kromě nich ještě další tři lidé?

Přešla k oknu, otevřela žaluzie a vyhlédla ven. Ostatní tři zdi palácového vnitrobloku tonuly ve tmě. Neviděla ani dolů na nádvoří s květinovou výzdobou, sochami a fontánou. Nocí se v horkém městském vzduchu nesl pouze křišťálově čistý zvuk padající vody. Nechala okno otevřené a zamířila k posteli.

Ve stínu pokoje, necelé tři metry od ní, stála na vybledlém perském koberci sotva znatelná postava

„Eigon?“ zašeptala Jess. Celým tělem jí projel mráz.

Nemohla si ji s ničím splést. Holčička byla drobná a křehká, husté vlasy v týle sepnuté do uzlu. Na sobě měla jakousi dlouhou opranou tuniku a na zápěstích stříbrné náramky. Jess na ni užasle hleděla. „Tys přišla. Uslyšela jsi Carmellu…“ Avšak postavička se jí ztrácela před očima. Skrze průsvitnou látku spatřila koberec, poté sloupkovou postel a pak dítě zmizelo docela

„Eigon?“ zvolala ostře Jess. „Počkej! Chci ti pomoct!“

Posadila se do nízkého, sametového křesílka u okna a pojednou se celá roztřásla. Ona to dítě viděla! Hleděly si navzájem do očí. Eigon přišla. Našla ji.

Jess upřela zrak na dveře. Chtěla Stephanii. Potřebovala s ní mluvit, ale k tomu by musela odemknout.

Vstala, přešla po špičkách pokojem a přitiskla ucho na těžkou dřevěnou kazetu. Co tím Dan, k sakru, sleduje, že sem za ní přijel? Její úzkostí probleskl osten hněvu. Chce se ji pokusit zastrašit, aby mlčela? Nebo ji přijel zabít?

Poodešla ode dveří a zavrtěla hlavou. To je přece nesmysl. Jistěže ji nepřijel zabít. Nikdy o tom ani neuvažoval. To je jen taková její dramatická představa Podařilo se mu ji vyděsit, to ano, a ji to zmátlo. Chce po ní jen, aby ho ujistila, že nikomu nepoví, co se stalo. Koneckonců ona o tom opravdu nikomu neřekla! Náhle se zachvěla. Oknem zavanul dovnitř chladný vzduch a těžké závěsy se lehce pohnuly.

Za dveřmi zavrzala podlaha. Strnula. Venku někdo byl. Přitiskla ucho těsněji ke dřevu a pozorně naslouchala. Ticho. Přesto cítila, že za dveřmi někdo stojí. „Dane?“ zašeptala bezhlesně. Dveře tichounce vrzly, jak se do nich někdo zvenčí opřel. Zámek však pevně držel. Uslyšela tlumený smích. Mužský. Dan? Nebo Will? Copak se potřebovala ptát?

Přispěchala k oknu a vyhlédla do tmy. Přesně jak předpokládala, nedalo se k ní zdola odnikud vylézt. Okno bylo vysoko a na zdi žádné výstupky ani římsy. V dolní části mělo tepanou mříž, ale ta sloužila spíše k tomu, aby se za ni daly postavit květináče s rostlinami, než aby opravdu chránila Stejně, ale neexistoval způsob, jak se tudy dostat dovnitř. Ostatně, ani ven ne.

XI.

Eigon nešťastně objímala polštář a dusila v sobě vzlyky. Zvenčí k ní doléhaly zvuky velkého města. V časném ránu rachotila na kamenném dláždění kola povozů, vzduchem se rozléhal křik pouličních prodavačů a zdálky se nesl hluboký, hrdelní řev zástupů. Nadešel den oslav vítězství. Ulicemi města měl procházet císař a oslavovat své úspěchy. Za ním měl kráčet slavnostní průvod se symboly jeho velkolepých vítězství a vozy obtíženými šperky a zlatem. V takovém průvodu nesměli chybět koně v bohatých postrojích, lovečtí psi s nádhernými obojky, zbraně a především císařovi zajatci z Galie a Británie, z nichž nejvýznamnějšími byli vznešený král, její otec, a jeho žena s dcerou. Dveře budovy žaláře se s třeskem otevřely a ona zaslechla křik mužů venku na ulici. Zachvěla se. Přicházeli pro ně. Přinášeli řetězy, které jim přikovají na zápěstí a kotníky. A až průvod skončí, odvlečou je do pískem vysypané arény a tam je zabijí. Otec s matkou se snažili, aby se nedoslechla, jaký osud je čeká, ale ona poslouchala. Připlížila se a napínala uši, jen aby ten šeptem vedený rozhovor zaslechla. Neuniklo jí, o čem hovoří stráže, zaslechla jejich krutý smích a viděla ty chlípné pohledy, když se bavili o tom, jak dlouho asi bude krásné ženě britského krále trvat, než zemře.

„Jsme hrdí a jsme králové,“ řekl jí otec znovu vpředvečer průvodu. „Chtějí-li tomu bohové, půjdeme na smrt důstojně a s odvahou. Mysli na svůj příští život, dítě. Tohle je jen jeden z mnoha Bolest rychle pomine a před námi bude ještě mnoho dalších.“ Přivinul ji k sobě a políbil ji do vlasů. „Zítra na tebe budu hrdý, Eigon. Budeš držet hlavu zpříma a ukážeš Římanům, že nejsme žádní hloupí venkované, za jaké nás považují. Jsme vznešení a vzdělaní lidé, stejně dobří jako oni. I lepší. Oni ve své touze po dobývání ztratili kontakt s bohy své vlasti. Tohle město je možná obrovské, má snad stovky tisíc obyvatel, avšak je-li jejich duch mdlý a duše ztracené, pak ve srovnání s námi ničím nejsou. Na to pamatuj, má dcero.“ Pohlédl přes její hlavu na Cerys a přes rty mu přelétl smutně rezignovaný úsměv.

V kamenných chodbách se rozezněl pochodový krok vojáků a Eigon se ještě více schoulila pod dekou. Slyšela, jak štěkl rozkaz, a muži se zastavili. Podrážky jejich okovaných sandálů zaskřípěly.

Nad lůžkem se mihl stín. „Eigon. Je čas vstát.“ To promluvila Cerys. Byla bledá, avšak odhodlaná. Počkala, až se Eigon nešťastně vyškrábe z postele. Přinesli jim nové, skvostné oblečení. Cerys se trpce usmála. „Čím vznešeněji budeme vypadat, tím větší odlesk slávy padne na císaře,“ poznamenala hořce. „Podívej, jaké nám přinesli nádherné tuniky a pláště. Dokonce i zlaté náramky. Tvého otce nazývají králem.“

„Nevím, jak statečná dokážu být, mami,“ zašeptala Eigon, když si přetahovala tuniku přes hlavu. „Moc se o to snažím.“ Zavázala si kolem pasu tkanou stuhu a nastavila ruce, aby jí matka mohla obléknout plášť. Byl menší kopií toho jejího.

„Já vím, že jsi, drahoušku.“ Cerys si ji přitáhla blíž k sobě. „Budeš nám dělat čest. Tvůj otec si je tím jistý.“ Zvenčí se ozval křik. Kdesi bouchly dveře. Eigon se přitiskla k matce. „Bude to bolet? Až nás budou zabíjet?“

Cerys pevně zavrtěla hlavou. „Ne. Bohové ti dodají sílu a útěchu.“

Řetězy a okovy přinesli až na poslední chvíli. Jařma jako pro otroky. Pak je vyvedli ven, aby zaujaly místa v průvodu, který se řadil na cvičišti před kasárnami. Eigon se zhluboka nadechla a chytila se matky pevně za ruku. Otce nikde neviděly. Z vězeňských cel vyváděli bezpočet bosých zajatců, vychrtlých a páchnoucích. Válečníky. Rolníky. Venkovany, kterým se podařilo uniknout masakrům. Ti všichni se teď šikovali do řad na povely římských strážců, kteří je meči a biči řadili do skupin. Byli tu i kmenoví šlechtici. Někteří nádherně odění jako Eigon a Cerys, jiní zubožení a sklácení zraněními a nemocemi. Všichni byli v řetězech. Kdesi na čele průvodu stáli trubači následovaní vysokými hodnostáři na vozech, za nimi se měly kodrcat těžké povozy naložené poklady a po nich měli jít vězňové obklopení skupinkami jezdců. A všude se to jen hemžilo legionáři a příslušníky pomocných sborů římské armády. Eigon a Cerys zaslechly slavnostní fanfáry a uvědomily si, že začátek dlouhého průvodu se dává do pohybu. Trvalo dlouho, než na ně došla řada A když pak průvod procházel uprostřed jásajících a po vy kujících davů a mířil do středu Říma, šly každá na svém místě a držely se za ruce.

„Kde je tatínek?“ Eigon vzhlédla k matce a stiskla jí prsty.

Cerys pokrčila rameny. „Nevidím ho.“ Tvář měla bílou, avšak kráčela hrdě a zpříma a s hlavou vztyčenou. Eigon si hryzla rty, tvářila se co nejstatečněji a snažila se napodobit matčin postoj. Své rodiče nezklame.

Průvod se vinul úzkými ulicemi, jež lemovaly vysoké budovy, jaké Eigon nikdy v životě neviděla. Některé byly ze dřeva, jiné z cihel či kamene, poschodí střídalo poschodí, některé domy měly balkony a okna s okenicemi, další sestávaly jen z holých zdí zvedajících se do výše až ke kamenným střešním taškám. Míjely chrámy a tržiště, zahrady i velké vily a divadla, až došly na rozlehlé fórum, kde stály větší stavby než kdekoli jinde. Zalévalo je oslepující světlo a žár byl k nesnesení. Chrámy byly postaveny z jiskřivě bílého mramoru, jejich sloupy vypadaly jako zářivý les rovných kmenů a velkolepá vodorovná schodiště, nyní obsypaná římským lidem, připomínala široké terasy. Eigon nestačila žasnout. Nakonec zůstaly s matkou stát před vyvýšeným pódiem, kde již pod slavnostně vztyčenými zástavami Říma seděli císař Claudius a jeho žena Agrippina s římskými senátory, vysokými i středními úředníky a doprovodem. Zajatci obklopeni mnohatisícovými povykujícími zástupy před nimi padli na kolena. Mnozí z nich plakali, jiní prosili o milost a další, jako její matka, hrdě stáli a pouze skláněli hlavy na znamení projevené úcty. Teprve tehdy Eigon zahlédla otce. Dva muži s tasenými meči jej předvedli před pódium, kde byl nucen vzhlédnout k císaři. Byl oblečen jako král a všechny, kteří jej obklopovali, zastiňoval svým hrdým postojem a klidnou, vznešenou tváří vladaře a velitele, a to i navzdory jařmu a řetězům, jež jeho důstojnost v ničem neumenšily. Pokud někdo vypadal nejisté, byl to císař Claudius.

„Máš nám co říci, než tě odsoudíme jako zrádce, který tak dlouho vzdoroval moci Říma?“ Uprostřed hluku vycházejícího z davů nebyl císařův lehce se zadrhávající hlas slyšet daleko. Zaslechli jej pouze okolostojící senátoři. A slyšeli jej i muži stojící nejblíže Caratakovi.

Král ještě o krok popošel a zástup kolem něj začal pomalu utichat. Stráže uctivě poodstoupily. Caratacus k sobě pokynem ruky zavolal Cerys a Eigon. Jejich strážci je nechali jít a ony stanuly každá z jedné strany po králově boku.

„Veliký císaři, přicházím před tebe jako vězeň,“ promluvil pomalu Caratacus. „Avšak přicházím také jako král svého lidu. Kdybych za příznivých poměrů mohl dát najevo, jak vznešený je můj původ a mé postavení, byl bych do Říma přišel spíše jako vážený host než jako zajatec a ty bys s potěšením uzavřel mír s králem tak mocným. Byl jsem vládcem, který dokázal vzdorovat moci Říma!“ Odmlčel se. V obrovském prostoru fóra znějícího ozvěnou, zarámovaného dvěma kopci a obklopeného monumentálními stavbami, vládlo nyní hrobové ticho, jak se i ten poslední voják či chudák předkláněli, aby zachytili jeho slova „Můj nynější osud je pro mě neblahý, zatímco ty jsi vítězem. Měl jsem koně a muže, zbraně i bohatství; jaký div, že jsem se jich nechtěl vzdát? Chceš vládnout celému světu, avšak vyplývá z toho snad, že všichni ostatní mají chtít skončit jako otroci? Navíc kdybych se ti poddal bez boje, můj osud ani tvé vítězství by se nedočkaly slávy.“ Vážně se pousmál, a jak hleděl císaři do očí, tázavě pozvedl obočí. „Popravíš-li mne a mnou rodinu, upadneme všichni v zapomnění. Zachováš-li nás naživu, budu provždy příkladem tvé velkomyslnosti!“

Po jeho slovech to v davu zahučelo. Claudius konečně vstal a vykročil k okraji pódia. Rozhlédl se, přivřel oči oslněné prudkým sluncem a jeho tóga se v lehkém vánku zavlnila. Jeho zrak spočinul na Caratakově tváři.

„Jsi výmluvný protivník, králi Carataku. A statečný.“ V tichu, jež vládlo na přeplněném fóru, bylo nyní slyšet jeho hlas mnohem zřetelněji. „Jsem nakloněn přistoupit na tvou žádost a ušetřit tě.“

Po jeho slovech následoval okamžik ticha a po něm se mezi klečícími zajatci začal vzmáhat úlevný šum. Ten se přeléval dál a po nějaké chvíli konečně kdosi začal provolávat císaři slávu. Během několika vteřin se ovace rozšířily na křesla a lavice senátorů a jejich doprovod a pak dál mezi střední a nižší úředníky i lid a nakonec zněly jako ohlušující hlahol celým městem.

Claudius nechal lid dlouho jásat a s lehkým úsměvem v tváři vychutnával popularitu svého rozhodnutí. Pak pozvedl ruku na znamení, že chce promluvit. Když po dlouhé chvíli, která se zdála jako věčnost, lidé konečně zmlkli, postoupil ještě o krok vpřed a řekl: „Budu od tebe považovat slib věrnosti, veliký králi. A hold tvé ženy a dcery.“ Pojednou hleděl Eigon zpříma do očí.

Cítila, jak se jí tají dech. Viděla, jak její otec váhá, jak bojuje se svou hrdostí. Stiskla mu ruku a prosebně na něho pohlédla, Claudius ten pohled také viděl. Nijak netoužil po tom, aby tuto chvíli jeho triumfu zkalila nepříčetná odvaha toho muže. „Tvůj slib, veliký králi, a tvá rodina i lidé z tvého doprovodu budou žít. Bez něj všichni zemřou.“ Hrozivý tón i odhodlání v císařově hlase nepřipouštěly pochyb. Když musel, uměl Claudius i přes všechnu svou tělesnou slabost ukázat tvář vládce.

Caratacus se zhluboka nadechl. „Dej mi sundat okovy, a já před tebou pokleknu jako svobodný člověk.“

Claudius pokynul hlavou, luskl prsty a během okamžiku se objevili muži, kteří králi okovy rozbili. Caratacus pohlédl na své ruce a konečně vystoupil na pódium. Dav opět ztichl napětím. Král vzal císařovu ruku do své, poklekl na jedno koleno a políbil císařův prsten. „A nyní složíš hold mé manželce,“ řekl Claudius a ukázal na Agrippinu. Caratacus pozvedl obočí, avšak nic nenamítal. Vzal její ruku do své a zdálo se, že ignoruje vlnu nesouhlasu, jež proběhla mezi shromážděnými senátory a dalšími členy císařova doprovodu, když na pódium vystoupily i Cerys a Eigon a před mnoha tisíci přihlížejících složily hold vládci Říma. Když se Eigon odvracela, ucítila na hlavě císařovu ruku. Strnula úzkostí, vzhlédla a podruhé zachytila jeho pohled. Tentokrát se usmíval.

Den však ještě neskončil. Zatímco se zástupy na fóru pomalu rozcházely, lidé na pódiu zamířili do budovy Senátu a tam byli také Caratacus a jeho rodina vzápětí odvedeni, aby znovu stvrdili svou věrnost Římu a Caratacus dostal nově příležitost oslovit Senát. A tam také uslyšeli, že jim císař věnoval dům, v němž budou napříště bydlet.

Cerys pohlédla na manžela. Když skláněl hlavu na znamení, že se podvoluje, byla jeho tvář vážná a bez výrazu. Podvolil se tedy a přijal život ve vyhnanství? Nedokázala říct. V danou chvíli však bylo po všem. I jim sundali okovy, dovolili jejich lidem, aby jim sloužili, a když celý Senát povstal a zahrnul císaře ovacemi, jejich úloha v tomto partu skončila. Z budovy Senátu je vyvedli ven do oslňujícího slunce. Zástupy lidu se už skoro rozešly. Bylo po slavnosti. Byli volní a směli se odebrat do svého nového domova

Do Cerysiny dlaně vklouzla dětská ručka Eigon stále ještě nemohla pochopit, že je Římané ušetřili. Matka na ni pohlédla. „Maminko!“ Eigon byla dosud bledá jako stěna a oči v drobné tvářičce se zdály obrovské. „Mami, já ti musím něco říct.“

„Všichni jsme už v bezpečí, holčičko. Už se nemusíš bát.“ Eigon na ni tázavě hleděla. „Vůbec ničeho?“

„Ne, dceruško. Ničeho.“ Cerys s úsměvem pohlédla na manžela. Tvář měl zamyšlenou. Zdálo se, že jejich rozhovor vůbec neslyšel. „Už si nemusíš dělat starosti. Zapomeneme na všechno trápení, které jsme prožili, a od nynějška začneme nový život.“

Eigon přikývla. Kousla se do rtu. Před časem ji nabádali, aby řekla, kdyby někdy náhodou zahlédla některého z těch mužů, co jí tak ošklivě ublížili. Myslela si, že je zanechala minulosti. Avšak před chvílí, jen kousek od Senátu, uviděla jednoho z nich, jak na ni upřeně hledí, a zastavilo se v ní srdce. Poznala by ho kdekoli. Ty nelítostné, nazlátlé vlčí oči, ty jeho ostře řezané rysy i velká ústa s červenými rty, kterými se k ní přisál jako nějaké zvíře, hrubé prsty, jež jí rozdíraly kůži a které teď držely meč, to vše způsobilo, že se jí okamžitě vrátily zlé vzpomínky. Ten muž byl teď členem císařské gardy. Jen co ho uviděla, hned ho poznala A on viděl, jak zalapala po dechu. Na jeho tváři nebylo nic znát, stál nehybně v pozoru, ale ona si uvědomila, že jen co uviděl ji i Cerys, hned době poznal. A pochopil, že znásilnil ženu britského krále Carataka a jeho dceru a že to dítě je pravděpodobně jediným žijícím člověkem, který by ho dokázal identifikovat.

Podle římského práva byla trestem za jeho čin smrt. Když se díval dítěti do očí, udělal nenápadně bleskurychlé gesto, v němž si přejel prstem po krku. Význam toho pohybu byl jasný. Jestli ji znovu uvidí, zabije ji.

* * *

Jess se s leknutím probudila. Někdo klepal na dveře. Pokoj byl plný denního světla

„Jess? Proč ses zamkla?“ Někdo cloumal klikou. Byla to Stephanie. Jess vyklouzla z postele a rozběhla se otevřít. „Promiň.“

„Přinesla jsem kávu. Jsi v pořádku?“

Jess kývla. Vzala župan, hodila si ho na sebe a vzala si od Stephanie šálek. Pak znovu zavřela. Už se rozhodla. O Danovi nikomu nic říkat nebude. „Včera večer přišla Eigon. Byla tady, v tomhle pokoji. Carmella ji přivolala.“ Stála zády ke dveřím.

Stephanie se posadila na postel. „Povídej mi o tom.“

„Prostě se zjevila. Nic neříkala, ale jasně jsem ji viděla. Pak se tak nějak rozplynula, ale zase se mi o ní zdálo. O tom, jak přišla do Říma a jak Claudius dal jejímu otci milost. Rodina dostala dům a zůstala v Římě.“

„Bála ses? Myslím, když se ti zjevila“

Jess přikývla „Trochu. Stalo se to tak najednou a pak zničehonic zase zmizela, ale není děsivá. Skoro vůbec. Je to malá holčička“

„Pěkně destruktivní malá holčička“ Stephanie si přitáhla kolena k bradě a chvíli držela hrnek s kávou v obou rukách. „Co je to mezi tebou a kluky?“

„Kluky?“ Jess odstoupila ode dveří a přešla k oknu.

„Willem a Danem.“

„Nevím, o čem to mluvíš.“

„Ale jdi, Jess. Mezi vámi třemi vládlo takové napětí, že by to vydalo na jednu elektrárnu.“

„To nebyl moc dobrý příměr, Steph.“ Jess pozorovala fontánu. Takhle po ránu bylo ještě slunce schované za palácem a v nádvoří se držel stín.

„Snad. Ale řekla bych, že dost přesný. Tak co se děje?“

Jess se k ní otočila čelem. „Jak se, k sakru, Dan dozvěděl, že jsem tady?“

„Prostě včera zavolal. Kim nám to zapomněla říct. Zřejmě se na poslední chvíli rozhodl, že pojede na tu konferenci, a napadlo ho, že by se u ní mohl zastavit. Neměl tušení, že tu všichni jsme.“

„On o tom moc dobře věděl! Je tu ještě?“

Stephanie přikývla „Kim mu navrhla, aby tu těch pár dnů do začátku sympozia zůstal. Natálie s dětmi je u svých rodičů a on se tam patrně necítí moc dobře. Proto prý vyrazil takhle v předstihu. No, teď to tu bude jako za starých dobrých časů – všichni pohromadě.“ Zaváhala „Vím, že mezi Willem a tebou je to teď trochu složitější. Ale není něco i mezi tebou a Danem, o čem bych měla vědět?“

„Nic. Jen takové ty pracovní záležitosti. Chtěla jsem na školu zapomenout. Nechci tu nikoho, kdo by mě přemlouval, abych si to rozmyslela a vrátila se tam.“

„Takže v tomhle je problém?“ To Kim nevěděla.

„S tím si nelam hlavu.“ Jess sevřela rty. „Ostatně, mám dnes v plánu být celý den venku. A nechce se mi chodit v houfu, takže mohla bys, prosím tě, taktně sdělit Kim, aby mě ze svých případných veselých exkurzí vynechala?“

„Jistě. Kam jdeš?“

,3ádat. Chci sledovat Eigoniny stopy. Podívat se na fórum, Senát, a tak. Zjistit, kde žila. Vezmu si skicák a budu se jen tak potloukat po městě jako turista“

Stephanie se usmála „Půjčím ti svého průvodce. A my s Kim vytáhneme kluky ven a zabavíme je. Dan chtěl vidět Španělské schody a Keatsův dům.“

„Skvělý nápad. Běžte kamkoli, jen ne tam, kde budu já.“

S Willem ani s Danem se neviděla. Vzala si na sebe bavlněné šaty a slaměný klobouk, do tašky přes rameno naházela tužky a skicák a vyklouzla z bytu, ještě než se kterýkoli z nich objevil. Během pár okamžiků se ztratila v davu na chodníku a s turistickým průvodcem v ruce zamířila do historického centra města.

Nic ale nebylo jako ve snu. Polomrtvá únavou se usadila u jednoho stolku před malou kavárničkou kousek od Piazzy Consolazione, shodila z nohou sandály a trpce se pousmála. Hodiny chodila po Foru Romanu, prohlížela si jeho ruiny, sem tam se krátce zaposlouchala do výkladu různých průvodců a pokoušela se představit si to místo, jak asi vypadalo v první půli 1. století po Kristu. Bylo to těžké, třebaže Eigoninu posvátnou bázeň si dokázala představit snadno. V duchu viděla malé keltské dítě uvyklé prostým dřevěným stavbám, pro něž jsou těmi nejvznosnějšími objekty staleté lesní stromy, jak na vše kolem sebe užasle hledí. Vyšla na Palatin, vděčná za konejšivý stín pinií, cypřišů a stále zelených dubů, a vytrvale pátrala zrakem po drobném stínu mezi sloupy, po dítěti, jež ji sleduje mezi ozvěnami minulosti, ale žádný stín nezahlédla

Když si pak nad šálkem kávy uvědomila, že nad ní někdo stojí, a vzhlédla, uviděla někoho, koho vůbec vidět nechtěla

„Jakpak sis užila den?“ usmál se Dan. Přitáhl si malou tepanou židli a usadil se pod slunečníkem proti ní.

Hleděla na něj jako opařená. „Co tady děláš? To jsi mě sledoval?“

„Samozřejmě. Sotva bych mohl tvrdit, že tu jsem náhodou.“ Rysy mu ztvrdly. „Musíme spolu něco prodiskutovat, Jess.“

„Kde jsou ostatní?“

„Nad Keatsovým hrobem na Anglickém hřbitově. Ani si nevšimli, že s nimi nejsem.“ Chmurně se pousmál.

Vzala ze stolu sluneční brýle a nasadila si je. „Tak diskutuj. Co chceš?“ Její skicák ležel na stolku před ní a vedle sklenka pomerančového džusu. Natáhla se po ní, napila se a jen doufala, že si nevšimne, jak se jí chvěje ruka

Bedlivěji pozoroval. „Řekla jsi o tom někomu?“

„Ne.“

Usmál se. „To je prozíravé. Stejně by ti nikdo nevěřil.“

„Nebudu nic říkat, Dane, protože na to chci zapomenout. Nechci, aby někdo věděl, co se stalo.“

„Ono se nic nestalo. Všechno sis to jenom představovala“ Ohlédl se po číšníkovi, který šel okolo, a objednal si pivo. „Byla jsi opilá.“

Pozvedla obočí. Pojednou jako by měla odvahy na rozdávání. Koneckonců, co by jí tady, před tolika lidmi, mohl udělat? „Oba víme, co se stalo. Oba si to chceme nechat pro sebe bez ohledu na důvody, které nás k tomu vedou. Nechrne to tak být. Pokusím se zapomenout, cos mi udělal, a taky na to, že když jsi zjistil, že jsem tě poznala, vyhrožoval jsi mi zabitím.“ Posunula si brýle až na špičku nosu a chvíli na něj zpříma hleděla „A ty na celou tu záležitost taky zapomeneš. Přestaneš mě vydírat a zastrašovat. Jsi obyčejnej hajzl. Zradil jsi svou ženu, děti i sám sebe. A teď, když jsme si to takhle vyjasnili, ti navrhuju, aby ses vrátil zpátky do Anglie.“ Vstala Cítila, jak se jí zmocňuje hněv. „A navrhuju taky, abys mi dal do budoucího zaměstnání zatraceně dobré doporučení, Dane, protože jinak si můžu vzpomenout, co se mi tu noc stalo!“ Sáhla do kapsy pro pár drobných eur, hodila je číšníkovi na stůl, otočila se, seběhla po širokém schodišti, přešla piazzu a zamířila opět vzhůru k Tarpeiské skále, zatímco on zůstal sedět a jen za ní mlčky zíral.

* * *

Když se vrátila, vládlo v bytě hluboké ticho. „Haló?“ zavolala. Nikdo neodpověděl. Zamířila rovnou do svého pokoje, zula si zaprášené sandály a vlezla do sprchy.

Do zvuku vody rozlévající se po dlaždičkách někdo zaklepal na dveře. Prudce se otočila „Kdo je to?“ zavolala, rychle zavřela vodu, chytila osušku a zahalila se do ní. „Kdo je?“

Žádná odpověď. Nervózně se kousla do rtu. Dveře koupelny byly zamčené. „Kdo je tam?“ opakovala. Přešla po dlažbě, přitiskla ucho ke dveřím a poslouchala. Klika dveří se nepatrně pohnula „Kdo je?“ zvolala potřetí. „Dane? To jsi ty? Nech mě na pokoji!“ Celá se třásla. „Jdi pryč.“ Žádná odpověď.

Pak z haly přes dveře pokoje zaslechla slabě Stephaniin hlas. „Jess? Už ses vrátila? Panebože, Dan! Omlouvám se. Neruším?“

Jess prudce otevřela dveře. „Ne!“ vyštěkla rázně a držela si osušku kolem těla. Cítila, jak v ní opět roste vztek. „Nic nerušíš!“

Dan se zasmál. „Omlouvám se, Steph. Neměl jsem tušení, že Jess je ve sprše.“ Když na ni pohlédl, objevil se na jeho rtech jízlivý úsměšek. „Nechám vás tu samotné, aby se mohla dát trochu dohromady. Později si promluvíme.“

Obě ženy za ním hleděly, než vyšel z místnosti. Jakmile zmizel v hale, obrátila se Stephanie k sestře. „Co se to tu, proboha, děje?“

Jess se jako vichr rozběhla ke dveřím, práskla jimi a otočila klíčem v zámku. Zavrtěla hlavou. „To je dlouhá historie,“ řekla a posadila se na postel. Ještě se celá chvěla

„Já mám čas.“ Stephanie se posadila vedle ní. „Ale pověz mi pravdu, Jess.“

Jess povzdechla. Už si to dál nedokázala nechat po sebe. Musela se někomu svěřit. „V Londýně mě znásilnil. Po diskotéce na konci školního roku. Proto jsem odešla ze školy.“ Teď, když začala, už nedokázala přestat. „Proto jsem chtěla být tam, kde není on. Zastrašuje mě. Bojí se, že to někomu povím. Třeba Natálii nebo řediteli. Ve Walesu mi vyhrožoval, že mě zabije. Proto jsem odjela z Ty Bránu. Proto jsem přijela sem. Snažila jsem se mu vyhnout, ale on za mnou šel i na fórum a zase mi vyhrožoval!“ Oči se jí zalily slzami hněvu a ona si je vztekle setřela „Nevím, co mám dělat. Prostě nevím!“

Stephanie na ni zírala bledá jako stěna „Jess, víš vůbec, co říkáš?“

„Ano. Jistěže vím! Znásilnil mě, Steph. Dal mi nějakou drogu, po které jsem byla úplně omámená…“ Zhluboka se nadechla „Znásilnil mě!“ Teď už doopravdy plakala

Steph ji vzala kolem ramen a pevněji k sobě přitiskla „Jess, miláčku. Proboha, jak to jen mohl udělat?“ Pohlédla přes rameno ke dveřím. „Oznámila jsi to na policii?“ Pustila Jess, vstala, popoběhla ke dveřím a zkusila, jestli je zamčeno. Bylo. Vrátila se nazpět a posadila se znovu na postel. „Tak oznámila?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože jsem nechtěla, aby se to někdo dozvěděl. Ze začátku jsem nevěděla, kdo to udělal. Nemohla jsem si na nic vzpomenout. Jen pomalu se mi to vracelo. On tvrdí, že jsem byla opilá a že jsem ho provokovala“ Ztěžka povzdechla.

„Je to možné?“ Stephanie se zamračila. Vzala Jess za ruku a pevněji stiskla Jess na ni zděšeně pohlédla. Nikdo ti to nebude věřit. Tahle Danova slova se jí ještě chvíli honila hlavou. „Ne,“ zašeptala „Není,“ řekla a odtáhla se od

Stephanie.

„Ale tvrdíš, že sis nevzpomínala, co se vlastně stalo. Někdy, když člověk moc pije…“

„Měla jsem roztrhané šaty. Tělo plné podlitin… byla jsem omámená. Šla jsem k doktorce.“

Stephanie jen otevřela ústa

„Ta se mě pokoušela přesvědčit, ať jdu na policii, ale já jsem nechtěla. Chtěla jsem jen pryč.“

„Takže ses vzdala a odjela na Ty Bran.“ Stephanie se svezla z postele a šla se podívat z okna

Jess beze slova přikývla

„Proč?“ Stephanie se k ní obrátila čelem. „Nechápu to. Jestli je to pravda, tak proč jsi, proboha, dopustila, aby mu to prošlo? Jsi bojovnice, Jess. Měla jsi ho ukřižovat. Hajzla!“

Jess pokrčila rameny. „Neuvažovala jsem rozumně. Navíc jsem už předtím zažila, co podstupují ženy, které ohlásí, že je někdo znásilnil. Byla jsem na policii s jednou dívkou od nás ze školy. A to co ona jsem zažít nechtěla Koneckonců, vždyť i ty máš tendenci se mě ptát, kolik jsem toho vypila“

„Já ti věřím, Jess.“ Stephanie zavrtěla hlavou. „To víš, že ti věřím. Ach, miláčku. Je mi to tak líto. Ten člověk je odporný, bezcharakterní grázl, ale bojím se, že má pravdu. I kdybys s tím šla na policii, pokud by neexistovala zpráva od soudního lékaře…,“ Stephanie se odmlčela „Bylo by to tvrzení proti tvrzení.“

„Vedoucí katedry. Ženatý člověk. Respektovaný učitel. To všechno versus hysterická, mstivá a frustrovaná kolegyně těsně před vyhazovem z práce. To chceš říct?“ zašeptala Jess.

„Oni tě chtěli vyhodit?“ otázala se Stephanie tiše.

Jess zavrtěla hlavou. „Pokud vím, tak ne, ale on by to mohl tvrdit. Mohl by říct, že právě proto jsem dala sama výpověď. Může říct cokoliv!“

„Věřil by ředitel tvému tvrzení proti jeho?“

„Brian?“ Jess opět zavrtěla hlavou. „Proti Danovu ne. Chce ho jmenovat svým zástupcem. Jednoho dne bude Dan ředitelovat vlastní škole.“ Obrátila se k sestře. „Co mám dělat, Steph?“

Stephanie mlčela a okusovala si ret. Chvíli soustředěně hleděla Jess do tváře. „Upřímně řečeno, nevím,“ ozvala se nakonec. „Jak dlouho Dana znáš? Roky. Zajímal se o tebe někdy? Nemyslím to nijak ve zlém, ale nevzpomínám si, že by byl do tebe někdy zamilovaný. Aspoň ne tak, že by si toho někdo všiml.“

Jess se hořce usmála „To Kim byla do něj zamilovaná, vzpomínáš? Ačkoliv se nepamatuju, že by někdy její city opětoval.“

„Řekla jsi o tom Willovi?“

Jess zavrtěla hlavou. „My dva spolu v poslední době moc nemluvíme, vždyť to snad víš.“ Chvíli mlčela „A slyšela jsi přece, co jsem ti říkala, Dan mi vyhrožoval, že mě zabije, když o tom s někým budu mluvit.“

Stephanie se otočila k oknu. „Takže on si myslí, že mu to prošlo, ale přesto tě pořád pronásleduje.“

„Bojí se, že to povím Natálii.“ Jess se zachvěla a přitáhla si osušku blíž k tělu. „Chtěla jsem to všechno hodit za hlavu. Začít znovu. Malovat. Možná si i najít novou práci někde na venkově. Už jsem Dana nikdy nechtěla vidět. A on je teď tady.“

„Teď tu možná je, Jess, ale nezůstane tady. O to se už postarám.“ Stephanie se odhodlaně otočila a zamířila ke dveřím. „Nechej to na mně.“

* * *

Will zrovna pozoroval v kuchyni Kim, jak na velké a těžké litinové pánvi smaží česnek, když do dveří vkročil Dan, sedl si ke stolu proti němu a postavil doprostřed láhev vína „Poslyšte, lidi, rozhodl jsem se, že večer odletím do Londýna“ Díval se, jak Kim přihazuje do pánve další česnek a promíchává ho v horkém oleji. „Ale ještě než odjedu, potřeboval bych vám něco povědět.“ Pohlédl na Willa. „Oba jistě vidíte, že mezi mnou a Jess se odehrává něco divného.“ Povzdechl a dlouze si lokl vína ze své skleničky. „Asi byste měli vědět, o co jde. Dříve nebo později to stejně vyjde najevo. Původně jsem s tím nechtěl vyrukovat, ale už kvůli Jess bude lepší, když o tom budete vědět.“ Pokrčil omluvně rameny a znovu si lokl vína. Pohlédl na Willa „Asi jsi uhodl, že Jess na tom právě není zrovna nejlíp.“ Zhluboka se nadechl. „Říkala ti už o svém nervovém zhroucení?“

Will se zamračil. „O jakém zhroucení?“

„Myslel jsem si to.“ Dan zavrtěl hlavou.

Kim mezitím stáhla pánev z ohně a usedla ke stolu mezi ně. Zamračeně si vyhrnula rukávy a natáhla se po sklence s vínem. „Jess neprodělala žádné zhroucení. To by mi Stephanie řekla“

„Stephanie o tom neví.“ Dan sevřel rty. „Podívejte, připadám si hloupě, že to všechno říkám, ale obávám se, že ona o mně navykládá hromadu ještě mnohem horších věcí. Potřebuji uvést věci na pravou míru. Když jste se vy dva rozešli, Wille, byla na tom hodně špatně. Ošklivě ji to poznamenalo. To ti jistě nemusím říkat. No, a pak si začala dělat zálusk na mě. K ničemu samozřejmě nedošlo. Jistě, ona je velice přitažlivá, ale jak víte, jsem šťastně ženatý muž. Snažil jsem se ji co nejtaktněji odmítnout, ale ona to odmítnutí nedokázala přijmout. Vymyslela si, že jsem ji zbil. A znásilnil. Hrozila mi, že s tím půjde na policii. Nevěděl jsem, co mám dělat. Vy byste to věděli?“ Pohlédl na Willa a Kim. „Musel jsem zajít za ředitelem a požádat ho o radu. Učitelé jsou obyčejně zvyklí, že si různá obvinění vymýšlejí žáci, ale ne kolegové. Ne takoví, jako je Jess.“ Zahleděl se zamyšleně na svou sklenku a pak si znovu zhluboka lokl. Dlouho bylo ticho. Kim s Willem na sebe zaraženě hleděli.

„To je k nevíře,“ poznamenal nakonec Will.

„To je.“ Dan se natáhl pro láhev.

„Naznačuješ tím, že ji kvůli tomu vyhodili ze školy?“ otázala se pochybovačně Kim.

„Dala výpověď sama,“ řekl Dan tiše. Dolil jim sklenky. „Je to diplomatičtější. Uvedla tam, že příliš mnoho pracovala, že si potřebuje trochu odpočinout. Takové ty věci. Ale pak to všechno nabralo ještě podivnější směr. Ona si ta svá obvinění a frustrace promítla do jakési své fantazie o duchovi. Když zmizela z Ty Bránu, vážně jsem se o ni bál. Pobíhala po lese, spílala římským vojákům a vykřikovala, že jeden z nich se ji snaží zabít. Pak jsem zjistil, že odjela do Říma. Proto jsem se za ní rozjel. No co byste dělali vy? Opravdu jsem měl o ni strach.“

„Takže žádná konference?“ prohodila Kim.

„Ne. Žádná konference.“

„Nesmysl,“ sykl Will. „Tomu nevěřím.“

„Ne,“ řekla Kim. „O tom duchovi si nic nevymýšlí. I Stephanie ho viděla. A já cítím, že tu někde něco je.“

„Římští vojáci?“ cynicky se usmál Dan. „Ale jděte! No, je jen na vás, jestli jí uvěříte.“ Hodil do sebe poslední hlt vína a vstal. „Chtěl jsem jen, abyste věděli, o co tu vlastně šlo. Nic jí o tomhle našem rozhovoru neříkejte, jen by to přililo oleje do ohně. A možná neříkejte nic ani Stephanii. Stejně by tomu nevěřila. Je to na vás. Ale já každopádně odlítám do Anglie. Nechtěl jsem sem jezdit, ale musel jsem se přesvědčit, že je Jess v pořádku. A s vámi se jí nemůže nic stát, když na ni dáte pozor. Já tedy teď zmizím, protože má přítomnost tady ji očividně znervózňuje, a kromě toho se musím vrátit k Natálii a dětem. Třeba bude po mém odjezdu zase v pořádku.“ Pokrčil rameny. „Ale stejně si myslím, že byste měli být ve střehu. Obzvlášť ty, Wille. Jess není ve své kůži. Když jsem za ní přijel na Ty Bran, chovala se jako pominutá.“ Ušklíbl se. „Hlavně se jí kliďte z cesty, když si začne myslet, že jste římští vojáci nebo někdo podobný.“ Chladně se usmál, odstrčil židli, vstal a zamířil ke dveřím.

„Odjíždíš teď hned a okamžitě?“ zavolala za ním Kim ostře.

„Je to tak lepší. Omlouvám se, že jsem vás do toho zatáhl, ale musíte to vědět.“ Tašku měl již připravenou v hale. Přehodil si ji přes rameno. „Dejte na sebe pozor, lidi, a vyřiďte ode mě pozdrav Stephanii. A promiňte.“

„Dane…,“ Will se zvedl, ale Dan už za sebou zavřel dveře. O vteřinku později slyšeli, jak se za ním zabouchly dveře bytu. Ten zvuk se pod vysokými stropy nesl ozvěnou.

„Merda!“ prohlásila Kim. Vstala, vrátila se ke své pánvi, bezmyšlenkovitě ji postavila zpátky na oheň a zamíchala obsah dřevěnou vařečkou.

„Věděl jsem, že se něco děje, ale nikdy by mě nenapadlo, že může jít o něco takového.“ Will se posadil zpátky na židli. Dlouho nikdo nic neříkal.

„Chudinka Jess. Tohle možná vysvětluje všechny ty divné věci kolem Keltů a toho dítěte. A to, jak sem zničehonic přijela,“ uvažovala Kim nahlas. „Bože, co jí jen řekneme, Wille?“

„I kdyby něco z toho byla pravda, nemůžeme s tím nic dělat,“ odpověděl Will pomalu. „Tak se o tom raději vůbec nebudeme zmiňovat. Řekneme prostě, že Dan musel odjet. Že mu Natálie zavolala, že jedno z dětí stůně. Nebo něco podobného.“

Kim přikývla. „Povíme to Stephanii?“

Will povzdechl. „Asi ne.“

„Neměla by to vědět?“

„Neuměla by mlčet. Buď by se rozzuřila na Dana, že tohle všechno řekl, nebo by chtěla nebohou Jess začít utěšovat pro případ, že by to byla pravda. I když já jsem si jist, že není. Dejme ale Jess čas na zotavenou. Dan je pryč a jí se uleví. Jeho přítomnost ji opravdu vyváděla z míry. Hodně. Tolik, že jsme to všichni viděli na vlastní oči. Třeba ji zpráva, že odjel, uklidní.“ Hluboce povzdechl a pak se zamračil. „Nikdy jsem si nevšiml, že by se jí Dan líbil. Ty ano?“

Kim pozvedla obočí. „Jestli se o něj zajímala, pak už je očividně v pořádku a už se přes váš rozchod dostala“ Začala znovu míchat česnek s čerstvými bylinami, které si pěstovala v květináčích na okenním parapetu. „Ty ji ještě pořád miluješ, Wille?“

Zamračil se. „Rozešli jsme se, Kim.“

„To není odpověď.“

„Jinou ale nedostaneš.“ Vstal, přešel k oknu a vyhlédl na ulici. U protějšího chodníku Dan nasedal do taxíku. Will viděl, jak krátce pohlédl k oknům bytu. Pak se dvířka taxíku zabouchla a vůz se vmísil do provozu.

XII.

Eigon vzhlédla k matce a nejisté se usmála. Několik posledních dnů uběhlo v matoucím víru událostí. Rodina se usadila ve vile na svahu kopce. S otcem se zacházelo jako s králem. Pojednou měli opět otroky a služebnictvo, krásné oblečení a pohodlná lůžka. Ona se měla začít opět učit a měla mít společníky svého věku, s nimiž by si mohla hrát. Jediný stín nejistoty představovaly stráže u bran vily, které je měly doprovázet, kdykoliv by si přáli vyjít ven do města.

„Jsme vězňové ve všem, jen ne podle jména, Caradoku!“ řekla Cerys manželovi, když vedle sebe stáli na dvoře a dívali se ke klenuté bráně.

„Žijeme, Cerys. A neroztrhali nás lvi.“ Usmál se a ni a objal ji kolem ramen. „To nám teď musí stačit.“ Byl unavený, takový nějaký skleslý v porovnání s válečníkem, jímž býval, a neustále kašlal. Vzhlédla k němu a pak se mu opřela s důvěrou o rameno. Ne vždy by se vítězům poddal tak snadno, ale měl pravdu. V danou chvíli se musí spokojit s tím, co mají, a vyčkávat. Jakmile se mu vrátí síly, začnou plánovat svůj útěk a návrat do Británie.

Teprve když s matkou osaměla, přistoupila k ní Eigon a zatahala ji naléhavě za ruku. Cerys, dosud bledá a ztrhaná, měla na sobě světlou plátěnou tuniku a plášť. Pohlédla na dceru a usmála se. Bylo to vůbec poprvé po mnoha týdnech, co spolu byly samy.

„Mami. Mně se o něm pořád zdá. Viděla jsem ho. Střežil císaře.“

„Koho jsi viděla, dítě?“ Cerys se posadila a přitáhla si Eigon k sobě.

„Toho muže, co mi ublížil. Byl tam, viděla jsem ho.“

Cerys strnula Eigon cítila, jak jí matka stiskla paži, a zděšeně se od ní odtáhla „Říkala jsi, že ti mám povědět, kdybych ho někdy uviděla. Byl tam, u císaře. V jeho gardě. A když mě uviděl, udělal tohle.“ A přesně zopakovala gesto, jímž si ten muž přejel prstem po krku. „Můžou ho chytit, mami. A potrestat ho.“

„Ne!“ Cerys zkřivila tvář. „Ne. Teď ne. Teď se o něm vůbec nesmíš zmiňovat. Otec o tom neví. Nikdy se nesmí dozvědět, co se stalo!“

„Ale on to ví.“ Eigon nezapomněla na otcův polibek, na jeho ujištění, že toho muže potrestají, na jeho slib, že ona na to časem zapomene.

„On ví o tobě, ale ne…,“ Cerys náhle zmlkla Nikdy se neodvážila o svém znásilnění manželovi povědět a z nějakého důvodu jí bylo stále jasnější, že mu o tom neřekl ani Scapula, ani nikdo jiný. Možná Scapula příliš zuřil, že muži pod jeho velením se dopustili takového výstřelku. Možná se i bál, že by snížil její cenu jako rukojmí, kdyby ji manžel proto zapudil. To už se nikdy nedozví. Vybavovala si jeho tvář, něhu v jeho očích, mocnou paži, kterou ji objal, to, jak ji chránil a povzbuzoval, jak ji utěšoval, když želela ztráty syna. Dobře věděla, jak muž, který ji nade vše miluje, se dokáže v mžiku oka proměnit v chladného, prohnaného zabijáka. Vůdce, král-válečník, který dlouhých sedm let vzdoroval moci Říma, by jistě riskoval vše, jen aby našel muže, který zneuctil jeho ženu. Nedal by si pokoje, dokud by ten muž nebyl mrtev, ale pak –jak by se choval k ní? Jak by ji mohl znovu milovat tak jako předtím, kdyby věděl, že ji znásilnil obyčejný nepřátelský voják? Když zjistila, že nikdo z Římanů mu neřekl, co se stalo, pocítila úlevu.

„Nikomu o tom neříkej, Eigon,“ pověděla naléhavě. „Tady jsme v bezpečí. Máme domov. Můžeme žít nový život. Musíme zapomenout na všechno, co se nám předtím stalo. Byl to jiný svět.“ Na chvíli se odmlčela „Možná se ti jen zdálo, žes ho viděla A pokud ano, jsem si jista, že on tě neviděl. Tak je to! Nemohl tě poznat. Od té doby jsi hodně vyrostla, dítě. Teď je z tebe mladá žena.“ Opět chvíli mlčela. „Kdyby zjistil, že jsi ho poznala, nemohl by si být od té chvíle jist životem. Pokud by se tak stalo, nikdo z nás by už nikdy nebyl v bezpečí.“

„Ale on ví, že jsem ho poznala, mami,“ zamumlala Eigon celá vyděšená, avšak Cerys již netrpělivě mířila ke dveřím do dvora. Dceřina slova tedy nezaslechla.

Jednou z jejich prvních návštěvnic byla vznešená Pomponia Graecina, manželka Aula Plautia, muže, jenž vedl římské vojsko v době invaze na Britské ostrovy a stal se prvním guvernérem římské provincie Britania. Byla to vysoká štíhlá žena s ocelově šedými vlasy, staženými v týle do uzlu. Stála v atriu jejich vily a rozhlížela se kolem sebe. Když jí Cerys vyšla v ústrety, ležel v její tváři spíše přísný nežli přátelský výraz.

„Přítomnost královny je pro nás ctí,“ promluvila Pomponia. „A císař dal najevo, že jste vítáni.“ Pokynem ruky poslala členy svého doprovodu pryč a usedla na kamennou lavici vedle kašny uprostřed dvora

Cerys chvíli s královskou důstojností stála a poté se i ona posadila Z místa u matčiných nohou Eigon pozorovala ženino nádherné roucho a šperky. Měla na sobě spoustu nádherných, složitě ornamentovaných zlatých prstenů a náramků, které možná byly součástí kořisti naloupené v jejich vlastní zemi.

„Už jsme se setkaly. V Camulodunu, kam císař přijel ustavit naši vládu.“

Cerys pozvedla obočí. „Můj muž nebyl z těch, kteří se před císařem Claudiem sklonili, paní.“

Pomponia Graecina se usmála „Jistěže ne. Odpusť. On byl vůdcem odporu, že?“ Předklonila se. „A je to velmi statečný muž. Vzdávám mu poctu.“ Pokynem ruky přivolala od brány jednoho z těch, kteří ji provázeli a teď na ni čekali. „Přinesla jsem dary pro tebe a tvou dceru, paní. Na uvítanou a abyste se v tomto městě cítily lépe.“

Menší krabice byla pro Eigon. Dívenka ji nejisté přijala a vzhlédla napřed k matce a pak k této velmi vznešené ženě, která se tu chovala jako doma Cerys se na dceru usmála. „Vím jistě, že ji můžeš otevřít, dítě, abys mohla sama paní Graecině za její dar poděkovat.“

Eigon krabici položila na kamenný obrubník kašny a odklopila víko. Uvnitř byla hrací deska a kostky s čísly. Eigon vzala do ruky jednu z těch nádherně vyřezávaných, prohlédla si ji a potom vzhlédla k dárkyni. „Děkuji ti, paní,“ pronesla plaše.

Pomponia se potěšené usmála „Ona mluví latinsky?“

„Jistě,“ přikývla Cerys.

„A kdo bude to děvče učit?“ Pomponia Eigon naznačila, aby přistoupila blíž. Vzala její tvář do dlaní a dlouze se na ni zahleděla Eigon cítila na tvářích chlad těžkých prstenů z ženiných rukou.

„To ještě nevíme,“ odpověděla Cerys a s lehkým zachvěním si upravila záhyby pláště. Průvan sem chodbami domu přinesl trochu kouře z kuchyňských ohňů. Blížil se podzim. „Mluvilo se o tom, že by se měla vzdělávat. Tak to chce její otec, ale není zdráv. Stále se mu vrací horečka Je těžké o něčem rozhodovat. Ještě je příliš brzy na to vědět, kdo..

„Na učení není nikdy příliš brzy.“ Pomponia se na Eigon usmála Eigon se uvolnila. Ženiny oči byly vřelé a přátelské. „Mám u sebe v domě člověka, který by byl pro ni ten pravý. Přišel s námi z Británie. Je to jeden z vašich lidí.“

Cerys se zachmuřila. „Vskutku, má paní?“

„Uctívá vaše bohy a dodržuje vaše zákony. Zasvěcuje mě do nauk vaší země,“ pokračovala Pomponia „Druid?“ zašeptala Cerys. Pomponia přikývla „Ale ty přece vaše vláda zakázala“

Návštěvnice jen pokrčila rameny. „O své víře se na veřejnosti nešíří.“

„Je to otrok?“

„Navenek.“

„Budu-li souhlasit, nedostanu se do podezření, že pěstuji zakázaný kult?“

Pomponia se na chvíli hluboce zamyslela „Nedostali jste zákaz uctívat své bohy. Nikomu tu není zakázáno vyznávat víru předků. Zdejší lidé jsou tolerantní. Druidové byli zakázáni, protože proti nám bojovali. Podněcovali nepokoje. Ještě stále to dělají. Avšak tento muž, Melinus, je jiný. Je jemný a vzdělaný. Naučí tvou dceru všemu, co bude potřebovat vědět.“ Odmlčela se. „Nemohu tě nutit, abys jeho služby přijala, paní Cerys, ale má nabídka platí. Vyčkej, dokud si nebudete jistější svým postavením. Jestli chceš, poraď se s králem, svým mužem.“ Náhle se takřka potměšile usmála „Přeptej se na mě. Zjistíš, že jsem byla známa svým nesouhlasem s císařovým jednáním. On mě za to netrestá. Je příliš moudrý, než aby mě kvůli tomu pronásledoval, jak ještě zjistíš, až nás tady v Římě lépe poznáš. Přijmout toho muže do svého domu ti nebude nebezpečné. Je to ode mne laskavost, když ti ho nabízím, protože je mi velmi drahý. Ale tohle dítě potřebuje, aby je někdo vedl.“

Pohlédla zamyšleně na Eigon a ruka s prsteny opět bloudila po dětské tváři. A pak byla návštěva u konce. Pomponia vstala a přivolala muže s nosítky. Obě ženy si vyměnily formální polibky jako cizinky, z nichž okolnosti učinily sestry, a Římanka odešla.

Eigon se mračila. V zahradě pod fíkovníkem si už našla svůj koutek, kde se mohla přede všemi skrýt. Vůbec netoužila po učení. O to méně, kdyby ji měl vést druid. Druidové jsou strozí, přísní a jde z nich strach. Bavili se jen s jejím otcem, jeho poradci a druhy. O ni nikdy neprojevili nejmenší zájem a ona ani nechtěla, aby se na té věci něco změnilo. Pokud by druid skutečně přišel, byla odhodlána se ztratit.

Samozřejmě ji ihned našel. Byl to středně vysoký muž na konci středních let života a na sobě měl prosté hnědé oblečení domácího sluhy. K Eigonině nelibosti Caradoc ihned souhlasil, aby se stal členem jejich domácnosti. O Pomponii Graecině slyšel. Byla to mocná žena. Vůbec se nestrachoval, že by jim hrozilo nějaké nebezpečí, kdyby do svého domu přijali někoho z jejích lidí. A tak Melinus přišel hned následujícího dne a netrvalo dlouho, a vyšel do zahrady hledat svou novou svěřenku.

„Vidím malého vrabčáka, jak se schovává v křoví,“ pronesl tiše. Stál zády k ní. „Čechrá si peří, aby mu nebyla zima, ale to ho neschová. Pojď ven, malý ptáčku. Potřebuji tě vidět.“

Ani se nepohnula, otočil se a pohlédl přímo na ni. Měl jemnou tvář s hlubokými rýhami, výrazné lícní kosti a světlé obočí nad jasnýma modrýma očima „Pojď, dítě. Neztrácejme čas.“ Vztáhl ruku, pokynul jí a ona cítila, jak ji jeho prsty k sobě přitahují, jako by se dotýkaly jejího pláště. Zalezla ještě dál za pokroucený kmen stromu, avšak cítila, jak ji táhne ven, jako by ji držel za krk či pevně svíral lem její tuniky. Neschopna odporu zahanbeně vylezla z úkrytu do plného slunce a smetla si z ramen listy. Měl oči modré jako nebe u nich doma, stejně modré jako její otec, a vlasy stříbřitě plavé jako zrající ječmen. „Tak zdráhavý žáček konečně přichází?“ Posadil se na stoličku její matky vedle kašny. Síla, s níž ji přitahoval, polevila. Nic ji nenutilo zůstat, avšak ona si uvědomila, že si jako očarovaná přisedá blíž k němu. Upřeně na něj hleděla, pozorovala blednoucí modré tetování v jeho tváři, veselé vrásky kolem jeho očí, vlasy padající mu do čela Zachmuřila se. Doma si druidové často vyholovali čela, nosili dlouhá roucha a vysoké hole na znamení svého důstojenství. Možná to nakonec ani není opravdový druid. Druidové jejího otce byli příliš zaujati válčením, než aby věnovali pozornost malé zvídavé holčičce, a jejich velebnost ji děsila. K tomuhle si přisedla blíž, pojednou fascinovaná jakýmsi jeho niterným kouzlem. Nehýbal se, nechal jen na ní, zda se mu přiblíží, neboť důvěra musí přijít vždy v pravý čas a sama od sebe. Avšak u Eigon nebylo třeba čekat. Svůj úsudek o lidech si tvořila rychle. V posledních tragických měsících po porážce jejího otce se naučila bát se mužů, ale tomuto intuitivně věřila, a jak si k němu přisedala, v hloubi duše již věděla, že tenhle jí bude nejen učitelem, nýbrž i přítelem.

* * *

Jess prudce otevřela oči. Rozhlížela se po pokoji. Venku se právě rozednívalo. Bolela ji hlava a pokrývka jí nepříjemně pálila na kůži. Unaveně se posadila. Nemělo smysl pokoušet se ještě usnout. V žilách jí proudil adrenalin, oči ji pálily a skoro padala vyčerpáním. Vstala, přešla pokojem, otevřela zpola zavřené okenice a zahleděla se do klidného, chladného rána Na fontáně uprostřed stinné zahrady v nádvoří seděl holub a ve sprškách padající vody si čechral peří. Nějakou chvíli ho pozorovala, dokud neodletí o kousek dál a neposadil se na kamenný obrubník.

Ve stínu jednoho ze vzorně zastřižených živých plůtků ohraničujících záhony se cosi pohnulo. Dole u země, kam zatím nedopadalo světlo úsvitu, ještě vládla tma Jess cítila, jak trne. Ze všech sil se snažila proniknout očima tmu toho temného zákoutí. Ano. Byla to kočka Jess se zatajeným dechem sledovala, jak se přikrčená až téměř u země plíží směrem k holubovi. Ten si bezstarostně natřásal křídla, když vtom na jeho záda dopadl první sluneční paprsek. Byl příliš daleko, než aby se dalo něco dělat. A kočka příliš blízko.

„Zatraceně!“ uklouzlo Jess. Ani si neuvědomila, že to pronesla tak nahlas. Vyklonila se z okna „Hej!“ Tleskla rukama. Ten zvuk se odrazil od opuštěných zdí paláce jako výstřel z pistole. Holub se s úlekem vznesl do vzduchu, zakroužil nad nádvořím a zmizel nad hřebenem střechy.

Pak se ohlédla, co se stalo s kočkou, ale už ji nikde nezahlédla.

* * *

Když se konečně objevila u snídaně, ostatní už seděli u kuchyňského stolu nad kávou a panini. Přelétla zrakem místnost.

„Kde je Dan?“

„Odjel, Jess.“ Kim vstala a přinesla jí židli. „Zpátky do Anglie. Volala mu Natálie. Nějaký problém s mladším dítětem.“ Pohlédla na Willa. Mazal si máslo na housku a ani nevzhlédl.

Jess se posadila a natáhla se pro kávovou konvici. „No, nemůžu tvrdit, že by mně to bylo líto.“ Povzdechla. Po bezesné noci a časném ranním probuzení byla pobledlá a pod očima měla kruhy. Úlevu nad Danovým odjezdem jí však rychle zkalila nálada, která u stolu panovala. Vzhlédla „Co je?“

Stephanie pokrčila rameny. „Nic. Co chceš dnes dělat?“

„Budu pokračovat ve svém výzkumu.“ Jess se natáhla pro skleničku domácí marmelády a přendala si lžičkou trošku na talíř. „Vím, že to zní hloupě, ale v noci se mi zase zdálo o Eigon a já už si dokážu představit, jak to tu vypadalo, když tu žila. Jejich vila stála vysoko na jednom z návrší nad městem. Vezmu si skicák a foťák, trochu to tu prochodím a uvidím, jestli z toho získám nějaké ponětí o topografii tehdejšího města“

„Stefano měl spoustu knih o starém Římě,“ ozvala se Kim a dolila si kávu. „Co kdyby ses podívala do jeho knihovny, jestli tam něco nenajdeš? Staré mapy jsou možná přesně to, co hledáš.“ Pohlédla na Willa. „Nechceš si vyjít s námi? Steph a já si chceme vyrazit do města na nějaké nákupy a takové ty ženské záležitosti. Ale pak si můžeme někam sednout.“

Will se ušklíbl. „Díky, mám vlastní plány. Pokud ovšem některá z dam nepotřebuje doprovod!“ Pohled, který upřel na Jess, byl více než výmluvný.

Zavrtěla hlavou. „Ne, díky. Raději půjdu po svých.“

„To tedy nebylo moc chytré!“ otočila se Kim na Willa, potom co Jess, která dojedla rohlík s máslem a marmeládou, vstala a vyšla z kuchyně.

„Nejsem její chůva,“ odsekl Will.

„To ona ani nechce,“ pronesla pomalu Stephanie. „Co je to s vámi dvěma? Lítají tu nějaké divné vibrace. Víte snad něco, co já nevím?“

Will potřásl hlavou. „Než Dan odjel, vychrlil ze sebe na adresu Jess pár hanlivých poznámek. Nevím, jestli jsou pravdivé, a je to jedno, ale nejsem tu, abych paběrkoval!“ Vstal a odnesl šálek od kávy i talířek do dřezu. Kim po něm šlehla okem, avšak on to ignoroval.

Stephanie se k ní otočila. „No tak. O co jde?“

„Dan tvrdí, že po tom, co jsme se rozešli, se ho snažila ulovit,“ oznámil Will. „Tvrdil, že to s tím nadbíháním trochu přeháněla.“

„Tohle že Dan řekl?“ Stephanie přivřela oči. „A vy myslíte, že to je Jess podobné?“

„Ne.“ Willova jednoslabičná odpověď takřka zanikla v ozvěně jeho kroků, když mířil ke dveřím. „Ne, není.“ O deset minut později slyšeli, jak za ním bouchly dveře. Kim a Stephanie na sebe mlčky hleděly.

„Co se to tu vlastně odehrává?“ zeptala se rezignovaně Kim.

Stephanie pokrčila rameny. „Mezi Danem a Jess došlo k ošklivé hádce. Vlastně víc než hádce. A Will je otrávený. Jess se naopak cítí lépe, když Dan odjel. Stačí?“

„Zraněná mužská pýcha, kam až oko dohlédne,“ shrnula to Kim, když o něco později scházely po mramorovém schodišti k domovním dveřím. Venku na chodníku je uvítalo oslnivé sluneční světlo. Vykročily a vmísily se do davu.

Za jejich zády vystoupila z chumlu lidí postava a pozorovala je, dokud nezmizely z dohledu. Byl to Dan. Vzhlédl k oknům bytu a v silném slunečním světle přivře] své zlatohnědé oči. Letmo se usmál. Všichni kromě Jess tedy odešli. Až vyjde ven ona, bude sama a on už na ni bude čekat.

* * *

Jess se probírala Stefanovou knihovnou a konečky prstů lehce přejížděla po nádherných vazbách. Stefano sbíral knihy celý svůj život a stejně tak před ním i jeho otec. Napadlo ji, že v přihrádkách knihoven v místnosti s vysokým stropem a krásným, kůží potaženým čtecím pultíkem i vyřezávanými schůdky jich musí být tisíce. Může-li někde najít zmínky o Caratakově vile, pak právě tady. Vzhlédla, okenice v místnosti byly zavřené, aby chránily kožené vazby, a nad stolem v jediném úzkém paprsku světla tančil prach. V celém pokoji se vznášel pach prachu a věkovitosti. Netrpělivě pohlédla znovu na nahnědlé, lehce omšelé stránky knihy ležící před ní. Všechny jí dosud byly k ničemu. Doba, v níž Eigon žila, byla již příliš vzdálená. Skoro dva tisíce let. Proč jen nedokáže nahlédnout za zákruty času? Eigon žila ještě předtím, než bylo v Římě postaveno Colosseum. Proč vůbec doufala, že tu někde najde nějakou zmínku o Caratakově rodině? Její osud pozdější římské historiky nezajímal. Sám král je přestal zajímat v okamžiku, kdy jej legie přivedly v okovech do Říma. Pak už je zaujalo jen Claudiovo výjimečné, avšak očividně sebestředné gesto, jímž ušetřil život krále i jeho doprovodu. Jess vytáhla z knihovny další těžký svazek a po něm ještě jiný. Všechny byly psány italsky, ale alespoň mohla nahlédnout do rejstříku. Nic. Procházela jednotlivé poličky a bezmocně napínala zrak až tam, kde se nejvyšší poličky ztrácely ve stínu. Pak jí náhle oko padlo na jeden název. Gibbon – Dějiny vzestupu a pádu Římské říše. To bude alespoň v angličtině, pomyslela si. Dychtivě vylezla nahoru po schůdcích a vytáhla první díl.

Prolétla hustě potištěné stránky s těžko čitelným zdobným písmem. Toto bylo první vydání – proboha! Prošla v rychlosti názvy kapitol a nalistovala tu o počátcích Británie. „Než Británie ztratila svou svobodu, byla země nepravidelně rozdělena mezi třicet barbarských kmenů…“ Dále už přelétla stránku zrakem. Jedním z kmenů zde zmiňovaných byli Silurové, obývající jižní část Walesu. Caratakovo jméno tam však nezahlédla. Uložila svazek do knihovny, vytáhla poslední díl a nalistovala rejstřík. Ani tam je nezahlédla. Tenhle příběh byl příliš starý dokonce i pro Gibbona. Kdyby se Caratakovi podařilo uprchnout a vrátil se do Británie, kdyby se znovu pokusil osvobodit svůj lid, římští historikové Tacitus nebo pozdější Dio Casius by se o té skutečnosti jistě zmínili. Gibbon tak neučinil. Neučinil tak nikdo. Nikoho nezajímalo, co se s králem stalo. Tak proč by to mělo zajímat ji? Bylo to prosté. Zajímalo ji to kvůli vyděšenému dítěti, bloudícímu chodbami času.

Chvíli bezmyšlenkovitě hleděla před sebe, plna zklamání. Kde jinde by ještě mohla hledat? Pak uviděla další titul. Letopisy císařského Říma v originální latině. Ale ani tam žádnou zmínku o Caratakovi nenašla. Existovalo proto jednoduché vysvětlení. Zřejmě zemřel. To by vše vysvětlovalo. Toho prvního podzimu, který trávil v Itálii, byl nemocný. Alespoň to tak Eigon naznačovala a Eigon byla teď jejím jediným pramenem informací. Jess se zamračila. Vracela se mu horečka. Dostal snad malárii? Že by slavný válečník z vlhkých a chladných pustin Anglie a Walesu přežil těžká zranění ze své poslední bitvy, a vzápětí podlehl kletbě Pontinských bažin? Zemřel snad ještě téhož roku? Zavřela knihu a vstala. Existovala jediná osoba, která jí to mohla povědět: Eigon.

Opatrně uložila knihy na jejich místa a vyšla z knihovny. „Steph? Kim?“

V bytě nikdo nebyl. Nakoukla do velkého obývacího pokoje se zataženými okenicemi a náladou ospalého léta Kimin soukromý, útulný obývací pokoj vyzdobený květinami a s oknem otevírajícím se stejně jako Jessina ložnice do tichého nádvoří, byl také prázdný. A stejně prázdná byla i kuchyně. Kde všichni jsou? Z haly viděla řadu otevřených dveří do prázdných ložnic. Jediným zvukem byla ozvěna jejích kroků na naleštěných prknech podlahy. Smutně se usmála. Může si za to sama. Neměla být tak horlivá. Třeba ji volali a říkali, kam jdou, ale ona je neslyšela. Teď měla jen dvě možnosti. Jít ven a toulat se Římem po vlastních stopách ze včerejšího dne, nebo se vrátit k Eigon. Vyslechnout další kus jejího vyprávění. Váhala Jít ven bylo tak lákavé. V šeru knihovny strávila už celé hodiny. Pojednou zatoužila po slunci a hluku rušných ulic.

XIII.

Unavená dlouhým chozením se Jess posadila v maličké restauraci kousek od Via Serpenti a udělala si pohodlí ve stínu pod červeným slunečníkem. Objednala si chlazené pivo a pizzu a zula si sandály. Vládlo úmorné vedro a od dlažebních kamenů na chodníku se odráželo slunce. Nachodila kilometry nahoru a dolů po římských ulicích ve snaze vrýt si do hlavy obrysy města postaveného na sedmi pahorcích. Proplétala se zástupy turistů, vystupovala po schodištích a nahlížela do stinných nádvoří starých paláců. Prozkoumala celý Esquilin, začala na místě Nerova domu Aurea, avšak nikde nenabyla dojmu, že tohle je město, které znala Eigon.

Jistě, ona ho skutečně neznala Vila se musela nacházet mimo hranice města. Byly tam zahrady plné stromů, nejen nádvoří s květinami. A byl odtud výhled na Řím. Jess povzdechla. Možná si utvořila úplně špatnou představu. Claudiův Řím byl ve srovnání s městem jeho nástupců malé místo. V průběhu dějin byl od základů přestavěn, takže existovalo jen několik málo budov, které tam musely v té době stát. A ty Eigon stejně nevídala Kromě svého krátkého pobytu v ulicích během Claudiova triumfálního průvodu končícího na fóru a v budově Senátu, průvodu, v němž kráčeli jako vězňové, neviděla z města svých žalářníků vůbec nic.

Jess s povzdechem vytáhla z tašky skicák a obrátila na nový list. I ten už zaplňovaly drobné skici z římských uliček. Lidé. Budovy. Piazzy. Fontány. Slunečníky před restauracemi. Jess se smutně usmála Všude slunečníky skýtající stín před žhavým sluncem. Na zdi opodál seděli dva mladíci. Mluvili s třetím, který balancoval na skútru a balil si přitom cigaretu. Kolem nich přecházel další muž a na okamžik se zastavil, ohlédl se a zadíval se přímo na ni. Dan.

Strnula

Kolem projel městský autobus, zastavil a zaclonil jí výhled. Troje dveře se otevřely a zase zavřely a autobus pokračoval v cestě. Dan byl pryč. Jess se rozhlédla vpravo i vlevo. Nikde po něm nebylo ani vidu. Avšak mýlit se nemohla. Stál pouhých několik metrů od ní na druhé straně ulice. Jasně ho viděla. Zahlédla i úsměv v jeho tváři, když se zadíval směrem k ní.

„Signora?“ Číšník jí přinesl jídlo. Položil ho před ni a nabídl jí i veliký mlýnek na pepř, který nesl pod ramenem. „Pepe?“

„Pepř, grazie.“ Znovu se úzkostně rozhlédla. To není možné, říkala si. To se mi muselo jen zdát! Byl to jen někdo, kdo se mu podobal. Dan se přece vrátil zpátky do Anglie.

„Buon appettío!“ Číšník se už vzdaloval. Usmíval se na dalšího zákazníka. Posunula si sluneční brýle do vlasů a ještě jednou se rozhlédla po ulici. Ať to byl kdokoliv, zmizel.

„Díky.“ Usmála se opožděně na vzdalující se číšníkova záda. Všechna chuť ji přešla.

Bylo po páté, když se vrátila do Kimina bytu. Ostatní už byli doma. Seděli v Kimině obývacím pokoji s Carmellou.

„Ach, konečně jsi tu!“ usmála se na ni Kim. „Pojď se k nám posadit, Jess.“

Jess stála a hleděla na nízký stolek před pohovkou. Mezi skleničkami a láhvemi chlazeného frascati ležely vyložené karty. Zamračila se. „Co to děláte?“

Kim s Carmellou se po sobě podívaly. „Carmella měla za to, že tu je ještě něco, co bychom měli vědět,“ pronesla Kim pomalu. „Posaď se. Tady. Dovol, abych ti nalila víno. Ona ti to vysvětlí.“

Jess pohlédla na Stephanii a pak na Willa, který seděl v křesle trochu dál od stolku s výrazem rozpačitého nesouhlasu v tváři.

„Mám dojem, že jsem ve městě zahlédla Dana,“ řekla „Říkali jste, že se chtěl vrátit zpátky do Anglie?“

Na okamžik se rozhostilo ticho. „To tvrdil on,“ ozval se konečně Will. „Vrátí se sem?“

Jess pokrčila rameny. „Nemluvila jsem s ním. Byl na druhé straně ulice. A hned zmizel.“ Zaváhala „Třeba to nebyl on. Ale úplně tak vypadal.“

„Doppelganger,“ pronesla Kim. Usmála se. „Všichni máme dvojníky.“

Znovu se nadlouho rozhostilo ticho. Pak se ozval Will. „Dobrá, Carmello. Poslechněme si, co říkají karty.“ Pohlédl na stolek. „Jednomu ale nerozumím. Tohle by měl být jiný – jak tomu říkáte, výklad? Jak víte, že řeknou totéž?“

„Karty nikdy nelžou.“ Carmella na něho ostře pohlédla „Stejné varování možná vyjádří jiným způsobem, ale to je vše.“

Jess si lokla vína a chvíli vychutnávala ten chladný doušek na jazyku. „Hádám tedy správně, že se karty vykládají mně?“ otázala se o něco ostřeji, než zamýšlela.

Carmella pokrčila rameny. „Promiňte, ale ano. Týká se to vás. Minule jsme to nedokončili. Byli jsme přerušeni. Měla jsem starost. O to dítě i o vás.“

„A co Dan? Varovala jste mě před Danem,“ řekla Jess tiše.

Kim pohlédla na Willa a zamračila se. Will upíral zrak do Jessiny tváře. Snažila se z jeho výrazu něco vyčíst, ale neuspěla. Odkašlala si tedy a usmála se na Carmellu. „Takže budeme pokračovat, kde jsme přestali?“

Carmella zavrtěla prudce hlavou. „Tehdy jsme uspořádali seanci. Tu dnes pořádat nehodlám. K tomu nás Jess nepotřebuje. To dítě s ní bude komunikovat přímo, je to tak?“ Pohlédla na Jess.

Jess se stáhlo hrdlo. Přikývla „Mluvila se mnou včera večer. Už brzy to nebude dítě,“ pronesla Jess pomalu. „Zanedlouho dospěje v ženu.“

„To je dobře.“ Carmella se usmála I ona pozorně hleděla Jess do tváře. „Ale tenhle výklad se Eigon netýká. Ten je pro vás.“ Poklepala prstem na karty. „Já teď zamíchám karty a začneme znovu. Vy sejměte. Jestli se bude poselství shodovat, budeme vědět, že karty mluví pravdu.“ Na okamžik zabloudila zrakem k Willovi. Pak posbírala karty a pomalu je zamíchala. Když měla balíček pěkně srovnaný, položila ho před Jess. „Tak do toho.“

Jess položila skleničku, předklonila se a položila ruku na karty.

„Počkat,“ ozvala se Carmella „Než se jich dotknete, zamyslete se ještě nad tím, co vlastně chcete vědět. Nic mi neříkejte, jen o tom podumejte, a až budete připravená, sejměte.“

„Měla by to být otázka týkající se Eigon?“

„Cokoliv. Úplně cokoliv.“ Carmella se opřela a sáhla po skleničce. „Moje babička vždycky před vykládáním karet zapalovala v pokoji vonnou tyčinku,“ poznamenala tiše. Opět měla takový zvláštní, ne právě příjemný pocit, jako by někdo z velké dálky do jejího výkladu zasahoval. „Říkávala, že se karty bojí. Tohle není hra. To je rituál.“

„Máte tu nějakou vůni?“ otázal se Will. Vypadal zvědavěji než kdy předtím.

Carmella potočila rameny. „Stefano byl z takovýchhle věcí vždycky zděšen, vid, Kim?“ Tiše se zasmála „Miloval karty, ale byly pro něj vždycky jenom hrou. Hrou pro druhé. Já mám na jedné straně výčitky, že je tu vykládám. Jemu by se to nelíbilo. Ale to, co řeknou, beru vážně. Ne, nemám s sebou vůni, už jen z úcty ke Stefanovi, ale tady,“ poklepala si rukou na srdce, „tady v srdci se za tu vaši malou holčičku modlím.“ Upila vína, položila skleničku a znovu se předklonila „Už jste připravená, Jess?“

Jess kývla. Pojednou se jí zmocnila nervozita. Několik okamžiků ještě čekala a pak opatrně sejmula.

„Fajn. Teď se soustřeďte.“ Carmella vzala karty a rozdělila je na dvě hromádky.

„Okamžik,“ ozval se Will. „Neměla by karty táhnout Jess?“ Carmella vzhlédla a zamračila se. „Já tak obvykle nepracuji.“

„Ale v tomhle případě byste ji to, myslím, měla nechat udělat. Ten výklad se přece bude týkat jí.“

„Wille, mně je to jedno. Nevyznám se v tom,“ namítla Jess rychle.

„Ty se ve výkladu karet vyznáš, Wille?“ vložila se do hovoru Kim. „Tváříš se najednou jako expert.“

„Chci, aby se to dělalo správně.“ Will stiskl rty. „Ale nejsem expert. Ne. Moc tomu sice nevěřím, ale nerad bych viděl tady Jess vyděšenou z nějaké absurdní příhody, která se nestane.

„Jestli kartám nevěříš, proč myslíš, že tak záleží na tom, kdo je táhne?“ odsekla Kim. „Úplně nejlepší by bylo, kdyby sis vzal skleničku a šel si sednout vedle, než bude výklad u konce.“

„Ne.“ Carmella pozvedla ruku. „Ne, Will má pravdu. Je třeba opatrnosti Mně to nevadí. Jess, prosím vás, vytáhněte z paklíku devět karet a položte je na hromádky po třech, figurou dolů.“

Jess šlehla po Willovi okem, předklonila se, vzala celý paklík do ruky a vytáhla karty, které kladla před sebe, jak jí Carmella řekla. Pak natáhla ruku, aby první z nich obrátila, avšak Carmella ji zadržela

„Ne. Já je otočím, jestli to Willovi nebude vadit, a vyložím vám je.“ Následovalo několik vteřin ticha, než srovnala karty ke své spokojenosti, a poté otočila první. Dech se jí zatajil.

Jess se zamračila „Co je?“

Carmella mlčela a beze slova obrátila všechny ostatní karty. Všichni pozorovali, jak dlouho a zamyšleně studuje jejich rozložení. Nakonec vzhlédla „Nejsem zvyklá, aby mě někdo obviňoval, že podvádím,“ přísně pohlédla na Willa, „ale tohle rozložení dokazuje, že to, co jsem vyložila a interpretovala minule, bylo správně. Vyšla stejná karta.“ Ukázala „// re di coppe. Král pohárů, a je nedůstojný. Vzhůru nohama TO je ten muž, který vás pronásleduje, Jess. Vyšel už předtím, když se mě Stephanie na vás ptala, pamatujete, Steph? Ta karta mluví o nebezpečí. Je to zlý, nebezpečný muž. Muž plný žárlivosti, který má pocit, že ho ohrožujete.“

Jess pohlédla na Stephanii, bílá jako stěna „O tom jsem mluvila“

„Podívejte. Tady a tady.“ Carmella ukázala na první kartu a pak na další. // sei di spade e il otto di spade.“ Zavrtěla hlavou. „Obě negativo. To je špatné. Vy dobře víte, koho tím myslím, viďte?“

Jess přikývla „Dan,“ zašeptala

„Přesně,“ řekla Kim netrpělivě. „Předvídal, že to řekneš. Tvrdil, že ve vztahu k němu jsi úplně pomatená!“

„Cože říkal?“ vyjela Jess zlostně.

„Říkal…,“ Kim se ohlédla po Willovi. „Pomoz mi, Wille. Podívej, Dan odjel kvůli tobě. Pověděl nám o tom, co se stalo v Londýně.“ Jess strnula „Co vám pověděl?“

„Je pryč,“ zamračila se Kim. „Už nemá smysl se tím zabývat.“

„Ale má!“ vyletěla Jess. „Co vám navykládal?“

Kim zavrtěla hlavou. „Nechrne to plavat, Jess, prosím. Neměla jsem vůbec nic říkat.“

„Já nechci nic nechávat plavat.“ Jess hleděla postupně na všechny okolo stolu. Carmella se dívala do karet. Will upíral zrak do sklenky s vínem, kterou držel v rukách mezi koleny, a vyhýbal se jejímu pohledu. Stephanie zaraženě bloudila zrakem z Jess na Kim a pak opět na Jess.

„Asi bys nám měla říct přesně, co povídal, Kim,“ ozvala se nakonec Stephanie a pohlédla na sestru. „Jess má právo to vědět.“

„Povím vám, co říkal,“ ozval se náhle hovoru Will a pohlédl Jess zpříma do očí. „Tvrdil, že když jsme se rozešli, začala jsi balit jeho. Že jsi na něj tlačila, a když nereagoval, obvinila jsi ho, že tě znásilnil.“

„To jsem věděla!“ Jess se vymrštila „Ten gauner! Všechno obrátil naruby! Pověz jim to, Stephanie!“

„Tys o tom všem věděla?“ podivila se Kim.

„Jess mi to včera večer řekla,“ odpověděla Stephanie. „Dlouho jsme o tom mluvily, potom co ji Dan pronásledoval na fórum.“

„Stejně jako za ní šel dnes odpoledne?“ opáčila Kim.

Jess se nahrnula krev do tváří. „Pokud jde o dnešní odpoledne, nejsem si tím nijak jista. To jsem vám ale říkala. Možná to nebyl on…“

„Včera to možná taky nebyl on, Jess,“ pronesl Will jemně.

„Promiňte,“ vložila se do hovoru Carmella „Mohu k tomu něco říct? Prosím.“ Obhlédla všechny. „Karty nelžou. Mluví o nebezpečném muži v Jessině životě. Úchylném muži. Muži, který lže a podvádí, aby dosáhl svého. Mluví o neštěstích. Mluví o minulosti, která Jess dostihuje. Říkají, že dál už utíkat nemůže.“

„Tohle není o Danovi!“ prohlásila Kim pevně.

„Proč to není o Danovi?“ Jess přivřela oči. „Co je mezi vámi dvěma, Kim?“

„Tak dost!“ Will prudce vstal. „Okamžitě toho všeho nechrne. Prosím vás, Carmello, sbalte si své karty a jděte domů. My už všechny tyhle hlouposti dál poslouchat nechceme.“ Sklonil se a smetl vyložené karty na hromádku.

„Ne!“ Carmella vztáhla ruce nad stůl, jako by své karty chtěla chránit.

„Tohle je přinejlepším společenská hra a přinejhorším nepokryté zlo. Využíváte cizího neštěstí a slabosti. Je to naprostý nesmysl!“ Rozzlobeně přecházel po místnosti.

„Co je ti do toho, Wille?“ utrhla se na něj Jess, nepříčetná vzteky. „Jak si to dovoluješ, takhle do něčeho vstupovat?“

„Věř mi, že si to klidně dovolím. Když vidím, jak tě někdo zneužívá a deptá, a k tomu všemi těmihle nesmyslnými předsudky…“

„Nikdo mě nezneužívá a nedeptá, Wille. Nikdo se tě neprosil, abys sem jezdil. Nic z toho už se tě netýká. Vrať se do Anglie a nech mě na pokoji!“ Ke své nelibosti cítila, jak se jí do očí hrnou slzy. „Ale nechrne toho. Zapomeňte na to. Všichni. Nikdo z vás mi nevěří. Prostě na to zapomeňte.“

Carmella se vztyčila, rychle obešla stůl a vzala Jess pod paží. „Počkejte. Tady.“ Vyndala z kabelky peněženku a vytáhla z ní malou vizitku. „Jestli mě budete potřebovat, zavolejte mi, ano?“

Jess hleděla na vizitku a ruce se jí chvěly. „Díky,“ řekla jen a strčila si ji do kapsy.

„Jess! Počkej!“ zavolal za ní Will, ale ona už otevřela dveře a mířila halou do svého pokoje.

Will se za ní rozběhl. Zabouchl ostatním dveře před nosem a několika kroky ji dostihl poblíž vstupních dveří. Chytil ji za paži a obrátil ji k sobě. „Jess! Já jsem se tě nechtěl dotknout. Záleží mi na tobě, to je všechno. Nevěř ani slovu z toho, co Carmella říká. Ona si myslí, že ti pomáhá, ale nepomáhá ti, věř mi. Musíš se podívat pravdě do očí.“

„Podívat pravdě do očí?“ odsekla Jess. „Jenže ty nevíš, co je pravda!“ Po tváři se jí skutálela slza a ona si ji zuřivě setřela „Je to mé slovo proti jeho. Proč každý věří jemu, a ne mně? Kromě Stephanie. A Carmelly. Carmella mi věří, protože jí karty ukázaly, jaký je Dan člověk.“

„Já nemám problém uvěřit, že se choval jako mizera,“ pověděl Will tiše.

Vytrhla se mu a o krok ustoupila.

„Spíš se mi nechce věřit všem těm věcem okolo. Tomu dramatickému vyhrocování. Obviňování. Duchům!“

„Duchům?“Jess na něho dlouze pohlédla „Ty myslíš, že jsem blázen, co? Kvůli Eigon?“

„Blázen ne, Jess…“

„Blázen ne, ale…“

Pokrčil rameny. „Jsi pod velkým tlakem. Dan říkal, že tě požádali, abys dala výpověď.“

„A tys mu to samozřejmě věřil.“ Váhal.

„Zeptal ses někdy Briana, proč jsem dala výpověď?“

„To jsem udělal.“ Pokrčil rameny. „Řekl, že tě k tomu vedly soukromé důvody. Že to bylo čistě tvé vlastní rozhodnutí.“

„Samozřejmě!“ Prudce se otočila a málem si dupla, takový vztek a bezmoc s ní cloumaly. „Však to taky tak bylo. Těžko jsem mu mohla říct, že mě Dan znásilnil.“

Will na ni zděšeně hleděl. Dlouho oba mlčeli. Když konečně promluvil, byl jeho hlas tichý a jemný. „Jestli tě znásilnil, Jess, proč jsi nešla na policii? Proč jsi to někomu neřekla? Komukoli.“ Znovu se jí dotkl. „Pořád tomu nerozumím.“

Pohlédla mu zpříma do očí. „Proč ne? Copak je to tak těžké? Stala jsem se obětí psychického i citového násilí. Ve svém vlastním bytě. Dlouho jsem nevěděla, kdo to udělal. Napřed jsem myslela, že to byl Ash. Pak že jsi to byl ty. Ach, Bože! Věřila jsem Danovi. Nikdy jsem ho nepodezřívala. Dokonce jsem se mu svěřovala.“ Teď už plakala vzteky. „Dala jsem na jeho rady.“

Dveře za nimi se otevřely a objevila se Stephanie. „Jsi v pořádku, Jess?“

„Ne! Ne, nejsem v pořádku. Zjevně jsem pomatená, paranoidní lhářka!“

Odvrátila se a jako střela vyrazila do svého pokoje. Když doběhla, práskla dveřmi Willovi před nosem a otočila klíčem.

Uprostřed místnosti stála postava.

„Eigon?“

Jess stála zády ke dveřím a zrychleně dýchala. V té chvíli se postava otočila čelem k ní. Byla to už starší Eigon. Vysoká, štíhlá, nohatá, snad čtrnácti či patnáctiletá. Na sobě měla krémově bílý plášť i roucho, vlasy černé jako havraní křídla měla svázané modrou stuhou, na zápěstích i na hrdle zlaté šperky.

Není bezpečné vycházet On je tam venku a čeká. Číhá. Nevěděla jsem to. Chtěla jsem zapomenout.

Pak se před Jessinýma očima začala rozplývat. Jess stála jako opařená a opírala se o veřeje, příliš psychicky vyčerpána, než aby se dokázala pohnout nebo nějak reagovat. Postava zmizela

„Já snad blouzním,“ pronesla Jess nahlas. „Oni mají pravdu. Úplně jsem se zbláznila“

Odtrhla se ode dveří, přešla k oknu a vyhlédla ven. Stmívalo se. Nádvoří vypadalo jako vždy opuštěné, ačkoliv někdo tam čas od času musí chodit, pomyslela si. Zahradníci. Správce. Možná dokonce i sami nájemníci. Klid tam dole byl doslova hmatatelný. Rušilo ho jen něžné zurčení vody ve fontáně a vzdálené, všudypřítomné dunění městského provozu.

Její pozornost upoutal sotva znatelný pohyb ve tmě. Zamračila se. Náhle si uvědomila, že na pozadí tlumeného světla malé lampičky u postele ji musí být v okně vidět.

Vyklonila se a snažila se dohlédnout, co to mohlo být. „Eigon?“ zašeptala. Pak ho uviděla Dan stál na kousku dokonale posekaného trávníku obklopen obdélníkem nízko zastřižených buxusů, ruce založené na prsou. Díval se na ni do okna. Prudce ucouvla. Přeběhla k posteli a rychle zhasla. Pak se po špičkách vrátila k oknu a vyhlédla. Srdce jí bušilo jako zvon. Nikde ho však již neviděla.

Za jejími zády kdosi jemně zaklepal na dveře. „Jděte pryč!“ zavolala hlas se jí třásl.

„Jess, to jsem já, Stephanie. Prosím tě, pusť mě dovnitř. Musím s tebou mluvit.“

„Ne.“ Pročesávala očima zahradu a pokoušela se proniknout zrakem houstnoucí tmu.

„Jess, prosím.“ Stephanie znovu zaklepala.

Jess venku nic nezahlédla.Pustou prázdnotu rušil jen zvuk vody dopadající do široké kamenné jímky.

Přešla ke dveřím a odemkla.

Do místnosti vešla Stephanie. „Proč jsi tu potmě?“

„Protože…,“ Jess se včas zarazila. Protože venku je Dan a dívá se mi do okna, chtělo se jí říct. Skoro to vyslovila nahlas. Ale to je přece nesmysl, pomyslela si. Jak by se tam dostal. Vždyť nádvoří paláce je obklopené vysokými zdmi a ona neviděla, že by se do dvora dalo vstoupit jinak než čtyřmi francouzskými okny z rezidencí v přízemí, z nichž ale žádné nebylo otevřené. Všechna byla zavřena a zacloněna okenicemi. Majitelé oněch bytů odjeli někam za příjemnějším klimatem. Povzdechla si. Přistoupila k posteli a rozsvítila znovu lampičku. „Carmella už odešla?“ zeptala se.

„Ano.“ Stephanie se posadila na postel. „Dan měl před odjezdem zjevně dlouhý rozhovor s Willem a Kim. Vylíčil jim svou verzi londýnských událostí a navedl je, aby mi nic neříkali.“

„A pověděl jim taky, co se dělo na Ty Bránu?“

Stephanie pokrčila rameny. „To nevím. O tom se nezmínili. Vynaložil hodně úsilí, aby tě zdiskreditoval, ale Kim a Will jsou tví přátelé. Nepřesvědčil je. Alespoň ne v danou chvíli. Dokonce ani Kim, která do něj byla kdysi zamilovaná.“ Zaváhala „Will tě pořád miluje, víš to?“

„To už jsi mi říkala,“ odsekla Jess. Pak povzdechla a posadila se vedle Stephanie. „Zdá se nicméně, že mu to nijak nebrání myslet si o mně, že jsem magor. Možná opravdu jsem.“ Mdle se pousmála.

„Ne. Jen je toho na tebe moc.“

„Rhodri by vám mohl vyprávět, co se dělo na Ty Bránu. Hned věděl, co je Dan zač.“

„Rhodri Price?“ opakovala Stephanie. „Ten je teď v Miláně!“

„I když by se za mě možná taky nepostavil.“ Jess ulehla na polštář. „Co jen budu dělat?“ Zadívala se k oknu. Kdoví, zda tam právě v téhle chvíli neslídí Dan a nedívá se jí do pokoje. Zachvěla se.

Stephanie si toho povšimla. „Nemůžeš to zkusit hodit všechno za hlavu, Jess? Budeme všichni dělat, že se nic nestalo. Dan je pryč. Will tvrdí, že už taky brzy odjede, pokud ho tu nechceš. Pak si budeš moct konečně odpočinout a užít si dovolené. Chodit po památkách a soustředit se na malování. Aby ti trochu zrůžověly tváře.“ Natáhla se a položila dlaň na Jessinu ruku. „Pokud jde o mě, nikdy jsem neměla Dana moc ráda Na můj vkus je moc hladký. Moc velký hezoun. A má kruté oči.“ Otřásla se. „Zvláštní. Nikdy dřív jsem si toho nevšimla A taky věřím Carmelle. Ví Bůh, jak to dělá, že se s těmi svými kartami tak přesně trefila Možná má jen úžasnou intuici a dovede bystře odhadnout povahu člověka, ale ať je to, jak chce, Dana odhadla přesně/’

„A co Eigon?“ zeptala se Jess tiše. „Taky v ni věříš?“

Stephanie pohlédla stranou. „Věřím, že na Ty Bránu straší.“

„Ale ne že by za námi mohla odejít do Říma, viď?“

Stephanie pokrčila rameny. „Netuším, jak to s duchy chodí, Jess. Neexistuje snad pověra, že se neodváží přes vodu nebo něco podobného?“

„Nepleteš si to náhodou s čarodějnicemi? Navíc mám dojem, že vlastně nešla ona za mnou. To já jsem šla za ní.“

„Nevím. Nevím, čemu mám věřit. Nechci, abys žila ve strachu. A nechci si o tobě myslet, že jsi něčím posedlá.“ Stephanie zaváhala. „Dan mluvil o nějakém římském vojákovi, který tě údajně pronásleduje.“

„To je nesmysl.“ Jess netrpělivě sklouzla z postele a přešla zpátky k oknu. „Jestli mě někdo pronásleduje, pak je to Dan. Zahlédla jsem ho chvíli před setměním dole v zahradě.“ Prudce se otočila k sestře. „Neřekla jsem ti to, protože jsem věděla, že bys mi nevěřila. Myslíš, že mám halucinace? Kdoví, snad mám,“ řekla a odhrnula si vlasy z tváře.

„Je vidět, že se ho hrozně bojíš.“

„A z toho jsem samozřejmě nepříčetná. Takže se vlastně pohybuju v začarovaných kruzích. Nemůžu vyhrát.“

„Denní světlo a slunce ti pomohou. Co kdybychom si zítra všichni někam vyšli? Pokud nebudeš někde sama, nemůže ti Dan nic udělat, i kdyby za tebou šel kamkoli.“ Stephanie vstala z postele. „Zapomeňme na to všechno a pojďme se podívat třeba do Vily Borghese. Na Dana zapomeň.“

A zapomeň na Eigon.

Jess se smutně usmála „Tak jo. Moc ráda“

Když Stephanie odešla, stála ještě chvíli bez hnutí a pak po špičkách přešla ke dveří a otočila klíčem. Za okamžik zavřela i okno, zatáhla závěsy a vlezla si do postele. Nevadilo jí, jak je horko. Věděla jen, že okno otevřené nenechá.

O pár hodin později se probudila. Přesně v půl třetí ráno někdo klepal na okno. Když k němu přešla a vykoukla mezi okenicemi, nezahlédla nic než vlastní obraz ve skle.

Strávili den ve Víle prohlídkou Galerie Borghese a procházkou v okolních zahradách a parcích. Když se v pozdním odpoledni vydali k domovu, zaostávala Jess stále více za ostatními. Bylo to tady. Měla stále intenzivnější pocit, že vila, v níž žila Eigon, se musela nacházet někde v těchto místech. Nezbylo tu žádné poznávací znamení, nic, podle čeho by se mohla řídit, jen stále vtíravější dojem, že právě tady býval Eigonin domov. Jess se zastavila a chvíli se rozhlížela. Do vlasů jí vál teplý větřík. Byl až nepříjemně vlhký a takřka se nedalo dýchat. „Eigon?“

Byla tu někde mezi stromy? Jess se otočila a odhrnula si vlasy z očí. Pozorně si prohlížela park a pátrala po známkách života. Ještě před chvílí se tu mezi stromy s křikem honila skupinka dětí. Teď byly pryč. Jess slyšela jen šumění větru v korunách blízkých pinií. Pak i tenhle zvuk utichl a ona zůstala obklopená naprostým tichem.

Julie!

Ten hlas přicházel odkudsi zdálky. Julie! Kde jsi? Neschovávej se!

Jess tiše stála a pokoušela se zjistit, odkud ten hlas přichází. Prosím tě, neschovávej se mi. Nenávidím tu hru! Prosím tě, kde jsi? „Eigon?“ zavolala Jess nahlas.

„Jess! Jess! Co je to s tebou?“ Náhle byla vedle ní Stephanie. Chytila ji za rameno. „Proboha, Jess! Prober se! No tak!“

Jess na sestru chvíli nechápavě hleděla a pak zavrtěla hlavou. „Já nespím,“ ohradila se dotčeně. „Zdálo se mi jen, že slyším někoho volat. Promiň. To vedro mě zmáhá.“

„Kim tvrdí, že tady někde poblíž bychom si mohli koupit zmrzlinu.“ Stephanie hleděla Jess upřeně do tváře. „Volala jsi Eigon!“

Jess pokývala unaveně hlavou. „Měla jsem dojem, že tu někde je. V těchhle místech možná kdysi stávala jejich vila. Tohle místo je něčím zvláštní. Má atmosféru.“

Will s Kim se zastavili ve stínu starého platanu asi padesát metrů před nimi. Ohlíželi se a čekali.

„Nic jim neříkej“ prosila Jess a pohlédla vážně na Stephanii. „Mysleli by si, že jsem blázen.“

„Ne, neřeknu. Šli jsme asi nějak moc daleko. Dáme si drink nebo zmrzlinu a pak si zavoláme taxíka. Netrap se, Jess.“ Stephanie se na ni povzbudivě usmála a vyrazila za ostatními. Jess se ohlédla přes rameno. Teď už zase viděla skupinku hrajících si dětí a slyšela jejich křik. Nebyly vůbec daleko. Jak je před chvílí mohla nevidět?

# * *

Eigoninou první opravdovou družkou se stala neteř Pomponie Graeciny, živá a půvabná Pomponia Julia, a teď se dokonce do jejich domu přistěhovala natrvalo. V zimě jí zemřela matka, ostatní její bratři a sestry byli mnohem starší a Julia si v otcově přísně vedené domácnosti připadala opuštěná. Možnost bydlet u přítelkyně Eigon ji naplňovala radostí, i když Cerys už tak nadšená nebyla. Julia měla na její dceru špatný vliv. Tato bystrá, krásná a inteligentní dívka byla zároveň od přirozenosti rebelka, dokonalá protiváha vážného prostředí, v němž Eigon jako jediné dítě svých rodičů a jediná Melinova žačka vyrůstala.

Melinus zavedl přísný řád a každý den Eigon učil. Každou informaci jí vždy trpělivě opakoval, dokud ji po něm nedokázala slovo od slova opakovat. Nikdy ji nenechal psát, a tak jí cvičil paměť a ona hltala každou kapku jeho moudrosti, o kterou se s ní podělil. Jejím jediným dalším pravidelným zaměstnáním byla hra na lyru a zpěv. Měla jasný, čistý hlas, který jejímu otci přinášel úlevu a potěšení a každému jinému, kdo ji slyšel, rozdával radost. A Eigon zpívala často, dokonce i tehdy, když se sama procházela v zahradách.

A tam také občas slýchala volání své sestry. Její hlas přicházel z velké dálky a byl sotva slyšitelný. Glads si ještě stále hrála v horách, hledala ztracenou rodinu a pořád čekala, že se všichni vrátí. Eigon se snažila dosáhnout k ní v myšlenkách, ujistit ji, že na ni nezapomněla, ale Glads ji zřejmě nikdy neslyšela a Eigon si kvůli tomu připadala stále osamělejší. Tu samotu nemohla sdílet ani se svými rodiči.

Otcova choroba se neustále zhoršovala. Toho podzimu jej opět sužovaly opakující se horečky, jež mu braly životní sílu. Matka mu dlela stále nablízku a Melinus se radil s římskými lékaři, co dělat, aby se Caradoc cítil lépe a mohl jít navštívit císaře, který se stále netrpělivěji dožadoval jeho služeb i vděku za velkorysé gesto, jímž daroval celé jeho domácnosti život. Caradoc čas od času sebral sílu a vyšel ven do zahrady, kde se posadil k fontáně a naslouchal zpěvu vody a ptactva A někdy zatoužil i po hudbě, a pak volal dceru, aby jej přišla obveselit hrou na lyru a zpěvem. Cerys se postarala, aby měla Eigon dvě či tři družky, s nimiž by si mohla hrát a mluvit Portii, Julii či Octavii avšak Eigon se většinou nejraději vytratila do zahrady a procházela se podél geometricky uspořádaných záhonů plných bylin, které ji fascinovaly svou symetrií. Takové zahrady přírodu zkrocenou a vtěsnanou do rovných linií doma nikde neviděla. Dotýkala se těch rostlin a hovořila s nimi a soucítila s nimi, neboť v hloubi duše spatřovala v jejich osudu cosi, co jí připomínalo její vlastní úděl. Zamilovala si tyto krásné záhony plné léčivek levandule, šalvěje a rozmarýnu a byla mezi nimi šťastná, avšak trápilo ji, že nesmí do města. Vanul-li odtud vítr, slýchala vzdálený rachot a křik, cítila jeho pachy. Také na ně dohlédla z kusu skály hned za kamenným plotem na konci zahrady a musela připustit, že jí někdy nahání strach, avšak byla zvědavá, tak strašně zvědavá, jak vypadá svět, který je tam za zdí. Toužila ho poznat.

Paní Pomponia navrhla, že by ji dívky mohly ve městě navštívit, avšak Cerys to odmítla. Ostatní děvčata mohla jít, její dcera ne. A Eigon věděla proč. V ulicích se tam toulá muž, který je znásilnil, a ten se může cítit bezpečně jedině tehdy, pokud bude mít jistotu, že jej Eigon nikdy nebude moci identifikovat. Musel by ji zabít.

* * *

Byla to nuda a Julia vymyslela plán. „Jdeme ven. Všechno jsem zařídila. Flavius na nás počká s koňmi venku u brány a pojede s námi. Vyrazíme do města.“ Eigon zavrtěla hlavou. „Já nemůžu.“

„Proč ne?“ Julia ji chytila za ruku. „Nechápu, proč bys nemohla. Vím, že ti to matka zakázala, ale ona není císař a ty nejsi žádný vězeň. Můžeš si jít, kam chceš! No tak, Eigon! Dole ve městě je toho tolik k vidění. Tvoje matka se to nedozví. Budeme zpátky, dřív než se po tobě začne shánět.“ To byla krutá narážka. Eigon věděla, že by si matka nevšimla, kdyby byla pryč celý den a třeba i celou noc. Cerys měla na dceru stále méně času. Všechen trávila u svého chřadnoucího manžela, nebo ve snech a vzpomínkách na svou vzdálenou vlast, kde mívala tři malé děti, které se smály, hrály si a držely se jí za sukně, a kde byla svobodná. Julia vzala Eigon za ruku. „Jestli nepojedeš, pojedu sama“

„To nemůžeš! Není tam bezpečno.“

„Jistěže je tam bezpečno. Vždycky jdu jen na trh. A dokud jsou s námi otroci, nemůže se nám nic stát. Melinovi nic neříkej. To on tě pořád zaměstnává samými nudnými věcmi. Moc to s tím učením přeháníte.“ Juliino vzdělání bylo jen útržkovité. Měla skvělou paměť a milovala vyprávění a poezii. Často se účastnila Eigoniných lekcí, ale když začalo být učení příliš mnoho nebo bylo těžké, odkradla se po špičkách pryč. Nebavilo ji rozmlouvat o astronomii a dějinách či právu nebo o rituálech vzývání bohů. Nechtěla se naučit základům medicíny, ani studovat vlastnosti léčivých bylin. Květiny tu podle ní byly pro své vůně, hvězdy k dívání a jednoho dne snad i proto, aby se pod nimi líbali milenci. Byla mladá a zdravá. A našla někoho, s nímž mohla flirtovat – Flavia, syna správce vily, Aelia Melina se navíc i tak trochu bála. Třebaže se oblékal jako domácí sluha, vyzařovala z něj moc a autorita, které ji děsily; cítila, že její lehkovážnost a koketerie se mu nelíbí, a nepochybovala, co by si asi pomyslel o jejich výletu do města. „Tak pojď. Jen na pár hodin. Nic se nám tam nestane, slibuji.4’

Eigon zavrtěla hlavou. „Už jsem ti řekla Nemůžu.“

„Nemůžeš, nebo nechceš?‘4 Julia přivřela oči modré jako len a ostře na svou družku pohlédla „Bojíš se?“

„Ne, nebojím.“ Ode dne, kdy přijeli do Říma, uplynuly již tři roky, avšak jí to někdy připadalo jako třicet. Události, jež matku vyprovokovaly k jejímu varování, se odehrály už dávno a zůstaly pohřbeny tak hluboko v její duši, že už se jí nevracely ani v nočních můrách. Eigon se vzdala

Jakmile následujícího dne skončilo Eigonino učení, vyplížily se dívky zahalené do plášťů z brány vily. Strážci dostali úplatek za mlčení, s mrknutím oka se významně zahleděli do modré oblohy a dívenky se s hihňáním rozběhly tam, kde už na ně ve skrýši za hustým křovím čekal hezký Flavius se dvěma otroky a koňmi.

Eigon už celé věky neseděla na koni, avšak jízda je umění, které se nezapomíná. S lehkostí se uvelebila v římském sedle a její strach i pocit viny, že neuposlechla matku, nahradilo příjemné vzrušení. Nevadilo jí ani, že Julia a Flavius se okamžitě začali věnovat jeden druhému a ona zůstala stranou. Bylo toho tolik, na co se mohla dívat! Cesta procházející lesem se brzy napojila na dlážděnou silnici rovnou jako pravítko a svažující se z kopce k městské bráně. Vládl tu čilý ruch. Eigon nestačila pozorovat jezdce a povozy, káry naložené ovocem a zeleninou ze zahrad a sadů, pěší poutníky, a dvakrát dokonce zahlédla nosítka nesená otroky, s okénky zastřenými záclonami proti prachu.

Vjeli do města, zanechali koně v hostinci nedaleko brány a vydali se pěšky na tržiště.

Julia chytila Eigon za ruku. „Podívej! Není to úžasné? Vzala sis peníze?“ Eigon zavrtěla hlavou. Neměla peníze.

„Nevadí. Já ti nějaké půjčím. Pojď, podíváme se. Někde tady blízko sídlí zlatník, ke kterému chodí moje teta Dělá ty nejkrásnější šperky.“

Ulice byly úzké a rámus mezi vysokými budovami ohlušující. Všude se ozýval křik pouličních prodavačů, lidé hlasitě rozprávěli, smáli se a volali na sebe, štěkali psi, po dláždění rachotily dvoukoláky. Eigon se držela Julie za ruku. Bylo to fascinující. Všechny ty vůně a pachy. Některé příjemné, jiné už méně. Ten shon a hluk. Když konečně dorazili k malé brance vedoucí do úzkého dvora v uličce zlatníků a šperkařů, Eigon se ulevilo. Tam se otroci Dimitrius a Volpius posadili na kamennou lavici a Flavius zavedl dívky dveřmi do domu, kde zlatník provozoval svoje řemeslo. Vešli. Muž zvedl hlavu a očividně ihned Julii poznal. „Přichází s tebou i paní Pomponia Graecina, děvče?“

Julia zavrtěla hlavou. Kapuce pláště se jí svezla z hlavy a obnažila černé kudrnaté vlasy svázané šarlatově rudou stuhou. „Přivedla jsem svou přítelkyni Eigon. Chci, aby si tu vybrala něco pěkného. Připíšeme to pak na tetiččin účet.“

Zlatník se jí zahleděl pátravě do tváře. Byl to menší podsaditý muž středních let, s tváří zbrázděnou hlubokými vráskami a veselýma hnědýma očima, které lehce prohlédly dívčinu nevinnost. „Ví paní Pomponia Graecina, že má věnovat téhle mladé paní dar?“

Julia se snažila vypadat světácky, avšak příliš se jí to nedařilo. „Ne. To ne. Ale určitěji to nebude vadit.“

„Jak si mohu být jist, že jí to nebude vadit?“

„Ach, odpusť, pane,“ vložila se do věci Eigon, celá na rozpacích. „Já nic nechci. Jen bych se ráda podívala.“ To již bloudila zrakem po brožích, prstenech i náušnicích rozložených na blízkém stolku. Za přepážkou rozdělující místnost na dvě části seděl zlatníkův tovaryš, tak hluboce soustředěný na práci s různými kladívky, šídly, kleštěmi a kleštičkami, že ani nezvedl hlavu.

Zlatník se na dívky usmál a pozvedl obočí směrem k Flaviovi, který zůstal stát u dveří. „A zase tě doprovází tenhle mladý muž. Nu, mladý pane, našetřil sis dost, abys své paní mohl koupit dárek?“

Flavius se začervenal. „Ještě ne, pane,“ zamumlal. Zahanbeně se otočil a zahleděl se do dvora. Dimitrius a Volpius se nakonec usadili u stolu, kde ležela hrací deska a kostky pro obveselení čekajících lidí. Manželé a milenci pak budou jistě méně honit své ženy pryč od šperků a cetek v dílně. Flavius se posadil k mužům a za pár okamžiků na děvčata úplně zapomněl.

Eigon pohlédla na Julii, kterou Flaviovy rozpaky očividně nevyvedly z míry. „To není správné, takhle ho zkoušet,“ zašeptala. „Neměla bys ho sem vodit.“ Cítila, jak si hoch připadá trapně. Bylo to skoro jako fyzická bolest. Usmála se omluvně na zlatníka. „Odpusť, že jsme sem přišly jen tak, aniž si chceme něco koupit,“ pronesla tiše. „Julia tolik dychtila ukázat mi krásu tvých šperků, že si neuvědomila, jak je pro tebe důležité je prodat. Připravujeme tě o čas.“

Zlatník zvážněl a pozorně se jí zadíval do tváře. Jeho zákazníky obvykle ani v nejmenším nezajímalo, zda jej připraví o čas anebo jestli na jeho zboží vůbec mají peníze. Povzbudivě se na ni usmál. „Někdy stačí, obdivuje-li práci tvých rukou někdo, kdo má na ni oko, a já cítím, že ty máš smysl pro krásu.“ Zavolal na otroka uvnitř domu a ten jim přinesl džbánek šťávy z granátových jablek. „Mám tu soubor ornamentů přejatých z tradičního umění Galů.‘4 Už před chvílí si povšiml keltské spony na jejím plášti, načervenalých proužků v jejích vlasech i zvláštního vybarvení – Pomponia Graecina byla známa láskou ke šperkům, které si přivezla ze vzdálené provincie Británie, kde byl její muž guvernérem; možná že součástí sbírky upomínkových předmětů paní Pomponie je i tohle děvče či jeho rodiče. „Podívej.“ Poodešel do zadní části dílny a z řady košíků na poličce vybral několik šperků. „Keltští šperkaři a kovotepci jsou lepší než všichni zdejší řemeslníci a já jim svými pokusy napodobit jejich styl vzdávám poctu.“ Na malém dřevěném tácu ležely prsteny a brože se spirálovými ornamenty a mezi nimi se objevila i hlava nebo tělo zvířete. „Jsou nádherné,“ usmála se Eigon, vzala do ruky jeden drobný stříbrný prsten a podržela si ho před očima.

„Zkus si ho!“ Julia ji s úsměvem pozorovala. Pak vybrala z tácu jiný. „Ne. Tenhle si vyzkoušej! Je zlatý a mnohem hezčí.“

Eigon pohlédla na zlatníka a viděla, že ji stále pozoruje. Chápavě se usmál, když zavrtěla hlavou. „Je nádherný.“ Nedokázala skrýt touhu v hlase. „Ale pro mě až příliš bohatě zdobený.“

„Eigon!“ zvolala dotčeně Julia. „Jsi dcerou krále! Co by pro tebe mohlo být moc bohatě zdobené?“

„Ach, myslím, že jsem uhodl, kdo jsi, mladá paní. Dcera slavného Carataka!“ Zlatník pokýval hlavou. „Byl jsem tam, v davu, když císař tehdy dal tvému otci svobodu.“

Eigon položila prsten. „Jsme stále vězni. Máme vše, jen ne svobodu.“ Smutně se na muže pousmála. Připomněl jí den, na který by nejraději zapomněla „Můj otec je příliš chorý, než aby dokázal vyjít z domu. Matka od něj nemůže odejít. A mě všichni pokládají za dceru Říma. To není svoboda“ Obrátila se ke dveřím. „Děkuji ti za tvou pohostinnost, ale už musíme jít, než mě začnou hledat.“

„Eigon!“ zavolala za ní rozladěně Julia, ale dívka už vycházela do dvora. Všichni tři muži se zvedli a vstoupili do ostrého slunce. „Eigon, počkej! Není kam spěchat. Tvoje matka si ničeho nevšimne, i když budeme pryč celé odpoledne.“ Ale bylo pozdě. Eigon už vycházela branou do ulice.

Julia pohlédla na zlatníka „Odpusť. Nevím, co to do ní vjelo.“

Zlatník se zasmál. „Má svou hrdost, Pomponie Julie. V tom to je. A možná na tom není vůbec nic špatného.“ S povzdechem se obrátil a vykročil zpátky do dílny. Něco ho napadlo.

Cestou nazpět přes tržiště Julia chytila Eigon pod paží. „Copak se ti tam nelíbilo?“

„Líbilo se mi tam moc,“ odpověděla Eigon. „Tak proč jsi tak brzy odešla?“

„Neměla jsem mu čím zaplatit, Julie, proto. Moc ráda bych si koupila některý z těch šperků, ano, ale nechci dlužit peníze tobě ani tvé tetě, a už vůbec ne jemu. Nepotřebuji šperky. Mám jich dost.“

„Nemáš. Máš jednu brož, pár náramků a dětský prstýnek,“ zvolala Julia „Takový, který si můžeš nasadit už jen na malíček!“ Vtom do ní vrazil nějaký muž, který spěchal kolem. Náraz byl tak silný, že se Julia zapotácela a málem upadla na špinavou zem. Flavius byl okamžitě u ní a chytil ji kolem ramen, aby ji chránil. Oba otroci rázem vytáhli zpoza opasků nože.

„Hlupáku!“ rozkřikl se za tím člověkem Flavius. Pak se starostlivě obrátil k Julii. „Není ti nic?“ Julia zděšeně zavrtěla hlavou.

Eigon sledovala toho muže pohledem. Viděla, jak se zanořil do davu a v mžiku oka zmizel z dohledu. Seběhlo se to tak rychle a nečekaně! Eigon si v té chvíli uvědomila, jak snadné je dostat se do jejich bezprostřední blízkosti. Chrání je sice tři muži, ale přesto jsou zcela bezbranné. Bezděky se chytila Julie za ruku a všichni zamířili zpátky ke koním. „Bojíš se?“ zašeptala. Stále ještě bloudila zrakem po zástupech.

Julia zavrtěla hlavou. „Nic se nestalo. Nebyl to zloděj. A jestli byl, tak utíkal od někoho jiného.“ Přitáhla si plášť k tělu. „Takové věci se stávají!“

„Ano?“ Eigon se nervózně rozhlížela. V dálce pochodoval vzorně seřazený oddíl vojska z centra směrem ke kasárnám za hradbami. Zahnul přes náměstí s tržištěm a zmizel z dohledu v jedné z úzkých ulic. Ještě dlouho poté, co zmizel, bylo slyšet klapot okovaných vojenských sandálů.

„Neviděl tě! Určitě tě neviděl.“ Jess mluvila ze spaní. Rukou křečovitě svírala lem tenké pokrývky. Ve snu sledovala malou skupinku jezdců, která konečně dojela na místo. Obě dívky sklouzly ze sedel a spolu s Flaviem vběhly do vnějšího dvora vily, zatímco otroci odváděli koně. „Už nechoď ven. Je to příliš nebezpečné!“

Po velkých dlažebních kostkách se plazily dlouhé stíny a voněly tu pinie stínící nádvoří vily zvenčí od cesty. Nikdo neviděl tři provinilce plížící se domů a rozprchávající se do svých pokojů smýt z těla prach z cesty. V domě vládlo hluboké ticho. Eigon vklouzla do čisté tuniky, rozčesala si vlasy, svázala si je stuhou a vyklouzla ven podívat se po rodičích. Otec ležel na pohovce vedle fontány ve stínu fíkovníku a zdálo se, že spí. Cerys seděla vedle něj a předla

„Mami?“ zašeptala Eigon.

Cerys vzhlédla „Kde jsi byla?“

„Usnula jsem v sadu. Je tu hrozné vedro.“ Lehce se začervenala. Bylo jí nepříjemné lhát, ale matka nic nepostřehla. Zdálo se, že ji odpověď uspokojila

Pohlédla na svého muže. „Otec dnes většinu dne prospal.“ Ve tváři měla vepsánu starost.

„Co říká Melinus?“

„Zkouší nový lék. Takový, který by srazil horečku. Je mrzutý, že tu nemůže najít ty pravé byliny. Říká, že potřebuje jednu, která roste jen v horách u nás doma.“

Eigon sevřela rty. Matka se zřídkakdy zmínila o jejich starém životě ještě před římským vyhnanstvím. Jako by tu dobu vymazala ze své paměti. „Zeptal se lékaře, který dochází do Aeliovy rodiny? Flavius si ho chválí. Dochází k nim, kdykoli kdokoliv z jejich rodiny stůně.“ Nedodala už, že v Melinovi Flavius vidí jen kouzelníka, který vzbuzuje strach.

Cerys stáhla obočí. „Řekl mi jen to, že prý mám obětovat u oltáře Febris.“

„A ty v tu římskou bohyni nevěříš, vid?“ Eigon se usmála. Šla, posadila se na okraj otcovy pohovky a vzala jej za ruku. Mocný válečník se stal pouhým stínem sebe sama. Na rameni a na šíji mu vystupovaly jizvy. Byl slabý a bledý. Otevřel oči pohlédl na dceru.

„Ona se modlí ke každé bohyni uzdravování, jaká existuje,“ řekl láskyplně. Hlas měl zastřený. „Obávám se ale, že naši bohové nás z takové dálky neslyší. Potřeboval bych tu druidku, jakou byla Gruoch, která mě ošetřovala, když jsem byl hostem Cartimanduy.“ Hlas mu zhořkl. „Měla znalosti a dovednost bohyně. Melinus je dobrý, avšak postrádá jemnocit rozeného léčitele, a jak říká matka, nedokáže v tomto podnebí nalézt ty pravé byliny.“ Protáhl se a zamručel bolestí.

„Chudáčku.“ Eigon se sklonila a políbila otce na čelo.

Usmál se. „Ty v sobě ten jemnocit máš, moje dcero. Popros proto Melina, ať tě naučí něčemu ze svého umění.“ Zavřel oči a povzdechl. „Kdyby se Melinus zapsal v Římě jako lékař, získal by svobodu i římské občanství. Je pro nás požehnáním, že se rozhodl zůstat s námi. Uč se od něj, Eigon. Co nejvíc můžeš, dítě. A teď,“ znovu sykl bolestí, jak se ztěžka převracel na druhý bok, „mi zazpívej. To mi vždycky přinese úlevu.“

Eigon u něj nějakou chvíli seděla a zpívala mu, než znovu upadl do neklidného spánku. Pak vstala a vrátila se do domu. Matka si tedy nevšimla, že byla pryč.

V atriu narazila na Julii. Spolu s ní tu byla i Pomponia Graecina

„Buď zdráva, Eigon. Slyšela jsem, že jste dnes odpoledne zavítaly k mému oblíbenému zlatníkovi.“

Eigon rychle pohlédla na Julii. Zlobila se, že vyzradila jejich tajemství, ale Julia jen pokrčila rameny. „To jí prozradil zlatník.“

„Já jsem vás nešpehovala, děti,“ řekla Pomponia s úsměvem. „Šla jsem k němu jen vybrat dar pro jednu svou přítelkyni, která zítra oslavuje narozeniny. A on mi pověděl, že jste před chvílí odešly. Já se na vás nezlobím. Myslím, že to je báječné, že jste se konečně dostaly ven.“ Usmála se na Eigon. „Líbilo se ti ve městě?“

Eigon přikývla. Strach, který prožily, se už rozplynul do stínů.

„A obdivovala jsi zlatníkovu zručnost?“

Dívka znovu přikývla „Je skoro tak dobrý jako šperkaři u nás doma.“ Nevzpomínala si na britské šperkaře. Nevzpomínala si už skoro na nic, avšak obě dívky takto nejednou spolu v dobrém zažertovaly na adresu jejích barbarských kořenů.

„Takže bys takovým šperkem nepohrdla, kdyby ti ho někdo nabídl jako dar?“

Eigon se zasmála „To vskutku ne.“

„Tak to je dobře, protože pro tebe mám dárek.“ Pomponia sáhla do malého košíku, který předtím položila na obrubník fontány, a vytáhla z něj malý balíček zabalený v plátně.

Eigon jej uctivě přijala „To jsi neměla dělat, paní Pomponie!“ Uhodla již, co to bude. V dlani jí ležel prsten, jejž tak obdivovala a který tak zdráhavě odložila

„Ale to víš, že měla, dítě! Zasloužíš si trochu radosti. Vždyť jsi tu celé dny zavřená s churavějícím otcem a přísným učitelem, který sleduje každý tvůj krok. Nasaď si ho, ať vidím, jak ti sluší.“

Padl jí dokonale. Chvíli ho všechny tři ženy obdivovaly a Eigon se opět zářivě usmívala

„Jak je otci, dítě?“ zajímala se paní Pomponia.

„Moc dobře ne. Horečka se vrací a bolí ho jizvy. Melinus se domnívá, že uvnitř zranění bují nějaká infekce.“ Melinus si dobře uvědomoval, že ho tu srovnávají s druidkou, která jeho pána ošetřovala Brigantii, a že to srovnání pro něj není příznivé. Byl stále pevněji přesvědčen, že nemoc je výsledkem nějakého kouzla té ženy, které má způsobit, že se slabost v budoucnu bude vracet a srazí krále Caradoka na kolena

„Otec má za to, že bych se měla učit léčitelství,“ pokračovala Eigon. Na okamžik ji zaujal lesk zlata a ona podržela ruku před sebou a hleděla na šperk zářící v posledních paprscích zapadajícího slunce. Bylo bezděčné ženské gesto, které Pomponia láskyplně kvitovala.

„A ty cítíš, že bys chtěla léčit?“ zeptala se.

Eigon přikývla „Někdy mívám nutkání položit dlaň otci na čelo a vytáhnout z něj bolest. Vím, že mám v rukou sílu, ale nevím, jak ji používat. Melinus mi předal některé své vědomosti o bylinách a o tom, jak je sbírat, když jsou hvězdy, měsíc a slunce nejsilnější. Ví, že mě léčení zajímá.“

„A ona je v tom opravdu dobrá,“ vložila se do věci Julia „Když mě bolí hlava, dovede tu bolest zahnat. Má chladivé ruce. Ty poručí zlým duchům, kteří mě sužují, aby vystoupili z těla“

Pomponia Graecina pozvedla obočí. „Netušila jsem, že tě sužují zlí duchové, Julie. Víš jistě, že to nejsou duchové lenosti?“

Julia se rozesmála „Já nejsem líná!“

„Bolesti hlavy ji trápí každý měsíc,“ ozvala se Eigon. „Všimla jsem si, že přicházejí pravidelně a jsou velmi silné. Takový už je úděl ženství.“

Pomponia Graecina užasla. „Toho sis všimla sama?“

Eigon se zasmála ,,O něčem takovém bych přece s Melinem nerozprávěla! Ale objevila jsem směs bylin, která přináší úlevu. Rostou přímo tady, na našich záhonech, a Julii vždycky pomohou.“

„Stejně jako tvoje ruce.“

Pomponia Graecina se zamyslela ‚Jestli s tím tvůj otec bude souhlasit, popros Melina, aby s tebou lékařství probral podrobněji,“ řekla „Uvědom si ale, že on je učenec, filozof, který studuje vlastnosti léčivých rostlin, avšak nemusí být nutně tím, kdo je dovede používat. Tohle umění si žádá cit. On je přísný muž.“ Pomalu pokývala hlavou. „Modlíš se ještě ke svým bohům, Eigon?“

Eigon přikývla „Ale tatínek si myslí, že naše modlitby neslyší. Jsou moc daleko, a tak se modlím k bůžkům tohoto domu a k bohyni Febris, aby mu vrátila zdraví, ale asi se modlím špatně a bojím se, že ani oni mě neslyší.“

Pomponia Graecina zavrtěla hlavou. „Bohové člověka slyší, ať jsou kdekoliv, Eigon. Jsou-li tví bohové všemocní, modli se k nim, tak jako to dělám já.“ Usmála se. „Přišla jsem na to, že vaši britští bohové jsou silní. Proč myslíš, že jsem vzala Melina s sebou? Naučil mě jejich jména a pověděl mi, proč bych se ke každému z nich měla modlit. Sídlí v horách a řekách Británie a Galie, ale jejich moc zasahuje do celého světa“

„Nehádají se ale s bohy Říma?“ Eigon se posadila na obrubník fontány. Obočí měla stažené, jak se soustředila

Pomponia Graecina pokývala hlavou. „Tohle musíš probrat s Melinem. Řím je místem, kde se setkávají všichni bohové. Řečtí, egyptští, židovští, bohové severní Afriky i ti ze zemí při Hedvábné stezce. Ti všichni tu mají své svatyně a lidé je vzývají po svém. Každý z nás se musí obracet ke svým bohům. Řím přijal za svůj názor, že lidé musejí mít právo svobodně vyznávat své vlastní bohy, pokud to neohrozí jejich věrnost císaři.“

„Který je sám bůh,“ pověděla Eigon tiše. „Věříš tomu?“ Vzhlédla zpod řas k Pomponii.

Pomponia se usmála „Císař a já se neshodneme v mnoha věcech,“ odpověděla „On ví, že se ho nebojím.“

„Ani ho neuctíváš.“ Eigon pozvedla zrak.

Pomponia potřásla hlavou. „Takové řeči jsou nebezpečné, Eigon, dokonce i pro mne. Soustřeď se na své léčení a modli se k bohům, kteří ti naslouchají. A teď už dost. Půjdu navštívit tvou matku.“

Julia, která se při tomto rozhovoru o bozích a císaři nudila, se pohroužila do vlastních myšlenek, ale když viděla, jak se její teta zvedá, ožila „Doufám, že nepovíš Eigonině matce, že jsme byly ve městě?“ otázala se s úzkostí.

„Nic jí nepovím,“ odtušila Pomponia s úsměvem. „Ale až se příště rozhodnete si vyrazit do města, musíte se přijít podívat i za mnou. Obě.“

Julia se dívala, jak teta odchází. „Doufám, že to s tím léčitelstvím nemyslíš vážně!“

„Proč ne? Když cítím, že to je pro mě ta správná cesta?“

„Protože to je nuda Ty se přece chceš vídat se zdravými lidmi, a ne s nemocnými!“

„Máš tím na mysli mladíky?“

„Jistěže mladíky.“ Julia se zachichotala „Neříkej, že tě nezajímají.“

Eigon zavrtěla hlavou. „Ještě jsem nepotkala nikoho, kdo by mě zajímal, Julie. Možná nejsem stvořena pro manželství. Mí rodiče se mnou o něm nikdy nemluvili.“

Rodiče se nikdy ani slovem nezmínili, že by to měl být její úděl. O jejím údělu vůbec nemluvili.

Julia teatrálně povzdechla „Odkdy dívky čekají, až jim jejich rodiče řeknou, aby se zamilovaly?“

„Tvůj otec by souhlasil, aby se Flavius stal tvým mužem?“ zeptala se Eigon.

„Samozřejmě že ne. Je to jen syn svobodného Římana Otec mě pravděpodobně předurčil nějakému starému vdovci, jehož pozemky sousedí s našimi.“ Julia pohodila hlavou. „V tom případě jsem odhodlaná si do té doby co nejvíc užít. Jestli nás teta pozvala na návštěvu, chtěla bych se k ní podívat co nejdřív.“

Eigon zavrtěl hlavou. „Je to tam o strach.“

„O strach!“ pohlédla na ni s despektem Julia „To myslíš toho člověka, co do mě vrazil? Vždyť se nic nestalo. Pochybuji, že si nás vůbec všiml. Soustředil se jen na to, aby co nejrychleji zmizel. Pravděpodobně něco ukradl. Nebuď hloupá. Navíc půjdeme-li do domu tetina manžela, Aula Plautia, budeme v naprostém bezpečí. Žijí na Palatinu poblíž císařské rezidence, v krásném domě, kam chodí spousta známých a příbuzných, a taky hezcí mladí hudebníci. Můžeš se před nimi blýsknout tím novým prstenem a předvést jim své krásné vlasy, a okouzlíš, koho budeš chtít.“

Eigon věděla, že bude těžké odmítnout. Pomyšlení na to, že dům stojí nedaleko císařské rezidence, a tudíž v dohledu císařské gardy, ji v té chvíli ani na mysl nepřišlo.

Namísto toho se rozhodla vyhledat Melina. Požádá ho, aby ji začal ještě téhož dne učit léčitelskému umění.

XIV.

Jess se ve spánku neklidně převracela. V jejím snu zbývalo pouhých pět dnů do úplňku. Měsíční světlo rozlévající se v zahradách vrhalo dlouhé stíny před Eigon mířící k rybníčku s košem pod paží a nůžkami v ruce. Šla trhat rákos a sama pro sebe se usmívala. Melina její prosba potěšila. Zítra odloží pro danou chvíli vše, co měli v plánu se učit, a začnou se zabývat tou částí dávného druidského učení, které se nazývá lékařstvím.

# * *

Z Vily Borghese se domů vrátili pozdě a teď seděli na polštářích před DVD s talíři špaget na kolenou a odolávali večernímu horku, dokud Jess jako první nepřiznala, že je unavená, a neodešla spát. Jen co se za ní zavřely dveře, natáhla se Kim pro dálkový ovladač a vypnula televizi. „Jak myslíte, že jí je?“

„Fajn,“ řekla okamžitě Stephanie.

„Žádná zmínka o tom, že ji Dan pronásleduje, nebo tak?“

Stephanie zavrtěla hlavou.

„A co o Eigon a Římanech?“

Stephanie zaváhala. Kim na ni ostře pohlédla „Myslela jsem si to. Když jste se vy dvě na zpáteční cestě zdržely kus za námi, vypadala opravdu divně.“

„Mluvila o historii,“ bránila sestru Stephanie. „Zajímá se o ni. To jí přece nemůže mít nikdo za zlé. Mně taky historie zajímá. Ostatně, právě v mém domě ve Walesu to všechno začalo. I já bych chtěla vědět, kdo byla Eigon a co se s ní stalo. Spousta racionálně uvažujících lidí věří v duchy.“

„To nepopírám,“ zamračil se Will. „Jen si nejsem jist, že v ně věřím sám. Snažím se to pochopit. Lidé jako Carmella mají zřejmě jakousi intuitivní schopnost vidět věci, které ostatní lidé nevidí. Je snadné se jí vysmívat, že k tomu používá všechnu tu parádu tarot, mystický jazyk, nepřítomné výrazy.“ Ušklíbl se a zavrtěl hlavou. „Kim, ty máš Carmellu ráda, přivedla jsi ji mezi nás. Ty jí věříš?“

„Ano, věřím.“

„Víš to jistě?“

Kim pokrčila rameny. „Snad by bylo lepší říct, že jí chci věřit, a líbí se mi, jak vykládá karty.“

„Neměli byste tarot zlehčovat,“ ozvala se tiše Stephanie. „Je to prastarý systém archetypů plný symbolů a významů. A některé karty jsou neuvěřitelně krásné.“ Usmála se. „Chodila jsem do kurzu. V Londýně. Když jsem ještě studovala. Tehdy jsem si koupila první balíček tarotových karet. Pak další. Fascinovaly mě. Náš lektor nám vyprávěl o historii a filozofii a o mystických počátcích těch karet ve starém Egyptě nebo někde na Středním východě po Potopě světa anebo ve starém Římě v časech Herma Trismegista. Nikdo neví jistě, kde vlastně vznikly. A učil nás znát jejich symboliku i to, jak vyprázdnit mysl a číst ty karty na základě naší niterné moudrosti.“

„Takže ty víš o tarotu víc než Carmella!“ Kim na ni užasle pohlédla „Proč jsi nám to neřekla dřív?“

Stephanie zavrtěla hlavou. „Vykládám si karty jen pro sebe. Nikdy jsem to nedělala pro druhé. Někdy je používám k meditaci. Nevykládám je lépe než Carmella Jen jinak. Ona je naprosto přirozená. Řekla bych, že je to typ člověka, který je vykládal odjakživa. Naučila ji to její matka nebo babička či někdo takový.“

Kim se usmála „Babička. Mimochodem pravověrná katolička.“

Stephanie pokývala hlavou. „To proto, že nejsou zlé. Ale ať je to, jak chce, Carmella se dokáže naladit na kohokoli, kdo se jí na něco zeptá. Naslouchá jakémusi vnitřnímu hlasu.“

„Takže vy myslíte, že ten nebezpečný muž byl skutečný?“ vrátil Will debatu do věcné roviny.

„Jak to tak vypadá, tak ano.“

„Což nás vrací zpátky k Danovi.“

„Možná nemluvila o Danovi. V tom je ten problém. V interpretaci, nikoliv ve faktu samotném.“

„Myslím, že se pohybujeme v kruzích, Stephanie,“ řekl Will. „Nebudeš se zlobit, když budu následovat Jessina příkladu a půjdu si lehnout? I mě to vedro trochu zmáhá.“

Když odešel, nalila Kim Stephanii další sklenku vína „Přivezla sis s sebou nějaké svoje karty?“

Stephanie zavrtěla hlavou. „Já ani nevím, kde je mám. Někde založené na Ty Bránu.“

Kim vstala, přistoupila k příborníku, vytáhla balíček tarotových karet, které v onen první večer použila Carmella, a položila je před Stephanii. „Podívej se, co tam uvidíš.“

Stephanie zavrtěla hlavou. „Už jsem ti říkala, že je nevykládám.“

„Ne. Vytáhni si kartu. A medituj. O Jess.“

Stephanie vzala karty, promíchala je, přeložila paklík a obrátila vrchní kartu. Byl to král pohárů.

# # #

Jess se s leknutím posadila a chvíli zírala do tmy. Z dálky zaslechla první tiché zahřmění bouře. Vzbudilo ji snad to? Teď už jasně slyšela dešťové kapky dopadající na kamennou dlažbu nádvoří. V místnosti bylo strašlivé vedro. Odkopla pokrývku. V té chvíli osvítil okno blesk a v tom zlomku okamžiku zahlédla proti jeho světlu siluetu postavy. Vykřikla.

Ozvalo se cvaknutí a tiché zaškrábání a pak ticho, které rušily jen bubnující dešťové kapky. Natáhla se k lampičce a rozsvítila. Celá se třásla. Pokoj byl prázdný. Spustila nohy z postele, přešla k oknu a vyhlédla do tmy. Další blesk ozářil mraky na obloze. To stačilo, aby se ujistila, že i zahrada je prázdná. Vyklonila se a pátrala zrakem po cestičkách. Pak pohlédla na ruce. Byly mokré. Pak se podívala na podlahu. Zahlédla tam snad stopu, anebo to byl jen déšť odrážející se od kamenného architrávu dovnitř? Byla bosa, avšak otisk na dubových prknech podlahy připomínal tvarem podrážku boty mnohem větší než její noha.

„Jess?“ Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. „Jess, můžu dál?“

Do pokoje se vplížila Stephanie. I ona byla bosa, vlasy rozcuchané, jak vylezla z postele. Na sobě měla bavlněné pyžamo. Rozhlédla se. „Myslela jsem, že na někoho voláš.“

Jess se ušklíbla. „Asi jsem křičela ze spaní. Omlouvám se. Něco mě probudilo.“ Odmlčela se. Užuž chtěla říct, že v pokoji někoho zaslechla, ale rozmyslela si to. Otisk podrážky byl skoro suchý. Možná to ani nebyla podrážka. „Musel mě probudit ten hrom. A na podlahu napršelo.“ Vyklonila se, aby zavřela okenice. Vtom zahlédla na štěrkové cestičce dole postavu. Blesk jí ozářil tvář. „Dan!“ zašeptala

„Cože?“ Stephanie ji zaslechla „Jess, pro Boha živého! Dan je pryč.“ Přistoupila k oknu vedle ní a vyklonila se. „Kde? Nikdo tam není!“

Jess stiskla rty. „Já vím. Byl to jen stín.“

„Jsi blázínek.“ Stephanie ji vzala něžně kolem ramen. „No tak. Chceš, abych ti přinesla něco k pití?“

Jess zavrtěla hlavou. „Doufám, že jsem všechny nevzbudila.“

„Ne, jistěže ne. Můj pokoj je hned vedle a já jsem ještě nespala.“ Stephanie zamířila ke dveřím. Zastavila se. „Musíš přestat takhle pouštět uzdu fantazii, Jess. Uvolni se. Užívej si Říma. Dan už je dávno pryč.“

# # #

Následujícího rána Jess zaspala. Když si šla Stephanie do kuchyně pro kávu, nikde ji neviděla, ale nezahlédla ani Kim a Willa. Možná i je v noci probudila bouřka, která se už dávno vybouřila nad vzdálenými kopci. Obloha byla opět jasně modrá. Stephanie nasypala kávu do kávovaru, zapnula ho, usedla ke kuchyňskému stolu a vytáhla z kapsy mobil. „Megan? Jak se máš? Můžu tě poprosit o laskavost? Potřebovala bych zalít kytky v květináčích před domem.“

Megan ve svém velšském domě obrátila oči v sloup. Když ale odpovídala, nebyl v jejím hlase znát ani stín netrpělivosti. „Jistě. Zajedu tam a zaliju je. Jak se má Jess? Včera volal Rhodri. Říkal, že má o ni starost.“

Stephanie si nalila kávu a položila šálek na stůl. „Opravdu?“ zeptala se opatrně. „Říkal proč?“

Megan si dala načas, než odpověděla. „Je teď Jess v Římě s tebou?“

„Ano.“

„Pověděla ti, co se stalo?“

Teď bylo na Stephanii, aby opatrně volila slova. „Neříkala, že by se dělo něco zvláštního. Myslím, že se tam jen bála být sama. Že to tam pro ni bylo trochu strašidelné.“

„A přesto čekáš, že tam půjdu sama a budu ti zalívat kytky?“ opáčila Megan. „Ty by sis poradila s každým duchem, Megan,“ zasmála se Stephanie. „Ano, to bych si pravděpodobně poradila,“ odtušila Megan suše. „A možná i s kýmkoli dalším, kdo by se potloukal okolo.“

„Copak tam někdo byl?“ lekla se Stephanie.

„Myslím, že tam Jess měla jednoho nebo dva návštěvníky. Nebyla jsem tam. Odjela, ještě než jsme se vrátili domů.“

„Rhodri něco říkal?“

„Nic konkrétního.“

„Megan!“

„Říkal, že to není jeho věc.“

„Co nebyla jeho věc?“

„No, on to neupřesnil.“

Stephanie zaslechla, jak se otevírají kuchyňské dveře. Dovnitř nakoukla Jess. „Ahoj.“

„Megan, už musím jít.“ Stephanie se usmála na Jess a ukázala na konvici s kávou.

„Rhodri říkal, že se za tebou možná zastaví. Má ještě jeden koncert a pak už v Miláně končí. Chce se na zpáteční cestě zastavit v Římě.“

Stephanie nakrčila nos. „Dala jsi mu moje číslo?“

„Dala“ Stephanii neunikl Meganin pobavený tón. „Bylo mi totiž jasné, že ho moc ráda uvidíš.“

„Co se děje?“ zeptala se Jess, když Stephanie odložila mobil na stůl.

„Rhodri. Megan říkala, že se tu možná zastaví cestou z La Scaly. Myslím, že za ten jeho nečekaný zájem o naše aktivity vděčím tobě.“

„Nechápu proč. Pochybuju, že by mě chtěl ještě někdy vidět.“ Jess se zamračila „Kde jsou ostatní?“ zeptala se a usedla na druhý konec stolu s hrnkem kávy v dlaních.

„Tady jsme!“ Kim se zjevila ve dveřích za jejími zády, obtížená hnědými papírovými taškami. „Vyrazili jsme pro čerstvé rohlíky k snídani. Jak jste se vyspaly? Slyšely jste tu bouřku?“

Will se posadil vedle Jess. „Je ti dobře?“ zeptal se.

„Proč?“

„Protože jsi celá bílá.“

„Díky za optání.“ Trpce se pousmála a upřela zrak do šálku s kávou. „Jo, ta bouřka mě vzbudila“

Kim před ni postavila talíř. „Tady. Vezmi si rohlík. A máslo a džem. Věděla jsi, že tvá sestra umí vykládat tarot?“ Zabořila se do dřevěného křesla s područkami proti Jess a dychtivě se jí zahleděla do tváře., Je to opravdu bizarní. Ona je v tom lepší než Carmella.“

Jess pohlédla na sestru. „Vzpomínám si, že jsi kdysi dávno chodila do kurzu. Ale nikdy jsi mi neřekla, že se tomu věnuješ, Steph. Nemůžu tomu uvěřit.“

„Tak tomu nevěř!“ zamračila se Stephanie na Kim.

„Je to pravda,“ pokračovala Kim a nedbala toho, že ji Stephanie kopla pod stolem do nohy. „Včera večer mi to předvedla“

„A co jí karty včera večer řekly?“ zeptala se ironicky Jess a sevřela rty. „Že jsem se zbláznila?“

„Jess!“ ohradila se dotčeně Stephanie. „Jistěže ne.“

„Karta, která jí vyšla, byla táž, která vyšla Carmelle. Král pohárů,“ řekla Kim. „Divné, co?“

Jess se naježila. „Ničemu z toho nevěřím.“ Vstala. „Nemám hlad. Kafe mi stačilo. Jdu ven. Jestli se na dnešek nic neplánuje, myslím, že si půjdu udělat nějaké skici. Popustím trochu uzdu své fantazii. Najdu si nějakého římského ducha nebo hned dva.“ Zamířila ke dveřím. „Uvidíme se večer.“

Venku před domovními dveřmi ji dohnal Will. Vzduch na ulici byl po bouřce čerstvý a čistý a bylo i mnohem chladněji. „Poslyš, Jess, neutíkej takhle. Je to hloupé. Nikdo se ti nechce posmívat. Nikdo ti nevyčítá, že se zajímáš o Eigon. Můžu jít s tebou?“

Jess se na místě zastavila. „Proč?“

„Protože bych chtěl strávit dopoledne s tebou.“

Podezíravě na něho pohlédla „Víš to jistě?“

„Docela jistě. Jsem ti k službám. A vzal jsem s sebou foťák, kdybys potřebovala nějaké fotky míst nebo situací.“

Pozvedla obočí. „Učíš se dělat vědu?“

„Dělám, co je v mých silách. Abych pravdu řekl, je mi jedno, kam půjdu. Jen že se rád procházím po městě a rád bych se procházel s tebou. Vždycky jsem s tebou byl rád, Jess. Vždyť to víš.“ Odvrátil zrak. „Promiň. Neměl jsem to říkat. Tu poslední poznámku vymaž.“

„Už je vymazaná.“ Jess se pomalým krokem znovu rozešla. „Tak jo. Chtěla bych se jít ještě jednou podívat na fórum. Najít tam dům zlatníka“

A to bylo nemožné. Ať byla čtvrť zlatníků kdekoliv, pravděpodobně se nenacházela na fóru. Velmi rychle si to uvědomila. Zastavili se před vznosnými sloupy velkého Saturnova chrámu. „Myslím, že tohle je jedna z mála dochovaných staveb z Eigoniny doby. Když tu žila, byl už starý,“ pronesla Jess váhavě. „Tady někde musela stát se svým otcem před Claudiem.“

Will vytáhl foťák. „Takže ten chrám je dva tisíce let starý?“

„Ještě víc. Podle mého průvodce pochází z doby před začátkem letopočtu. I když později byl přestavovaný.“ Sundala z ramene tašku, vylovila knihu a posunula si sluneční brýle do vlasů. Rychle převracela stránky. „Je těžké nacpat do hlavy všechny tyhle informace.“ Vzhlédla k němu. „Je to všechno tak pomotané. Jsou tu zbytky staveb z různých období, všechno zamíchané dohromady. Řekla bych taky, že většina toho je příliš mladá, než aby mě zajímala“ Usmála se. Začínalo už být horko a ve vzduchu se vznášel prach. Po čerstvém ovzduší, které přinesla bouřka, už nebylo ani památky.

„Třeba jen devatenáct set let?“ řekl a vyfotografoval několik sloupů stojících před nimi. Pak uložil aparát zpátky do pouzdra „Jess, všechno tohle římské bláznění, Eigon…,“ zarazil se, „…je to takové divné. Když jsme ještě byli spolu, o žádných duších jsi nemluvila“

„Tehdy jsem taky žádného nezahlédla,“ řekla na svou obranu. „Nevyčítám ti, že v ně nevěříš, Wille. Vždyť jsi nikdy žádného neviděl. Ale mám ti za zlé, že mi nevěříš, co udělal Dan. Nevěříš, vid? Ani bych nečekala, že se za mě v tomhle postavíš.“ Odvrátila se od něj. Náhle dostala strach, že se rozpláče. Vyrazila po chodníku plném lidí.

Will spěchal za ní. „Jess! Počkej!“ Dav je rozdělil, lhostejný k trampotám milenců. Okolojdoucí zajímala jen jejich vlastní pouť po památkách.

Po chvíli ji dostihl. „Jess. Chtěl bych vědět, co ho k tomu přimělo.“

„To vědět nemůžeš.“ Zlostně se na něho obrátila „To neví nikdo.“

Hleděl jí do tváře. „Jestli tě Dan znásilnil, Jess, tak ho zabiju.“

Zaváhala. V té chvíli mu to takřka věřila. Pak se rozesmála „Ne, díky, Wille. Tak daleko zacházet nemusíš. Postarám se o sebe sama.“

„Jak to tak vypadá, moc dobře ne.“ Vzal ji za paži a otočili k sobě. „Jess. Mně na tobě pořád záleží. Nemůžeme kolem sebe jen tak chodit, přece ještě něco z toho vztahu mezi námi zůstalo!“

Rázně ho odstrčila „To vím. Ale nečekám od tebe, že přijedeš na bílém koni obhajovat mou čest.“ Náhle sebou trhla „Co je?“

„Dan!“ zašeptala „Tamhle. Pozoruje nás.“

„Kde?“ Will pátral zrakem v davu.

„Tam!“ Nenápadně ukázala ke schodišti opodál.

Will vyběhl po schodech a rozhlédl se z výšky kolem. Lidé se hemžili všemi směry. Turisté, potící se v letních šatech a barevných košilích, slunečních brýlích a slamácích, prodavači nápojů, průvodci. Proud lidí na fóru byl jedním nekončícím vírem točícím se mezi sloupy a kameny. „Nevidím ho. Kde byl?“

„Přímo tam, co stojíš.“

„Víš jistě, že jsi ho viděla?

Bezmocně pokrčila rameny. „Byl to jen okamžik. Měl sluneční brýle. Možná jsem se spletla“ Byla bledá, avšak projel jí záchvěv hněvu. Může si za to sama, že vypadá hloupě. „Jsem si jistá, že po mně slídí, Wille. Myslím, že odtud vůbec neodjel. Vyhrožoval mi. A chce mě vyděsit.“

Will přikývl. „Nepopírám, že by toho byl schopen.“ Povzdechl a znovu se rozhlédl. „No, ať to byl kdokoliv, už je dávno pryč. Navrhuju, abychom si někde dali něco k pití. Začíná být opravdu vedro. Existují ještě nějaké stavby, které Eigon znala a které bys ještě chtěla vidět, anebo už se chceš vrátit domů a trochu si odpočinout?“

* * *

Eigon stála v atriu. V noci znovu slyšela sestřin hlas, pláč doléhající k ní přes moře i stovky mil země.

Nemůžeme si už přestat hrát? Eigon? Kde jsi? Prosím tě, vrať se. Já se bojím!

Při té vzpomínce se jí zmocnil žal. Zachvěla se. Už dlouho se jí nezdálo o Gwladys a Togovi. V těch snech dul ve tmě vichr a plály pochodně. Častěji se jí zdávalo o lehce zvlněných kopcích matčiny domoviny ještě předtím, než začaly následovat otce na bojiště. V těchhle snech svítilo slunce a ozýval se v nich smích. Prostupoval je pocit štěstí a nevinnosti. S povzdechem vytlačila sestřin hlas z mysli. Stála poblíž otevřených dveří do zahrad a naslouchala něžnému zurčení vody ve fontánách. Stromy s podzimem zlátly a hnědly. Cítila vůni piniového jehličí. Venku u kamenné lavičky stál Melinus a hovořil s Pomponií Graecinou. Neviděli ji.

„Jak je mu?“ Melinus byl vážný. Eigon si chvíli myslela, že mluví o otci.

Pomponia Graecina zavrtěla hlavou. „Nechť nás bohové ochraňují. Patrně nedožije večera.“ Ztišila hlas a Eigon ještě víc napínala uši. „Proslýchá se, že snědl otrávené houby. Agrippině se asi konečně povedlo se ho zbavit.“

„A kdo nastoupí po něm?“

„Agrippinin syn. Kdo jiný? Myslím, že bychom zjistili, že Nero si už zkouší císařův vavřínový věnec. V okamžiku, kdy jeho nevlastní otec vydechne naposledy, bude mít Řím nového císaře. Dítě na trůně, a ještě k tomu ne právoplatný dědic. Tím je Britanicus.“

„Dítě s mocnými spojenci. A navíc chlapec na prahu mužství.“ Na okamžik se oba odmlčeli. „Rude Nero respektovat Claudiovy záruky bezpečnosti, jež dal této rodině?“ otázal se Melinus konečně. Římská politika ho nezajímala a jedinou výjimkou mohlo být nebezpečí bezprostředně hrozící tomuto domu.

Eigon popošla o další krůček blíž, dychtivá slyšet každé slovo.

Pomponia Graecina pokrčila rameny. „Bezpečí jim teď zaručuje především Caradokova nemoc.“ Použila domácí podoby otcova jména. „Pochybuji, že by ho momentálně někdo považoval za hrozbu říši. Nerovi rádcové budou mít mnohem naléhavější starosti v Senátu. Claudiovy stoupence patrně čeká týž osud jako jeho samého, nedají-li si dobrý pozor, a říši teď povládnou noví lidé.“

Melinus přikývl. Opíral se o hůl a zamyšleně hleděl do čtvercové kašny u svých nohou. Vodní hladina připomínala sklo. „Vidím, že před Římem i před námi stojí mnoho zlého.“

Předtím už hovořil s Cerys. Když si uvědomila důsledky toho, co jí řekl, propadla zoufalství. Zamračil se. S emocemi si nevěděl rady. Neměl zdání, jak ji utěšit.

„Nový císař snad neporuší slovo dané Claudiem,“ pronesl zamyšleně. „Kdo ví, co udělá?“ Pomponia Graecina sevřela rty. „Myslíš, že se Caradoc někdy uzdraví?“

Melinus zavrtěl hlavou. „Vyzkoušel jsem vše. A učím Eigon všemu, co znám.“ Poohlédl se ke dveřím a Eigon rychle ucouvla. „Učí se rychle. Je to chytrá dívka, a co je ještě důležitější, nese si v sobě požehnání bohyně Bride. Je od přírody léčitelkou. Má v rukou velkou moc, avšak běda, ani ona nedokáže vyhnat horkost z jeho těla Snad je mu souzeno zde zemřít a znovuzrodit se k jinému životu doma v Británii. Jen bohové vědí, co se stane.“ Odmlčel se. „Existují-li ještě nějací bohové, jež jsem nevzýval, musíš mi o nich povědět.“

Pomponia Graecina popošla o krok blíž k němu. „V Římě působí jeden mistr.“ Ještě více ztišila hlas. „Žije tu už deset let a jeho věhlas neustále roste. Jmenuje se Petr. Uzdravuje ve jménu Ježíše zvaného Kristus. Viděla jsem, jak uzdravil lidi, kteří na tom byli mnohem hůř než král Caradoc. Ten člověk koná zázraky ve jménu svého boha, o němž tvrdí, že je synem jediného pravého Boha“

Melinus pozvedl obočí. „Slyšel jsem o něm. Není to Žid?“

Přikývla „Ale myslím, že jeho bůh je jiný než ten jejich. Petra následují mnozí Židé z Řecka stejně jako spousta zdejších obyvatel. Mnoho lidí přesvědčil, aby přestoupili na jeho víru, obzvlášť mezi chudými.“ Zamyšleně na

Melina pohlédla a pak pokračovala „Půjdeme za ním společně, ty a já, a uvidíme, co nám může nabídnout.“

Melinus se zamyslel. „Myslím, že to nemůže uškodit,“ pronesl opatrně.

„Obvykle káže v domě jednoho ze svých stoupenců. Zjistím, kde pravděpodobně bude, a vzkážu ti.“ Usmála se. „On je strhující, Meline. Hovoří mocnými slovy.“ Odmlčela se. „Cerys nic neříkej. Drží se jen své bohyně uzdravování Bride a bohů svého lidu Lena a Ocelote. Neobětovala by dokonce ani římské Febris. Ale jedna její modlitba byla vyslyšena. Pokývala hlavou. „Ty víš, jak jsem vždycky obdivovala učení druidů, Meline, když jsme s manželem pobývali v Británii a seznámili jsme se s jejich filozofií. Proč bych jinak tolik trvala na tom, aby ses vrátil do Říma se mnou?“ Usmála se. Tenhle muž byl vlastně otrok, ale dávno už na to zapomněl. „Avšak Petr mě také fascinuje a já bych ráda věděla, co si myslíš o jeho bohovi.“

Pomalým krokem vykročili a začali se vzdalovat od domu. Za chůze si prohlíželi záhony s bylinami. Eigon vystoupila ze stínu a zamířila ke kašně, kde předtím stáli. Zamyšleně se do ní zahleděla Cože tam Melinus viděl? Zamračila se. Ať je tento mistr Petr kdokoliv, modlila se celým svým srdcem, aby dokázal jejímu otci pomoci.

Julia vylétla z domu jako střela a rozběhla se k ní. „Tady jsi! Tak pojď. Copak jsi zapomněla? Flavius nás doprovodí na tržiště.“

Eigon se zachmuřila. „Je to bezpečné, Julie? Jen si vzpomeň, co se přihodilo minule.“

‚ „Samozřejmě že to je bezpečné. Tentokrát budou Flavius i ti ostatní ve střehu pro případ, kdyby se k nám kdokoliv přiblížil.“ Julia se zavrtěla „Chtěla bych si koupit plášťovou sponu stejně hezkou, jako je ta, kterou už mám.“

Eigon nahlédla do potemnělého interiéru domu, kde v ložnici vedle lůžka spícího otce seděla Cerys. Do večera tu nebude co dělat. Teprve tehdy se všichni sejdou u jídla Všichni až na otce, který je příliš slabý, než aby s nimi mohl jíst. Proč tedy nejít do města, které se možná navždy stane jejím domovem?

Necelé dvě míle od tržiště v kasárnách pretoriánské gardy vrzly dveře a dovnitř nakoukla tvář. „Tite?“

Muž sedící u stolu vzhlédl. Psal poznámky na voskovou tabulku, kalíšek vína před sebou. Byl to vysoký důstojník, tmavovlasý, opálený a statný, s orlím nosem a světle jantarovýma očima Pozvedl obočí. „Lucie?“

„Můj informátor mi poslal z vily vzkaz.“ Druhý muž vstoupil a zavřel za sebou dveře. Pohlédl na druhého obyvatele místnosti a ztišil hlas. „Dívky si zase vyšly do města“

Titus přivřel oči. „Opravdu? Doprovází je někdo?“

„Jen pár otroků a ten Aeliův kluk. Flavius.“

Titus zavrtěl hlavou v předstíraném zoufalství. „Copak si o sobě myslí? Vždyť se jim může něco stát! Cokoliv! Obzvlášť v téhle neklidné situaci! Mimochodem, jak je na tom císař?“

„Řekl bych, že je stále v bezvědomí,“ odpověděl Lucius.

„Pak je tedy načase složit hold předpokládanému dědici,“ řekl Titus, vymazal tupým konce rydla z tabulky své poznámky a vstal. Přehodil si plášť přes rameno a při tom pohybu se odhalil kus kůže. Objevil se meč vytetovaný na jeho paži.

Lucius se ušklíbl. „Jako obvykle. A co ta tvoje keltská nemesis?“

Titus se chmurně pousmál. „Ta může počkat. Není kam spěchat. Po pravdě řečeno, čím častěji si ty holky z vily vyrazí, tím lépe. Bylo by lepší, kdybychom ji někde přistihli samotnou. To druhé děvče má vlivné příbuzné. Nechtěl bych vyplašit Aula Plautia a jeho stoupence. Ideální by byla tichá a rychlá akce v nějakém temném zákoutí.“ Srovnal si plášť a tabulku s psacím náčiním zastrčil za opasek.

„Jdeme se tedy poklonit mladému Neronovi!“ Lucius vyšel první ze dveří.

„Pokud docela vážně netoužíš po smrti, příteli, pak ani nic jiného neuděláš,“ poznamenal Titus.

„A ty myslíš, že si nás vybere do své osobní gardy, přestože jsme sloužili Claudiovi?“

„Pokud ho přesvědčíme o své loajalitě a podplatíme ty správné lidi, pak jistě.“ Oba muži na sebe pohlédli. Pak se Titus zasmál a poplácal svého druha po zádech. „Myslím, že žádné potíže nebudou, příteli. Vůbec žádné.“

Lucius se na okamžik zamračil. „Co když na tebe ta malá princezna ukáže prstem dřív, než se k ní dostaneš? Měli jsme ji už sprovodit ze světa.“

„Neukáže. Potká ji nehoda, ještě než dostane příležitost mě někde uvidět…“

„A nebojíš se, že tě pozná matka?“ Lucius zvědavě pohlédl na svého druha. Příběh o znásilnění a vraždách na osamělém úbočí kopce ve vzdálené provincii říše ho fascinoval.

Titus zavrtěl hlavou. „Byla polomrtvá, ještě než jsem si ji vzal, a po mně přišli ještě další… A jak jsme se doslechli, teď je přespříliš zaneprázdněná truchlením u lože umírajícího hrdiny, než aby se starala o mě anebo o svou dceru. Jen dávej pozor, aby se tvůj informátor neprozradil. Oni nemají tušení, že máme v domě svého člověka Takhle je to ideální. Teď už jen potřebuji někam vylákat tu malou.“ Ušklíbl se. „Věř mi, nepředstavuje pro mě žádné nebezpečí. Kdo by jí po tolika letech věřil? Ne, s tou princezničkou se vypořádám, až přijde pravý čas.“

Vyšel ven a luskl prsty na stráž, aby jim přivedla koně. Potlačil úsměv. Napadla ho skvělá myšlenka. Byla by škoda zabít tu dívku hned, když teď každým rokem roste do krásy. Při té představě pocítil silné vzrušení.

Ohlédl se přes rameno, uchopil otěže a vyhoupl se do sedla Lucius zahlédl výraz v jeho tváři a zachvěl se. Nikoliv poprvé si kladl otázku, proč vlastně tohoto muže pokládá za svého přítele.

XV.

Jess otevřela oči, protáhla se a ještě chvíli nehybně ležela. Snažila se vybavit si sen, který se jí zdál. Zamračila se. Pracně lovila útržky příběhu, který se jí vytrácel z paměti. Byl v něm voják. A kůň. Kalíšek vína Slunce pražící do prachu vojenského cvičiště. Vědomí osudovosti. S tichým zaúpěním se posadila, vylezla z postele a přešla k oknu otevřít okenice. Vyhlédla do zahrady. Náhle se prudce otočila, vklouzla do bot a rozběhla se ke dveřím.

Kim seděla ve svém obývacím pokoji. Když Jess vešla, právě odkládala telefon. „Ahoj. Jak sis odpočinula?“

Jess kývla na znamení, že dobře. „Poslyš, jak se člověk dostane dolů do zahrad? Dá se tam jít?“

Kim přikývla „Všichni máme klíč.“

„Ale nejsou tam dveře.“

„Ale jsou. Musíš k nim projít chodbou v přízemí. Byty tam dole mají každý svůj vlastní klíč, a my tady nahoře používáme společný vchod.“

„Takže se tam může dostat kdokoliv?“

„Pokud má klíč, tak ano.“

„Ty ho máš?“

Kim přikývla „Je na háčku v kuchyni. Nechodím tam moc. Do zahrady kouká příliš mnoho oken. Člověk si tam připadá, jako by ho někdo sledoval.“

„Možná sleduje. Můžu se tam jít podívat?“

„Jistě. Je to ten velký klíč, co visí na zdi vedle příborníku. Nemůžeš si ho splést.“ Zívla „Já s tebou nepůjdu, jestli ti to nebude vadit.“

Byl to těžký železný klíč. Jess ho sundala ze zdi a přesně podle Kiminých instrukcí seběhla ze schodů a našla úzkou postranní chodbu. Byla temná a po posledním dešti vlhká. Na druhém konci ji uzavíraly dveře zamčené na závoru s těžkým zámkem, který byl sám o sobě skvostem renesančního řemesla. Rozhlédla se a pomalu do něj zasunula klíč. Otočila jím lehce a bez námahy. Strčila do dveří. Cítila, jak drhnou o dlažební kameny. Vyšla do nádvoří a zavřela za sebou. Ocitla se v utajené oáze v samém srdci starého paláce.

V hlubokém stínu vysokých zdí vykročila po velkých dlažebních kamenech k cestičkám vysypaným štěrkem a k záhonkům obklopujícím fontánu. Vzhlédla uviděla zdi strmící do výše. Většina oken byla zavřená, slepá, okenice zatažené. Z fontány za jejími zády se do nádrže vytesané z kamene a sem tam porostlé zelenavým mechem snášely kaskády vody. Pomalým krokem přešla ke zdi, kde bylo její vlastní okno. V pečlivě uhrabané hlíně záhonu táhnoucího se podél stěny nezahlédla žádné stopy. Ani památky po tom, že by tu kdy někdo byl. Popošla ještě o krok blíž ke zdi a uviděla to. V hlubokém stínu, schován za pečlivě sestříhanými buxusy, ležel dřevěný žebřík, který nemohl zahlédnout nikdo, kdo nestál až přímo u něj.

„Ten mizera!“ Stála a několik okamžiků na předmět hleděla. Pak se otočila a stejnou cestou, kudy přišla, se vrátila. Třeba jí teď ostatní uvěří. Byla už pouhých pár kroků od dveří, když si povšimla, že v zamřížované a trvale uzamčené bráně průjezdu někdo stojí a pozoruje ji. Strnula

„Dane?“

V šeru nedokázala rozeznat jeho tvář. Vytušila jen siluetu. „Buonasera, signora Vorrei entrare.“ K její úlevě byl hlas zastřený, starý.

Nebyl to Dan.Vorrei entrare per visitare il bel giardina“

„Jděte pryč!“ zvolala Jess. „Tohle je soukromá zahrada Privato! Odejděte! Bašta!“ Otevřela dveře do chodby a vešla. Zamkla za sebou. Teprve když vytáhla klíč ze zámku, uvědomila si, že se jí třesou ruce. „Arrivederci, signora!“ zaslechla tlumený hlas. Ještě chvíli k ní doléhal smích. Pak se rozhostilo ticho.

Kim seděla v kuchyni a zápasila se špuntem a vývrtkou. „Ano, pořád se mluví o tom, aby lidi zamykali hlavní vchod, ale je to, jako když hrách na stěnu hází,“ zasmála se Kim. „Smůla Ale všechna velkoměsta mají svou odvrácenou tvář, nejen tu krásnou.“

Jess posbírala skleničky, které Kim položila na stůl. „Víš, že dole v zahradě je žebřík?“

„Abych pravdu řekla, nikdy mě nenapadlo se tím zabývat. Asi patří zahradníkovi.“

Jess přenesla sklenky do Kimina obývacího pokoje, položila je na konferenční stolek a přešla k oknu. Otevřela okenice a vyklonila se ven. „Odtud není vidět. Je dokonale schovaný.“

„Proč tě to tak zajímá?“ zeptala se, a protože ve dveřích se v té chvíli objevil Will, zamávala na něj láhví. ,,Aperitivo? Kde je Steph?“

„Zajímá mě to proto, že přesně takhle se Dan dostal oknem do mého pokoje. Než odešel, musel si dát udělat kopii klíče,“ otočila se k nim Jess.

„Chceš snad říct, že byl po odchodu ve tvém pokoji?“ zeptala se nevěřícně Kim.

Jess přikývla „Tu noc, kdy byla bouřka, mě vzbudil hluk od okna. Když jsem rozsvítila, nikoho jsem nezahlédla, ale jak venku pršelo, našla jsem na zemi pod oknem otisk boty.“

Zahlédla, jak si Kim s Willem vyměňují významné pohledy. „No jo, tak na to zapomeňte. Mám zřejmě moc bujnou fantazii.“ Posadila se na pohovku. Kim jí nalila víno a podala jí skleničku. „Možná by sis měla na noc zavírat okno,“ řekla.

„Co takhle zeptat se na ten žebřík správce?“ nadhodil Will a posadil se vedle Jess. „Máte tu nějakého? Nebo zahradníka? Někdo se přece o tu nádhernou zahradu stará.“

„Ano, máme tu portiera,“ přikývla Kim zamyšleně. „Abych pravdu řekla, nevím, kdo pečuje o zahradu, ale Jacopo to bude určitě vědět.“

Několik minut byla pryč v hale. Pak se vrátila a zavrtěla hlavou. „Nebere telefon. Zřejmě je někde naproti v baru, vysedává tam většinu doby. Volat mu teď nemá cenu. Můžeme to zkusit zase ráno, když je ještě střízlivý. Mimochodem, nenapadlo někoho zavolat Natálii a optat se jí, jestli je Dan doma?“

Oba pohlédli na Jess, ale ta jen pokrčila rameny. „Nemám její číslo.“

„A Danovo?“

Jess kývla.

„Já mu zavolám.“ Will položil skleničku a vstal. „Mám jeho číslo v mobilu.“

Dan se ozval na třetí zazvonění. „Dane? Ahoj. Volám jen, jak jsi dojel. Všechno v pořádku?“ Odmlčel se. Obě ženy na něj napjatě hleděly. „Jo, tak nějak.“ Popošel k oknu a vyhlédl do zahrady. „Jsi ve Shrewsbury?“ Další odmlka „Jo, zní to jako odkudkoli. To věřím.“ Ticho. Jess na něj upřeně hleděla.,,Fajn. Skvělé.“ Will se pomalu vracel ke stolku. „Opravdu? Žádný problém? Moc ji ode mě pozdravuj. Měj se.“

Ukončil hovor a dal si ho zpátky do kapsy. Zavrtěl hlavou. „Tvrdil, že jsou s Natálií ve Shrewsbury na nákupu. Okamžitě uhodl, že zkoušíme, kde je, a ptal se, jestli ji chci k telefonu, ale hned zjistil, že ona už s dětmi někam popošla a on ji nevidí.“

„Očividně nikde poblíž nebyla,“ pronesla tiše Jess.

„Přesně vzato ne.“

„A on taky mohl být kdekoliv.“

Will přikývl. „Neslyšel jsem v pozadí nic než hluk pouličního provozu. Copak nejde zjistit, odkud volal?“

„To by mohla jedině policie,“ řekla Kim.

„Takže může být klidně v Římě!“ pokývala hlavou Jess.

Dlouho bylo ticho. „Řekl bych, že ano,“ pronesl zamyšleně Will.

„Tak jsme se nic nedozvěděli,“ shrnula celou situaci Jess.

„A nic se nedozvíme, dokud nebudeme mít Natáliino číslo,“ přisvědčil Will. „Poslyš, Jess. Nemusíš mi nic dokazovat.“ Pohlédl na Kim. „Dejme tomu, že máš pravdu a někdo tě opravdu pronásleduje. Nesmíš mu dát šanci, aby se k tobě přiblížil. Nevycházej sama z domu a na noc si zavírej okno. Anebo ještě lépe – co kdybychom si spolu vyměnili pokoje? Můj má sice okna do ulice a není tam takový klid, ale třeba by ses v něm cítila bezpečněji. Tam se do okna nikdo drápat nebude.“

Jess se lehce ušklíbla. „To stojí za úvahu.“

* * *

Dan přisunul další sklenici vína před vrátného z paláce. Dvě jiné stály vypité na stole. Muži už svítily oči. „Takže máte klíče? Le chiave?“

„Si. Si.“ Jacopo přikývl. Natáhl se po sklenici.

„Napřed klíče.“ Dan postrčil sklenku pryč. Ne daleko, jen z mužova dosahu. Jacopo s flegmatickým povzdechem zalovil v kapse a vytáhl svazek klíčů. Byly nově udělané, lesklé.

Dan se usmál. Přisunul sklenku k vrátnému.

„Soldi!“ Opilé oči náhle zaostřily. Jacopo luskl prsty Danovi pod nosem.

Dan sáhl do kapsy, vytáhl obálku a postrčil ji po stole k portierovi. „S vámi se dobře obchoduje, Jacopo.“ Dan vstal. „A teď pamatujte. Silenzio. CapisceV

Jacopo kývl. Nakoukl do obálky, prohrábl se hromádkou eurobankovek a pozvedl sklenku na Danovo zdraví. Dan už ale vycházel ze dveří na ulici. Na prahu se rozhlédl a zabloudil zrakem k paláci o kousek dál v ulici. Viděl, jak se jeho přísné kontury zvedají ladně do výše. Sotva znatelně kývl hlavou.

„Takže dnes v noci žádný nezvaný návštěvník?“ pozdravila Kim druhý den ráno Willa, když se objevil v kuchyni, přilákaný vůní čerstvě uvařené kávy. „Ani stopa,“ zasmál se Will.

„Udělám klasické toasty,“ hlásila Kim a natáhla se pro bochník bílého chleba. „Nechceš zavolat Stephanii a Jess?“

Nebylo třeba. O pár okamžiků později se Jess objevila ve dveřích v županu a s rozcuchanými vlasy. „V noci šmejdil u mě v pokoji!“ Hlas měla zastřený. „Podívejte,“ řekla a hodina na stůl svůj skicák. Will se po něm natáhl a pohlédl jí do tváře. Pomalu jej otevřel a začal obracet stránky. Všechny byly počmárané nebo natržené.

„Dobré jitro vespolek.“ Do kuchyně vešla Stephanie. Zarazila se. „Co se stalo?“ Hlas měla najednou ostrý.

Will položil skicák zpátky na stůl a dál obracel stránky, aby je viděli i ostatní. Jessiny jemné perokresby i akvarely byly celé počmárané.

„Jess!“ Stephanie vzala sestru kolem ramen. „Já to nechápu. Jak to mohl někdo udělat?“

Will se Stephanií stáli vedle sebe a hleděli na poslední z obrázků. Byla na něm mladá žena v dlouhém rouchu a plášti, s vlasy svázanými v týle bledě růžovými stuhami. Měla smutné oči, výrazné lícní kosti a vlasy barvy havraních křídel. Čára vedoucí středem obrázku se propsala až na další stranu.

„To nemohl být Dan,“ pronesla Kim pomalu. „Včera večer jsem zamkla dveře od bytu na dva západy.“

„Pak se musel dostat dovnitř oknem.“ Jess pohlédla na Willa

Ten jen zavrtěl hlavou. „Napnul jsem přes okno nit. Je neporušená. A dveře od bytu jsou taky ještě zamčené.“

„A… vy jste to neudělali?“ Jess tázavě hleděla na ostatní, jako by se omlouvala.

„Nemohla jsi to udělat sama? Ze spaní?“ ozvala se Kim jemně. „Je toho teď na tebe moc.“

„To snad nemyslíš vážně! Jistěže ne!“ Jess pohlédla postupně na všechny tři. Přivřela oči. „Nemohla jsem se na noc zamknout. Není tam klíč.“

„To je pravda,“ přisvědčil Will. „Mohl to udělat kdokoliv,“ pokračovala Jess. „Doufám, že nás neobviňuješ,“ ozvala se dotčeně Kim a sevřela rty. „Ne. To jistě ne. Ale já jsem to určitě nebyla.“

„Posaď se, drahoušku.“ Stephanie položila Jess ruku na rameno a vedla ji k židli. „Jess potřebuje kávu, moji milí, a žádné obviňování. Její krásné obrázky jsou zničené.“

„Přesně tohle se stalo na Ty Bránu,“ řekla Jess. Ruce se jí chvěly. „Myslela jsem tehdy, že to udělala Eigon. Možná to tak i bylo.“ Všichni na ni překvapeně hleděli.

„Když se to stalo, byl u toho Dan. A byl tam Rhodri. Byla jsem přesvědčená, že moje obrázky zničila ona A že rozbila i láhve s vínem a skleničky. Později jsem šla do kuchyně uklidit, ale všechno bylo jako předtím. Nic nebylo rozbité.“

Stephanie si k ní přitáhla židli. „Ty říkáš, že Dan to viděl?“

„I Rhodri. Rozhodně se mi to nezdálo.“

Will hvízdl. Přitáhl si skicák k sobě a pomalu, opatrně převracel stránky. Zavrtěl hlavou. „No, tak tohle se samo od sebe kouzlem nespraví.“

„Jdu se obléknout.“ Jess odstrčila židli a vstala. Vzala skicák Willovi z ruky, sebrala ze stolu šálek s kávou a beze slova vyšla z kuchyně.

Mlčky za ní hleděli. „Duch, nebo Dan?“ ozvala se konečně Kim.

„Třeba to udělala sama,“ pronesl zamyšleně Will. „Ne že by lhala, ale pokud to udělala, tak o tom neví. Máš pravdu, Kim, možná to provedla ve spaní.“

Zavrtěl nechápavě hlavou. „Je z Dana úplně vystresovaná! Kdyby ho obvinila ze znásilnění, mohla by mu tím zničit kariéru,“ pokračoval pomalu. „Takže Dan se bude nepochybně snažit ji zdiskreditovat. Je tu jeho tvrzení proti jejímu. Kdyby ale vznikly nějaké pochybnosti nebo ta věc šla k soudu, anebo kdyby se to na škole začalo vyšetřovat, tak bez ohledu na výsledek by mu to kariéru určitě ohrozilo. Víte přece, jak to v těchhle věcech chodí. Má-li on ctižádost stát se jednou ředitelem školy, mohlo by mu tohle být na překážku. Kdyby ale Jess dokonale zdiskreditoval, takže by jí nikdo nevěřil ani slovo, mohl by zůstat v klidu.“

„Tak ty myslíš, že se sem v noci opravdu nějak dostal,“ řekla Stephanie.

„Pokud ano, musel přijít jinudy než přes můj pokoj.“ Will pohlédl na Stephanii. „Nemyslíš, že mohl vylézt po žebříku k tobě do okna? Je to hned vedle. Pak se mohl proplížit tvým pokojem, aniž tě probudil, a dostat se k Jess. Nebo tvým pokojem, Kim?“

„Odkud by věděl, že už nespí ve svém pokoji?“ namítla Stephanie.

„Mohl narazit na moje zamčené dveře a obejít byt, jestli tu nemůže spáchat nějakou jinou neplechu. A přijít na to náhodou.“

Pohlédli na sebe. Kim se zachvěla „Ta představa se mi vůbec nelíbí.“

Stephanie se opřela a dlouze se na Willa zadívala. „Ty jí chceš* věřit, vid?“

Přikývl. „Dan byl vždycky manipulátor. A já Jess dobře znám – tedy znal jsem ji. Není žádná neurotická, a už vůbec není lhářka“

Kdesi v bytě bouchly dveře. Kim se zamračila. „To jsou dveře od bytu.“

„Doufám, že nešla sama ven!“ Will vyskočil. Z chodby zaslechli tlumené kroky. „Šla! Je pryč.“

„Co když tam na ni někde čeká?“ Stephanie úzkostně poposedla „Utíkej za ní, Wille.“

Willovi trvalo deset minut, než se vrátil. „Nikde po ní není ani vidu. Mohla jít kamkoliv. Nemá smysl ji hledat.“ Usedl odevzdaně zpátky na židli. „Říkal jsem jí, aby nechodila nikam sama. Věděla přece, že bych šel s ní.“

Jess přešla Corso Vittorio Emanuelle a rychle se ohlédla přes rameno, zda někdo nejde za ní. Pak vyrazila k Panteonu a odtud zamířila na Corso, přešla Via Condotti a kráčela směrem k Piazza di Spagna. Neměla pocit, že Dan jde za ní. Vystoupila po Španělských schodech a odolala nutkání ohlédnout se dolů. Ve stínu dvojice věží chrámu Trinitá dei Monti zabočila vlevo. Vracela se do vily Borghese. Ulice tu byla klidnější a zastíněná stromy. Po zdech se šplhaly buganvílie a v zahradách kvetly oleandry. Minula Villu Medici a přešla přes most do zahrad vily Borghese.

Bylo těžké najít místo, kde minule zahlédla Eigon. Vstoupila do stínu stromů a rozhlížela se. V parku bylo jen málo lidí. Žádné školní výlety nebo exkurze. Byly prázdniny. Zahlédla tu jen jednoho či dva jezdce vedoucí koně po stinných cestách.

Zahleděla se do dálky mezi stromy. Nad trávníky se vznášel lehký opar. Ve vzduchu tančil prach. Zmocnil se jí zvláštní pocit. Jako by něco očekávala. Pomalu se otočila kolem dokola „Eigon?“ zašeptala „Jsi tu?“

* * *

Místnost byla plná lidí. Pomponia Graecina a Melinus se postavili dozadu mezi ostatní. Všude kolem se přítomní zdravili objetími a polibky. Zdálo se, že se všichni znají.

Najít cestu k domu bylo poněkud obtížné, ale nakonec se připojili ke skupince lidí, která očividně někam směřovala

„Vítejte, cizinci.“ Kdosi vykročil a pozdravil je. Díval se na ně pozorně, avšak bez nepřátelství., Ještě jste u nás nebyli, viďte?“ Jeho tvář se rozzářila úsměvem.

Pomponia zavrtěla hlavou. „Můžeme tu být?“

„Samozřejmě. Každý je vítán. Petr už je tu. Brzy promluví.“ Tomu muži bylo asi čtyřicet let. Na sobě měl tógu bohatého patricije, třebaže skupinky přítomných se co do oblečení velmi různily. Někteří byli zjevně otroci, jiní obchodníci a přibližně polovinu osazenstva tvořily ženy. Pomponia stanula vedle jiné ženy zahalené do teplého pláště. Žena se pohnula, aby jí udělala místo, a neznatelně se na ni pousmála.

„Přišla jsem hledat uzdravení,“ řekla, sípavě se nadechla a pohlédla přes Pomponii k Melinovi, který se s pečlivě nezúčastněnou tváří usadil vedle ní. „Jste křesťané?“

Pomponia Graecina zaváhala. Pak zavrtěla hlavou. Intuitivně vycítila, že tohle je místo, kde by měl člověk mluvit pravdu. „Nikdy jsem Petra neslyšela kázat. I my tu jsme, abychom hledali uzdravení pro člověka, který je nám drahý.“

„Je tu s tebou?“ Žena pohlédla na Melina.

Pomponia zavrtěla hlavou. „Je příliš chorý, než aby dokázal vstát z lůžka.“

Její nová přítelkyně přikývla. „Tak jako jsem byla chorá já. Mí přátelé mě sem posledně přinesli. Teď se chci dát pokřtít.“

„Co to je?“ Pomponia stáhla obočí. Kolem nich to zašumělo očekáváním. Přicházel starší muž, který se proplétal zástupem odzadu dopředu. „To je on?“

Žena přikývla. Zářivě se usmála.. „Počkejte si na jeho poselství. Je fascinující a Bůh, jemuž slouží, je ještě úchvatnější.“

Než se zástup začal rozcházet, uplynulo mnoho hodin. Setmělo se. Pomponia Graecina kráčela s Melinem zpátky do svého domu na Palatinu, kde měl Melinus stále pokoj, třebaže nyní pobýval ve Víle za hradbami. Otroci jim přinesli jídlo a víno a oni seděli u fontány v atriu a tiše rozmlouvali. „Tak co si o tom myslíš?“ otázala se Pomponia Graecina druida „Strhující člověk. Charismatický. Je to silný příběh. A přesvědčivými slovy podaný.“

„Takže jsi mu uvěřil?“

„To, že se syn boží narodil jako člověk a zemřel jako člověk a znovuzrodil se jako bůh? Tenhle příběh jsem už slyšel. Naši bohové často přicházejí na zem v lidské podobě. Stejně jako bohové Říma a Řecka.“ Mluvil opatrně.

Pomponia Graecina se zamyslela. „Rozdíl je v tom, že Petr říká, že bůh je jen jeden. Všichni ostatní nejsou praví.“

Melinus zavrtěl hlavou. „O tomhle se nedám tak snadno přesvědčit.“

„A co uzdravování nemocných?“

„Ach, Petr je veliký léčitel, to nepopírám. A ten Ježíš Kristus je mocný bůh. To také nepopírám.“ Sáhl po poháru vína. „Galové mají boha jménem Esus.“

„Je to tentýž bůh?“

Melinus zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne. Tenhle Ježíš pochází z Judeje. Jeho vlastí je horká poušť, jeho lidem jsou Židé. Pochybuji, že by žehnal našim horám, řekám a lesům.“

„Je to ale univerzální bůh. Proto Petr říká, že je stejně tak bohem tvé země jako té mé.“

„A jako takového ho budu uctívat spolu se svými bohy. A půjdu si Petra znovu poslechnout. Je to fascinující člověk. Hněvivý.“ Lehce se pousmál. „Avšak přesvědčivý. Vidím, že nemá rád hlupáky, a přesto z něj vyzařuje zvláštní vřelost a soucit. Můj soused mi pověděl, že ve své vlasti býval prostým rybářem stejně jako jeho otec a bratři. Přesto je to očividně vzdělaný muž. Mluví učeně a vyzařuje autoritu a já musím říct, že s mnohem větším přesvědčením, než jaké jsem slýchal za mnoho posledních let.“ Zamyšleně pokýval hlavou. „Právě to přesvědčení ho vedlo šířit Ježíšovo slovo tak daleko do cizích zemí.“

Té noci se oba modlili k Pánu Ježíši, jeden horoucně a druhý s jistou mírou opatrnosti. Oba ve svých modlitbách mysleli na Caradoka

Následujícího rána, když přibyli do vily, byl nemocný na nohou a nezvykle energicky se procházel po zahradách. Pomponia s Melinem na sebe pohlédli, avšak neřekli nic. Oba byli svou povahou pragmatici a čekali, čeho nový bůh dosáhne.

„Eigon?“ Jess se prudce podívala jinam. „Co se stalo? Kde jsi?“

Avšak vidina byla ta tam. Jess stála sama v hlubokém stínu kousek od Viale del Muro. Vyšla z parku zpátky na most, po chodníku vedoucím podél starobylé zdi prošla Pincijskými zahradami kolem slavných vodních hodin k belvederu, který stál na kopci nad Římem, a odtud se zatajeným dechem zamířila k chrámu svatého Petra. Ano, tam u belvederu, to byl přesně takový výhled, na jaký si pamatovala od Eigoniny vily. Dům musel stát na nějakém takovém místě, na kopci nad městem, s výhledem na západ. Na Pincijském pahorku. Teď si na to jméno vzpomněla. Jednou se o něm zmínila sama Eigon. Za Eigoniných časů to tu muselo vypadat úplně jinak, bylo těžké si to představit, avšak krajinné panorama muselo být totéž. Nyní se tam tyčily věže a kupole chrámů. Jess dlouho stála a hleděla na Piazzu del Popolo. Snažila se nevidět siluety staveb a větší i menší věže vyrůstající snad z každé střechy. Snažila se vymazat poslední dva tisíce let. Nakonec se však vzdala a šla se podívat po nějakém místě, kde by si mohla ve stínu sednout a odpočinout si. Vládl tu klid a mír i vzdor vzdálenému ohlušujícímu dunění provozu. Vytáhla skicák, otevřela ho a smutně pohlédla na zlostně přeškrtnutý Eigonin portrét. Co je to jen za poselství?

Odpoledne bylo velmi horké.

Kde jsi, Jess?

Ten hlas přicházel jakoby z velké dálky. Byl to mužský hlas. Danův. Trhla sebou a pozorně se rozhlédla mezi stromy. Ale tam nikde přece být nemohl. Ty víš,že tě najdu, viď?

V tom hlase, který přivál teplý větřík, vycítila osten výsměchu. Pomalu vstala a znovu usilovně zapátrala očima ve stínech, které jí v oslepujícím žáru slunce připadaly temné jako noc. Povzdechla. Sáhla rukou do kapsy a zavadila o tvrdý kousek papíru. Carmellina vizitka. Úplně zapomněla, že ji tam má.

* * *

Carmella bydlela v malém podkrovním bytě v úzké uličce ústící na Piazzu di Spagna Jess nahlédla do mapy a vrátila se ve vlastních stopách seběhla po Španělských schodech a odtud zamířila kolem fontány della Barcaccia na Via delle Carrozze. V uličce vládl stín. Proplétala se kolem kavárniček a barů mezi zaparkovanými skútry a auty a po chvíli našla dům, který hledala. Vstoupila starobylými dveřmi, jež byly skutečným muzeálním kouskem, a ve čtvrtém poschodí už na ni čekala Carmella Uvedla ji do světlého bytu s nízkými stropy, pruhovanou podlahou a zastíněnými okny s výhledem do ulice.

Byt byl zařízený eklektickou všehochutí různých kusů nábytku, z nichž vysvítaly umělecké ambice. Stála tu pohodlná pohovka plná polštářů a stěny byly ověšeny obrazy, z nichž některé mohly být cenné, zatímco o jiných se dalo směle tvrdit, že to je brak. Většinu těchto děl věnovali Carmelle její přátelé umělci. Francouzské okno v obývacím pokoji se otevíralo na malou střešní terasu, místo prodchnuté hýřivou barevností a zelení, kde v nápadných keramických a terakotových květináčích bujely květiny a odkud byl krásný výhled na věže chrámu Trinitá dei Monti.

„Nemohu ani uvěřit, jak je to tu krásné,“ zvolala Jess nadšeně, když ji Carmella postrčila ke kovovému křeslu vystlanému polštáři. Opodál v takřka neexistujícím průvanu tichounce cinkala zvonkohra

Carmella se usmála „Je lepší, že jste přišla sem. Jsou věci, které musíme probrat mezi čtyřma očima, že?“ Přinesla dvě sklenky bílého vína a talířek oliv a postavila je na stolek se skleněnou deskou. Pak znovu odešla a objevila se s velikou tkanou taškou, kterou položila na podlahu mezi křesly. „Mé věci pro chiaroveggente. Kim tomu říká jasnovidectví. Ale to pravé slovo pro to v angličtině nemáte, což je zvláštní.“

„Snad věštění. Či předpovídání budoucnosti. Vnitřní zrak,“ vyjmenovávala Jess tiše. „Myslím, že máme mnoho slov tak jako pro všechno jiné.“

Carmella pokrčila rameny. „Fajn. Mám tu svoje karty, svou sféra di cristallo ting, všechno, co potřebuji k predizione delfuturo“

Jess se usmála. Vůbec po dlouhé době se cítila konečně v bezpečí. Pohodlně se usadila v křesle, uvolnila se, a ač to bylo zvláštní, ochotně přenechala svou budoucnost v Carmelliných rukách.

„Nemohla bych tohle dělat před ostatními. Oni se těmhle věcem vysmívají. Pokládají je za lacinou podívanou.“ Carmella se předklonila a napřáhla ruce k Jess. „Ukažte mipalmi. Říkáme tomu chiromanzia“

Carmella vzala Jessiny ruce do svých a dlouho je studovala. Malíčkem přejížděla po rýhách v její pravé dlani. Jess mlčky čekala. Náhle se jí zmocnila nervozita

Po nějaké době Carmella její ruce pustila, opřela se a přes rty jí přelétl úsměv. „Vaše ruce o vás mnohé prozrazují. Na vaši přítelkyni Eigon ale budu potřebovat sféru“

Vytáhla z tašky balíček zabalený v černém sametu a s největší opatrností vybalila křišťálovou kouli, která měla asi dvanáct centimetrů v průměru, a položila ji do malého vypolstrovaného prstence na stole před sebou.

Jess na ni hleděla s posvátnou bázní. „Vypadá skoro jako živá,“ poznamenala

„Ona je živá. Byla zhotovena před stovkami let. V mé rodině se předává z generace na generaci. Mně ji přenechala babička“ Carmella vzhlédla a usmála se. „Kim to neříkejte. Dělala by si ze mě legraci. Tahle taška,“ dodala a ukázala na zem, „je vždycky za gaučem, když mě Kim přijde navštívit. Ona ví jen o kartách.“

Měkce přejela rukama po povrchu křišťálu a pak nastavila dlaně slunci.

„Normálně věštím z koule potmě při svíčkách,“ řekla, „ale dnes potřebujeme slunce.“

Jess seděla na kraji křesla a pozorněji sledovala. „Proč?“

„Chci vrhnout světlo na minulost, ne pátrat ve stínech. Vaše Eigon nám chce sama vypovědět svůj příběh. Nemusíme ji špehovat.“

„A co Dan?“ Jess ta slova skoro zašeptala

„Dana máte vepsaného v kartách a v dlani. Máte ho i v hlavě.“ Carmella náhle vzhlédla „Je tam, že?“

Jess otevřela úžasem oči. O hlasu v parku dosud Carmelle neřekla. „Vy víte, že jsem ho slyšela?“

„Jste nervní. Nevědět to by snad ani nešlo. Jeho hlas vyplňuje celý prostor kolem vás. Brr.“ Carmella se otřásla „Tak. Za prvé vás naučím, jak ho vytěsnit. Puf! Takhle!“ Luskla prsty. „Má strach jako zvíře a vyděšené zvíře bývá nebezpečné, Jess. Vy mu můžete od základů rozmetat život a on se nechová racionálně. Panikaří.“

Sklenky vína stály netknuté na stolku. V horkém odpoledni se na jejich stěnách srážela vlhkost. Na talířek s olivami přilétla vosa, chviličku po něm lezla a pak zase odletěla

Jess se zachvěla

„Eigon je tu. Obě jste vystrašené. Obě prcháte před mužem,“ promluvila Carmella tiše. „Vyslechněte ji napřed. Naslouchejte jejímu příběhu. Pak budeme pokračovat.“

XVII.

Dívky navštívily zlatníka a opět se ve městě zdržely déle, než měly. Když se vracely zpátky ke koním, připozdívalo se a skoro už padla tma. Městská brána byla otevřená a povozy a káry, které za dne nesměly dovnitř, se pomalu vracely do města. Hluk a zácpa byly desetinásobné. Flavius se nervózně rozhlížel. Měl z toho ze všeho nepříjemný pocit. Bylo tu až příliš rušno. Všude vládl zmatek a nervozita. Atmosféra houstla. Ve vzduchu se vznášel hněv. Nemohl si být jist, co se stane. V ulicích se začínala srocovat chátra a pobývat v tuto hodinu na veřejných prostranstvích nebylo radno, natožpak se dvěma mladými dívkami střeženými pouze dvěma neozbrojenými otroky. Pokaždé, když dívky do města doprovázel, ptal se sám sebe, zdaje bezpečné nechávat Eigon i přes zákaz její matky procházet se v ulicích. Avšak nikdy se nic nestalo.

Čas ve Víle plynul pomalu. Čtyři léta každodenního usilovného studia musela být pro Eigon těžká a své vycházky si jistě zasloužila Flaviovi zase poskytly spoustu času, který mohl trávit s Julií. Nikdo se k nim nikdy ani nepřiblížil, třebaže mladík měl několikrát pocit, že je někdo sleduje.

Flavius teď napínal uši a poslouchal, o čem lidé kolem hovoří. Jistě. O mladém císaři. O tom, že je zase někde v ulicích, povyráží se a burcuje chátru, vyvolává chaos. Tiše zaklel a popohnal své svěřenkyně k rychlejšímu kroku. Prodírali se davem. Pak pouhých pár sáhů před nimi vypukla rvačka. Viděli, jak proti nim s křikem vyráží houf mladíků. Flaviovi ztuhla krev v žilách. Mladíci mířili k dívkám. Flavius chytil Eigon pod paží a strhl ji z cesty. Zoufale se rozhlížel, kudy utéct. Otrok Demitrius zase chytil za ruku Julii a všichni čtyři se rozběhli. Mladíci změnili směr a s mnohými kletbami a nadávkami se drali zástupem za nimi.

„Zadrž je!“ křičel Flavius na druhého otroka, Vulpia „Aspoň na chvíli!“ Kousek od nich se otevíralo ústí tmavé uličky. Flavius tam zamířil a chvatně strkal dívky před sebou. Skupina mladíků dostihla Vulpia a odstrčila ho z cesty. Za nimi se drali další muži. Křik se změnil v řev. Kdosi chytil hořící pochodeň a vrazil ji do houfu výtržníků. Někdo jiný jim hrozil pěstí. Flavius se rozběhl zpátky k Vulpiovi. „Utíkejte,“ křičel přes rameno na dívky. „Rychle!“

Julia s Eigon vyděšeně prchaly do tmy. Po chvíli se zastavily, strnulé hrůzou. „Nemůžeme odejít bez Flavia!“ zvolala Julia. „Běž, Eigon. Utíkej. Já tu na něho počkám.“ Flavius, který běžel otrokovi na pomoc, zahlédl na okamžik v tlačenici zmítajících se těl jeho vyděšenou tvář. Pak se otrok svezl k zemi a zmizel. Flavius vůbec neviděl, kde je. Hledat ho by bylo marné. Ze všech sil si proto klestil cestu ven z davu, pryč od létajících zaťatých pěstí. Z nosu mu tekla krev. V zástupu za ním se zvedl křik. Někdo další padl k zemi. Julia chytila Flavia za paži a zatáhal ho do tmy. „Tudy. Rychle!“

„Ale co Vulpius? Přece ho tu nenecháme!“

„Musíme. Nic jiného nám nezbývá.“ To se vedení chopil Demitrius. „Tudy. Sem do tmy za námi nepůjdou. Jsou příliš žhaví do boje.“

Ve tmě proběhli úzkým průchodem mezi dvěma domy a jinou postranní uličkou pádili pryč od fóra Eigon chytila Julii za ruku. Průvod uzavíral Flavius, neustále se otáčející přes rameno, zdaje někdo nepronásleduje. Během pár okamžiků zanechali vřavu za sebou. Když se konečně zastavili, všichni lapali po dechu.

Flavius si otřel nos do rukávu. „Jste všichni v pořádku? Viděli jste, co se stalo? Někdo vytáhl nůž. Co to, proboha, mělo všechno znamenat?“ Vzal Julii starostlivě kolem ramen. „Pojďte. Když se vydáme tudy, dorazíme k našim koním zezadu. Musíme se odtud co nejrychleji dostat!“ Znovu se ohlédl za sebe.

„Co bude s Vulpiem?“ zvolala Eigon. „Nemůžeme ho tu takhle nechat.“

„Stejně mu nepomůžeme. Odvedu vás domů a pak se pro něj s Demitriem vrátíme.“ Flavius si znovu setřel krev z tváře. „Tudy. Zkusíme to postranními uličkami.“

Netrvalo dlouho a zjistili, že se ztratili.

„V téhle ulici jsme už byli, Flavie,“ ozval se Demitrius. „Vzpomínám si na to znamení pohárů.“

Všichni těžce dýchali. Eigon přikývla. „To je pravda A uvědomujete si také, že v dálce už není slyšet křik? Je tu až podezřele ticho.“

Tiskli se k sobě a rozhlíželi se kolem. Domy tu stály těsně jeden vedle druhého. Ulička nebyla o mnoho širší než na rozpažení. Z oblohy byl mezi střechami vidět pouze uzoučký pruh nebe plného hvězd.

„Co navrhujete?“ Flavius popadal dech. Znovu si utřel nos. Byl stále nervóznější. Nesl za obě dívky odpovědnost. Už teď bylo jasné, že přijdou pozdě domů, pokud vůbec dojdou. Vystavil je velkému nebezpečí a navíc se ztratili ve čtvrti podezřelých doupat a nevěstinců, kam by se za normálních okolností neodvážili ani za dne v doprovodu ozbrojené pretoriánské gardy.

Na konci uličky se náhle ozval výbuch řevu. V dálce se objevil houf postav mávajících pochodněmi. Poštěkávali na sebe jako honicí psi.

„Přece nemohou jít za námi! Tomu nevěřím! Pojďme. Schováme se za roh, aby nás nezahlédli.“ Flavius se dal do běhu a ostatní se pustili za ním. Zahnuli do ještě užší uličky, kde vládla naprostá tma Demitrius se plížil první. Oči měl jako na stopkách. „Tahle je slepá,“ ozval se po chvíli. Zatavil se a počkal na ostatní. „Jsme v pasti.“

„Buďte zticha,“ zamumlal Flavius skrze zaťaté zuby. „Třeba nás neuvidí.“

„Šli tudy?“ rozlehl se za nimi hlas a oni na okamžik zahlédli siluetu postavy. Někdo zvedl pochodeň vysoko nad hlavu. Světlo šplhalo po zdech, ale do temných zákoutí nedolehlo. „Kde jsou, viděli jste je? Nemůžeme se vrátit bez nich. Musíme tu holku najít, nebo propadneme hrdlem. Viděl jsem, jak utíkají pryč. Museli běžet tudy.“ Kdosi klusal uličkou za nimi, pochodeň vysoko pozdviženou, když vtom jej zastavil hlas z hlavní ulice. „Tudy! Rychle! Zahlédli jsme je! Jdeme!“

Muž zaváhal. V Eigon a Julii by se krve nedořezal. Eigon cítila, jak se celá třese. „To se mi moc nezdá!“ volal muž, avšak obrátil se a vykročil zpět. Jeho hlas teď zněl tišeji. Pochodeň vylétla ještě výš. „Mám dojem, že v tomhle průchodu se schovává houf vystrašených myšek a já je chytím!“

Julia tichounce zasténala hrůzou. Nebylo kam utéct. Tiskli se ještě víc do temného výklenku. Eigon tlačil pod lopatkou nepoddajný kámen a ve výši boků jakýsi tvrdý předmět. Byl to kruh. Pootočila se a snažila se ho nahmatat. Našla kliku. Chvějící se rukou za ni vzala, stiskla a za jejich zády zavrzaly malé dřevěné dveře. V okamžení byli uvnitř, přirazili je za sebou a stanuli na hrubých dlažebních kamenech.

„Je tam závora?“ Eigon zašátrala ve tmě po dřevě. „Pomozte mi,“ hlesla „Nemůžu žádnou najít. A dveře se nechtějí pořádně zavřít.“ Ucítila cizí ruku na své, pak se kliky chopily drsné prsty a Demitrius ramenem přirazil dveře do zárubně. Cvakla závora. Byli v bezpečí.

„Bohové, díky,“ vzlykla Julia a sepjala ruce. Dívky se choulily k sobě a snažily se proniknout zrakem okolní tmu. Nebylo vidět vůbec nic, avšak podle chladivého vzduchu uvnitř, zurčení vody a vůně květin se zdálo, že jsou v jakési malé zahradě. Zpoza zdí k nim doléhal křik a dupot nohou. Kdosi bouchl do dveří, jako by zkoušel, zda jsou otevřené. Zaslechli sprosté klení a nadávky.

„Buďte pozdraveni, přátelé.“ Za nimi se náhle otevřely další dveře a do zahrady se rozlilo světlo. Stáli a mžikali očima. Nahoře nad schody vedoucími do domu se objevila postava s pochodní v ruce. Její plamen se chvěl v průvanu. „Vidím, že potřebujete nalézt útočiště. Prosím, pojďte nahoru.“

Všichni čtyři vyšli jeden po druhém po schodech a ocitli se v úplně jiném světě. Jako by ze čtvrti plné chatrčí vystoupili po svahu kopce do míst, kde vládne bohatství a elegance. Vešli do chodby a shlukli se k sobě. Jejich zachránce za nimi zatím zavřel dveře a zamkl je na závoru. Byl to vysoký, tmavovlasý mladík s asketickou tváří, snad o rok či o dva starší než Flavius a mnohem hezčí. „Dědečku, zdá se, že máme hosty.“

Jak jejich oči uvykaly světlu olejové lampy, zjistili, že v místnosti, kam byli uvedeni, sedí v čele dlouhého stolu starší muž. Před sebou měl rozložené různé mapy a svitky a u lokte pohár vína

Felicius Marinus Publius jim velebně pokynul, jako by do jeho zahrady takoví neupravení a vyděšení návštěvníci vtrhli každý den. „Velmi mě těší. Prosím, pojďte a posaďte se.“ V okamžení shrnul všechny písemnosti na neuspořádanou hromadu a bystrým zrakem zhodnotil situaci nově příchozích. „Julie, můj hochu, jeden z našich hostů je zraněný. Zavolal bys Antonii, aby mu otřela tvář? A tyhle mladé ženy vypadají vyděšeně. Copak se stalo?“ polekal se.

„Tvůj vnuk byl velmi laskavý, že nás pustil dovnitř. Zachránil nám všem život.“ Eigon postoupila o krok vpřed a Julia s Flaviem na ni překvapeně pohlédli. Ona sama si pojednou uvědomila, že ač všechny výlety vždycky spunktovala Julia a Flavius je organizoval, nyní se stala vůdcem jejich žalostné skupinky ona „Nelekejte se nás, prosím. Byli jsme na cestě domů, když na fóru vypuklo nějaké srocení. Poprala se tam skupinka a vzápětí nás začali pronásledovat.“ Odmlčela se. To ji ti muži pronásledovali! Teď si to teprve jasně uvědomila. Kousla se do rtu. „Snažili jsme se jim ztratit, ale zabloudili jsme. Nevím, co bychom dělali, kdyby se vaše dveře neotevřely. Myslím, že by nás ti muži zabili.“ Snažila se mluvit pevným hlasem, setřást ze sebe únavu a strach. „Jednoho z nás, otroka Vulpia, chytili…“ Hlas se jí zachvěl a ona zmlkla

Julius se zamračil. „Ty dveře neměly být otevřené. Zdá se, že Bůh stál na vaší straně. Zítra vyšleme své lidi, aby vašeho otroka našli obávám se, že teď ve tmě, když jsou ulice plné chátry, by ho nikdo nenašel.“

Eigon na něho vděčně pohlédla., Jak jsme byli hloupí, že jsme se ve městě zdrželi tak dlouho! A to všechno jen proto, že se Julia nedokázala rozhodnout, kterou brož si koupí.“

V hlase jí probleskl ostřejší tón. Už před chvíli si všimla, že mladší muž takřka nedobrovolně zabloudí vždy zrakem k její přítelkyni a i teď, zatímco mluvila, se po ní díval. Co je na Julii takového, že bez nejmenší námahy dokáže upoutat pozornost všech mužů? I když proč by ji to mělo zajímat? Rozladěná sama sebou, že ji v tak nepatřičnou chvíli napadají tak nevhodné myšlenky, ani nepostřehla, jak půvabně pohodila hlavou a jak ten pohyb upoutal pozornost hezkého Julia, který se na ni zamyšleně zahleděl.

Zakrátko se na stole objevilo jídlo a víno a Juliova sestra Antonia přinesla plátěný ručník a umývadlo s teplou vodou, aby Flaviovi omyla tvář. Když chtěl protestovat, usmála se. „Kdo jiný by ti měl omýt tvář, když ne já?“

„Zavolej otroka, paní, a nešpiň si se mnou ruce…“

„Tuhle práci bych nesvěřila nikomu než jednomu z nás a ty pochodíš lépe, když se svěříš do mé péče, než kdyby tě měl omývat můj nešikovný bratr nebo sluha, o tom tě ujišťuji!“

Julius se zeširoka usmál. Zjevně se měli rádi a byl to on, kdo nakonec nádobu s vodou a ručník odnesl. Když o několik minut později usedali ke stolu, Demitrius o krok ustoupil. „Snad bych se měl připojit k vašim otrokům, pane,“ zamumlal. „Nejsem hoden sedět tu s vámi.“

Stařec se zamračil. „Jen jeli to tvé přání. Já však cítím, že prožil jsi nebezpečí s ostatními a riskoval s nimi život, máš plné právo sdílet s nimi i jejich krmi. Nesouhlasíte snad?“ Obrátil se a upřel zrak do Eigoniny tváře.

Eigon přikývla. „Demitrius byl velmi statečný.“

„Stejně jako ten další muž, který s vámi přišel do města? Vulpius?“Julius se usmál na Eigon. „Mrzí nás, že pro něj teď v noci nemůžeme nic udělat.“

Zdálo se, že stařec je osudem otroka znepokojen. „Když pro něj nemůžeme nic udělat, budeme se za něj alespoň modlit,“ řekl. „Pojďte, prosím, ke stolu.“

Když se usadili a vzali si talíře, pozvedl stařec ruku na znamení, že chce promluvit. „Měli bychom vzdát díky Bohu za pokrm i pití, jež zde leží před námi, a také za vaše zachránění, přátelé. Ve jménu našeho Pána Ježíše Krista se také modleme za to, aby se k vám ve zdraví navrátil váš společník Vulpius.“

Na okamžik se rozhostilo ticho. Julia a Eigon si vyměnily pohledy, zatímco Flavius se zamračil. Předklonil se. „Vy jste křesťané, pane? Můj otec hovořil o lidech, jako jste vy…“ Zarazil se a pohlédl do talíře, jako by se zastyděl za svůj ostrý tón.

„A ne právě příznivě, jak je vidět, mohu-li soudit podle výrazu ve tvé tváři, mladý pane,“ zasmál se Juliův dědeček. „Neboj se, nebudeme se snažit obracet vás na víru. Ani vás neobětujeme, jak se možná obáváš. Jezte. Radujte se. Pak vás naši služebníci bezpečně doprovodí domů.“

Avšak jak se večer protahoval, řev srocené chátry v ulicích jako by rostl. Několikrát zaslechli bušení na dveře, když se ulicí hnaly rozvášněné houfce, a jednou si Eigon dokonce byla jista, že zaslechla své jméno. Zachvěla se a pátravě bloudila zrakem po ostatních. Zdálo se, že nikdo nezaslechl nic kromě obvyklého křiku, nicméně jeden po druhém pomalu odkládali vidličky a nervózně odstrkovali talíře.

„Nemůžeš je nechat odejít do noci, dědečku,“ ozvala se Antonia konečně. „Musejí tu zůstat. Chátra se časem unaví a nakonec všeho nechá. Za denního světla se rozejde. Pak bude ve městě bezpečněji a možná i zjistíme, co se vlastně děje.“

„Souhlasím,“ přikývl stařec. „Buďte, prosím, našimi hosty. Máme v domě spoustu místa Antonie, drahá, vezmi ženy a postarej se, aby měly pohodlí.“

Do dvou pokojů, které dostali všichni k dispozici, se vcházelo z peristylu. Dívky byly bez sebe nadšením a s velkým potěšením se ihned zabydlely. Ve světle olejové lampy žasly nad nástěnnými malbami zdobícími zdi i nad mozaikovou podlahou a ani dost nestačily obdivovat slonovinové hřebeny a ručníky z jemného plátna.

Eigon stála a hleděla do umývadla s teplou vodou, které jí přinesla mladá sloužící, aby se v něm umyla, když vtom se ozvalo rychlé zaklepání na dveře. Byla to Antonia „Přišla jsem se podívat, jestli máš všechno, co potřebuješ.“ Usmála se. Byla vysoká, štíhlá a od pohledu velice podobná bratrovi. V průběhu večera se po Eigon několikrát přátelsky ohlédla a zdálo se, že ji fascinuje vše, co Eigon říká. „Můžu na chvíli dál trochu si popovídat, nebo jsi moc unavená?“

Eigon jí pokynem ruky naznačila, aby vstoupila, a zavřela za ní tiše dveře. „Nevím, co bychom bez vaší pomoci dělali. Jsme vám nesmírně zavázáni.“

Antonia se posadila na okraj postele. „Jeden z našich služebníků vyrazil do ulic podívat se, co se děje. Císař prý pořádal jednu ze svých velkolepých hostin a pak se se svými druhy opil. Došlo ke srocení lidu, ale teď už je ve městě klid.“ Chvíli hleděla Eigon zpytavě do tváře. „Chátra nikdy nepřemýšlí.“ Zachvěla se. „Ale ty ses bála ještě něčeho jiného než chátry. Myslela jsi, že někdo pronásleduje tebe, vid?“

Eigon na ni užasle pohlédla „Jak to víš?“

Antonia potřásla hlavou. „Pozorovala jsem tě. Připadalo mi, že to, co se děje, tě nijak nepřekvapuje.“

„Zaslechla jsem v tom křiku padnout své jméno. Někdo věděl, že tam jsem. Nikdo z mých přátel si toho ale nevšiml.“

„A ty víš, proč by někdo něco takového dělal?“ optala se jemně Antonia

Eigon sklopila oči. „Ano, vím. Ale to je dlouhý příběh…“ Odvrátila zrak. „A možná ne pro dnešní večer.“

„Chápu. Nic mi do toho není.“ Zdálo se, že Antonii to nijak neurazilo. „Jen doufám, že tvá rodina o tebe nebude mít moc velkou starost. Chceš, abychom k nim poslali posla…“

Eigon zavrtěla hlavou. „Vůbec jsme neměli vycházet ven. Ale třeba si nikdo ani nevšiml, že nejsme doma. Otec je nemocný. A matka na mě někdy nepromluví i celé dny. Ani si mě nevšimne.“

„To je smutné.“

Eigon přikývla „Mé nepřítomnosti si jistě všimne můj učitel, ale rozhlédne se kolem, a když zjistí, že doma nejsou ani Julie a Flavius, a dovtípí se, že se nám něco stalo.“

Antonia se na ni dlouze zahleděla „Kolik je ti let? Vypadáš příliš stará na to, abys měla učitele. Já jsem se přestala učit, jakmile jsem vyrostla z dětských sandálů.“

Eigon se zasmála., Je mi asi čtrnáct nebo patnáct let. Nevím to jistě. Myslíš, že jsem moc stará? Melinus říká, že člověk může studovat celý život. Já se učím ráda.“

„To musíš být velmi vážná.“

„Ne vždycky. Právě proto jsem šla s Julií do města. Byly jsme nakupovat.“

„Ale stejně. Kde bydlíš?“

Eigon jí to pověděla a na Antonii to očividně udělalo dojem. „Myslela jsem, že to je císařská vila“

„Náležela císaři. Ten nám daroval život a s ním i tenhle dům.“

„Proč?“

„Můj otec je… byl… králem v naší zemi. Byl zajat a nás přivedli do Říma, aby nás ukázali v triumfálním průvodu a pak nás zabili, ale císař nás ušetřil. Ale to už je dávno.“

Antonia se zachvěla „Svět, ve kterém žijeme, je krutý.“ Povzdechla „Musela jsi být vyděšená.“

Eigon přikývla „Ale Claudius k nám byl dobrotivý. A nynější císař nás prozatím nechává na pokoji.“

Antonia zavrtěla hlavou. „Zdá se, že to je velmi nespoutaný mladík. To vysvětluje, proč se s takovým nadšením vrhl do vřavy během dnešních nepokojů. Avšak dokud za něj vládnou Seneca a Burrus a on se jen baví, je Řím vcelku v nebezpečí. Jsou to rozumní mužové a za pár dnů každý na všechnu tu bezuzdnost zapomene a město se opět uklidní.“

„Zdá se, že mladý císař zachází do hloupých krajností!“ pravila Eigon. „Aelius, náš správce, tvrdí, chátra si o něm vypráví děsivé historie.“ Večerní události ji šokovaly a vyděsily.

Antonia na ni zpříma pohlédla. „Co je to za zemi, kde byl tvůj otec králem?“

„Žili jsme na Pretanských ostrovech, tak jim říkal císař Claudius. V Británii. Můj otec byl je králem Catuvellaunů a Silurů, což byl kmen mé matky. Naše kmeny prosluly nejlepšími válečníky a země to byla nad pomyšlení krásná. Někdy se posadím a vybavuji si ji ve vzpomínkách. Líbezné zelené kopce a lesy, dobytek pasoucí se na loukách, ovce, krásní poníci a psi. A kulaté dřevěné domy s doškovými střechami. Nikdy předtím jsme neviděli taková města, jako je Řím. Nestavěli jsme je. Možná u nás ani žádné velké město není. Camulodunum bylo největší, jaké jsem kdy viděla, ale to je v porovnání s Římem vesnice.“ Zahleděla se na Antonii. „A co ty? Odkud pocházíš?“

„Rodina mého dědečka žila dlouhá léta v Římě. Před několika lety nám zemřeli oba rodiče, když v kopcích kolem vily, kam jsme jezdívali na léto, řádila horká nemoc.“ Antonia smutně pohlédla na sepjaté ruce. „Julius a já jsme přišli bydlet k dědečkovi, který je senátorem.“

‚A kdo jsou křesťané?“ zeptala se Eigon. „Zdá se, že Flavius to ví, ale já jsem o nich nikdy neslyšela. Odpusť.“

„Jsme následovníci Ježíše Krista, božího syna. Ježíš Kristus se stal člověkem. Žil mezi Židy v Judeji, hlásal tam své učení a uzdravoval, dokud ho římský správce Pilát Pontský neodsoudil k smrti ukřižováním. Neměl takové štěstí jako tvůj otec. Zabili ho. Avšak Bůh jej probudil a on znovu žije na nebesích.“

Eigon se zamyslela „Je to tedy jeden z vašich římských bohů?“

Antonia zavrtěla hlavou. „Existuje pouze jeden Bůh. V tom to je. Římští bohové nejsou praví bohové. Ani císař jím není.“

„Což je něco, co by člověk neměl vyslovovat nahlas,“ pozvedla obočí Eigon. „A co naši bohové v Británii?“

Antonia pokrčila rameny. „S nimi to asi bude stejné. Učíme se, že staří bohové možná byli andělé,“ dodala s omluvným úsměvem, aby zmírnila ostrost toho výroku. „Služebníci a poslové boží.“

Eigon povzdechla „S tím by asi Melinus nesouhlasil.“ Nebo snad ano? Nebyla si tím jista. Nikdy se před ní o křesťanech nezmínil.

„Kdo je Melinus?“

„Můj učitel. Je to druid.“ Eigon se zasmála, když viděla, že Antonia nechápe. ,.Někdo, koho by asi tady nazvali knězem a filozofem. Učenec.“

„A ten přišel jako vězeň s tvým otcem?“

Eigon zavrtěla hlavou. „To je další dlouhý příběh.“ Jak by jí mohla povědět, že její nový přítel Melinus je otrok? Už se dávno dovtípila, že jejich hostitelé darovali všem svým otrokům svobodu. Ti teď pro ně dál pracují jako svobodní muži a ženy, avšak bylo to jejich vlastní rozhodnutí a za svou práci dostávají plat.

Dveře za nimi se otevřely a objevila se v nich Julia zahalená do šálu. „Zdálo se mi, že tu slyším hovor. Nejste unavené?“ Zívla, jako by chtěla naznačit, že ona ano.

„Máš pravdu,“ odvětila jí Antonie. „Odpusť, Eigon. Bylo to ode mne nezdvořilé tě takhle zdržovat. Popovídáme si ráno. Dobrou noc“

Obě dívky se dívaly, jak jejich hostitelka rychlým krokem odchází peristylem a mizí z dohledu. „Vyrušila jsem vás?“ Julia se usadila na lůžko vedle Eigon.

Eigon zavrtěla hlavou. „Mluvily jsme o bozích.“

Julia se zatvářila nechápavě. „Proč jste se raději nebavily o jejím pěkném bratrovi? Je zadaný?“ Eigon se zasmála „Julie!“

„Musíme to ráno zjistit. Pak požádám tetu, aby naše rodiny oficiálně představila. Myslím, že by mohl být velmi dobrým manželem, co ty na to?“

„Pro mě?“ Eigon se začervenala „Ne, ty hloupá. Pro mě!“

* * *

Střešní terasa potemněla Jess se v křesle narovnala a protáhla se.

„Tak konečně jste se probudila!“ Ve dveřích se objevila Carmella „Už jsem volala Kim, aby věděla, kde jste, a neměla o vás starost. Řekla jsem jí, že u mě zůstanete na večeři.“ Položila před Jess sklenku s ledovými kostkami. „Campari.“ Usmála se. „Takže Eigonin příběh zase pokročil, ale teď se musíme věnovat vám, postarat se o to, jak dostat z vaší hlavy Dana.“

Jess viděla, že na stole jsou rozložené karty. Předtím tam nebyly. „Provedla jste další výklad?“

Carmella přikývla „A viděla jsem ho ve sféra di cestallo. Je někde blízko.“ Stejně jako ten další posluchač, kterého cítila ve vzduchu, kdykoliv Jess vykládala karty. Byla to další žena. Další bytost prozkoumávající vnitřní stezky. Ale kdo to je a jaká je její role v celém tomhle příběhu, to netušila.

„Takže Dan je v Římě?“

Carmella přikývla „Jistě. Kde si myslíte, že by byl?“

„Tvrdil, že jede domů do Anglie, ale nevěřili jsme mu.“

„Máte pravdu, je tady. A někde hodně blízko.“ Carmella na ni upřela své černé oči. „Je mi to líto, Jess, ale on to s vámi nemyslí dobře. Navíc teď, když jsem měla možnost ho trochu víc sledovat, vím, že je na něm něco divného. Je tu další muž. Zlý člověk. Usídlil se mu v hlavě. Měla-li bych hádat, pak myslím, že je jím posedlý.“ V tváři se jí zračila hluboká starost. „Tenhle druhý muž žije z Danova strachu a nenávisti.“

Jess na ni nechápavě hleděla „Další muž?“ Nechápala to.

Carmella přikývla. „Je mrtvý, Jess. Chápete? Duch.“

„Panebože!“ Jess cítila, jak jí přeběhl mráz po zádech. „Víte, kdo to je?“

„Nevidím ho jako konkrétní tvář. Je to pouhý stín. Ale cítím jeho mrazivé sevření. Je to zlý, podlý člověk. A já se obávám, že spolu kují strašlivé, iracionální věci. Děje se něco vražedného, Jess!“

„Co mám dělat?“ hlesla Jess.

„Musíte se Danovi vyhýbat.“ Carmella jí chvíli hleděla do očí. „Nesmíte připustit, aby vás našel. Nevím, proč si toho druhého pouští do duše, snad vůbec neví, co se děje. Naučím vás, jak ho psychicky odrazit, ale stejně bude lepší, když mu nedovolíte, aby se k vám přiblížil. Bojím se toho, co by se mohlo stát.“

Jess se zachvěla. Nešťastně přikývla „Nemusíte mi říkat, že se ho mám bát. Já se ho děsím. Víte jistě, že je ještě v Římě?“ Carmella přikývla

„Pak mi musíte pomoct přesvědčit ostatní. Oni mi to nevěří. Mají mě za blázna.“

Bylo už hodně po půlnoci, když ji Carmella odvedla Jess dolů ke svému autu. „Nenechám vás v tuhle noční dobu chodit samotnou, když se tu potlouká někdo takový jako on.“ Odemkla malé městské auto se stříbrnou metalízou, zaparkované přední kapotou u zdi. „Ke Kim je to odtud jen pár minut.“

Profičely závratnou rychlostí přes osvětlené piazzy, kolem fontán, pizzerií a kavárniček, míjely přeplněná bistra a tratorie, až nakonec zastavily před známým palácem, v němž se nacházel Kimin byt. „Dejte na sebe pozor, cara mia, a pamatujte, co jsem vás naučila“ Carmella se naklonila a políbila Jess na tvář. „Uvidíme se brzy, ano? Ciao.“

Počkala, až Jess vystoupí z vozu a přejde ulici, a když zmizela v bráně, odburácela tichou ulicí do noci.

Jess za sebou zavřela malou branku a chvíli stála v průjezdu. Naslouchala tichu staré budovy. Byla vyčerpaná. Zdálo se jí, že od rána, kdy odtud odešla, uplynuly už celé věky. Zamířila po mramorové podlaze ke schodišti a užuž po něm chtěla začít vystupovat ke dveřím Kimina bytu, když se ze tmy za jejími zády vyloupla postava „Dobrý večer, Jess. Už jsem si myslel, že se nikdy nevrátíš.“

Otočila se na patě. „Dan!“

„Jo. Jsem to já. V poslední době je těžké tě někde zastihnout. Zvláštní, když si vzpomenu, jak ráda jsi mě vídala“ Usmál se.

Dlouze na něho hleděla. Byl nemytý a neoholený. Pot z něj čpěl na několik kroků. „Myslela jsem, že jsi odjel domů za Natálií, Dane.“

„Odjel jsem.“ Ušklíbl se. „Myslím, že zjistíš, že si všichni myslí, že jsem opravdu doma v Anglii s ní a s dětmi.“ Popošel několik kroků k ní.

„Odkud máš klíč?“

„Odtud, co ty.“ Založil ruce na prsou. „Zdá se, že Kim má v kuchyni tucty rezervních. Je až příliš velkorysá, když tolika hostům umožňuje volný přístup do svého bytu. Sázím se, že ani neví, kolik takových klíčů má. Ne že bych ho měl u sebe dlouho. Dal jsem si podle jejího udělat svůj vlastní a ten její jsem vrátil na věšák, takže Kim žádný nepostrádá.“

„A co chceš teď dělat?“ Srdce se jí svíralo úzkostí a dlaně měla zvlhlé potem. Položila ruku na zábradlí vinoucí se podél celého schodiště, aby stála pevněji.

Chladně se usmál. „Abych pravdu řekl, ani přesně nevím.“

„Můžu začít křičet.“

„To můžeš, ale pochybuju, že tě někdo uslyší. Ani sir Galahad. Viděl jsem vás s Willem spolu. Ještě pořád ho miluješ, co? Mě nenávidíš a do pitomého intelektuálního spratka jsi zamilovaná. Ale on tě nezachrání. Nikdo tě neuslyší. Byty v přízemí jsou v létě prázdné a Jacopo je pravděpodobně opilý pod obraz a někde spí. Dokonce i kdyby tě nahoře slyšeli a seběhli dolů, mohlo by už být pozdě.“

„Co myslíš tím pozdě?“

Zasmál se. „Co asi? Třeba už budeš ležet mrtvá na zemi, oloupená a zavražděná, což v tomhle městě není nic tak neobvyklého.“

„Ty se zřejmě v těchhle svých obskurních hrátkách vysloveně vyžíváš.“ Svírala rukou zábradlí, jako by na něm závisel její život.

„To jo. Ale když mi chceš zničit život, tak ani nemůžeš čekat nic jiného.“

„Už jsem ti jednou řekla, že ti život ničit nehodlám.“

„Ale stejně se to může stát. Tys už o tom mluvila s Willem, co? Věřil ti? Možná, co? Je do tebe pořád zamilovaný. A ta věc může jednou stejně vyjít najevo. Ty tak budeš mít po celý zbytek mého života moc nad mým osudem.“

„Nebudu…“

„Ale ano, já myslím, že budeš. A to nemůžu dovolit, víš?“ Postoupil o další krok k ní.

Vykřikla strachy a vrhla se na první schod. V tom okamžiku v bráně zarachotil klíč a někdo se opřel do těžkých dubových veřejí.

Dan se prudce otočil. Na nic nečekal, vrhl se ke dveřím, loktem odstrčil příchozího a zmizel na ulici.

Průjezdem se rozlehl gejzír jadrných italských nadávek a Jacopo se ještě chvíli kymácel na nohou. Che cosa? Rozhlížel se na všechny strany. Signora? Dveře za ním byly dokořán. Stařík se do nich opřel a zavřel je za sebou. Sotva stál na nohou. Dan zmizel do noci.

Jess se zhluboka nadechla, obrátila se a zahleděla se ze schodů. „Buona notte, Jacopo!“ zavolala dolů. Vrávoral šikmo průjezdem ke svému bytu a očividněji neslyšel.

Byt tonul ve tmě. Nečekali, až se vrátí. Několik okamžiků stála s očima upřenýma na závoru. Pak zamkla a zamířila do svého pokoje.

Byla už v půli cesty k posteli, když se na nočním stolku rozsvítila lampička. Na posteli seděl Will. „Bože, Jess!“

„Kristepane!“ Jess stála a srdce jí ještě divoce bušilo. „Ach, Wille, promiň. Úplně jsem zapomněla, že jsme si prohodili pokoje.“

Pročísl si rukou vlasy. „S tím si nedělej starosti. Všechno v pořádku?“ Když viděl, jak je bledá, objevil se v jeho tváři ustaraný výraz.

„Dole v průjezdu byl Dan. Čekal tam na mě. Dal si podle Kiminých klíčů Udělat své vlastní.“ Svezla se na židli vedle postele.

„Sakra!“ Will vylezl z postele. Byl nahý. Neurčitě se usmála, když se k ní otočil zády a natahoval si džínsy. „Kde je teď?“ zeptal se, přetáhl si přes hlavu tričko a otočil se čelem k ní.

„To nevím. Naštěstí se zrovna vrátil vrátný. Dan ho odstrčil a vyběhl na ulici. Zřejmě někde přežívá ze dne na den, protože byl neoholený, páchne a je přesvědčený, že vy všichni si myslíte, že sedí doma v Anglii a já že jsem šílená.“ Unaveně si promnula tvář. „Třeba jsem. Co mám dělat, Wille?“

Will se posadil do nohou postele. „Možná by ses měla do Anglie vrátit ty. A on si tu může dál provozovat ty své nečitelné hry.“

Zamyšleně na něj hleděla „Ale co Eigon?“

Povzdechl. „Co s ní má být, Jess? Viděla jsi ji přece i ve Walesu. Nepochybně můžeš pokračovat v tom svém výzkumu, nebo jak tomu říkáš, i tam. Copak je pro tebe opravdu tak důležitá? Ve srovnání s tvou bezpečností?“

Přikývla. „Ano, je. Nedokážu to vysvětlit, ale je to tak. Chci se vrátit domů, Wille, ale ne teď.“

„No, důležité je, že v téhle chvíli jsi v bezpečí. Tak si běž lehnout, Jess, a ráno si o všem promluvíme, ano?“

„Říkal, že mi nebudeš věřit, až ti povím, že jsem ho tu viděla“

„Já ti věřím.“

Nešťastně vzdychla „Díky, že jsi tu, Wille.“

„Těší mě.“

„Na shledanou ráno.“

Přikývl.

* * *

Jen co za ní zaklaply dveře, přešel Will k oknu a chvíli zamyšleně hleděl do noci. V zahradě stála jakási postava, avšak on ji ve tmě nedokázal s určitostí rozeznat. Že by to byl Dan?

Dan při pohledu na jeho siluetu v okně přivřel nenávistně oči. Ten darebák s ní už zase spí! Tiše zaklel a po špičkách přešel k mříži v průjezdu. Opatrně za sebou zamkl, proplížil se klenutým prostorem a vyšel na ulici. Venku se zastavil. Pak mu přes rty přelétl sotva znatelný úsměšek. Otočil se, vrátil se po špičkách do zahrady, jako duch zamířil pod Jessino okno a sklonil se pro žebřík.

* * *

Když se toho rána obyvatelé vily usadili s Pomponií Graecinou na teplém podzimním slunci v křeslech uprostřed atria a Cerys usedla na okraj fontány, nikdo z nich nečekal, že se tu objeví rozrušený Aelius. Ten chvíli postával uctivě u brány a uvažoval, zda jim to má povědět, ale pak se zřejmě rozhodl nečekat, až ho zavolají, a stanul za Caratakem.

„Obě dívky si včera vyšly ven, můj pane.“ Na znamení své bezmoci rozhodil rukama „A ještě se nevrátily.“

Caratacus hleděl na správce a tvář mu zbělela. „Co tím chceš říct, že šly ven?“

„Chtěly si zajít ke stánkům s hedvábím a pak ke zlatníkovi, který má dílnu kousek za Via Sacra. Pohlédl na Pomponii. „Doprovázel je můj syn Flavius se dvěma otroky. Měly by být v bezpečí.“ Všichni slyšeli o večerním pozdvižení ve městě.

Cerys vyskočila a tiše zaúpěla „Eigon neměla vůbec vycházet z vily. Ví přece, že nesmí ven!“

Pomponia, která přibyla časně zrána a přinesla Caratakovi nový svitek k přečtení, se zachmuřila. „Julia je lehkomyslná. Ví, že Eigon nesmí vycházet bez spolehlivého doprovodu. Ale je zároveň i vynalézavá.“ To jistě. A nejvíc v tom, jak obcházet Cerysiny příkazy.“Možná se rozhodly někde přenocovat. Flavius je rozumný mladý muž. Když viděl, co se v ulicích děje, jistě se postaral o jejich bezpečí.“

„Nezůstaly na noc ve tvém domě?“ otázal se Caratacus s paprskem naděje v hlase. „Je to mnohem blíže ke středu města“

Pomponia zavrtěla hlavou. „Běda, ne. Přišla jsem z domova. Tam jistě nebyly.“

„Pak tedy nemáme na vybranou a musíme vyslat své lidi, aby po nich pátrali,“ řekl Caratacus. Jeho tvář byla každým okamžikem ztrhanější, hlas slabší. Opouštěly ho síly. „Postarej se o to, Aelie.“

„Ano, pane!“ Aelius odešel.

„Přestaň plakat, Cerys,“ nařídil Caratacus a šlehl po manželce pohledem. „Především jsem nikdy nechápal, proč nechceš Eigon pouštět z domu, a tohle je přímý důsledek těch tvých zákazů. Všechno je to tvoje chyba Věděla, že jestli se chce dostat ven, musí jít tajně, a chodila bez náležitého doprovodu. Za tohle Aelius draze zaplatí! Neměl připustit, aby se to vůbec stalo.“

Cerys v slzách hleděla na svého muže. Nemohla mu prozradit pravý důvod, ani objasnit skutečný rozsah nebezpečí. Nikdo neznal tajemství, které sdílela s Eigon, a nikdo se je nesměl dozvědět. To však také znamenalo, že nikdo jiný netušil, že římskými ulicemi chodí muž, který je odhodlán jejich dceru zabít. Zachvěla se. Od onoho prvního dne ve Víle před lety s Eigon o té hrozbě nikdy nemluvila, přestože věděla, že pořád existuje. Cítila to. Mívala pocit, že je nepřetržitě sledují čísi oči, číhají jako kočka u myší díry, s nekonečnou trpělivostí vyčkávají. Nedokázala uhodnout, proč ten muž čeká tak dlouho, ale věděla, že stále čeká.

Skupinku nešťastných zbloudilců později doprovodil do vily Julius Marinus Publius s ozbrojenou eskortou svého děda. Poté, co král a členové jeho domácnosti zahrnuli mladého patricije díky a projevy vděčnosti a on odjel, museli provinilci čelit plamennému hněvu Cerys a Carataka. Julia utekla do svého pokoje a zavřela se tam, dokud se smršť nepřežene.

Eigon stále ještě seděla s matkou a pokoušela se utišit bouři slz a hněvivých výčitek, když se ve dveřích objevil jeden otrok a sháněl se po Aeliovi. V sadu našli Vulpiovo tělo. Měl podříznuté hrdlo a kdosi ho musel hodit přes zeď do zahrady.

Aelius stál a s hrůzou v očích hleděl na mrtvého. Pak zavolal syna „Kolikrát jsi vyvedl princeznu Eigon a paní Julii do města?“ otázal se tiše se sevřenými rty.

„Mnohokrát, otče. Nikdy se nic nepřihodilo. Nikdo nás neohrožoval.“ Flavius byl bílý jako stěna

„Tohle je varování.“ Aelius se nadechl a sevřel ruce v pěst. Ti lidé dobře věděli, odkud Vulpius pochází. Ať to udělal kdokoliv, bylo jasné, že obyvatelé domu jsou sledováni.

„Ale otče, to srocení s námi přece nemělo nic společného,“ bránil se Flavius a snažil se nedat najevo strach. „Chátra se vždycky proti něčemu bouří. Císař a jeho přátelé ji zase vyprovokovali.“

„Mlč, hloupý hochu!“ Aelius se ohlédl přes rameno, třebaže teď byli v sadu sami. Tělo už otroci odnesli. „Ať už tě nic takového neslyším říkat nahlas. I zdi mají uši.“

Flavius se kousl do rtu. Pohled na mrtvého ho vyděsil víc, než byl ochoten si přiznat. „Určitě na nás zaútočili proto, že nás někdo viděl vycházet od zlatníka, a oni si mysleli, že nám mohou něco cenného ukrást. Proto nás napadli. Ubohý Vulpius neměl nic, co by stálo za ukradení.“

Aelius se zachmuřil. Jeho syn mohl mít pravdu. Avšak na celé věci mohlo být i něco víc. Jak to, že někdo věděl, odkud Vulpius pochází? Byl to otrok. Neměl nic, podle čeho by jej šlo identifikovat. V této domácnosti se po otrocích nevyžadovalo, aby nosili štítky se jménem majitele. Aelia napadlo, zda Vulpia jeho vrahové nemučili, aby jim něco řekl, a pokud ano, co chtěli vědět? Povzdechl. Ať tak anebo tak, tato villa náleží Caratakovi, který je pánem domu a požívá úcty a vážnosti, jaké bývají prokazovány mocným. Zároveň je ale pravda, ač si ji nikdo příliš nepřipomíná, že je víceméně vězněm. Nikdo, dokonce ani Aeliova žena, neví, že po králově příchodu do vily dostal příkaz jej sledovat. Zamyšleně se otočil a pomalým krokem zamířil zpátky k domu. Syn jej zkroušeně následoval. Chorý a povolný muž již pro císaře nebyl žádným nebezpečím. Pokud by se však v Caratakově chování něco změnilo, chtěl o tom císař Claudius vědět a nepochybně by o to stáli i Neronovi rádci.

* * *

„Co jsi řekla matce?“ Julia se objevila, jen co Eigon osaměla „Jen že jsme si chtěly zajít ke zlatníkovi.“

„Zlobila se?“

„Ano, zlobila“ Eigon vypadala schlíple. Slovo zlobit se ani zdaleka nevystihovalo divokou míru matčina hněvu nad tím, co se přihodilo. Či nad zjištěním, že dcera její příkazy už tak dlouho obcházela Smrt jednoho z otroků zatajili před Caratakem, kterému i tak opět vystoupila horečka. Odebral se na lože. A Cerys, která před manželem s takovým sebezapřením držela emoce na uzdě, na dceru vybuchla v prvním okamžiku, kdy spolu osaměly. „Julii pošlu okamžitě pryč!“ křičela „Má na tebe ten nejhorší vliv. Jak jsi mohla být tak lehkomyslná a hloupá? Copak pro tebe vlastní bezpečnost nic neznamená?“

„Ale mami, vždyť se mi nikdy nic nestalo!“

„Zakazuji ti vykročit z domu, slyšíš? Nepůjdeš ani do sadu. Tam venku za zdí jsou lidé, kteří náš špehují. Zločinci. Kdoví, kdo je platí?“ Náhle se rozvzlykala a Eigon ji vzala jemně kolem ramen. „No tak, maminko. Neplač. Mrzí mě, že jsem ti způsobila starost. Nepůjdu už ven, slibuji.“

Na pootevřené dveře kdosi tiše zaklepal a Cerys Eigon odstrčila. Krátký okamžik důvěrnosti byl pryč.

„Má paní?“ Byl to Melinus. „Už nějakou chvíli Eigon hledám. Je čas se učit.“

„Jistě.“ Cerys spolkla poslední slzy a narovnala se. „Jdi, Eigon. A pamatuj, co jsem ti řekla“

Eigon vyšla se skloněnou hlavou za svým učitelem. Melinus na ni pohlédl, a když usedali v jeho pokoji ke stolu, který si vyhradili ke studiu, jen pozvedl obočí. S blížícím se večerem a narůstajícím chladem se již nešli učit do zahrady. „Co se přesně stalo?“ chtěl vědět Melinus. Mluvil jemným hlasem, avšak jeho oči byly přísné.

Všechno mu vypověděla. Když skončila, zamyšleně se opřel a několik okamžiků nic neříkal. Když konečně promluvil, řekl to poslední, co očekávala

„Jak zvláštní, že vám útočiště poskytli právě křesťané. Paní Pomponia a já jsme již navštívili několik jejich shromáždění. Naslouchali jsme jejich kazateli Petrovi.“

Eigon na něho užasle hleděla , jistě ale nevěříš v toho jejich boha? Oni si myslí, že je jen jeden, zatímco my víme, že existují bohové každé řeky, hory či lesa.“

Zavrtěl pomalu hlavou. „Jejich bůh, o němž jsem přesvědčen, že je bohem Židů, jen ve vlídnější podobně, je mocný, a sám Petr na mě svou učeností i výmluvností učinil hluboký dojem. Existuje mnoho věcí, o nichž je třeba přemýšlet. Petr toho Ježíše znal a putoval s ním i jeho přáteli. Rád bych s těmi lidmi, co ses s nimi setkala, sám mluvil, avšak v danou chvíli se spokoj s tím, že jsou laskaví a pohostinní. Nemohli jste si zvolit nikoho lepšího, aby se o vás postaral.“

Zachmuřila se. „Zachránili jsme se, ale kvůli nám zemřel člověk.“

„Ne, princezno, za Vulpiovu smrt je odpovědný ten, kdo ho zabil. Zemřel však ve vaší službě, a tak je třeba na něj vzpomínat se ctí.“ Povzdechl. Intuice mu napovídala, že za touto vraždou je něco víc než pouhý pokus o loupež, a už vůbec nešlo o náhodné zabití při divokém srocení lidu. Všichni ve Víle věděli, že tělo kdosi hodil přes zeď a že to je varování. Ale komu a proč? Melinus si přitáhl k sobě svitky a rozhodl se věnovat učení. Eigon potřebovala rozptýlit. Trápilo ho, jak vyděšeně vypadá. Věděl, že ať ji bude jakkoli ujišťovat o její nevině, ona si tu smrt bude vyčítat, zatímco ta treperenda Julia si možná na celou věc za chvilku už ani nevzpomene.

XVIII.

Jess se zničehonic probudila a ještě chvíli hleděla do stropu. Bylo už světlo a hluk provozu sílil. Bytem se linula vůně ranní kávy. Jess zdráhavě vylezla z postele a zamířila do sprchy.

Kim a Stephanie už seděly v kuchyni. Když se konečně objevila, někdo jí nalil kávu. „Včera v noci tu by Dan,“ hlásila okamžitě. „Čekal dole, až se vrátím domů.“

„Co se stalo?“ zděsila se Stephanie. Mlčky na sebe s Kim hleděly.

„Vyhrožoval mi,“ pokračovala Jees. „Naštěstí se zrovna vrátil Jacopo a on utekl. Pak jsem ho ještě zahlédla dole v zahradě. I Will ho viděl jak jsem byla rozrušená, úplně jsem zapomněla, že jsme si vyměnili pokoje, a vzbudila jsem ho.“

Stephanie se zasmála. „Chudák Will. No, tak to dokazuje, že Dan se tu pořád někde potlouká. Zajímalo by mě, kde bydlí.“ Jess jen pokrčila rameny.

„A co říkala Carmella?“ zajímala se Stephanie. „Zmiňovala se o něm?“

„Moc mi pomohla“

„No a?“ předklonila se zvědavě Stephanie.

„Myslí si, že bych se mu měla rázně postavit a přestat se ho bát.“

„To zní dobře,“ souhlasila Kim.

„Will si naopak myslí, že bych se měla vrátit do Anglie a Dana nechat tady v domnění, že tu ještě jsem.“

Stephanie s Kim na sebe pohlédly. „Jestli tě sleduje, Jess, tak brzy zjistí, že jsi zmizela“

„To je pravda“ Kim sáhla po šálku s kávou. Vtom zazvonil telefon a ona jej šla zvednout. „Fronto?“

Chvíli poslouchala, pak pohlédla na Stephanii a natáhla ruku se sluchátkem. „To je pro tebe. Rhodri Price.“

Stephanie se obrátila na Jess. „Vezmi to ty.“

„Proč já?“

„Protože chce mluvit s tebou. Se mnou nemluví, když nemusí!“ Její hlas bylo sotva slyšet.

Jess se na ni zamračila. Pak vstala a rozběhla se za Kim k telefonu. „Zdravím, Rhodri. Tady Jess.“

„Jsem teď ubytovaný u Hasslera a říkal jsem si, jestli byste si sem do Palazzetta nechtěli se Stephanii a vaší hostitelkou zajít na skleničku, než zase odjedu domů. Co byste říkaly společné snídani na terase?“

Jess se usmála. Hotel přímo nad Španělskými schody. Jeden z nejlepších v Římě. „To by bylo moc fajn, Rhodri. Moc rády.“ Samotnou ji překvapilo, jak ráda znovu slyší jeho hlas.

Stephanie na ni vrtěla hlavou a držela palec dolů ne!

Jess se k ní otočila zády. „Jsme tu tři, ještě je tu náš kamarád Will.“

„Vezměte ho s sebou. Přiveďte kohokoli.“ Zdálo se, že Rhodri je v euforii. Jess pohlédla na hodinky. Podle jejího mínění byl na snídani stále ještě čas. Zavěsila a usmála se na Stephanii. „Nemusíš chodit. Snídaně se šampaňským u Hasslera možná není podle tvého gusta. Mám jít vzbudit Willa?“

Ani ne o minutku později se znovu objevila ve dveřích. „Není tu. Musel odejít brzy po ránu.“

„Nech mu tady vzkaz.“ Kim vstala „Jestli se mu bude chtít, může dorazit za námi.“

Rhodri v bílé košili s rozhalenkou a krémově bílých plátěných kalhotách je na terase uvítal bouřlivými polibky a objetími a ihned je zavedl ke stolu, odkud byl nádherný panoramatický výhled ze Španělských schodů na Piazzu di Spagna „Je báječné mít s kým oslavovat!“

„Oslavovat?“ neodpustila si Jess naivní otázku, když usedala na židli, obklopena petúniemi.

„Úspěšný koncert. Zítra letím domů.“

„Koncert v milánské Opeře?“

„Jistě.“ Zeširoka se usmál a usedl vedle Jess. „Vy můj styl zpívání moc ráda nemáte, viďte, Jess?“

Stephanie s Kim vzhlédly od jídelních lístků.

Jess nevinně pokrčila rameny. „Po pravdě řečeno, začínám mu přicházet na chuť. Dokonce jsem Stephanii sebrala pár jejích cédéček.“ S potěšením si ho dobírala

„Ach. Smím se zeptat, která?“ Pokynem ruky zavolal číšníka. ,, Caractaka“

Zasmál se. „Takže bádání. Žádná touha po hudebním osvícení.“

„Vy víte o tom, jak Jess fascinuje Eigon a celá ta historie?“ podivila se Stephanie škrobeně. Ještě stále měla vůči tomuto člověku výhrady.

„Ó ano!“ přikývl Rhodri a všichni si začali objednávat. Ženy si povšimly, že číšník se k němu chová jako ke stálému hostu. „Byl jsem tam a viděl, co udělala“

„Eigon?“ užasla Kim. „Vy jste ji viděl! Takže věříte v duchy?“ Zatímco jim číšník přinášel kávu a jiný ukazoval láhev šampaňského, získal

Rhodri chviličku, aby se nad tou otázkou zamyslel. Jen co se číšníci měli k odchodu, usmál se na Kim a přikývl. „Jsem Velšan. My Velšani jsme duchy vynalezli.“

Vtom Jess zazvonil mobil a ona s omluvným úsměvem položila sklenku. „Wille? Kde jsi?“

„Jess, pomoz mi!“ Hlas zněl slabě a v telefonu podivně praskalo. „Jsem někde poblíž vily…“ Jméno zaniklo v praskotu. „Prosím tě, přijď.

„Wille?“ Jess zatřepala telefonem. „Wille, slyšíš mě?“ Ostatní napjatě poslouchali. „Wille, jsi v pořádku?“ Praskot v telefonu sílil, až Willův hlas zcela zanikl. Pak se spojení přerušilo. Jess vstala. V tváři se jí zračila úzkost. „Má nějaký problém.“

„Jakého druhu?“ chtěla vědět Kim.

„To nevím. Hovor se přerušil. Asi mu došla baterie. Stačil říct jen ,,Pomoc!‘“ Zoufale se rozhlédla kolem stolu. „To Dan. Dan mu určitě něco udělal!“

„Řekl to?“ zeptala se ostře Kim.

„Ne, ale o co jiného by mohlo jít? Dan byl včera v noci v paláci. Will se po něm asi šel podívat dolů, když jsem si vlezla do postele. Panebože, všechno je to moje vina!“

„Co se to, proboha, děje?“ vložil se do hovoru Rhodri. „Vysvětlí mi to někdo?“

„To je dlouhá historie,“ ozvala se Stephanie rázně. „Vysvětlíme vám to později. Řekněme jen, že Will s Danem si spolu vyřizují účty.“

„Tak tomu rozumím…,“ Rhodri se předklonil a pátravě se na všechny tři ženy zahleděl. „Naznačil Will, kde je?“ Položil dlaň na Jessinu ruku, aby ji uklidnil.

Jess zavrtěla hlavou. „Znělo to trochu jako Villa Maya či tak nějak…“ Neucukla před jeho rukou. Namísto toho pohlédla prosebně na Kim. „Říká ti to něco?“

Kim se zatvářila bezradně. Rhodri zavolal zpátky číšníka postávajícího opodál a plynnou italštinou na něj vychrlil proud otázek. Číšník okamžik zapřemýšlel a stejně plynnou angličtinou přednesl dva či tři návrhy. Všichni hleděli napjatě na Jess. „Já nevím. Znělo to trochu jinak,“ odpověděla

Číšník rozhodil rukama „Ne? Mi dispiace“

„Co budeme dělat?“ Jess se prosebně rozhlédla po ostatních. „Musíme ho najít. Neměli bychom zavolat policii?“

„Není se moc čím řídit,“ namítla Kim. „Víš jistě, že ses nepřeslechla? Navíc ani nevíme, jestli s ním opravdu něco je. Třeba se jen někde ztratil.“

„Carmella!“ ozvala se náhle Stephanie. „Jestli to někdo bude vědět, tak ona. Zeptejme se jí.“

Jess vstala „Skočím za ní. Bydlí hned tady za rohem!“ řekla a ukázala na piazzu pod nimi.

Rhodri odstrčil židli. „Půjdu s vámi, Jess. Vy dvě si v klidu užijte snídani, vypijte si šampaňské. My si tu svou sníme později.“

„To není třeba, Rhodri.“ Jess zaváhala. „Jen klidně zůstaňte s ostatními…“

Zavrtěl hlavou a již se proplétal mezi stoly. „Jdu s vámi, Jess. Zdá se mi, že byste s sebou mohla potřebovat někoho svalnatějšího.“ Usmál se na ni. „A chci vědět, co se vám stalo. Žádné vytáčky.“

Carmella oba zatáhla dovnitř, vyslechla Jessin úvod a odvedla je rovnou na střešní terasu. Tam je usadila do křesílek a vzrušeně se předklonila

„Povězte mi to znovu. Pomalu.“

„Will se ztratil,“ opakovala Jess. „Něco se s ním stalo a my nevíme, kde je. Prosím vás,“ hlesla zoufale, „nemohla byste podívat do křišťálové koule? Vy jediná nám můžete pomoct ho najít.“

Rhodri jen pozvedl obočí, ale nijak věc nekomentoval.

Carmella pomalu přikývla. „Počkejte. Přinesu karty.“ Za okamžik se objevila se svou tkanou taškou. Vytáhla karty a začala je pomalu míchat.

„Nemáte s sebou něco, co patří Willovi?“

Jess jen bezmocně zavrtěla hlavou.

„Nevadí. Netrapte se. V každém případě to zkusíme. Podejte mi ruku.“ Vzala Jessinu ruku do své, chvíli ji držela v dlani a soustředila se, oči zavřené. Rhodri se opřel, založil ruce na prsou a sledoval ji s pobaveným výrazem v tváři. Carmella pustila Jessinu ruku, znovu vzala do ruky karty a několik jich rozložila na nízký stolek před sebou. Hluk provozu dole na ulici, neúnavné kvílení pneumatik, to vše jako by náhle znělo jaksi tlumeněji. Jess s Rhodrim seděli a pozorovali její ruce vznášející se nad kartami. Sejmula další kartu a po ní další a nějakou chvíli na ně hleděla. Vráska na čele se jí prohlubovala. Trvalo dlouho, než pozvedla zrak a zavrtěla hlavou. „Nevidím, kde by mohl být. Nevidím vůbec nic. Je mi líto.“

„Co myslíte tím ‚vůbec nic‘?“ zvolala Jess.

Carmella na ni dlouze pohlédla „Necítím, že by ten člověk je nějak zraněný, to bych viděla“ Pohladila Jess po vlasech gestem takřka mateřským. „Ale něco se děje. Obestírá jej temnota Zmatek. Možná je v bezvědomí. Mohl mít třeba nehodu?“

„To nevím. Před půlhodinou mi telefonoval a prosil mě o pomoc. Potřebujeme vědět, kde je.“ Jess mluvila naléhavě. Předklonila se v křesle. „Prosím vás, zkuste to znovu. Vy víte, co se mi stalo ve Walesu, musíte to udělat.“

Carmella se ponořila do hlubokého mlčení. Pak obrátila jednu kartu, druhou položila stranou a soustředěně je studovala „Myslím, že je někde ve tmě. Buď spí, nebo je v temné místnosti. Nezdá se mi, že by byl zraněn. Kdybych viděla jeho oči, mohla bych mít jisté ponětí o tom, kde je, ale nevidím nic.“ Rhodri se náhle vzpřímil. „Může něco slyšet?“

Pohlédla na něj, jako by ho vůbec poprvé zaregistrovala, a pak upřela zrak do karet. „Zvony. Slyší zvony.“

„Někde blízko?“ Rhodri jí soustředěně hleděl do tváře. Přikývla

„Kostelní zvony, nebo hodiny?“

„Kostelní.“

„Dobrá. Několik zvonů, nebo jeden?“

„Dva Snad i víc.“

„Slyší provoz?“

Zavrtěla hlavou.

„Vodu? Fontány?“

Přikývla „Velmi vzdáleně.“

„Ptáky zpívat slyší?“

Carmella dlouho mlčela. Pak se usmála „Někde v dálce vrká holub.“ Otevřela oči a dlouze si jej prohlížela „Jak jste věděl, na co se ptát?“ Zasmál se. „Moje tetička Blodwen chodívala k jednomu jasnovidci v Radnoru. Vy nečtete karty, vy jste na Willa psychicky naladěná.“ Carmella zavrtěla hlavou. „Ne, vykládám karty.“

„Na tom nesejde,“ řekl. „Důležité je, že máme stopu. Teď to zkuste znovu. Něco už víme, ale ne dost, abychom ho našli. Potřebujeme jméno.“

„Ale co když on sám neví, kde vlastně je, Rhodri?“ vložila se do debaty Jess.

„Ví to. Řekl vám to. Jen jste ho dobře neslyšela, protože zlobil telefon, ale on to v hlavě má. Tak do toho, Carmello. Zkuste to!“

Carmella se zamračila. Zavrtěla hlavou. „To je moc těžké.“

„Ne, není. Zapomeňte na ty zatracené karty a nalaďte se přímo na něj!“

Jess viděla, jak Carmelle zlostně zablýsklo v očích, ale pak spustila ruce do klína, opřela se a po chvíli soustředění učinila, jak řekl.

Dlouho bylo ticho. Nakonec zavrtěla hlavou. „Nic.“

„To není moc dobré.“ Rhodri se předklonil, vzal Jessinu ruku do svých a vložil ji Carmelle do dlaně. „Použijte jako médium Jess. Will na ni myslí.“

Carmella na něho ostře pohlédla, avšak znovu učinila, jak řekl. Zavřela oči a soustředila se.

„Nikdy mě tu nenajdou!“ ozvala se nakonec hlubokým hlasem. „Bože, co mi to jen udělal?“

Jess s Rhodrim jí upřeně hleděli do tváře. Jess se tajil dech.

„Můj telefon. Kde mám telefon? Nemůžu ho najít!“ Nadlouho se opět rozhostilo ticho. Pak Carmella pokračovala. „Jess. Jess přijde.“

„Promluvte na něj,“ ozval se tiše Rhodri. „Povězte mu v duchu, že už jdeme. Zeptejte se ho, kde je.“

Opět vládlo dlouho ticho. „Nevidím, kde je. Vidím jen dům. Krásnou villu na druhé straně silnice. On je v malé ložnici. Nahoře. Hlava mu třeští. Dveře jsou zamčené. On tu villu vidí z okna.“

„Kde je ta villa? Je tam nějaké poznávací znamení? Název ulice? Jak Will ví, kde je?“ Rhodri mluvil velmi klidným hlasem. Jess zavřela oči a snažila se pravidelně dýchat, aby se jí ruka v Carmellině dlani netřásla.

„Dívám se jeho očima, Vidím dlouhou příjezdovou cestu. Bránu. Je zajištěná řetězem a vedle je nějaký nápis. Je to rozpis hodin. Otevíracích hodin.“ Ticho. „Nedokážu to přečíst. Je to moc daleko…“ Náhle otevřela oči. „Poznávám to tam! Vzpomínám si na tu tepanou mříž v bráně. I na ten znak nad ní. Je to –jak jste to říkala? Villa Maria Paollo.“

Rhodri na ni dlouze hleděl. „Já to tam znám taky. Měl jsem tam jednou recitál.“ Vstal. „Skvělá práce!“

Jess k němu vzhlédla „Jak se tam dostaneme?“

„Mám pronajaté auto.“ Otočil se ke Carmelle a políbil jí ruku. „Odpusťte, že jsem na vás tak hartusil, ale zabralo to, že? Můžete ostatním povědět, kam jsme jeli? Cestu znám, nebojte se.“ To už mluvil přes rameno a mířil ke dveřím. Jess spěchala za ním. Vyběhli zpátky nahoru po Španělských schodech a utíkali dál podél hotelu k červenému mercedesu zaparkovanému pod stromy na Piazza Trinitá dei Monti.

„To Dan, viďte? Ale jak se mu podařilo Willa přimět,, aby šel s ním? A jak se tam dostali?“ zavrtěla hlavou Jess, když se rozjeli.

„To se brzy dozvíme.“ Rhodri se největší rychlostí proplétal pavučinou uliček s nadhledem rodilého Římana

Jess si nervózně mnula ruce. „Je to daleko?“

„Moc ne. Takových deset kilometrů.“ Rhodri prudce přibrzdil a odbočil do vedlejší ulice. Zvuk motoru se rozlétl ozvěnou mezi domy s okenicemi zataženými před prudkým sluncem.

Pak zabočili do další ulice, vjeli zpět na hlavní třídu a zamířili k jihu. Brzy se ocitli na předměstí.

Chvíli ujížděli po venkovské silničce volnou krajinou, a jak se blížili k vesnici, zpomalili. Pak Rhodri opět odbočil. „Už jsme skoro tam. Ještě projedeme mezi pár domy a dostaneme se na dlouhou rovnou příjezdovou cestu k Víle. Před pár lety jsem tady měl jeden recitál.“ Nešířil se, zda byl pouhým divákem, nebo hlavní hvězdou. Krátce pohlédl na hodinky. „Teď bude pravděpodobně zavřeno, je poledne.“

Měl pravdu. Zastavil před vysokou, elegantní tepanou bránou, která byla skutečně zavřená. Vedle brány byla tabulka s otevíracími hodinami, přesně jak tvrdila Carmella Brána, nad níž se vyjímal krásný tepaný znak, se toho dne neměla vůbec otevřít.

Jess se soustředěně rozhlížela kolem. Ulice s vysokou zdí byla opuštěná. Zdálo se, že celá vesnice spí. Na protější straně ulice žádný dům nebyl.

„Co když jsme špatně?“ hlesla Jess. Cestou sem mu vyprávěla o některých věcech, které se přihodily.

Rhodri poodešel pár kroků od Jess a zamyšleně se rozhlížel. „Žádný další záchytný bod nemáme.“ Pohlédl na ni. „Byl to Willův hlas?“

Zadívala se na něj. „Vy myslíte, že mu někdo mohl vzít telefon?“ Její optimismus vyprchával. „To spojení bylo mizerné. Klidně to mohl být někdo jiný.“ Zachvěla se. „Že by Dan?“

„Možná. Snažím se pochopit, co se tu odehrává. Co když opravdu volal Dan? Aby vás někam vylákal samotnou?“

„Jestli se Will popral s Danem, mohl ztratit telefon,“ řekla tiše.

„Je to pravděpodobné? A dokázal by si Will s Danem poradit?“

„Je statný. A je sportovec.“

„Navíc byl na Dana jistě připraven. Nehrozilo, že ho Dan zaskočí.“

Chvíli na sebe mlčky hleděli. Rhodri znovu obhlédl prázdnou ulici. „Nemůžu si neklást otázku, co by se asi stalo, kdybyste sem přijela sama“

Jess zbledla. „Ale Carmella mluvila o Willovi. Viděla ho tu.“

Rhodri pokrčil rameny. „Kde pak je ale ten dům na protější straně ulice?“

Oba se otočili a zahleděli se do vysoké kamenné zdi.

„Co kdybychom se šli podívat dál do vsi?“ navrhla Jess. „Tam dál už stojí domy.“

„Je možné, aby se Carmella mýlila?“ zeptal se Rhodri po chvíli. Celá situace mu byla stále nepříjemnější. „Dejme tomu, že se Dan zmocnil Willova telefonu, když se poprali. Myslí si, že ho milujete.“ Na okamžik se odmlčel, jako by čekal, že to popře, avšak když mlčela, pokračoval: „Očividně se mu líbíte.“ Znovu se rozhlédl. „Jess!“ Chytil ji kolem ramen. „Honem zpátky do auta! Rychle!“ Odváděl ji od brány.

„Co se děje?“ Jess se intuitivně bránila

„Někdo nás sleduje. Neotáčejte se! Jdeme k autu! Honem!“ Dovedl ji až k vozu, a když se posadila, zavřel za ní dvířka. Pak s klíčky v ruce opatrně přešel na stranu řidiče. V okamžení nastartoval a rychle odjel od obrubníku.

„Někdo stál o kus dál v ulici a pozoroval nás. Nevím, kdo to byl.“ Podíval se do zpětného zrcátka a znovu zaparkoval. „Jak je ten člověk nebezpečný, Jess?“

Opřela se a zavřela na okamžik oči. Bude mu muset říct všechno. „Vyhrožoval mi, že mě zabije,“ uzavřela své vyprávění. „Možná přeháním, ale já se ho opravdu bojím. Řekl mi, že mě chce opravdu zabít. Ujistila jsem ho, že pro něj nepředstavuju žádnou hrozbu. Že nikomu nic neřeknu. Ale on mi nevěří.“

„Ten darebák! Tak tohle mu neprojde!“ Rhodri chvíli mlčel a snažil se strávit to, co právě vyslechl. „Co jste v té věci zatím podnikla?“

„Nic.“ Zavrtěla hlavou. Skutečnost, že zná celý příběh, ji zvláštním způsobem uklidňovala.

„Nepřipadáte mi jako žena, která se dá jen tak zastrašovat.“ Znělo to jako výčitka

Smutně se usmála „Asi dám.“

„Mohla byste tomu všemu učinit konec, kdybyste zašla na policii.“

„Nevěřili by mi. Neexistují důkazy. Bylo by to tvrzení proti tvrzení. Proto se pokouší všechny kolem mě přesvědčit, že jsem blázen. Aby mi nikdo nevěřil. Ale vy mi věříte, viďte?“ Otočila se a zpytavě na něho pohlédla

Přikývl. „Ano, věřím. Možná jsem stejný blázen jako vy. Ale možná taky ne.“ Letmo se na ni usmál. Ten úsměv byl hřejivý, povzbudivý. Nikoliv poprvé si uvědomila, jak bezpečně se v jeho přítomnosti cítí. „Myslím, že bych se měl jít podívat na dům, kde ten člověk stál.“

„Beze mě nepůjdete.“

„To vás pronásleduje, Jess.“

„Ano. A já tady nebudu čekat sama“

„Tak dobře. Půjdeme spolu. Ale uděláme to jinak. Já zajedu rovnou k tomu domu a zazvoním tam, ano? A vy počkáte v autě.“ Usmál se na ni. „Ještě pořád mi připadá, že se mi to všechno jenom zdá.“

Zacouval zpátky až na konec ulice, k poslednímu z řady omšelých jednopatrových obydlí. Dům měl oloupanou omítku a na půvabu mu přidávala jen terasa obrostlá jasmínem. Rhodri vystoupil, zavřel za sebou auto, přešel k domu a zaklepal. Dveře byly pootevřené, a když do nich strčil, slabě zavrzaly.

„Haló?“ zavolal Rhodri. „Je tu někdo? Wille?“

Ticho.

„Ce qualcuno?“

Stále žádná odpověď. Rozhlédl se. „Jdeme,“ zašeptal si.

Jess vyskočila z auta a rozběhla se za ním. Rhodri vešel do chodby a uviděl za dveřmi stůl. „To je jako v nějakém béčkovém filmu,“ zamumlal. „Podívejme. Kniha návštěvníků.“ Ležela otevřená na stole. Poslední zápis byl několik dnů starý. „Wille?“ zavolal, tentokrát hlasitěji. „Jste tu?“

A tentokrát se odpovědi dočkal. Shora zaslechl nějaký slabý zvuk. Vyběhl nahoru, schody bral po dvou. Jess mu utíkala v patách. Jen jedny z několika dveří byly zavřené. V zámku vězel klíč. Rhodri jí naznačil, aby se nehýbala, po špičkách přešel ke dveřím a otočil klíčem. Pak do nich strčil, zůstal stát a chvíli poslouchal. Oba zaslechli zasténání.

„Wille?“ Jess vykročila

Rhodri ji chytil za paži. „Půjdu první.“ Rozrazil dveře, až bouchly o zeď, vešel a rozhlédl se. Will ležel oblečený na posteli, byl bledý jako stěna a jedno oko měl oteklé. Kromě něho v místnosti nikdo nebyl.

„Wille? Proboha, kdo ti tohle udělal?“ rozběhla se k němu Jess.

Will se pokusil vstát, ale upadl se sténáním zpátky na polštář. „Praštil mě po hlavě,“ zamumlal. „Vidím všechno rozmazaně.“

„Je tu Dan?“ Rhodri přešel rovnou k oknu. Přímo před sebou uviděl v dálce bránu vily.

„Odešel.“ Willův hlas byl slabý. „Musel mi něco dát. Nějakou drogu. Volal z mého telefonu.“ Mdle ukázal na noční stolek, kde ležel jeho mobil.

„Dobrá. Můžete vstát?“ Rhodri přešel k posteli. „Máme venku auto. Pojďme odtud, než se vrátí. Čije to dům?“

Will zavrtěl hlavou. „Nikoho jsem tu neviděl.“ Nechápavě hleděl na Rhodriho. „A vy jste kdo?“ zamumlal.

Rhodri se usmál. „Jessin přítel z Walesu. Bludný rytíř se slušným pravým hákem k vašim službám. Řekněme, že jsem Danova nejhorší noční můra Tak pojďte, příteli. Uvidíme, jestli můžete chodit.“

Jess a Rhodri zvedli Willa z postele, vzali ho mezi sebe, snesli ho ze schodů a naložili na zadní sedadlo auta.

Když se Rhodri rozjížděl, podíval se do zpětného zrcátka a viděl, jak se na ulici objevil muž a pozoruje je.

* * *

„Jess tady už nemůže zůstat ani o den déle,“ prohlásila Stephanie soucitně. Seděly s Kim v jejím obývacím pokoji. „Dan má klíče od domu, od zahrady i od bytu a je čím dál tím drzejší. Buď půjdeš na policii, Jess, nebo se vrať zpátky do Anglie. To je jediná odpověď.“

Cestou zpátky odvezli Jess a Rhodri Willa do nejbližší nemocnice. Byl silně pohmožděný a dezorientovaný a v nemocnici trvali na tom, že si ho tam nechají na pozorování. On sám je zapřísahal, že nesmějí chodit na policii.

„Tohle je soukromá věc mezi mnou a Danem,“ procedil mezi zuby. „Policii do toho zatahovat nechci. Jen si představte ty komplikace.“

„Všechno je to moje vina Jenom tím, že tu jsem, jsem vás všechny zavlekla do nebezpečí,“ ozvala se nešťastně Jess. „Dan se musel úplně zbláznit. Jestliže vyhrožoval Willovi a unesl ho, čeho všeho je ještě schopen?“

„Je potřeba ho zarazit,“ prohlásila rezolutně Stephanie.

„A to brzy,“ připojila se Kim.

„Což půjde nejlíp v Anglii,“ vložil se do věci Rhodri. „Jestli bude obtěžovat i tam, zajdeme na policii a oznámíme, že tě pronásleduje.“ Jess a Rhodri si na konci svého dobrodružství stačili potýkat. „Na to existují zákony. Úplně nejlepší zbraní ze všech pak bude vylíčit jeho ženě, o co jde, takže jeho zastrašování ztratí veškerý smysl. Dokonce i kdyby tomu nevěřila, bude aspoň všechno venku a on se bude muset držet zpátky.“

„A ty máš, Jess, další tajnou zbraň Carmellu,“ usmála se Stephanie. „S její pomocí budeš vždycky o krok napřed a můžeš ho sledovat. Vždyť ona vycítila, že se něco děje, už když jsi byla na Ty Bránu, a to tě ještě vůbec neznala“ Na okamžik zavládlo ticho. „Tak kde je teď Dan?“ prohodila „Pořád tam někde tam venku, co?“

* * *

Jess sebou na lůžku neklidně házela. Nakonec otevřela oči a zabloudila očima k oknu. Pozorně naslouchala. V bytě panovalo hluboké ticho. Okna byla zavřená a okenice zamčené na kličku. Když se šel Rhodri vpodvečer podívat do zahrady, jeli tam žebřík, byl pryč. A když pak dlouho po půlnoci odcházel zpátky do hotelu, zamkly za ním dveře na dva západy a klíč nechaly v zámku. Dnes v noci se do bytu nikdo nedostane.

XIX.

Pomponia Graecina poslala pro dívky otroky s nosítky. „To bude naprosto bezpečné, Eigon,“ usmívala se, když je zvala „Nikdo nebude vědět, že jste to vy. Ale mamince to nepovíme. Má svých starostí dost.“

Caratacus ležel v posteli, příliš slabý, než aby mohl vstát, vysílený přestálými horečkami, po nichž takřka upadl do bezvědomí. Tělo měl vyzáblé k nepoznání.

„A neříkejte o tom ani Aeliovi,“ dodala Pomponia a vesele se zasmála Její obvykle tak přísná tvář se při myšlence na ten plán celá rozzářila

Julia a Eigon si vlezly dovnitř, tváře si zahalily závoji a zatáhly záclonky. Aulova nosítka, která neslo šest otroků vepředu a šest vzadu, se rychle pohybovala po prašné cestě vedoucí k Via Flaminia, odkud to bude už kousek do města.

„Co myslíš, že je důvodem toho pozvání?“ prohodila Julia a začala si přihlazovat složitě upravené kučery pod závojem.

Eigon nevěděla, avšak cosi jí naznačil Melinus. A zapřísahal ji, aby zachovala tajemství. Bude-li se vše vyvíjet tak, jak si představoval, odláká někdo Julii do města na nákupy, které ji zabaví na celé odpoledne.

Den byl horký a vzduch nehybný. Ve vyprahlé krajině zůstaly zelené jen vysoké pinie lemující prašnou cestu. Pěší poutníci i jezdci proudící branou do města i ven byli znavení.

Útok přisel znenadání. Při zvuku blížícího se dusotu koňských kopyt otroci uhnuli bystře stranou, aby je vojáci mohli předjet. Jenže oni je nepředjeli. V mžiku oka je obklopili a donutili je zastavit. Na sobě měli uniformy pretoriánské gardy.

„Ve jménu císaře, stát!“ Kdosi špičkou meče odhrnul záclonku a otroci položili nosítka Eigon a Julia se těsněji přitiskly k sobě. Jeden muž sesedl. „Ven!“ Se zdvořilostmi neztrácel čas. Obě dívky vystoupily a vyděšeně na něj zíraly.

„Co to má znamenat?“ vzpamatovala se Eigon jako první. „Jak se opovažujete!“

Důstojník pohlédl napřed na ni a potom na Julii, jako by si nebyl jist, kterou z obou mladých oslovit. „Opovažuji se, má drahá, to mi věř! Která z vás je Julia Pomponia Graecina?“

Julia ucouvla „Proč to chcete vědět?“

„Odpověz, paní!“ okřikl ji muž ostře.

„To je jasné, Marie!“ ozval se jeden z jeho mužů. „Podívej se na ty vlasy. Tohle je ta, kterou chceme.“ A ukázal na Eigon.

Eigon se napřímila „Co je to za drzost?“ Zoufale se snažila, aby se jí netřásl hlas.

„Ty.“ Muž ukázal na Julii. „Zpátky do nosítek!“

Julia na něj dlouze pohlédla „Nic takového neudělám!“ Sebrala všechnu svou odvahu. „Jak se opovažujete! Víte, kdo je můj strýc? Za tohle zaplatíte!“

„Nikdo ti nechce ublížit, paní,“ ozval se opět druhý muž. „Prosím, nastup si zpátky do nosítek.“

„Eigon! Ty první!“ Julii se chvěl hlas.

Eigon nikdo nemusel pobízet dvakrát. Plna úzkosti zmizela zpátky v nosítkách. Julia vlezla dovnitř za ní. Ani jeden z mužů se nepohnul, aby jim v tom zabránil. Marius povzdechl. „Tak dobře, chcete-li jet obě, dá se to zařídit. Vy,“ obrátil se na otroky. „Zvedněte nosítka a následujte nás.“ Ozbrojená eskorta obstoupila nosítka ze všech čtyř stran.

„Ne!“ zašeptala Julia

„Už nám jdou na pomoc, paní,“ ozval se polohlasem Marcello, který otroky vedl. „Vydržte. Pomoc už je na cestě.“ Rychle pohlédl na jednoho z nosičů vepředu a lehce mu pokynul. V dálce se zvedal prach. Z města přijížděla druhá skupina jezdců.

„Pohyb!“ poručil ostře Marius.

Otroci zvedli své břemeno. Nosítka se zhoupla. Obě dívky se k sobě vystrašeně schoulily. Než se otroci znovu rozběhli, nově příchozí skupina jezdců dorazila až k nim a v mračnu prachu zastavila. Jezdci měli stejné insignie jako ti první. Jezdec v čele skupiny předjel proti Mariovi. „Co se děje? Někomu se něco stalo?“

Marius zavrtěl hlavou.

Druhý velitel kývl. „Pojeďte tedy, přátelé, a my vás doprovodíme do Castra Praetoria!“ Jeho kůň zafrkal a zahrabal kopytem.

Marius vytasil meč. „Z cesty! Máme rozkaz doprovodit nosítka do vily Tita Marka Olivina“

„Ne! Ať nás vezmou do domu mé tety. Prosím, Marcello, pověz jim to,“ ozvala se Julia. „Tenhle člověk se nás pokouší unést!“ Byla bílá jako stěna

Marius jen pokrčil rameny. „Hloupost! Ta dívka mluví nesmysly. Dobrá, paní. Odmítáš-li pozvání mého pána, je to tvá chyba.“ Všechno se zvrtlo. Teď tu byli svědci a on měl navíc pokyn nepoužívat sílu. „Nikoho nezabíjej,“ kladl mu na srdce Titus, když vymýšleli tenhle plán poté, co jeden z jejich špehů přišel se zprávou o nadcházejícím výletu. „Při všech bozích, ne aby se na mou hlavu snesl všechen senátorův hněv. Jen vezmi dívku a odjed‘.“

„Zpátky do města!“ zavelel Marius a pozvedl zbraň. Jeho muži se seřadili a ihned vyrazili za druhou skupinu jezdců po prašné silnici do města. Za pár okamžiků zmizeli z dohledu.

Eigon se celá chvěla „Tohle nebylo loupežné přepadení,“ řekla

„To nebylo.“ Marcello se setřel pot z čela „Jsi v pořádku, princezno?“ Pokynul nosičům. „Rychle. K branám Říma to už není daleko.“ Ohlédl se přes rameno a ve chvíli už pokračovali v cestě.

„Co se stalo?“ vítala Pomponia Graecina dívky ve svém domě s ustaranou tváří.

Julia pokrčila rameny. „Byli to pretoriáni. Vypadalo to, že hledají Eigon.“ Pomponia pohlédla vážně na Eigon. „Víš proč?“

Eigon byla bledá a ztrhaná. Zavrtěla hlavou. „Nemělo to něco společného s tatínkem?“ Zachvěla se.

Pomponia nevěděla „Dost o tom pochybuji. Ale u Nera člověk nikdy neví, co se stane v příštím okamžiku.“ Povzdechla. Všechny tři ženy mlčely. Pak se Pomponia přiměla k bodrému úsměvu. „Nu, ať to bylo cokoliv, nepřipustím, aby mi skupina hloupých vojáků pokazila můj plán. Julie, tebe pověřím zvláštním posláním. Zajdeš mi napřed k Vikovi Unguentariovi pro lahvičku mé oblíbené voňavky. Pak bych tě ráda poprosila, abys navštívila mého krejčího. Roztrhla jsem si roucho a ty je u něj můžeš nechat a prohlédnout si při tom nové látky. A protože vím, že tyhle pochůzky by Eigon nudily, pozvala jsem k nám nového léčitele, s nímž jsem se seznámila, a budeme s ním spolu s Eigon rozmlouvat o uzdravování. Sejdeme se opět večer a obě tu zůstanete přes noc. Ne,“ pozvedla ruku, když viděla, že se Eigon chystá protestovat, „já se sama postarám, aby tví rodiče o tebe neměli starost.“

Rozradostněná Julia dostala naditý váček a jako doprovod dvě ženy a čtyři otroky s dlouhými noži. Eigon sledovala všechny ty přípravy zpola pobaveně, avšak druhá půle jejího já se nemohla zbavit úzkosti. Dobře věděla, kdo stál za dnešním pokusem o její únos. Teď znala i jeho jméno. Titus Marcus Olivinus.

Když Julia se svým doprovodem odešla, obrátila se Pomponia k Eigon. „Už jsi se vzpamatovala, miláčku?“

Eigon přikývla. Třebaže milovala tuto ženu, která jí byla tetou stejně jako své vlastní neteři Julii, nedokázala se jí svěřit se strašlivým tajemstvím, které sdílela pouze se svou matkou.

Pomponia jí pohlédl do tváře a smutně přikývla. Tušila, že Eigon ví o tom podivném přepadení víc, než je ochotna říct, ale nechce-li se děvče o své tajemství podělit, Pomponia bude její mlčení respektovat. Vzala Eigon za ruku. „Dnešní den je pro mě velmi výjimečný. Chci, abys jej se mnou sdílela. Mám tu nějaké tvé přátele. Pojď.“

Vedla Eigon do hlavního sálu. Prvním člověkem, kterého potkaly, byl Melinus. Usmíval se, avšak jeho oči zůstávaly vážné. Po jeho boku stál Julius. Pomponia přivedla Eigon až k nim. „Tato dívka je mým zvláštním hostem. Pověz jí, Julie, co bude následovat, a já se zatím připravím.“ S úsměvem vzala Eigoninu ruku a vložila ji do Juliovy.

Eigon se chvíli tajil dech. Když se jí tento mladík dotkl svými prsty, cítila, jak se jí po těle rozlévá vzrušení. Ten pocit ji vyděsil. Chvíli hleděli jeden na druhého a ani jeden nedokázal odvrátit zrak. Byla to Eigon, kdo plaše sklopil oči. Jemně vyprostila svou ruku z jeho dlaně a pohlédla na Melina, který je pozoroval se záhadným úsměvem na rtech. „Co se děje?“ zeptala se..

„Přijde Petr.“

„Pomponia ho chce požádat, aby se modlil za uzdravení tvého otce,“ řekl tiše Julius.

„Petr je křesťan?“ otázala se Eigon a lehce se zachmuřila Znovu pohlédla na Melina

Julius přikývl.“Možná nevíš, že můj děd a Melinus se stali dobrými přáteli.“ Pohlédl na ni a jeho laskavé hnědé oči se smály.

Stalo se to pouhých pár dnů poté, co za oné strašlivé noci Julius zachránil ji i Julii před chátrou. Julius tehdy vzal svého děda do vily, aby mu Caratacus a jeho žena mohli osobně poděkovat za záchranu své dcery. Ještě téhož odpoledne se starý senátor a Melinus ocitli o samotě. Začali spolu rozprávět a záhy rozpoznali mnohé vlastnosti, které měli i navzdory tak nebetyčně rozdílnému původu společné. Jejich zájmy, postoj k životu, jejich filozofie, to vše jim poskytlo látku k dlouhým hodinám debat, a třebaže jeden byl druid a druhý pokřtěný Říman, souznění jejich duší bylo až zarážející. Melinus připustil hluboký obdiv ke kazateli Petrovi, hlavě všech křesťanů v Římě, a vyšel si s Feliciem poslechnout Petrova druha, apoštola Pavla z Tarsu, který přijel do města kázat.

V Římě, kde díky rozmanitosti obyvatelstva přicházejícího z různých koutů říše vzkvétal nepřeberný počet náboženských kultů i pověr, jež Římané víceméně tolerovali, byli teď křesťané poměrně početní, přesto se ale raději na veřejnosti ke svému vyznání otevřeně nehlásili. Nero a jeho rádci k nim chovali nedůvěru a stejně nevraživě na ně pohlížel i prostý lid, mezi nímž kolovaly fámy, že křesťané jedí tělo a krev svého boha, a podezíral je z lidožroutství, což byla jedna z mála úchylek, kterou v Římě nehodlal nikdo netolerovat. Čas od času byl některý z nich vpravdě svévolně zatčen a odsouzen za zradu či ještě něco horšího a osud těchto jedinců býval strašlivý. Bylo tedy lepší se o své víře nešířit.

„Pomyšlení na to, že vás lidé sledují, musí být někdy děsivé. Nevšímají si toho, že nechodíte do chrámu na veřejné oběti?“ otázala se Eigon tiše.

Julius se usmál. „Lidé jsou tolerantnější, než si myslíš. A naše rodina je natolik vážená a oblíbená, že lidé jsou ochotni přivřít nad naší výstředností oči.“ Opět se usmál. „Doufám, že se nebojíš pobývat tu ve společnosti tolika křesťanů.“

Zavrtěla hlavou a pohlédla na něho, neschopna jako už pokolikáté odolat jeho laskavému úsměvu. „Ví Pomponia, že jste křesťané?“

„Jistě. To ona sem dnes pozvala Petra Zčásti proto, aby se setkal s tebou. A zčásti proto, aby ji pokřtil.“

„Ona se stane křesťankou?“ užasla Eigon. „A Aulus Plautius o tom ví?“ Pomponiin manžel byl znám svou podporou tradičních římských hodnot.

Julius pokrčil rameny. „Řekl bych, že ne. V téhle chvíli není v Římě a není tu ani většina jeho sloužících.“ Mrkl na ni. „Paní Pomponia si vždycky dělala věci po svém.“

„Včetně toho, že Julii dnes poslala pryč.“ Pohlédla na něj v očekávání, že mu při zmínce o Julii zjihnou oči, avšak on se díval stále na ni a při té poznámce jako by mu kolem úst prolétl pobavený úsměv.

,, Julia nepatří k těm, kteří se zajímají o náboženství nebo filozofii,“ pověděl jemně a Eigon měla pocit, že tím Julii neskládá žádnou poklonu.

Vtom jejich rozpravu přerušily vzrušené hlasy u dveří. Přicházel Petr. Když stoupal do schodů a vstupoval do místnosti, kde stáli, ztěžka se opíral o svou hůl. Všichni starce zdravili jako starého přítele. Eigon viděla, že po jeho boku kráčí Juliův dědeček, a oba míří k ní.

Petr měl hluboké, vroucí hnědé oči. Několik okamžiků hleděl do jejích a pak k ní vztáhl ruce. Vážně se usmál. „Tak tohle je tedy Eigon. Už jsem o tobě mnoho slyšel, mé dítě.“ Cítila, jak z něj vyzařuje vřelost a láska „Prý jsi léčitelkou.“

Sklopila skromně oči. „Dělám, co mohu, pane.“

Zasmál se. „Neříkej mi pane, dítě! Mí přátelé mě oslovují bratře. Je tvůj otec nemocný?“

Eigon přikývla „Je chorý už dlouho. Je to více než nemoc. Je nešťastný. Velmi se mu stýská po domově.“

Petr přikývl. „A váš domov je daleko, až v Británii?“

Eigon znovu přikývla a vzhlédla. Za Petrem stál Melinus. Jejich pohledy se setkaly, Melinus se na ni usmál a souhlasně přikývl. „Pomodlíš se za mého otce?“ otázala se Eigon.

„Jistěže ano. A pomodlím se i za tebe, Eigon. Ježíš vám oběma požehná.“

„A za mou matku také, a za malého bratříčka a sestru, kteří se ztratili,“ vyhrkla. Oči se jí zalily slzami. Od té doby, co se před někým naposledy zmínila o Togovi a Gwladys, uplynul už dlouhý čas. Promluvit o nich před tímto mužem bylo zvláštním způsobem snadné. Jako by se naložením vší úzkosti a strachu na jeho bedra zbavila veliké tíhy.

„Ježíš bude bdít nad celou tvou rodinou. Modli se k němu, dítě. On tě vyslyší“ Na okamžik položil ruku na její hlavu. Pak se odvrátil, neboť přicházel někdo jiný, kdo upoutal jeho pozornost.

Eigon stála a mlčela, Julius se usmál, „Už chápeš, proč ho milujeme, viď?“ řekl jí tiše.

Přikývla „Bude teď mému otci líp?“

Julius pokrčil rameny. „Někdy se lidé uzdraví okamžitě. Jindy, je-li jim souzeno odejít z tohoto světa, zemřou, avšak obklopeni Ježíšovou láskou. Odvede je do nebe, aby tam pobývali s ním. Oni se pak už nebojí, Eigon. Dostane se jim útěchy a povzbuzení.“

Eigon se zamračila „Můj otec se nebojí. Je to válečník. Bohové od něho očekávají, že zemře jako hrdina. A po smrti odejde do země věčného mládí.“

Julius pokrčil rameny. „To mým uším zní jako nebe,“ řekl. „Ne Hádes. Není třeba překročit žádnou řeku Styx. V nebi svítí slunce, kvetou květiny a žijí tam andělé.“

Eigon s úsměvem přikývla „Ostrovy požehnaných,“ zašeptala „Podívej,“ řekl náhle Julius. „Petr se chystá pokřtít některé z přítomných. Někdy lidé odcházejí k řece a jsou pokřtěni tam, ale tady by to bylo příliš nápadné. Dívej se.“

Pomponia Graecina byla první na řadě. Petr požehnal nádobě s vodou a touto vodou pak učinil kříž na čele každého ze křtěných. Pomponia dostala při křtu jméno Lučina. Když pak jednotliví lidé od Petra odcházeli celí zmáčení a rozesmátí, celá místnost jako by se naplnila štěstím.

Eigon, prodchnutá pocitem štěstí, šířícím se všude okolo, vzala Julia za ruku. Ani si neuvědomovala, že to udělala. Na děsivé okamžiky, které cestou sem zažila v nosítkách, v té chvíli úplně zapomněla „Pobývat v tomto domě je taková radost!“ řekla „Cítím se tu bezpečně.“

* * *

Jess se ve spánku pohnula a usmála se. V bytě vládlo hluboké ticho. Okna byla zavřená, dveře zamčené na závoru a klíč vězel v zámku. Nikdo, nikdo by se dovnitř zvenčí nedostal.

* * *

V Jessině snu byla teď Eigon starší, vyšší a elegantnější, vlasy hustší a černé jako havraní křídla Seděla na slunci se svou přítelkyní Antonií.

„Julius doufá, že přijdeš na oslavu jeho narozenin,“ řekla Antonia a s úsměvem na ni pohlédla. Na kolenou měla tabulku s rydlem a odškrtávala jména na seznamu.

„Já, nebo Julie?“ usmála se smutně Eigon.

„Ty!“ zasmála se Antonia „Víš přece, že Julius tam chce tebe! Copak se nad tím ubožákem nikdy neslituješ?“

Eigon se začervenala „Víš sama, že to je marné.“ Raději by zemřela, než aby připustila, že o Juliovi sní, že skoro denně, namísto aby studovala předpisy na bylinné směsi a kůry, se přistihne, jak na něj myslí a vybavuje si v duchu jeho hezkou tvář, jeho hřejivé, rozesmáté oči. „Maminka mi zakázala vycházet z domu. Přikázala Aeliovi, aby mě hlídal a nenechal mě odtud vyklouznout.“

„A ty ji pořád posloucháš jako malá holčička!“ zamračila se Antonia „Copak tady v tomhle domě chceš zůstat navěky zavřená jako vězeň? Život ti utíká. Vůbec si už s Julií nevyjdeš na nákupy nebo do divadla či na hry! Celé dny jen studuješ s Melinem, a když se zrovna neučíš, léčíš nemocné nebo pečuješ o otce. Vím, že ráno co ráno stojí před vaším domem fronta a lidé se s tebou chtějí poradit o svém zdraví, a to je nádherné. Přesně to by od tebe Bůh chtěl. Ale copak v sobě nemáš ani špetku zdravého vzdoru? To ti Melinus brání, abys nás přišla navštívit? Má snad nad tebou takovou moc? Jsi v zajetí nějakého jeho kouzla? Nebo to je kvůli naší víře?“ Zesmutněla.

„Ty víš, že tomu tak není!“ ohradila se Eigon. „Melinus si vaší víry hluboce váží. Včera se dokonce ve městě sešel s vaším dědečkem.“

„Ano?“ Antonia se nehodlala jen tak lehce vzdát. „A nemyslíš, že i můj bratr stojí za návštěvu? Copak tě nepřitahuje?“

Eigon se usmála a pohlédla na Antonii zpod svých dlouhých řas. „To víš, že přitahuje.“ Zhluboka povzdechla „Ale sama víš, že z toho nic nevzejde, Antonie. Nemůže. Já se nikdy nevdám. Mí rodiče mi nemohou dát věno. Nemají peníze. Vždyť jsme vězni. Svým způsoben otroci. Museli bychom žádat o svolení císaře, a ten mi nikdy nedovolí se vdát.“

Zavřela oči a cítila, jak ji slunce hřeje do tváře. Tohle bylo téma, o kterém nechtěla hovořit. Byla člověk. Měla své touhy a sny a v nich ve všech se objevoval Julius. Čas od času se v samotě svého pokoje rozplakala a jindy si zase představovala, jaké by to bylo, podvolit se své touze, vyjít si s ním večer za tmy do zahrad a nastavit mu tvář k políbení.

„Dědeček by mohl Senát přesvědčit k souhlasu a na věnu by netrval!“ Tentokrát se Antonia nedala přesvědčit, aby změnila téma hovoru. „A tvrdit, že jste otroci, je nesmysl. Tvůj otec je král! Když budete oba chtít, nikdo vám nemůže bránit. Ale tví rodiče možná nechtějí, aby sis vzala křesťana. Pověděla jsi jim o naší víře?“

Eigon zavrtěla hlavou.

Antonia pokračovala: „Jeden náš soused se minulý rok stal křesťanem. Chodí na shromáždění do našeho domu. Druhý, senátor, je dědečkův starý přítel. Vím jistě, že ignoruje jakékoli pověsti, které o nás kolují. Musel se už dovtípit.“ Usmála se a všechen smutek z jejích očí se vytratil. „Ty máš ale Julia ráda, viď?“

Eigon přikývla

„A jeho víra by ti nevadila, že ne?“

Eigon zavrtěla hlavou. „Miluji příběhy o vašem Ježíšovi a jeho zázracích. Z toho, co jsem slyšela, to musel být jeden z největších léčitelů naší doby.“ Usmála se. „Abych pravdu řekla, myslím, že Melinus nemá daleko k tomu uvěřit, že Ježíš byl ve skutečnosti druid.“

Antonia se zprvu zatvářila vyděšeně, ale pak se rozesmála „Třeba byl.“

„Víš, že Julii se Julius líbí?“ změnila Eigon téma hovoru.

„Myslela jsem, že miluje Flavia, říkala jsi přece, že spolu víceméně chodí už řadu let.“ Antonia se usmála „Vždycky je ji vidět s ním.“

Eigon přikývla „Jsou přáteli už od dětství. Potíž je v tom, že Flavius jí není společensky rovný. Jeho otec je pouhým správcem naší vily. A Juliin strýc byl guvernérem Británie. Nikdy by se nemohla za Flavia provdat. On to ví a ví to i ona. Namísto toho se od našeho prvního setkání upnula na tvého bratra“ Narovnala se a zlehka povzdechla „Jaké to je, pozorovat dvě ženy zamilované do vlastního bratra?“

„Ona ho miluje?“ divila se Antonia

Eigon se usmála „Jen jedna z nás si to může dovolit, a to je Julia. Mohl by pochodit i hůř. Její rodina je bohatá a má styky. A její teta je teď navíc křesťanka“

„Myslím, že o tom Aulus Plautius dodnes neví. Asi by Julii nedovolil se k Juliovi vůbec přiblížit, kdyby tušil, že je křesťan.“ Vtom sebou trhla „Kdo je tam?“

Ve dveřích nikdo nestál. Eigon se zamračila „Co je?“

„Někdo tam byl a poslouchal. Jsem si tím jista. Musel mě slyšet.“ Antonia zbledla, vyskočila, rozběhla se ke dveřím a vyhlédla do atria, nikde ani živáčka. V odpoledním vedru vládlo všude hluboké ticho.

„Nezdá se, že by nás někdo slyšel,“ zašeptala, když se vrátila „Ale musíme být opatrné. I tady mohou být špehové.“

Tady obzvlášť. Melinus Eigon už dávno varoval, aby si dávala pozor na Aelia Poslouchal-li on, kolik z jejich rozhovoru asi vyslechl? Srdce se jí sevřelo úzkostí.

To už ale Antonie se smíchem vstávala „Říkám nesmysly. Vždyť tohle je to nejbezpečnější místo na světě!“

„Nejbezpečnější místo na světě!“

Ta slova jí ještě chvíli doznívala v hlavě. Když se znovu probudila a rozhlédla se, byla v pokoji ještě tma, avšak zavřenými okenicemi se dovnitř začínaly prodírat první paprsky denního světla

Eigon se setkala se svatým Petrem! Jess se s úžasem posadila, plná nové energie. Byl to jen sen, anebo se to mohlo stát? Znovu se rozhlédla, jako by čekala, že místnost bude plná stínů, mužů v tógách a žen v nařasených rouchách krásných barev a s šálami kolem ramen, jimž bělovlasý stařec žehná tak láskyplně a s takovou vroucností, že je cítila i ona sama A že tu budou i obě dívky rozmlouvající v odpoledním slunci o lásce.

Pohlédla na hodiny. Hlavou jí prolétly vzpomínky na včerejší drama. Bylo krátce po šesté. Unaveně vstala, přešla k oknu a otevřela okenice. Ulice se už koupala v jasném ranním slunci a kolem projíždělo jedno auto za druhým.

Ozvalo se tiché zaklepání. „Už jsi vzhůru, Jess?“ Stephanie strčila do dveří a otevřela „Kim řekla Jacopovi, aby zavolal taxík. Až přijede, všichni ti pomůžeme s věcmi dolů.“

Jess se obrátila „Skočím si jen do sprchy a hned jsem u vás.“

„Po Danovi venku ani památky?“

„Ulicí už proudí davy. Může být kdekoliv. Máš dojem, Steph, že tahle finta zabere?“

Stephanie pokrčila rameny. „Nic lepšího mě nenapadá. Tebe jo?“

Když Jess nasedala do taxíku, velmi hlasitě taxikáře požádala, aby jel co nejrychleji na letiště. Kdyby náhodou nablízku někdo poslouchal nebo kdyby byl vrátný podplacený, slyšeli by shodně, že Jess se vrací do Anglie.

Rhodri už na ni čekal před hotelem. Během pár okamžiků jí nosič odnesl zavazadla, zklamaný taxikář dostal zaplaceno a ona zmizela s Rhodrim v koutě zahradní restaurace. Usadili se u malého stolku obklopeného květinami. V časném ránu byl vzduch ještě příjemně chladivý a čerstvý. „Všechno v pořádku?“ usmál se na ni.

Přikývla „Co Will?“

„Volal jsem mu hned po ránu. Už se cítí dobře. Odpoledne ho propustí z nemocnice. Říkal jsem mu, ať jede rovnou domů.“

„Domů?“

„Zpátky do Londýna.“

„Aby si Dan myslel, že jsme odletěli spolu?“

„Will bude v pořádku, Jess.“ Rhodri jí na okamžik položil dlaň na ruku. „Může jet rovnou k rodičům. Prý bydlí někde na venkově.“ Jess se usmála „To je pravda v Cornwallu.“

„Tam bude Will v bezpečí. Neboj se.“

„A co já? Kam půjdu já? Tady zůstat nemůžu.“

„Ale můžeš. Jak dlouho chceš. Přihlásil jsem tě k sobě.“ Zasmál se. „Odpusť. Myslíš, že ti to zničí pověst? Věc se má tak, že tu mám dlouhodobě pronajaté apartmá. Hloupá výstřednost, ale musíš hvězdě povolit pár vrtochů!“ Číšník jim přinesl kávu a Rhodri podepsal účtenku. „Jakmile si budeme jisti, že tě Dan odletěl prohánět do Anglie, můžeš se zase vrátit ke Kim, kdyby ses cítila líp tam, a dál si užívat dovolené.“

„A co když neodjede?“

„Pak tě propašuju zpátky do Walesu.“

Jejich zraky se na okamžik setkaly a on se usmál. „To je to nejlepší, co teď pro tebe můžu udělat.“

„Byl jsi fantastický, Rhodri. Ani nevíš, jak jsem ti vděčná,“ řekla Jess a trochu zrozpačitěla. „Což je možná trochu slabé slovo, když si uvědomím, že jsi možná riskoval život, abys zachránil Willa“

Na okamžik se zamyslel. „Možná riskoval, možná neriskoval. Ale stejně tak jsi riskovala i ty. Doufám, že je nám patřičně vděčný. Přinejmenším mě prosil, abych Carmelle vyřídil jeho omluvu za to, že nevěřil jejím schopnostem. Není to špatný chlap, ten Will.“ Znovu na ni rychle pohlédl a chopil se šálku s kávou.

Jess chvíli mlčky seděla a přemýšlela. Rhodri se pohodlně opřel a pozoroval ji, zvědav, co ji napadne. Když konečně promluvila, řekla něco, co rozhodně nečekal.

„Jsi křesťan, Rhodri?“

Zatvářil se překvapeně. „Tahle otázka mě trochu zaskočila. Proč to chceš vědět?“

Chviličku váhala „Včera v noci se mi zdál zvláštní sen. O Eigon. Zdálo se mi, že se v Římě setkala se svatým Petrem.“

„Aha“ Přikývl. „Tak dobrá. Moje odpověď na tvou otázku zní ano i ne. Formálně ano. Jsem pokřtěný. A zpívám spoustu duchovní hudby, která mě povznáší. Ale do kostela nechodím.“

„Ani já. Nikdy jsem nechodila,“ pronesla zamyšleně. „Rodiče na to nebyli, takže v sobě nemám tu rodinnou tradici, a nikdy jsem doopravdy nechápala, co všechno vlastně křesťanství znamená. Svou životní filozofii jsem si utvářela hlavně na základě četby. V tom snu jsem ale přímo cítila, že z toho člověka vyzařovala ta nejúžasnější láska Jakýsi magnetismus. Bylo to tak skutečné, že to cítím ještě teď!“

Rhodri pozvedl obočí. „Pak se ti dostalo požehnání.“ Zasmál se. „Možná doslova“

„Myslím, že ano,“ usmála se Jess. „Byl to šok, probudit se z toho snu a vzpomenout si na Dana“

„To by asi byl šok pro každého.“ Na stůl dopadl stín a oba vzhlédli.

„Slyším dobře, že tu o mně někdo mluví?“ Nad nimi stál Dan a ruce měl v kapsách.

Jess strnula. Na okamžik se nevzmohla na slovo. Celé ráno byla tak uvolněná. Připadala si tak bezpečně. Jak mohla být tak hloupá? „Jak jsi věděl, že jsem tady?“

„Sledoval jsem tě. To sis vážně myslela, že skočím na všechny ty hlasité řečičky o letišti?“ Přistavil si k nim židli odvedle a pokynem ruky zavolal číšníka „Ach, vy chudáci! A co vy, Rhodri? Krmí vás Jess dalšími lžemi? Dalšími nesmysly a důkazy svého šílenství?“ Hleděl na něj s nepokrytou nechutí.

Rhodri se ani nepohnul. Téměř beze známky vzrušení si ho prohlížel přes sluneční brýle. „Nebyla to šílená Jess, kdo včera nechal Willa zdrogovaného a zavřeného v jednom venkovském domku.“

„Ale ano, byla. Doslechl jsem se od Jacopa, že se vrátil jako troska Jess mu namluvila spousty nesmyslů a on se jim rozhodl věřit. Že byl zdrogovaný? Ne, to nemyslím. A zavřený? To rozhodně ne.“ Usmál se. „Prý se našel v jednom útulném penzionku s lehkými dámami, v oblíbené turistické oblasti na kraji Říma, kam si vyrazil, aby se vzpamatoval a snad i schoval před strašlivými odhaleními naší malé Jess. Myslím, že vás zatahuje na tutéž cestu svými žvásty o duších a strašení. Neroztrhala půvabná Eigon nějaké tvoje další kresby, zlatíčko?“ Z jeho hlasu čišel sarkasmus.

Jess se nadechla „To nebyla Eigon. Myslím, žes to byl ty. Měl jsi přece klíče od bytu.“

„Ach ano, řekl jsem ti to, viď?“ Hlasitě se zasmál. Zdálo se, že je dokonale uvolněný a tuto situaci si opravdu užívá. „Tak co, Rhodri? Co vám navykládala? Jak se vyvíjí velká římská sága?“

Jess strnula, před pár okamžiky se Rhodrimu svěřila, že jí skrze Eigon požehnal svatý Petr. Plna bezmoci na něho pohlédla, avšak jeho tvář byla nehybná a oči schované za slunečními brýlemi.

„Jacopo Willa včera vůbec neviděl,“ pronesl po chvíli věcně Rhodri lenivým, nezaujatým hlasem. Stále měl na očích brýle. „Odvezli jsme ho rovnou do nemocnice, kde mu udělali rozbor krve, a já jsem osobně dohlížel, aby všechno proběhlo, tak jak má.“

Zdálo se, že to Dana na okamžik rozladilo. Pak ale jen pokrčil rameny. „Tak se asi Jacopo špatně vyjádřil. Je to opilec a já mám někdy pocit, jako by vůbec nežil v tomhle světě.“

Na to Rhodri neřekl nic, jen se ironicky usmál a čekal, jak bude Dan pokračovat. A on pokračoval. „Takže mu našli nějaké stopy po droze? Vždycky jsem upozorňoval na to, že Will bere sedativa“

Jess užuž otevírala ústa, aby se proti tomu ohradila, ale pak si to rozmyslela. Řídila se Rhodriho příkladem a jen se shovívavě usmála

Dan hleděl z jednoho na druhého. „Aha Spiknutí mlčících. Úžasné!“ Opřel se a založil ruce na prsou. „Možná by vás zajímalo, že ani já jsem nezahálel. Řekl jsem si, že by bylo dobré poinformovat pár lidí o tom, v jakém duševním stavu se Jess nachází. Varovat je dřív, než na ně ona vychrlí všechny ty své fantasmagorie a postaví je do nezáviděníhodné pozice těch, kteří se budou muset sami dovtípit, o čem to vlastně mluví.“ Odmlčel se. „Začal jsem u Natálie. Ta si o tobě vždycky myslela, že jsi tak trochu potrhlá, Jess. Dokonce ji ani nepřekvapilo, když jsem jí vyprávěl o tvém nervovém zhroucení. A samozřejmě o tom, jak ses do mě zamilovala“

Jess se chystala mu něco odseknout, avšak Rhodri jí položil ruku na předloktí a pevně ji stiskl. „Nevšímej si toho, Jess. Nedopřávej mu tu radost. Myslím, že je nejvyšší čas, abyste si šel svou cestou, Dane. Tady v Římě mají velmi přísné zákony týkající se pronásledování.“ Zvedl se ze židle a zahleděl se na Dana. Jess stěží potlačila úsměv. Rhodri byl vysoký a statný muž. Trvalo jen pár okamžiků, než se Dan zastrašený jeho výškou sám zvedl.

„Ne abyste jednou řekl, že jsem vás nevaroval,“ řekl výhružně. Pak se otočil, ale uprostřed pohybu se zastavil. „S těmi zákony o pronásledování máte úplnou pravdu,“ prohodil přes rameno. „A já sám už jsem Jess nahlásil na policii. Kdybyste dojeli na letiště, myslím, že byste tam narazili na velkého tlustého policajta, připraveného doprovodit ji do letadla s razítkem nežádoucí osoby v pase. Aby se už nemohla vrátit do Itálie. Nikdy!“

Obrátil se a odkráčel.

„Vykašli se na něj, Jess,“ zavelel Rhodri rázně, hodil sebou na židli a chytil ji za ruku dřív, než stačila vstát. „Oba víme, že to je nesmysl. Jen ze sebe dělá každým okamžikem většího šaška Nech ho být.“

„Ten lump!“ soptila vzteky.

„Pokouší se tě vytočit a daří se mu to. Takový jedovatý had! Ale aspoň jsem ho teď sám viděl v akci.“ Pustil ji. „Vypij si kávu, děvče. Musíme o tom popřemýšlet.“

„Takže ty myslíš, že šel opravdu na policii?“

„Ne. Tomu bych nevěřil ani vteřinu. Navíc to tu takhle nechodí. Musel by předložit důkazy. Bohužel bys je ale musela předložit i ty.“

„Nevěřím, že mě sem jednoduše sledoval. Byla jsem si tak jistá, že se ta finta podaří. Dal jsi mi pocit bezpečí.“

Ušklíbl se. „Odpusť. Podcenil jsem ho.“

„Nebude se teď bát i toho, co by o něm mohl povědět Will?“

Rhodri se na minutku zamyslel. „Možná. Není to vůbec vyloučené, ale může sázet na to, že Will tě miluje, a jeho svědectví by proto nebylo nezaujaté.“

Pozvedl ruku, aby umlčel její protesty. „Ale ano. Miluje tě.“ Pokýval hlavou. „Mimochodem, znáte oba Danovu manželku?“

„Jistě,“ odpověděla Jess. „Léta jsme byli kolegy a přáteli. Známe ji dobře.“

„Hm.“ Rhodri se opřel a na okamžik se zamyslel. Pak se zamračil. „Jess? Co je?“

Jess hleděla doširoka otevřenýma očima přes terasu. „Vrátil se?“ Ohlédl se ve směru jejího pohledu. „To je Eigon,“ zašeptala „Podívej.“

* * *

„Je to pravda?“ Cerys hleděla chladně na dceru. „Ty se scházíš s tím mladým Římanem?“

„Nescházím se s ním. Občas spolu mluvíme, ale to je všechno. Mám ho ráda Matko, prosím tě…“

„Zakazuji ti se s ním stýkat, Eigon. Slyšíš? Už se s ním nikdy nesejdeš!“

„Ale proč?“

„Protože nesmíme udělat nic, čím bychom na sebe upoutali císařovu pozornost. Copak nechápeš, v jak svízelné jsme situaci? Ještě stále jsme pro něj hrozbou!“

„Ale tatínek je nemocný.

„Obzvlášť když je tatínek nemocný. Nenapadlo tě, že kdybys měla dítě, byl by to Caradokův vnuk a lidé u nás by mohli začít doufat, že se jednoho dne vrátí a zachrání je? To by Nero nikdy nepřipustil. Jistě dobře víš, jak dopadají lidé, které třeba jen podezírá, že by jej mohli nějak ohrozit!“ Cerys se zachvěla

„Ale mami, naši lidé v Británii na nás už dávno zapomněli.“

„Ne! Oni čekají a doufají, že se otec jednou vrátí.“

Eigon si ještě chvíli hleděla s matkou do očí a pak odvrátila zrak. Nemělo smysl se s ní přít. „Stejně si nemusíš dělat starosti,“ řekla nakonec smutně. „Já se s ním nescházím tak, jak si snad myslíš, protože jeho mnohem víc zajímá Julia“

„To jsem ráda!“ Cerys vstala a omotala si šál kolem ramen. „Žádného Římana v rodině nechceme. Jsou to naši nepřátelé. Zapomeň na něj.“

XX.

Titus Marcus Olivinus seděl na schodech parních lázní vedle svého strýce, senátora Caia Marka Pomponia. Oba muži byli pohrouženi do hovoru.

„Sledovat ty lidi bylo součástí mé povinnosti. Je tu podezření na zradu,“ hovořil Titus polohlasem. Pozvedl ruku na pozdrav známému, který procházel okolo k dřevěným lavicím u protilehlé zdi, a pokračoval: „Jak jistě víš, císař začal mít výhrady vůči křesťanům. Ta víra se šíří mezi chátrou ve městě jako mor.“

Strýc se jen usmál. „A nejen mezi chátrou, Tite. Dokonce i v Senátu a u vojska jsou lidé, kteří se k té víře hlásí. Všude. Mysleli jsme si, že jí uvěří jen otroci a ženy, ale teď?“ Bezmocně pokročil rameny.

„Do domu Pomponie Graeciny zavítal Petr Rybář a sešlo se tam velké shromáždění,“ zašeptal Titus. „A on ji tam pokřtil.“ Pohlédl na špičky svých nohou, jako by jej strýcova reakce nijak zvlášť nezajímala „Přišlo tam i několik lidí z domu Brita Carataka, se kterými se Pomponie spřátelila. Můj člověk mi referoval, že král už se vyléčil z vleklé choroby. Petr prý jej uzdravil modlitbou ke svému Ježíši. A on hned začal spřádat intriky proti říši.“

Caius jen tiše žasl.

„Caratakova dcera je tichá voda,“ pokračoval Titus. „Nenápadná myška, jak tvrdí můj informátor.“ Odmlčel se a jen tak pro sebe se pousmál. Jeho člověk ji tak rozhodně nepopisoval. Právě naopak. Mluvil o ní jako o chytré, důstojné a krásné ženě a k jeho nelibosti i dobře střežené. Což jen dokazovala skutečnost, že i navzdory několika jeho pokusům ji unést zůstávala ušetřena jeho nevítané pozornosti. Směsice vzteku a strachu v něm živila trvalý pocit nejistoty, jehož zdrojem byla ona Obvinit její rodinu a přátele z podvratných aktivit jej napadlo teprve nedávno po obzvlášť dlouhém pijáckém sezení s jeho přítelem Mariem. „Úskoky a lstí si otevřela dveře do domů několika významných lidí a svýma krásnýma očima a nevinným úsměvem tam vnáší neklid a rozvrat.“ Zarazil se. Jeho strýc na něj ostře hleděl přivřenýma očima a na rtech mu pohrával pobavený úsměv.

„Myslel jsem, žes mluvil o tiché myšce,“ poznamenal nevinně.

Titus se zasmál. „Ty jsou právě nejnebezpečnější!“

Caius pokýval hlavou. „Takže se domníváš, že bychom se na tuhle mladou ženu a jejího otce měli podívat?“

Titus pokrčil rameny. „Možná ne přímo na ni. Já bych začal s Pomponiinou domácností. Jejího manžela bychom měli o jejích aktivitách uvědomit.“

„On o nich ví.“ Caius si cípem ručníku otřel oko.

„Tak by s tím možná mohl něco udělat. Přinejmenším by se měl začít zajímat o přátele své ženy. Jeho reputaci by příliš neposloužilo, kdyby se o něm začalo říkat, že má ženu křesťanku, a ještě k tomu ve svém domě hostí zrádce. Neuškodilo by sledovat nějakou chvíli lidi, kteří se kolem ní pohybují.“

* * *

Eigon s hrůzou hleděla na Melina. „Cože? Paní Pomponii uvěznili? Kdo ji dal uvěznit?“

„Senát ji obvinil z provozování cizích kultů ohrožujících bezpečnost státu a císaře.“

Eigon nemohla uvěřit vlastním uším. „Cizích kultů?“ opakovala zdrceně. „Vždyť je křesťanka! Účastnili jsme se jejího křtu!“ Melinus chmurně pokýval hlavou. „Přesně tak.“

„Ale proč? Proč tak najednou? Vím, že mnoho lidí je v podezření, že jsou křesťané, ale pokud nezpochybňují císařovo božství, nejsou za svou víru pronásledováni. A většina jich o své víře mlčí tak jako my ostatní!“

„Nevzpomínám si, že by si paní Pomponia dávala ve svých výrocích o tomto císaři pozor na jazyk o nic víc než v případě císaře Claudia. Víš přece, že ho obvinila z účastni na smrti jejího syna“

Eigon mlčela „To byla od ní pošetilost. I kdyby o tom měla důkazy, bylo hloupé nechat se slyšet, že ho podezírá. Nikdo se neodváží něco takového o císaři říct.“ Povzdechla „Ale ať už je pravda jakákoli, kdo ji mohl zradit?“

Melinus pokrčil rameny. „A koho dalšího mohl udat?“ dodal zamyšleně.

Uhodla, že Melinus uvažuje o svém příteli Feliciovi a o Juliovi. Cítila, jak bledne.

„Co se s ní stane?“

„Bude muset předstoupit před manžela a celou jeho rodinu a zodpovídat se z obvinění.“

„A co s ní udělají?“

Melinus pokrčil rameny. „To nevím.“ Proč tak najednou? Proč zrovna teď? A proč jsou členové Caradokovy rodiny náhle otevřeně sledováni? Všichni. Dokonce i otroci. Melinus hleděl Eigon zpytavě do tváře. V očích se mu zračila starost. „Až budeš vycházet, buď opatrná. Vím, že tak činíš málokdy. A že tě vždycky doprovází naši lidé. Ale něco tu nehraje.“

Eigon se mu ještě chvíli vydržela dívat do očí, pak odvrátila zrak. „Ty něco víš?“

Zavrtěl hlavou. „Mé smysly k stáru otupují.“ Jeho hlas byl pojednou hlasem sužovaného člověka „Dívám se do posvátné kašny a nevidím nic než zčeřenou hladinu. Naslouchám větru v korunách stromů, a on mluví cizím jazykem, kterému již nerozumím. Mívám pocit, že mě obklopují poselství, jež nedokážu přečíst, a nebezpečí, která nejsem schopen předvídat. Tady není budoucnost.“

Eigon se zachvěla „Co mám dělat?“

„Nevím.“ Jeho úzkost ji děsila „Poraď se s bohy, Eigon. Naslouchej. Zjisti, zda k tobě mluví srozumitelněji. Promluv si s otcem. Vrátily se mu síly. Je to moudrý muž.“ Zahalil se do pláště, se zachvěním se od ní odvrátil a zmizel v domě, kde se v smutku a zoufalství uchýlil do svého pokoje.

Eigon se dívala, jak odchází, a přemohl ji pocit hlubokého osamění. Melinus byl její mistr, její učitel, její přítel, avšak v poslední době se od ní stále více odtahoval. Viděla, jak se propadá do nejistoty, jak je nešťastný a stále bezmocnější. Býval vždy tím, ke komu se obracela. Teď se před ní uzavíral a ona se necítila dost silná, aby převzala břímě, které jí předával.

Zamyšleně zamířila do místnosti, kde přijímala nemocné a zraněné, kteří se dožadovali jejího umění. Cítila, jak ji ten prostor jako vždy obestírá svou mírumilovností. Milovala tohle místo. Byla to její svatyně, kde to vonělo po sušených bylinách. Před malým oltářem bohyně Bride hořela olejová lampa a i z té se do okolí šířila sladká vůně. Zamyšleně hleděla na oltář. V tomto domě vzývali mnoho bohů. Bohy domácího krbu, bohy uzdravování, bohyni horečky, bohy Británie i bohy Říma. A teď, od té doby, co si Petr přišel promluvit s jejím otcem a s rukou na jeho čele se za něj pomodlil, i křesťanského boha Ježíše. Pohlédla na drobný reliéf s motivem ryby, který si položila na oltář. Tajné znamení křesťanů. Usmála se. Stejně jako mnoho dalších vzdělaných lidí v Římě mluvila řecky. Ten jazyk ji v průběhu let pracně naučil Melinus, a právě řečtina byla klíčem k tomuto symbolu. Icthus, ryba. Ta písmena ve skutečnosti znamenala lesous Christos Theou Hubs Soter Ježíš Kristus, syn boží, Spasitel.

Křesťanský bůh překypoval soucitem a láskou. Petr sliboval, že bude nad lidmi bdít, a vskutku – jakmile promluvil s jejím otcem, Caratacus se začal uzdravovat, třebaže na křest nepřistoupil. Ještě ne. Eigon se zamyslela. Jak zní ta modlitba, kterou je slyšela odříkávat? „Otče náš,“ říkali. A jejich otec byl laskavý. Pastýř, který pečuje o své ovečky. Pán domu, jenž nakrmí své hosty. A postará se, aby nedošlo víno. Usmála se. Ještě měla v živé paměti, jak se otec zatvářil, když ten příběh slyšel. Viděla paprsek naděje v jeho oku. To a Petrova ruka na jeho čele stály na počátku jeho uzdravování. Kousla se do rtu. Ještě se neodvažovala doufat, že se ze své nemoci vykřesal. Tohle se dělo už léta, vždy znovu a znovu. Zjara se vždy několik týdnů až měsíc cítil zdravý, pak přišla letní vedra a jeho znovu sklátila horečka a byl opět slabý jako předtím. Teď byl ale silnější, než ho kdy pamatovala A jeho stará zranění ho trápila mnohem méně. Možná ho Ježíš opravdu vyléčil.

Rozhlédla se po malé místnosti, po nádobkách zalitých voskem, svazcích sušených bylin visících ze stropních trámů, na několik háků vykovaných do podoby ptačích spárů – dárek od Julie, který pro ni zhotovil jeden z Flaviových přátel. Stanula před svým stolem. Byl čistě vytřený. Na jedné straně stálo několik drobných zavoskovaných kalíšků, na druhé tabulky a stylus k psaní. A několik svitků s pečlivě přepsanými recepturami na bylinné směsi, používané k léčení různých neduhů, jimiž nejčastěji trpívali členové její domácnosti. Ti za ní také chodili, když ochořeli.

Vtom se otevřely dveře a ona se prudce otočila Na prahu stál Aelius, tvář bílou úzkostí. „Paní Eigon! Ve dvoře jsou vojáci. Chtějí tě vidět!“

„Vojáci?“ Cosi se v ní sevřelo.

„Pretoriáni.“

„Řekli, co chtějí?“ Sevřela ruce v pěst.

Zavrtěl hlavou. „Myslel jsem, že si přejí mluvit s králem, ale oni trvají na tom, že chtějí vidět tebe.“

Zhluboka se nadechla. „Promluvím si s jejich velitelem v atriu, Aelie. Jeho muži ať zůstanou venku. A ty zůstaneš po mém boku, až s ním budu mluvit.“ Ještě jednou se zhluboka nadechla a vykročila.

Nebyl to on. V prvním okamžiku se lekla, že už jej unavilo neustále čekat, až si někam vyjde bez ostrahy, a přisel si pro ni. Tohoto muže, který ji teď zdravil, neznala.

„Lucius Flavius Corbidum, paní.“

Eigon ho klidně pozdravila a mlčky čekala, až promluví.

Na okamžik zaváhal. Pak se opět ujal slova „Mám příkaz zatknout tvého otroka jménem Melinus. Bylo mi řečeno, že mám promluvit spíše s tebou, protože král je nemocný. Jistě bys nechtěla, aby i na něj padl jakýkoli stín obvinění ze zrady.“

Eigon na něj nechápavě zírala „Ty obviňuješ Melina ze zrady?“

Mladý muž přikývl. „Bude lepší, když ho zavoláš sama, než aby mí muži museli prohledat villu a přivést ho násilím, princezno.“

„Melinus se přece nemohl provinit zradou!“ Eigon se zapotácela. Pohlédla na Aelia, který stál u dveří a tvářil se netečně. „To není v jeho povaze. Je to laskavý, jemný člověk a o politiku se nezajímá.“

„To rozhodnou soudci, princezno.“ Lucius si ji drze prohlížel. Titus měl pravdu. Z toho dítěte, které kdysi objevil v rozpadlé chatrči na kraji lesa v nejvzdálenějším koutu říše, se stala opravdová kráska A Titův odhad byl správný. Melinus byl jedním z jejích přátel. Ti teď budou jeden po druhém mizet. Doufala-li, že se otrokovi dostane soudu, byla pošetilejší, než vypadala. Jemu však šlo o to, dostat toho muže co nejrychleji z domu, pokud možno bez většího pozdvižení.

Ve dveřích za nimi se objevila mužská postava Melinus stál na zápraží a pozoroval je. Se zamyšleným pohledem, který vrhl po Aeliovi, vykročil. „Přišli jste si pro mě?“ otázal se s vážnou tváří.

„Ano, jsi-li Melinus.“

Melinus se jen uklonil. Lucius se zachvěl. Řekli mu, že tento muž je druid. Obávaný a zakázaný kněz keltské víry téhle mladé ženy a jejího otce. Se svými dlouhými stříbrnými vlasy a vyřezávanou holí tak každým coulem i vypadal. Lucius se přistihl, že se bojí podívat tomuto člověku do očí.

„Dostal jsem rozkaz tě zatknout. Mám tě doprovodit do Mamertinského vězení, kde budeš držen až do dne svého soudu.“ Měl podezření, že Melinus dobře ví, že ho žádný soud nečeká. Ten muž pravděpodobně už v tomto okamžiku slyší řev hladových lvů, kteří jej roztrhají. Lucius se postavil do střehu, připraven křiknout rozkaz na své muže, avšak Melinus jen svěsil ramena a sehnul hlavu. Jako by očekával, že se to stane… Lucius se zachvěl. Druidové byli v mnoha ohledech obáváni nejen proto, že dokázali předvídat budoucnost.

Melinus se obrátil k Eigon a usmál se. „Neboj se o mě, princezno.“

„Ale Melme…“

„Nechoď za mnou.“ Přísně se zamračil. „Nedělej nic. Můj osud je vepsán ve hvězdách. Zůstaň tu se svým otcem.“ Aniž jedinkrát pohlédl na Aelia, otočil se k Luciovi. Promluvil klidným, takřka přátelským hlasem. „Už bychom měli jít, příteli, než vypukne bouře.“

„Jaká bouře?“ Lucius vzhlédl k nebi. Obloha nad atriem s kašnou uprostřed byla průzračně modrá.

Melinus se záhadně usmál. „Bouře, kterou sešlou mí bohové, aby vyjádřili svou nelibost nad mým uvězněním,“ řekl a vykročil k bráně.

Lucius spěchal za ním. Po pár krocích se zarazil, a jako by si na něco vzpomněl, obrátil se k Eigon a uklonil se jí. Pak se otočil a byl pryč. Eigon hleděla za vojáky a svíralo se jí srdce. Strach jí tepal ve spáncích tak divoce, že ani nezaslechla první tiché zaburácení hromu, nesoucí se ozvěnou nad vzdálenými kopci.

# # #

„Slyšel jsi to zahřmění?“ zašeptala Jess. „Bohové kopců se zlobí. Bude to ta nejstrašnější bouře, jakou kdy Řím zažil.“

Pomalu se začínala probírat do jasu slunečních paprsků, blýskajících se mezi úzkými listy oleandrů v rohu terasy. Rhodri seděl u stolku proti ní a soustředěně ji pozoroval. „Vítej zpátky,“ řekl jen.

Zamračila se. „Co tím myslíš?“

„Vrátila ses o dva tisíce let nazpět.“ Usmál se a zvědavě na ni pohlédl. „Vyprávěj, co se tam stalo.“

Zaváhala, stále jakoby oslněná sluncem, a náhle zrozpačitěla. Rychle pohlédla na hodinky. „Jak dlouho mi to snění trvalo?“

„Moc dlouho ne. Ale nespala jsi. Vypadalo to, jako bys byla v nějakém transu či co. Hleděla jsi do dálky a šeptala nějaké jméno. Melinus.“

„Melina uvěznili. Byl to druid.“ Její stud se rozplynul stejně rychle, jako přišel. Uvědomila si, že s Rhodrim může o všem klidně rozprávět, a ten pocit jí byl balzámem na duši.

Rhodri pozvedl obočí. „Velšan?“

Přikývla „Předpokládám. Byl to Eigonin přítel. Učitel.“ Oči jí náhle zvlhly. „Chtěli ho zabít. Předhodit lvům.“

„Proč?“

„Protože byl druid. Ti byli v Římě zakázaní. Římané se jich báli. Ale tenhle byl jemný. Laskavý. Byl to učenec.“ Promnula si rukama tvář. „Promiň. Musíš si o mně myslet, že jsem blázen.“

„Jen blázen do všeho keltského! Ostatně i Hamlet snil o cestě na severozápad, vzpomínáš?“ Po očku na ni pohlédl. „A co Eigon? Co se stalo s ní?“ Jeho úsměv byl vlídný. Vůbec ne výsměšný.

„To nevím. Melina odvedli pryč…“ Náhle se zarazila „Rhodri! Dan je pořád tady!“

Rhodri zpozorněl. „Kde?“

„Nehýbej se. Neotáčej se,“ zamumlala „Je tam dole na náměstí, opírá se o zeď a čeká.“

Rhodri se opřel o opěradlo a přehodil nohu přes nohu, jako by si sedal pohodlněji, avšak tato pozice mu umožňovala široký výhled. „Myslím, že potřebujeme hlavní plán,“ pronesl tiše. „Když bude chtít, může tam sedět třeba celý den. Musím se přiznat, že představa, že za námi všude chodí, se mi moc nelíbí.“ Náhle se usmál. „My ale vůbec nemusíme jít tím směrem, že?“ Zvedl ruku a pokynem ruky přivolal číšníka „Tenhle pán tě vyvede takříkajíc zadním vchodem. Já tu budu sedět, dokud nebudeš dost daleko, a pak se projdu kolem něho a prohodím s ním cestou pár slov.“ Nasadil si černé brýle a s výrazem krajní nudy založil ruce na prsou, vědom si toho, že Dan přivřenýma očima sleduje každý jejich pohyb. „Jak tak teď vidím celou tuhle situaci, myslím, že bys odtud měla vyrazit rovnou na letiště, Jess. Odjet z téhle země.“

„Ale co Eigon? Já přece nemůžu odjet, aniž se dozvím, co se stalo s ní a s Melinem!“

„To všechno můžeš zjistit i ve Walesu.“

„Ne. Ty to nechápeš. Ve Walesu se mi zjevuje jako malá holčička Jestli se vrátím na Ty Bran, bude z ní zase to malé dítě, co si hraje v lese na schovávanou. Musím tu zůstat!“

„Jess!“ Rhodri se předklonil a položil pěsti na stůl. „Buď rozumná! Teď jsem v jedné chvíli mohl pohlédnout tomu člověku do očí a to, co jsem v nich viděl, se mi ani trochu nelíbilo. Je to psychopat! Dokáže tě najít, ať půjdeš kamkoliv. Chce tě zabít. V Římě zůstat nemůžeš.“

Chvíli oba mlčeli. Pak se ozvala Jess. „Já vím, že to říká, ale třeba.“

„Chce mít jistotu, že mu nemůžeš nijak uškodit. Děsí se toho, co bys mu mohla provést.“

„Ale já pro něj přece žádnou hrozbu nepředstavuju! Řekla jsem jasně, že nikomu nic nepovím, a navíc on každému stejně namluvil, že jsem cvok. Tak co by mu mohlo hrozit?“

Rhodri povzdechl. „Kéž by to byla pravda“ Odmlčel se. „Pamatuješ, o čem jsme mluvili, než nás tak neurvale přerušil? O náboženství. Možná přišel čas vyzkoušet modlitbu. Člověk nikdy neví. Někdy může pomoct. I kdyby přinesla jen uklidnění. Teď jdi, Jess, než mu dojde, co na něj šijeme. Budeme spolu v kontaktu, ano?“

* * *

„Takže vy jste v Římě vězněm, tak jako jím byla Eigon!“ Carmella vtáhla Jess dovnitř, pohlédla na ni a zavřela dveře bytu na řetěz.

Jess přikývla „Prosím vás, já bych zoufale potřebovala vyložit karty.“ Vešla do obývacího pokoje a svezla se do křesla „Musím vědět, co se s ní stalo. A co se stane se mnou.“ Tvář měla bledou a ztrhanou. „Nemohu se Dana zbavit. Je mi pořád v patách. Jako by všechno věděl. Chce mě zabít, ale já teď nemohu z Říma odejít. Chci se dozvědět, co se stalo s Eigon.“

Carmella usedla do křesla proti ní a potřásla hlavou. „Je mi líto, Jess, ale já mám teď večer schůzku.“ Dlouze na Jess pohlédla „Jste celá vyděšená. Z Dana, z Eigon. Začínáte být na ten dávný příběh příliš fixovaná. Neposedla vás?“

Jess se zachvěla „Eigon? Ne. Nemyslím. Určitě ne.“

„Ale fascinuje vás. Proč?“

„Myslím, že mě ve mně vzbudila soucit, už když jsem ji poprvé zahlédla jako malé dítě, tak hrozně vyděšené a nešťastné. Utrápené pocitem viny za ztrátu maličkého bratra a sestry.“

„Jess, vy odtud musíte odjet. Musíte zmizet z Říma. Je to tu pro vás nebezpečné. Dana vede, ba přímo žene jiný muž. Mocný. Arogantní. Posedlý potřebou být za každou cenu pánem situace. Někdy jako bych ho viděla, tmavé vlasy, jantarové oči, vysoká postava.“

„Titus Marcus Olivinus,“ zašeptala Jess. „Muž, který znásilnil Eigon a který ji pronásleduje.“

Dlouho vládlo ticho. Pak se ozvala Carmella „Jess, vy odtud musíte odejít.“

„Ale já nemohu. Musím se dozvědět, co se s ní stalo.“

„Myslíte, že na Ty Bran by za vámi nepřišla jako dospělá žena? Proč?“

„Nevím. Je to jen pocit. Tušení. A já bych jí tolik chtěla nějak pomoct, ulehčit jejímu osudu, ale nedokážu to. Všechno se už stalo. Minulost se nedá změnit.“

„Že ne?“ Carmella ta slova vyslovila tiše a téměř vyzývavě. „Jak?“

„Vy už jste přece spoustu věcí změnila tím, že o nich přemýšlíte. Že se na ně soustředíte. Noříte prsty do vod času a čeříte hladinu. Probudila jste Tita a přivedla ho do přítomnosti.“

Jess cítila, jak se jí zvedá žaludek. „Copak můžu za to, že Dana posedl?“ Pohlédla na Carmellu. „Nestane se třeba, že v jedné chvíli definitivně opustí Eigon a minulost a namísto ní bude pronásledovat mě?“

Chvíli bylo ticho. Pak Carmella promluvila „Nepřišel by, kdyby se mu Dan neotevřel. Dan potřeboval jeho hněv a strach. Potřebují se navzájem.“ Zničehonic vzhlédla „Ale tím je to pro vás dvojnásob nebezpečné.“ Zamračila se. „Největším nebezpečím jste si, ale vy sama, abyste Danovi utekla, musela byste odjet z Říma. Vy však nechcete. Toužíte po bezpečí, a měla byste se proto zdržovat uvnitř. Vy chodíte ven. Proč?“

„Nechci se jím dát svázat. Nechci, aby mi diktoval, jak mám žít. Přece musí existovat způsob, jak mu uniknout!“ Jess pohlédla Carmelle dlouze do očí.

„Vy, Jess, máte s Eigon jednu společnou charakteristickou vlastnost. Ani jedna se nechcete spoléhat na někoho jiného. Nejste ochotné spoléhat se na muže. Přesto existují muži, kteří jsou vám ochotni pomoci, tak jako byli muži, kteří chtěli pomoci jí. Vy jim ale nevěříte. Myslíte si, že nejsou dost silní.“

„Kteří muži? Will? Rhodri?“

Carmella jí pohlédla do očí. „Alespoň že víte, kteří to jsou.“

„Není ale spravedlivé je do toho zatahovat. Je to můj problém.“

„Myslím, že oba už ve vašem příběhu figurují. Will od samého počátku. A Rhodri se objevil v okamžiku, kdy do dramatu vstoupil Titus. Bude oním hybatelem, který vnese do příběhu rozuzlení, katalyzátorem, který jej urychlí, anebo hlavním zloduchem? To se ještě ukáže.“

Rozhovor přerušilo zazvonění domovního zvonku. Jess sebou vyděšeně škubla „Dan?“

Carmella se zasmála a zavrtěla hlavou. „To je můj přítel, se kterým jdu dnes na večeři.“ Usmála se a vstala „Moc mě to mrzí, Jess, ale budu muset běžet.“

„Tak já už půjdu,“ řekla Jess.

„Ne!“ Carmella kolem ní proplula ke dveřím. „Ne. Už je skoro večer. Být vámi, raději bych nechodila sama ven. Můžete tu zůstat, jak dlouho chcete.“ Otevřela a vpustila a dovnitř vysokého šedovlasého muže. Uvedla ho dál a představila je. „Enrico, tohle je moje přítelkyně Jess. Jess, tohle je můj partner, se kterým jdu na večeři. Teď se v rychlosti obléknu. Cinque minuti, carissimo“ Mrkla koketně na Enrika a zamířila ke dveřím do ložnice. „Jess, chci, abyste zůstala u mě v bytě. Prosím vás, nechoďte ven. Myslete na to, co jsem vám řekla V lednici je jídlo. Víte, kde tady co je. Zůstaňte tu pěkně potichu. Nikam nevolejte. Já odněkud brnknu Kim, že jste tady. Bude vědět, že u mě jste v bezpečí. Přespěte tu. Kdybych večer nepřišla,“ dodala a svůdně pohlédla na Enrika, „vrátím se domani a budeme pokračovat v naší rozpravě. Ale ještě než odejdu, musím vám něco říct. Pojďte za mnou.“ Odvedla Jess do ložnice a zavřela za sebou dveře. „Musím vás naučit, jak se psychicky chránit. Eigon vás vodí do samých nebezpečných míst a vy musíte znát postupy, jak se bránit a zajistit si bezpečí. Nechoďte za Eigon do minulosti. Pozorujte, ale nezúčastěně. Představujte si kolem sebe ohnivý kruh. Temná místa osviťte. Musíte si vždycky uvědomit, co je a co není nebezpečné. Ochrana, Jess. Na tu nikdy nezapomínejte. A pamatujte, za žádnou cenu nevyslovujte Titovo jméno. Obklopte se průvodci a anděly. Používat křesťanské modlitby nemá smysl. Jděte na něj jeho vlastními bohy. Přivolejte si na pomoc své totemové zvíře. Na svou ochranu povolejte kohokoli, v kom spatřujete svého vnitřního přítele. A fyzicky vykliďte prostor kolem sebe. Počkejte, ukážu vám, co dělat.“

Když Carmella s Enrikem odešli, zavládlo v bytě hluboké ticho. Jess pomalým krokem prošla otevřeným francouzským oknem na střešní terasu a nějakou chvíli se rozhlížela. Cítila se tu bezpečně. Tak trochu jako v jiném světě. Posadila se k malému kovovému stolku a uvažovala o Carmelliných odhaleních. Byla tichým svědkem Eigonina příběhu. Ano. Nebyla postavou děje, neboť v něm fyzicky nefigurovala. Nemohla udělat nic, aby minulost tak či onak ovlivnila, avšak pod ochranou Carmelliných rituálů měla možnost pozorovat, a pokud by sledovala pozorně, mohla by otevřenými okny minulosti dosáhnout na jejich životy a tímto letmým dotekem je varovat.

* * *

Julius nedbal Cerysina zákazu a přišel Eigon sdělit tu zprávu sám. „Bylo to velmi rychlé. Nemohl trpět.“

Eigon mačkala mezi prsty šál a polykala slzy.

Těžce polkl. Den před popravami šel Melina navštívit do žalářní kobky. Nero se postaral, aby byli vybráni muži a ženy ve správném složení. Byla tam hrstka křesťanů vzbuzujících podezření obyvatel a vedle nich vrazi a zrádci, které Nero pokládal za hrozbu pro vlastní osobu. Ti všichni měli zemřít tou nejstrašnější smrtí. A Julius byl nucen jít do arény a dívat se. „Budu tam pro tebe, příteli,“ řekl Melinovi před odchodem. „Dědeček nepřijde. Nemá na to sílu. Ale já tam přijdu a budu se za tebe modlit. Tví bohové i můj Bůh ti budou stát pevně po boku. Budeš mít v zástupu alespoň jednoho přítele. To ti slibuji.“

Melinus se smutně usmál. „Já věřím, Julie, že odejdu do země věčného mládí ve vlasti svých předků. Bude to pro mě šťastný den. Budu žehnat šelmě, která ukončí mé utrpení, a odpustím jí.“

„Přesně tak to cítí křesťané,“ řekl Julius tiše. „Teď chápu, proč ti Eigon vždycky říkala ‚můj křesťanský druid‘.“

Melinus se pousmál. „Eigon má asi pravdu, tak jako u tolika jiných věcí. Svěřuji ji do tvé péče, Julie.“ Zhluboka a těžce se nadechl. „Včera večer se mi vrátila schopnost vidění, která mě předtím nadlouho opustila. Spatřil jsem jejího nepřítele. Zdá se, že i svého. V tomto městě žije muž, člen pretoriánské gardy, který jí usiluje o život. Bojí se jí a hněvá se na ni. Bohové mi neřekli proč. Zamlžili minulost, kde leží příčina, avšak já chovám jistá podezření. Tento muž stál i za mým uvězněním a za uvězněním Pomponie Graeciny. A protože je Eigoniným nepřítelem, je zároveň i nepřítelem tvým. Je nepřítelem všech, kdo ji milují. Toto je varování. Buď silný, můj hochu. Jestli můžeš, odved ji pryč z Říma Dokud tu zůstane, bude ve strašlivém nebezpečí.“

Julius se zachmuřil. „Kdo je to? Viděl jsi jeho tvář?“

Melinus zavrtěl hlavou. „Bohové si s námi rádi pohrávají. Varují, avšak neříkají všechno. Je jen na nás, abychom se domysleli. Popros svého Ježíše, aby ji ochraňoval. Poznala v životě málo lásky. Milující Bůh by jí teď byl velkou oporou.“ Odmlčel se a v jeho očích svitl lehký úsměv. „A myslím, že by uvítala i tvou pozornost, chlapče.“

Julius se začervenal. „Myslím, že takto si mě nikdy ani nevšimla“

„Ó ano, já myslím, že ano. Avšak její matka jí zakázala se s tebou stýkat. Proč by to jinak paní Cerys dělala, kdyby necítila, že je k tomu důvod? Eigon má železnou vůli, Julie. Je dobře vychovaná. Mnou.“ Znovu se usmál. „Je chytrá, důvtipná a vzdělaná. Je nadanou a bohy požehnanou léčitelkou. V naší zemi by mohla být kněžkou.“ Povzdechl. „Je mi smutno, že se nedočkám toho, co z ní bude, ale snad mi bude dán nový život, abych se to dozvěděl, kdo ví? Ona si myslí, že se nikdy neprovdá. Že mocní vládci Říma rozhodli, že Caratakův rod musí vymřít po meči i po přeslici, aby odpor Britů neměl na koho upínat své naděje. Zbytek rodiny vymřel. Ona je poslední.“ Položil hubenou ruku Juliovi na předloktí. Železný okov na jejím zápěstí nepříjemně zazvonil a Julius cítil, jak starcovu ruku tíží. „Někdo se musí postarat, aby se vrátila do své vlasti.“

Julius se nervózně rozhlédl. Ostatní vězni, pohroužení do strachu a zoufalství, jim nevěnovali žádnou pozornost. „Víš, co říkáš?“

Melinus přikývl. „Teď jdi, můj hochu. Přijmi mé požehnání. A modli se za mou duši.“

Lev mu zlomil vaz jediným zahryznutím do šíje. Musel zemřít okamžitě. Julius, který stál uprostřed povykujícího davu a pozoroval, jak se krev tuctu obětí vsakuje do prachu arény, ucítil lehký dotek na tváři, pouhý letmý závan. „Odvahu, chlapče. Bylo to snadné.“ Pošeptal mu ta slova někdo do ucha? Rozhlédl se. Okolní dav se soustředil jen na krev a řev šelem odvlékajících si své oběti, hrajících si s nimi a hledajících si nové. Julius se odvrátil a prodral se k východu. Nebyl jediný, kdo zvracel do křoví před cirkem.

* * *

Teď vzal Eigon něžně za ruku. „Včera večer, ještě před…“ Odmlčel se. „Měl jsem s Melinem dlouhý rozhovor.“ Na okamžik se oba pohroužili do stísněného ticha. Pak se Julius opět ujal slova „Melinus nahlédl do budoucnosti a spatřil muže, o němž tvrdil, že je tvým nepřítelem.“ Díval se jí do tváře a viděl, jak zbledla. Natáhl ruku, pohladil ji a setřel slzy. „Ty víš, kdo to je, viď?“ zeptal se tiše.

Mlčky přikývla

„Povíš mi to?“

Pomalu zavrtěla hlavou. Je to stín z minulosti. Lépe na něj zapomenout.“

„Jestliže pronásleduje tvé přátele, nemůžeš na něj zapomenout.“ Překvapeně na něj pohlédla. „Co tím míníš?“

„Melinus řekl, že právě tenhle muž obvinil Pomponii Graecinu a jmenoval i jeho samého. A dodal, že vezme jednoho po druhém všechny tvé přátele.“

Eigon se prudce odvrátila „Pak tedy musíš odejít. A už se nesmíš vracet!“

„Je pozdě, Eigon. Každý ví, že jsme přátelé.“ Jemně se usmál. „Tak jako jsou tvými přáteli i ostatní členové mé rodiny. Antonii a dědečkovi hrozí stejné nebezpečí jako mně. Pokud opravdu hrozí, brzy se to dozvíme. Avšak hrozí-li nám skutečně, potřebuji vědět, odkud. Melinus řekl, že ten muž je členem pretoriánské gardy.“

Eigon pomalu přikývla

„A očividně má vliv.“

Znovu přikývla.

„Tak proč není schopen ublížit tobě?“

Pokrčila rameny. „Často si kladu tuhle otázku. Možná proto, že mě otcovi lidé tak pečlivě střeží.“ Odmlčela se. „Někdy mě ale napadá, že si se mnou možná hraje.“

Julius pozvedl obočí. To byla chytrá dedukce. Pohlédl ke dveřím, kde se mihla jakási postava. „Julie!“

Dívka se zachichotala a zamířila k nim. „Proč mi nikdo neřekl, že jsi tu?“ Chytla ho kolem krku. „Eigon, ty sobče! Necháváš si ho pro sebe!“ Políbila Julia na tvář. „Přišel jsi pro mě a vezmeš mě na hry?“

Eigon se prudce otočila. Odešla ke kašně a zahleděla se do vody, utěšována něžným šumem proudu vody, obtékající sochu uprostřed.

„Já už jsem na hrách byl, Julie,“ řekl přísně Julius. „A nehodlám tam jít znovu. Šel jsem se podívat na Melinovu smrt.“

Julia na něj s hrůzou pohlédla. Obrátila se k Eigon. „Tys věděla…“ Zmlkla a zachvěla se. „Jistěže jsi to věděla, odpusť. To je hrozné.“ Posadila se na jednu ze stoliček pod fíkovníkem a uhladila si sukni. „Chápu, že vám to zkazilo hry.“

„Smůla,“ poznamenal Julius suše. Vykročil k Eigon. „Asi bych měl jít.“ Přikývla

Položil jí něžně ruku na rameno. „Dávej na sebe pozor.“

„I ty. Buďte na sebe opatrní. Všichni.“ Vzhlédla k němu závojem slz. Otočil se. „Starej se o ni,“ řekl Julii, když ji míjel. Pak vyšel z atria a byl pryč.

Julia vzdychla „Ubohý Melinus.“

Eigon zamířila k fíkovníku a usedla vedle ní. „Aspoň je teď volný. Může se vrátit domů, do země věčného mládí. Snad odtud uvidí i hory a lesy mé domoviny.“

„Mluvíš, jako by ti ty kraje chyběly,“ podivila se Julia. „Ty se na ně pamatuješ?“

„Jistě. Vždyť to ještě není tak dlouho.“ Eigon se usmála „Byla jsem ještě dítě, ale dobře si na ně vzpomínám. Mlhy a déšť, jemný sluneční svit, mraky, jež odplouvají, a zůstává krajina koupající se v zlatě, jabloně, jemné vánky, kopce plné tajemných stínů, hluboké lesy, divoce spěchající řeky. Orli vznášející se nad horami.“

A havrani, napadlo ji pojednou. Havrani a krkavci, poslové smrti, slétající se nad bojiště a varující křikem otce, aby se nestavěl proti nepříteli. On ta znamení ignoroval. Jeho lidé za to zaplatili svou svobodou i životy. A jeho mladší děti? Zda i ty padly za oběť na oltář bohyně války? Zachvěla se.

„Snad nepošlou tetičku Pomponii do arény, aby ji roztrhali lvi?“ Julii konečně došel pravý význam toho, co se dopoledne událo. Kousla se do rtu. „Eigon, musíme ji zachránit!“

Eigon se usmála „Tvé tetě se nic nestane,“ pronesla vážně. Julius jí už vyprávěl, co se přihodilo. Pomponia Graecina musela předstoupit před soud, jemuž předsedal její manžel, jak to požaduje zákon, a Aulus Plautius okamžitě prohlásil všechna obvinění proti ní za nedůvodná. V té chvíli už byla na svobodě.

Jedna z Titových obětí tedy proklouzla oky jeho sítě. Eigon vstala, přešla zpátky ke kašně a znovu se zahleděla do vody. Začínala svému pronásledovateli rozumět. Kdo bude další, říkala si smutně?

Netrvalo dlouho, a měla to zjistit.

* * *

Jess si hověla v pohodlném vypolštářovaném křesle na terase a hleděla na oblohu plnou hvězd. Byl večer. Vlahý vánek k ní přinášel vůně linoucí se z římských kuchyní, kde se připravovalo jídlo pro tři miliony lidí. Smutně se pousmála, Ještě nikdy neměla menší chuť k jídlu. Tolik by chtěla někomu zavolat Stephanii, Kim a Willovi. Jak se má a kde teď je? Ale Carmella měla pravdu. Nesmí to udělat. Nesmí na to ani pomyslet. Kdesi v ulicích města se potloukají Dan a Titus a nějakým způsobem čtou všechny její myšlenky.

* * *

Titus naučil Dana naslouchat. Ne ušima, nýbrž jeho šestým smyslem. Bylo to něco, co Dan nikdy předtím nedělal, fascinovalo ho to. Tolik zvuků a tolik myšlenek, které čekaly na přečtení. Jistě, nebyl blázen. Věděl přesně, co se mu stalo a kdy. To tehdy cestou z Ty Bránu, když zaparkoval auto na odpočívadle u silnice, frustrovaný a vyděšený, s žaludkem svírajícím se nevolností. Nevěděl tehdy, co má dělat věděl jen, že je po všem, po jeho kariéře, po jeho manželství i budoucnosti. A pak náhle vycítil přítomnost druhého člověka. Seděl na sedadle za ním. Bál se ho, přímo se ho děsil, ale nebránil se mu. Vždyť už neměl co ztratit.

Teď seděl na obrubníku fontány pod Španělskými schody a pozoroval svět okolo sebe. Stmívalo se. Jess byla někde poblíž, cítil to. Něco se ale měnilo. Bylo to skoro, jako by už za ní nemusel dál chodit. Usmál se. Netušil, co Titus zamýšlí, avšak věděl, že se tím nemusí zabývat. A že až přijde jeho okamžik, bude přesně vědět, co má dělat.

XXI.

Titus a Lucius měli po službě a v dlouhých tógách kráčeli k budově Senátu vyslechnout debatu. Zdálo se, že jsou pohroženi do hovoru.

„Už jsem to pustil do světa,“ vykládal polohlasem Lucius. „Jak jsi navrhoval. Řekl bych, že není pochyb o tom, že celá rodina je křesťanská.“ Povzdechl. „Škoda Antonia se mi od pohledu docela líbila A měla by jistě prvotřídní věno. Ale jestli se spřátelila s naší princeznou, bude muset jít.“ Rozpačitě se zasmál. „Někdy není snadné najít způsob, jak lidi z něčeho obvinit. Křesťanství není samo o sobě protizákonné.“

„O důvod víc, jak se postarat o to, aby vůči němu císař pojal ještě větší nedůvěru. Uznávám, že se o politiku moc nezajímá. Baví ho spíš hudba, hry a orgie v paláci, ale my potřebujeme jen zasít sémě.“

Oba muži se hlasitě rozesmáli. Titus však pohlédl na přítele a správně vycítil, že jeho odhodlání polevuje. „Připadalo by mi nespravedlivé osnovat vlastní rozverné hrátky s princeznou a tebe vynechat ze hry. Co kdybychom ti předhodili něžnou Antonii? Bylo by od nás ošklivé, kdybychom ji poslali do arény jako pannu, nemyslíš?“

Lucius se zamračil. „Tohle se mi moc nelíbí, Tite.“

„Ale bude, uvidíš.“ Titus ho poplácal po rameni. „A pokud jde o milostné hrátky, mám pro tebe ještě mnohem velkorysejší plány, příteli. Nemusíš si připouštět žádné starosti. Ty pro mě udělej tohle a já se postarám, abych se ti odměnil tak, jak se ti o tom nikdy ani nezdálo.“

Bylo tak jednoduché přijít k penězům, když mužům došly. Lucius už svůj plat utratil. Titus si vzal na starost zjistit, který lichvář jim půjčí, a často také psal matce, aby jej založila. Otec už dávno přestal odpovídat na jeho zoufalé prosby o další půjčky, a odmítal dokonce i číst jeho dopisy, které do jeho venkovského sídla přinášeli otroci pečlivě vybíraní Luciem v naději, že na otce zapůsobí a on bude na svého syna shlížet příznivěji.

„Myslím, že bychom si s našimi plány měli pospíšit,“ pokračoval Titus. „Nerad bych se doslechl, že nám naše krásky pod nosem vyfoukl nějaký úspěšný nápadník. Ony už si dávají pozor. Možná byla chyba začínat Melinem, ale chtěl jsem Eigon izolovat. Chci, aby měla strach.“ Hlas mu zostřel. „Dobrá. Antonia počká. Naším dalším cílem bude Julia Pomponia. Nikdo ji nepodezírá, že je křesťankou, takže do celkového rámce našich plánů nezapadá. Potřebovala by jen zmizet. Máš nějaký nápad?“ Lucius zavrtěl hlavou.

„Mohlo by to vypadat jako náhoda,“ uvažoval nahlas Titus. „Je to prosté. Ta holka je hezká,“ znalecky se zamyslel, „ale chamtivá a hloupá. Dá se vylákat na zlaté náramky a náušnice. O to se postarám. Ty se téhle části plánu vůbec nemusíš účastnit.“ Pohlédl před sebe na budovu Senátu. „Jdeš se mnou? Poslechnout si Seneku je vždycky přínosné. Pak si můžeme zajít do lázní.“

# # #

„Flavie!“ Jess se probouzela ze sna „Flavie Aelie, musíš ji hlídat! Eigon, pověz Julii, aby byla opatrná!“

Zoufale se rozhlížela tmou posvícenou světly z ulice. Avšak její varování slyšely jen pelargonie a buganvílie na Carmellině střešní terase. Vstala, přešla k zábradlí a vyklonila se do ulice. Hluboko pod ní zářila světla pouličních svítilen. Celá se třásla. Rámus doléhající k ní zdola byl ohlušující. Po chodnících dosud proudily zástupy lidí. Z bistra na rohu se nesla hlasitá rytmická hudba. Ulice byla plná světel, zvuků, vůní i pachů. Jess cítila, jak jí po lících kanou slzy. Netrpělivě je setřela. Sen skončil a ona nemohla nic dělat. Uvnitř v bytě zazvonil zvonek. Otočila se a úzkostně hleděla na domácí telefon. Srdce jí divoce bušilo. Dlouho bylo ticho a pak se zvonek ozval znovu. Jsem tu v bezpečí, opakovala si. Dovnitř se nikdo nedostane. Avšak její pocit klidného bezpečí rychle zahnalo další ostré zazvonění. Cítila, jak se jí zmocňuje panika. Rozbolela ji hlava. Potřebovala Eigon. Chtěla, aby ji na spáncích spočinuly Eigoniny chladivé ruce, chtěla cítit vůni bylinných mastí, slyšet tiché zurčení fontány v atriu.

* * *

„Eigon? Kde jsi? Jdu pryč. Určitě se mnou nechceš jít?“ Julia stála u dveří, kolem ramen svůj nejlepší šál. „Zavolala jsem si nosítka, vešly bychom se tam obě!“

Eigon zavrtěla hlavou a usmála se. „Tentokrát ne. Musím se postarat o jednu ženu. Má na hlavě ošklivou bouli a zvrací.“

Julia se ušklíbla, otočila se a vyšla do jasného slunce. Zamračila se. Měl s ní jít Flavius, ale jeho otec si ho na poslední chvíli zavolal. Chtěla, aby neposlechl, a on na okamžik zaváhal, rozpolcen mezi povinností k otci a touhou ji chránit. Avšak povinnost zvítězila. „Počkej na mě, Julie. Nebude mi to trvat dlouho,“ řekl jí a zmizel v domě.

„To bude,“ poznamenal jeden z otroků se smíchem. „Aelia rozčiluje, že s tebou Flavius obchází obchody. Jestli chceš na něj čekat, tak se rozluč s výletem.“

Julia pozvedla obočí. „Je to tak? Pak tedy půjdeme bez něho. S vámi budu v bezpečí. Všichni přece víte, kam jdu.“ K obchodníkovi s hedvábnými látkami, pak k oblíbenému stánku se sandály a nakonec k tetě na kus řeči s některými z jejích přátel nad pohárem pomerančové šťávy. Nastoupila do nosítek, zatáhla záclonky, aby se dovnitř neprášilo, a s lehkým povzdechem se pohodlně uvelebila na polštářích. Dobrodružství. Po pravdě řečeno, Flaviova bezbřehá oddanost ji začínala nudit. A Pomponia Graecina nejednou naznačila, že ve svém věku by už měla pomýšlet na dobrý sňatek a nezahazovat se se synem správce. Zavřela zamyšleně oči. Vždycky věděla, že Flavius není pro ni. Přinejmenším ne napořád, i když byl užitečný. Vždycky byl ochoten ji kamkoli doprovodit a nic nikdy jí neodepřel. Vždycky dostala, co chtěla, sama pro sebe se usmála. Kdyby byla kočka, předla by.

Když nosítka zastavila a drcla o zem, ani se nepohnula, denní snění bylo tak příjemné! Pak ale přece jen natáhla ruku a roztáhla záclonku. Hleděly na ni jasné oči patřící výjimečně hezkému muži. „Buď pozdravena, paní Julie!“ Zvedl ruku na pozdrav. „Jeden tvůj přítel mě posílá, abych tě odvedl do jeho domu. Má u sebe zlatníka je si jist, že bys ráda viděla jeho šperky.“

Julii neuniklo, jak ustaraně se tváří hlavní otrok. A první dva otroci nesoucí nosítka se po sobě nedůvěřivě podívali. Pak ale pohlédla na zelenookého boha, který nosítka zastavil. „Stačí, když přikážeš, aby mě tvá nosítka následovala“ Tenhle muž byl jistě bohatý a vážený. Usoudila tak podle jemných stehů na jeho šatu, nádherně tepaných ozdobných špendlíků a spony, dokonale naolejovaných vlasů a těžkého zlatého prstenu i drahého postroje jeho koně.

„Dobrá. Proč ne?“ Svůdně se na něho usmála „Odmítnout by bylo jistě nezdvořilé.“

* * *

„NE!“ Ten výkřik se Jess dlouho honil hlavou, avšak z úst se jí nevydral ani hlásek. Byla bezmocná. Nemohla nijak zasáhnout.

* * *

Otroci nesoucí nosítka klusali za mužem dlouhou piniovou alejí. Pak zahnuli za roh starého domu. Vypadal velmi opuštěně, okenice byly zavřené.

Julia se vyklonila z nosítek a vzrušeně se rozhlédla. Zamračila se. Byl to pěkný dům, avšak zdaleka ne palác, jaký čekala A kde byli otroci, pacholci od koní, kočáry a nosítka domácích i hostů, jež by u vily bohatého člověka očekávala? Její otroci postavili nosítka kousek ode dveří.

Mladý muž seskočil z koně. „Odneste nosítka do domu svého pána, paní Julie už je nebude potřebovat. Sám ji později přivezu na koni.“ Z ruky do ruky putovaly peníze. Pak muž otevřel nosítka a podal jí ruku. „Tudy,“ usmál se na ni vřele, avšak v jeho očích zahlédla cosi, co ji přimělo, aby se zastavila. Rozhlédla se. „Vždyť tu nikdo není!“

„Je, paní.“ Mávl rukou ke stájím. „Koně jsou uvnitř, schovaní před vedrem. Tudy. Uvidíš.“

Vyšla za ním po schodech. Otevřel dveře a ona s lehkým srdcem vstoupila za ním.

* * *

„Nechoď!“ zasténala Jess. „Nevěř mu! Prosím!“

* * *

Julia vykřikla. S očima rozšířenýma hrůzou hleděla na dva muže. Když se otočila a chtěla uprchnout, dvěma skoky ji chytili, strhali z ní šat a uvázali ji k posteli. „Tady ji máš, Lucie. Skvělý dar!“ zasmál se Titus. „Krásnější, než jsem si sám představoval.“

Ti muži se ani nenamáhali vzít si masky. „Prosím vás, neubližujte mi,“ žadonila „Dělejte si se mnou, co chcete…“

„To právě máme v úmyslu, zlatíčko, žádné strachy,“ usmál se na ni chladně Titus. „Mám tě tu nechat samotného, Lucie? Nebo by ti bylo příjemnější publikum?“

„Nech mě samotného.“ Lucius se už svlékal, vzrušený nade všechno pomyšlení.

Když skončil, Julia tiše vzlykala. Už se nebránila. Vlastně to nebylo ani tak zlé. Ten vysoký mladý muž se štíhlým, atletickým tělem a asketickou tváří, který teď vyčerpaný a ukojený ležel vedle ní, se vlastně choval docela šetrně. A nebyl první. První byl Flavius. Otevřela oči a se slzami v očích se na něj usmála

„Vlastně to bylo docela hezké,“ hlesla a odmlčela se. „Prosím vás, nechte mě už jít. Nikomu to nepovím.“

Při zvuku kroků lehce pootočila hlavu a zbledla. Objevil se onen další muž Titus.

„Myslím, že teď je řada na mně.“

Lucius vstal z postele a shýbl se, aby posbíral své oblečení. „Neubližuj jí, Tite, prosím.“

Titus se zasmál. „Jistěže ne.“

Ze dvora, kam se šel posadit ke koním, slyšel Lucius, jak Julie křičí. Zacpal si uši. Tenhle plán se mu od samého počátku nelíbil. Byl zlý, krutý a hluboce sadistický. Vstal, přistoupil ke svému koni, který na konci ohlávky neklidně hrabal kopyty, pohladil ho po chřípí a polohlasem jej uklidňoval.

Křik za jeho zády dosáhl děsivých rozměrů. Pak náhle ustal. Ticho v horkém stínu pod piniemi bylo skoro horší než samotné výkřiky. Kousl se do rtu a zamračeně zamířil k domu. Zastavil se. Třeba Titus jen odpočívá.

Trvalo několik minut, než se Titus objevil ve vchodu. Byl oblečený a bledý v tváři. Na rukou měl krev. „Hotovo,“ oznámil, zamířil ke studni a vytáhl nahoru vědro s vodou. „Jdi domů, Lucie. Na to, co přijde teď, nemáš asi sílu. Uvidíme se v kasárnách.“

Lucius zavřel oči. Na okamžik se mu zvedl žaludek, ale ovládl se. Odvázal koně, vyvedl ho na slunce a vyšvihl se do sedla.

* * *

„Ne! Ne! Julie!“

Jess neklidně převracela hlavu ze strany na stranu. Jen pracně se probouzela. Rozhlížela se nechápavě kolem. Ležela na pohovce v Carmellině obývacím pokoji, oblečená v jejím černém hedvábném županu a šarlatově rudém kombiné. V rohu tiše běžela televize a na stolku stála nedopitá láhev vína. Závěsy byly zatažené. Ztěžka se posadila. Točila se jí hlava. Nevzpomínala si, že by něco pila nebo pouštěla televizi. Zamračila se. Kdy se svlékla? Kolik bylo hodin? Vrávoravým krokem zamířila do Carmelliny kuchyně a třesoucí se rukou otevřela chladničku a vytáhla z ní konvici s kávou. Musí se zkoncentrovat. Roztáhla závěsy a vynesla si šálek s kávou ven do oslnivého slunce.

„Jess?“ O dvacet minut později ji vytrhla ze zamyšlení Carmella. Objevila se v okně vedoucím na terasu. „Hned jsem si říkala, že cítím kávu. Počkejte, přinesu si taky šálek.“

Teprve když se obě usadily, pohlédla na ni Carmella a lekla se. „Kristepane, co se stalo?“

Když Jess domluvila, rozhostilo se nadlouho ticho. Carmella se předklonila, opřela se lokty o kolena a zpytavě se na Jess zahleděla. Konečně zavrtěla káravě hlavou. „Zapomněla jste už, Jess, co jsem vám říkala?“ otázala se jemně. Vstala, vešla dovnitř a vzápětí se znovu objevila s kartami v ruce. Vyložila jich šest na stůl a pohlédla na Jess. „Chci se ptát na Dana“ Jednu po druhé otočila a povzdechla, zaváhala. Je tu, ta neznámá, co pozoruje? Její přítomnost necítila. Ještě ne. „Máme tu dva muže. Dana a toho Tita. Jsou jeden s druhým těsně spjati. Mají k sobě tak blízko, že si dovedou číst myšlenky. Oba ztrácejí smysl pro realitu.“ Vzhlédla „Jestli vás Titus dokáže najít, Jess, obávám se, že to dokáže i Dan. Oba jsou velmi nebezpeční.“ Carmella se zarazila a pak se záhadně usmála. Vstala „Jdu zavolat Stephanii. Měla byste mít všechny své přátele neustále kolem sebe. Potřebujeme se poradit, co dál.“

„Počkejte!“ zadržela ji Jess. „Vy jste tam viděla ještě něco. Poznala jsem to na vás.“

„Nic víc, než už víte, Jess. Hrozí vám nebezpečí. Myslím, že kdyby bylo jen na Danovi, spokojil by se tím, že by vám zničil pověst, a ještě chvíli by vás zastrašoval. Ale on není tak úplně odpovědný za své jednání. Má v hlavě Tita, jemu a Titovi se na vašem velšském kopci něco stalo. Právě tam se zrodilo spojení, které je den ze dne silnější. A Titus má teď na rukou krev.“ Dlouze na Jess pohlédla „Když jsem se učila vykládat karty, říkávala mi babička, že jedno nesmím nikdy, nikdy udělat. Nesmím varovat před blížící se smrtí. Nepřísluší nám kohokoliv před ní varovat. To karty nemohou. Přinejmenším…“ Odmlčela se. „Dokonce ani teď neříkají nic určitého. Jen varují. Hovoří o strachu a říkají, že se ocitáte ve smrtelném nebezpečí.“ Jemně po nich přejela prstem. „Nemůžeme je přehlížet, Jess. Nevím, ale, jak vám poradit. Nevím, jak vám zajistit bezpečí.“ Narovnala se. „Tak já jdu zavolat Kim.“

Jess jen němě přikývla

Kim, Stephanie a Will dorazili během deseti minut.

Carmella neměla dost židlí, a tak se Will usadil na velikém polštáři u Kiminých nohou. Seděli na terase kolem nízkého stolku. Karty, které Carmella vyložila, tam ještě ležely a zářily v jasném slunci.

„Všichni asi souhlasíme, že Dan se v našich očích definitivně odepsal. Co ale můžeme pro Jess udělat? Kromě našich tvrzení neexistují žádné důkazy. Je zatraceně mazaný.“ Ve dveřích se objevila Carmella a přinášela další kávu. „Dlužím vám omluvu, Carmello,“ obrátil se k ní Will. „Mýlil jsem se, když jsem nevěřil, že dokážete to, co jste dokázala“ Usmál se. „Svým tajuplným způsobem jste mi zachránila život.“

„Jsem ráda, že jsem vám pomohla, Wille,“ oplatila mu úsměv Carmella

Will pokýval hlavou a obrátil se zpět k ostatním. „Myslíte, že kdyby se Jess vrátila do Londýna, byla by tam ve větším nebezpečí?“

Carmella zavrtěla hlavou a usadila se zpátky ke kartám. „Viděli jste, co říkají?“ zeptala se a pohlédla na Stephanii, která je už nějakou chvíli mlčky studovala

Stephanie přikývla

Will svraštil obočí. „Říkají něco konkrétního?“

„Jen to, že Jess by měla zmizet, jak navrhujete. Myslím ale, že v Londýně by nebyla ve větším bezpečí než tady.“

„Třeba bych si mohla změnit jméno a obarvit vlasy.“ Jess se mdle usmála. Vzhlédla „Kde je Rhodri?“ zeptala se zničehonic.

„Neboj se, je pořád v Římě a honí po městě Dana,“ usmála se na ni Kim. „Prohlásil, že neodjede, dokud nebude mít jistotu, že se ti nemůže nic stát.“

„To je od něj moc milé.“ Ta zpráva Jess povzbudila, ale i tak neměla daleko k slzám. Promnula si tvář. „Já vím, změnit si identitu by asi nepomohlo. S Titovou pomocí mě Dan najde všude.“

„Myslím, že vás může zachránit jen jedno,“ pronesla zamyšleně Carmella. „Musíte zapomenout na Eigon. Žádné další otázky. Žádné zkoumání. A už žádný Řím. Nesmíte si Tita ani Eigon pustit do hlavy. Už jsem vám to říkala jednou. A poradila jsem vám, jak to udělat. Obklopte se světlem. Přivolejte anděly, aby vás chránili. Jsou to staré osvědčené způsoby obrany. Musíte je použít. Pokud se ti duchové nedokážou vetřít do hlavy, nenajdou vás.“

Jess se ztěžka zvedla, přešla k zábradlí a vyhlédla z terasy. „Ale já je nedokážu vyhnat z hlavy,“ zašeptala. Její hlas byl plný úzkosti. „Musím se dozvědět, co se stalo.“

* * *

Dan seděl v baru o tři ulice dál. Třesoucí se rukou pozvedl k ústům sklenku s vinným střikem. Viděl, co se stalo Julii. Titovýma očima se díval, jak jí Titus podřezává hrdlo. Znásilnili ji a pak ji zabili. Bylo to tak snadné. A tak rychlé. Až příliš rychlé. Otřel si rty do rukávu. Viděl Titovýma zvláštníma, jantarovýma očima. Cítil to, co cítil Titus. Bylo to vzrušující. Líbilo se mu to. Nebylo to totéž jako bojovat v bitvě. Tam stál muž proti muži. Bylo to spíše jako oběť. Oběť bohu lásky.

A pak Titovýma očima zakusil, jaké by bylo, kdyby přišla řada na něj a žena ležící bezmocně před ním by byla Jess. Co kdyby ji zase znásilnil? Titus by se díval, podněcoval by ho, aby se už nedržel zpátky, a tentokrát by ji Dan zabil. A bylo by to skutečné, silné a vzrušující.

Stále nevěděl, proč to udělal poprvé. Neměl to v plánu. Anebo měl? Nosil tu drogu u sebe už dlouho, jako by věděl, že ji jednoho dne použije. Tehdy na diskotéce se před ním na každém kroku producírovaly mladičké dívky ve svůdných oblečcích a on cítil ve vzduchu sex. Mohl si vzít kteroukoli z nich, ale on pozoroval Jess. Viděl, jak tančí s Ashem a pak s Willem a po nich s několika dalšími. On byl zástupcem ředitele. Tančil s ředitelovou manželkou a s mladou učitelkou francouzštiny. To už bylo lepší. Ale s kým dalším měl tančit? Jeho žena byla doma s dětmi. A Jess si ho držela od těla. Podívala se na něj s nezúčastněným úsměvem a zdvořile mu naslouchala. A pak zase odešla tančit s Ashem. A tehdy se rozhodl. Ukáže jí, co je to milování. A ukázal jí to…

Zavolal číšníka a objednal si další skleničku.

Zprvu se domníval, že mu to projde. Na nic si nevzpomínala, avšak postupem doby si začínala skládat jednotlivé střípky dohromady. Jakmile se na vše rozpomněla, okamžitě věděl, že si zničil kariéru, manželství i budoucnost.

Ty hrozby zabitím nebyly myšleny doopravdy. To jistě ne. Alespoň zpočátku. Jen ji chtěl vyděsit, aby mlčela. Ale ono to nezabralo. Pravděpodobně to situaci ještě zhoršilo. Pak se rozhodl, že přesvědčí lidi kolem, že se nervově zhroutila. Bylo to snadné. Pomohly mu ty její vidiny a řeči o duších.

Ale pak se mu ozval v hlavě hlas. Hlas jiného muže. Hlas, který ho od té noci na Ty Bránu, kdy mu utekla a nechala ho samotného bojovat s jeho démony, vytrvale pronásleduje. Ve snu viděl děs a hrůzu v Jessiiných očích a vzrušovalo ho to. A když se celý zpocený probudil, plála v něm přímo živočišná touha zjistit, jaké by to bylo ji zabít.

XXII.

Eigon si zavolala Flavia do atria „Kdy se měla vrátit Julia? Říkala ti to?“ Venku se už setmělo a od severu se valily bouřkové mraky. Obvykle na Julii nemyslela, příliš zaneprázdněná, než aby si dělala starosti s tím, kdy a kam její záletná přítelkyně chodí. Avšak tentokrát tomu bylo jinak.

„Neříkala“ Flavius přešlápl z nohy na nohu. „Zlobila se, protože jsem nemohl jít s ní. Pohádali jsme se.“

„Pošli posla k její tetě. Možná se rozhodla, že u ní zůstane na noc, když přišlo takové hrozné počasí. Ale měla nám aspoň vzkázat.“ Eigon povzdechla. Celé odpoledne si u ní podávali dveře muži i ženy, kteří si žádali jejích služeb. Ošetřovala jedno zranění za druhým. Rozdávala bylinné pastilky i masti. Udílela rady. Od té doby, co zemřel Melinus, pracovala sama a zjišťovala, kolika lidem svým svérázným způsobem pomáhal. Nakonec vyšla vyčerpaná do atria a zahleděla se do kašny. Z okapů na střechách do ní s monotónním zurčením stékala voda. Ten zvuk ji uklidňoval.

Flavius se vrátil takřka okamžitě. V jeho tváři četla úlevu. Až dosud si vyčítal, že neudělal dobře, když jí dovolil vyjít z domu bez patřičného doprovodu, a trápil ho strach a pocit viny. „Otroci se vrátili s jejími nosítky a vzkazem, že dnes v noci nebude doma“

„Dobře! Takže přece jen měla to srdce nám to vzkázat.“ Eigon vykročila k domu. „Můžeš tedy poručit kuchařům, aby nesli na stůl večerní jídlo. Já se půjdu podívat na tatínka, jestli se cítí dost dobře, aby přišel na večeři, anebo jestli bude chtít jídlo do svého pokoje.“

U Caradoka seděla Antonia. Král vypadal vesele, jak ho už dlouho neviděla „Tahle mladá paní mě baví, Eigon, zatímco matka si může užít chvíle zaslouženého volna,“ řekl, když ve dveřích uviděl dceru. „Přišla samozřejmě za tebou, ale měla jsi práci a já jsem ji zdržel u sebe.“ Natáhl se a pohladil Antonii po ruce.

Cerys za nimi samozřejmě přišla, usedla spolu s nimi u jídelního stolu a otroci začali nosit na stůl. Zdálo se, že si ani neuvědomuje, že dívka, jejíž společnost jejího muže tak potěšila, je sestrou mladíka, kterému zakázala stýkat se s Eigon.

Caradokovi se vrátila barva do tváří, jedl s chutí a živě se bavil se všemi třemi ženami u stolu. „Vidím, můj pane, že rozpravy s Petrem ti dělají dobře,“ usmála se na něj jemně Antonia „Slyšela jsem, že se nechceš nechat pokřtít, ale musíš uznat, že Ježíš je veliký léčitel.“

Caradoc pozvedl obočí a přikývl. „Uznávám, dítě. To vskutku je. A Petr získal pro svou věc našeho Melina.“ Po jeho slovech následovala chvíle mlčení, během níž každý po svém vzpomínal na laskavého starce, který už nebyl mezi nimi.

„Viděla jsi Petra, maminko?“ promluvila do ticha Eigon.

Cerys zavrtěla hlavou. „Neuctívám jiné bohy než své vlastní.“ Předklonila se a položila dlaň na manželovu ruku. „A stejně tak činí můj pán a manžel. Doufám, že ty také.“

„Matko!“ zrudla Eigon., Jsi nezdvořilá k našim hostům.“

„Ne.“ Cerys se unaveně obrátila k Antonii. „Antonia ví, že ji miluji. Avšak nemusím milovat jejího boha Svým stoupencům i mému drahému Melinovi přinesl jen neštěstí.“ Povzdechla

„Melinus nebyl křesťan, paní,“ opravila ji tiše Antonia „Proto jej nezatkli.“ Sklopila smutně hlavu.

Eigon pohlédla na otroka, který stál ve dveřích, připraven odnést nádobí, a přikývla. Byl to mladík, skoro ještě chlapec, hubený a s jasnýma, pronikavýma očima. Hbitě přiběhl a začal hlasitě sklízet talíře a mísy. Eigon k němu pobaveně vzhlédla. Očividně poslouchal a svým vlastním, osobitým způsobem se rozhodl přimět je obrátit list. „Přines, prosím, ovoce, Silami. Děkuji ti. A ještě trochu vína pro mého otce…“ Už dříve si toho chlapce všimla a měla ho ráda. Musí Aeliovi říct, aby mu přiznal větší odpovědnost.

Vtom se ze dvora ozval křik. Stolovníci se zaraženě dívali jeden na druhého. Caradoc se narovnal a odhodil ubrousek na stůl. „Co se děje?“

Eigon zbledla „Počkej, tatí. Půjdu se podívat.“ Vstala a rozběhla se ke dveřím. V atriu stál Aelius se třemi otroky. Dva z nich byli zmoklí, až z nich crčela voda Aelius se k ní obrátil, bledý jako stěna

Otevřel ústa, aby promluvil, avšak nevydal ze sebe ani hlásku.

„Co se stalo?“ Ve dveřích za Eigon se objevil Caradoc. Ztěžka se opřel o zárubeň.

Aelius zabořil tvář do dlaní a ramena se mu otřásala vzlyky.

Eigon se k němu rozběhla a chytila ho za ruku. „Co se stalo? Pověz nám to!“

„Paní Julie!“ vypravil ze sebe jeden z otroků. Jeho hlas bylo stěží slyšet. Všude kolem nich bušil do země déšť. „Šel jsem ven přinést trochu dříví na oheň a našel jsem ji u zdi. Vypadala, jako kdyby spala.“

V Eigon by se krve nedořezal. Hleděla z otroka na Aelia a zpět. „Ukažte mi, kde je!“

„Ne, paní!“ Otrok zavrtěl hlavou. „To nesmíte!“

„Ale mně ji ukázat můžete,“ ozval se rázně Caradoc a nejistým krokem vyšel ze dveří.

Na dvoře bylo mokro. Velké dešťové kapky s pleskáním dopadaly na veliké dlažební kameny a měnily všudypřítomný prach v tenkou vrstvu bláta. Pochodně syčely. Otroci vyrazili do tmy. U brány, z níž se vycházelo na silnici, leželo tělo zabalené v pokrývce. Její roh někdo stáhl a objevila se Juliina tvář. Vypadala klidně, tvář nepoznamenanou smrtí, vlasy smyté deštěm dozadu. Eigon se sklonila a třesoucíma se rukama odhrnula barevnou pokrývku. Krev ze dvou hlubokých řezných ran na Juliině hrdle smyl déšť. Ty rány jí takřka oddělily hlavu od těla. Byla nahá, jen na rukou zkřížených na prsou měla zlaté náramky. Eigon tiše zasténala a odvrátila se. To její otec nařídil, aby Juliu odnesli dovnitř a důstojně uložili ve vedlejší místnosti. Pak vešel do atria a svolal celý dům.

„Chci vědět, kdo to udělal a proč.“ Jeho tvář byla přísná a velebná. Král-válečník, tak dlouho sužovaný nemocí, se znovu probudil. „Zloději neponechávají na svých obětech více zlata, než kolik ho na sobě původně měly. A nevybírají si keltské zlato a nezavinují těla přátel keltské domácnosti do keltské pokrývky bez důvodu.“

Eigon si nevšimla složitých ornamentů a spirál na náramcích, ani toho, že pokrývka je z tartanu. Obdivovala otce, že se dokázal v situaci tak rychle zorientovat a povšiml si i zdánlivě podružných detailů. Významně se ohlédla po matce. Toto je další důkaz, že obyvatelé tohoto domu se už nemohou cítit bezpeční. Lidé, kteří jsou jí nejbližší. Lidé, jež miluje. Zoufale polykala slzy a snažila se být stejně silná jako její otec. Matka stála s kamennou tváří. Byla v šoku. Jako by ani nevnímala a neuvědomovala si, co se tu odehrává. A přesto musela vědět, musela si uvědomovat, že toto je poselství od Tita Marka Olivina

„Mami…“

„Ne!“ Cerys se od ní zuřivě odvrátila „Ne! Neodvažuj se říct ani slovo, Eigon, slyšíš? Ta dívka byla nezvladatelná. Hloupá. Chovala se jako poběhlice! Vybízela k tomu!“ Otočila se na patě a zmizela ve svém pokoji.

Ostatní se jen pomalu probírali z hlubokého šoku. „Moc mě to mrzí, Eigon,“ promluvil Caradoc pomalu. „Tvou matku zdrtila hrůznost toho činu. A mýlí se. Tohle si nezaslouží nikdo. Nikdo, a ze všech nejméně naše malá Julia. Nevím, jak to povíme Pomponii Graecině.“

* * *

„Mami, musíš mě vyslechnout!“ Eigon zastihla matku v jídelně, kde se Cerys dívala, jak otroci ukládají číše a mísy do police.

Cerys sebou leknutím trhla a obrátila k dceři uplakanou tvář. „Otec je zase nemocný, Eigon. Když si Pomponia Graecina a Aulus Plautius odnesli Juliino tělo, zhroutil se.“

Eigon zamířila ke dveřím. „Jdu za ním.“

„Teď ho nechej. Spí.“ Cerys povzdechla. „Bez Melina nemá naději.“ Jako by se celá schoulila Po tváři jí stekla další slza. Otroci si vyměnili rozpačité pohledy a tiše se vytratili směrem ke kuchyni.

„Mohu ho ošetřovat já, mami,“ řekla Eigon. „Vím, že to umím. Mám léky, které mě Melinus naučil dělat, a s jejich pomocí mu mohu přinést úlevu. Taky můžeme požádat Petra, aby zase přišel a pomodlil se s ním. Já vím,“ pokračovala rychle, když viděla, jak se matka zatvářila, „vím, že s ním nesouhlasíš, ale jeho Ježíš je opravdu mocný a tatínek má Petra rád. Věří mu.“ Eigon bezmocně zavrtěla hlavou. Matku bylo nemožné přesvědčit. Kdykoliv začala mluvit o Petrovi a o křesťanech, Cerys obrátila list stejně rezolutně, jako se vyhýbala hovoru o Titovi. Nemělo smysl se s ní přít. Eigon se zachvěla. Co jen budou dělat? Titova zloba a podlost neznají mezí. Nikdy mu neuniknou. Někde tu stále je, vyčkává, neviditelný nepřítel plížící se stínem, který číhá na svou příležitost. A jednoho dne Eigon přistihne samotnou.

„Pověz jí to,“ zamumlala si Jess pro sebe. Stála před zrcadlem v Carmellině ložnici a chvíli si rozčesávala vlasy. Byla velmi bledá. „Nenech se odbýt. Jsi tak zranitelná. Musíš se chránit.“

Eigon se otočila, zahleděla se do stínů v místnosti a zamračila se.

„Ty mě slyšíš?“ zašeptala Jess. „Eigon?“

Eigon zbledla. Položila si ruku na čelo. „Nech mě!“ Zmateně se rozhlížela Jess viděla Eigon před sebou, avšak její postava jako by zprůsvitněla. Mizela Jess povzdechla „Prožíváme těžké časy, ty i já, Eigon,“ zašeptala. Pojednou se předklonila a zahleděla se do zrcadla. Ta druhá tvář byla dost nezřetelná. Otočila se nazpět. V té chvíli získala intenzivní dojem, že hledí přes jakousi skleněnou stěnu do úplně jiného pokoje. Viděla Eigon, jak stojí před lavicí, na níž byla zvyklá pokládat byliny a kalíšky s mastmi. Připravovala jakýsi nálev. Do nádoby nad ohništěm pečlivě přidávala horkou vodu. Jess viděla na zdi police s lahvičkami, džbánky a krabičkami. Nůžky. Drobný skalpel a mísu s něčím, co vypadalo jako mech, a hromádku pečlivě složených plátěných obvazů. Za Eigoniným ramenem visela ze stropního trámu kytice jakýchsi sušených bylin. „Eigon? Slyšíš mě?“ zašeptala Jess.

Eigon vzhlédla. Pozorně se rozhlížela kolem. Pak se vrátila ke své práci.

„I já jsem se ocitla ve svízelné situaci.“ Jess se ohlédla ke dveřím. Mluvila šeptem. „Titus ovládl Dana. Nevím, co mám dělat.“

Zarazila se. Eigon se odvrátila od pracovního stolku. Nedívala se, ale na Jess, nýbrž ke dveřím. Ty se otevřely a dovnitř vstoupil stařec. V Jess se zatajil dech. Byl to vůdce křesťanů v Římě.

Svatý Petr.

„Jak je mu?“ otázala se Eigon. V očích měla slzy.

„Má slabé srdce, Eigon,“ zavrtěl hlavou Petr.

„Může ho Ježíš uzdravit? Myslela jsem, že dokáže všechno.“

Petr se usmál. „To může, mé dítě. Někdy však ví, že nejlepší by byla jiná cesta. Nemůžeme žít věčně, Eigon. K tomu nás Bůh nestvořil. Tvůj otec je unavený, Eigon. Vždyť to víš.“

„A odmítá dát se pokřtít.“

„Je jako můj přítel Melinus. Chce mít na vybranou.“ Petr se tiše usmál, „Stejně jako jedna mladá žena, která teď stojí kousek ode mně. Avšak Ježíš vyžaduje absolutní oddanost,“ dodal přísně. „Ví, ale zároveň,“ pokračoval opět jemně, „jak těžké je projít proměnou. Ví, že jsme jen lidé a že jsme křehcí. Tvému otci požehná.“

„Můj otec chce odejít do našeho nebe. Vrátit se do své vlasti. Řekl mi, že Ježíšovo nebe mu až příliš připomíná Neronovy zahrady. A tam on jít nechce.“

Petr se krátce nahlas zasmál. „Pán Ježíš nemá své zahrady tam, kde je má římský císař.“ Pohlédl na ni a položil jí ruku jemně na rameno. „Ježíš nám říká, že jeho dům má mnoho místností. Jsem si jist, že stejně tak má i mnoho zahrad. Jistě je tam i zahrada pro tvého otce. A zahrada pro tebe.“ Přitáhl si židli a usedl. „Už mnohokrát jsem se za tebe modlil, Eigon. Melinus říkával, že v tobě je mnoho síly a dobra, často to říkal, má dcero. Prosil mě také, abych nad tebou bděl.“

Eigon zesmutněla „Melinus byl dobrý člověk.“

„To byl. A já ti povím tajemství. Ve vězení jsem ho pokřtil, Eigon, Tu noc, než zemřel. Zemřel s vědomím, že odchází za mým i tvým otcem na nebesích. A věděl, že tam na něj čekají Ostrovy požehnaných.“

Eigon na něj v úžasu hleděla „Ty víš o Tir n’an Og?“

„Je to jen jiné jméno v jiném jazyce. Bůh mi řekl, abych kázal všem mužům i ženám všech ras a jazyků. Šířím jeho slovo mezi lidmi všude, kam přijdu.“

„Ale…“

Petr pozvedl ruku. „Poslyš mě. Ježíš si tě vybral pro zvláštní úkol.“

„Mě?“ Téměř zbělela „Ne!“

„Až tvůj otec zemře, a on zemře již brzy, Eigon, budeš ten úkol muset přijmout. Vrátíš se do své domoviny a přineseš do ní zvěst o Pánu Ježíšovi.“

„Ale já nejsem pokřtěná.“

„Ne.“

„Ty chceš, abych byla?“

„Jistě. Ale k tomu se musíš rozhodnout ty sama. Musíš se modlit. Ježíš sám k tobě promluví.“

„Ví o tom Pomponia a Felicius?“

Zavrtěl hlavou. „Toto je jen mezi mnou a tebou a Pánem.“

Pojednou si uvědomila, že mne v prstech svazek sušené mateřídoušky. Drobné lístky se snášely k zemi a ležely roztroušeny po stole i na lavici. Odhodila holé stonky a zhluboka se nadechla. „Já se nesmím vrátit do Británie.“

Přikývl. „Bude to vyžadovat odvahu.“

„Nikoho tam neznám.“

„Jsi dcera jejich krále.“

„A ten král mě tady ještě potřebuje.“ Odvrátila se od něj. „Nemohu odejít.“

Usmál se. „Až tě o to náš Pán požádá, půjdeš.“ Cítila, jak se začíná sklánět před jeho železnou vůlí. Otočila se, odhodlaná se vzepřít, avšak při pohledu na jeho přísný úsměv se zarazila. Pokýval hlavou. „Nestrachuj se, Eigon. Pán tě nepožádá, abys odešla, dokud tě tvůj otec bude potřebovat. Přikazuje nám, abychom ctili otce i matku.“ Položil jí ruku jemně na předloktí. Cítila sílu i teplo toho doteku. Dodal jí povzbuzení.

„Jess! Prober se!“

Eigon se otočila a ohlédla se po Jess, jako by zaslechla vzdálený hlas. Jess se naklonila blíž a snažila se dál naslouchat.

„Jess! Rhodri je tady!“ Ta slova zněla tlumeně a nezřetelně. Rušivě. Zavrtěla hlavou a snažila se od nich oprostit.

„No tak, Jess.“ Teď na ni promluvil hlubší, silnější a sytější hlas. Rhodri. Ruka na jejím zápěstí byla jeho. Ne Petrova. Petr měl ruku na Eigonině zápěstí. Ne na jejím. Zavřela oči.

„Prober se, Jess. No tak.“ Za sebou zaslechla mumlání. Pak cosi pronesla Carmella Jess cítila, jek se ta slova kolem ní vznášejí a obestírají ji.

Petr se rozplynul.

Eigon se obrátila a zamířila za ním, avšak v atriu se zastavila. Stála tam Antonia a čekala na ni. Obě mladé ženy se objaly.

Jess pozorovala dál, avšak pojednou měla pocit, jako by byla někde venku, už ne uvnitř obrazu. Cosi jí bránilo se přiblížit. Eigon a její přítelkyně teď seděly na okraji kašny, hlavy u sebe, držely se za ruce a plakaly pro nešťastnou Julii i umírajícího krále.

Pak náhle obě vzhlédly a usmály se a Jess viděla, jak do atria vstoupil Julius a blíží se k nim. Rozevřel náruč a Eigon se do ní vrhla. Bylo to prosté, bratrské gesto útěchy a povzbuzení. Ti tři spolu sdíleli všechnu tíhu svého zoufalství a nejistoty.

„Jess!“ Rhodri jí položil ruce na ramena a jemně s ní zatřásl. „Vrať se, děvče. Už toho bylo dost!“

„Ona jim to neřekla. Oni o Titovi nevědí!“ Jess se mu snažila vyvléknout. „Musí jim to říct!“

„Později. Může jim to povědět později.“ Rhodri ji stále držel za ramena „Jess! Dej se dohromady!“ Tentokrát byl jeho hlas rázný. Rezolutní. Zamrkala a zavrtěla hlavou. „Tak. Pojď. Výborně!“

„Jdi pryč!“ Náhle byla opět v Carmellině ložnici. Divoce ho odstrčila „Co si to dovoluješ?“

„Jess, to je Rhodri. Přišel pro tebe, chce ti pomoct.“ V Carmellině hlase se ozývala výtka

„Mám venku vůz. Jsou v něm i tvoje věci. Jedeme odtud,“ nedal se vyvést z míry Rhodri. Mluvil úplně klidně. „Je to na tobě, Jess. Buď se teď se mnou vrátíš do Walesu, nebo tvoje věci vyložím a pojedu bez tebe. Vyber si.“

Zmateně na něho hleděla, váhala „Já nevím, Rhodri. To je od tebe hrozně milé. Opravdu.“

„Možná až moc!“ odsekl. „Tak co? Jak se rozhodneš?“

„Nemůžu odjet. Musím ji varovat…“

„Ne, nemusíš vůbec nikoho varovat!“ Obrátil oči v sloup. „Proboha, ženská!“

„Jess, jdi s ním.“ Vedle ní zavrzaly Willovy podpatky. „Musíš teď odjet z Říma“

„Ano, jdi,“ nabádala ji Carmella „Dokud můžeš.“ Jess hleděla z jednoho na druhého, zmatená a plná úzkosti. Mozek jí horečně pracoval.

„Jestli nepojedeš s Rhodrim, Jess, pojeď se mnou.“ Will ji vzal za ruku. „Pojedeme rovnou na letiště.“

„Ale Eigon…“

„Jestli s tebou chce Eigon komunikovat, pak to udělá kdekoliv, Jess,“ vložila se do věci Carmella „Zjevila se ti přece už ve Walesu.“

Jess vstala Will stál těsně u ní. Stejně tak Rhodri. Měla pocit, že ji oba tlačí do kouta. Pohlédla na jednoho a pak na druhého. Zmocňovala se jí panika „Nemůžu odjet. Musím vědět, co se s nimi stane. Viděla jsem svatého Petra. Představte si to!“ Prodrala se mezi nimi. „Dostala jsem neopakovatelnou příležitost nahlédnout do jejich světa. Chápete, co to znamená? Jak je to úžasné? To je privilegium, jaké se neodmítá.“

Will se s povzdechem posadil. „To chceš riskovat, že tě ten člověk zabije?“

„Dan mě nezabije. Myslí si, že mě všichni pokládáte za cvoka“ Hořce se zasmála. „To mu stačí. Udělal, co chtěl.“

Viděla, jak se Will s Rhodrim po sobě zaraženě podívali. „Je to přece na mně,“ dodala po chvíli. Její hlas byl teď klidnější. „Nemůžete mě nutit, abych s vámi někam jela. Vy nejste jako Dan. Jste racionální a velmi, velmi milí lidé.“ Usmála se na oba. „Díky za všechno, co jste pro mě udělali, ale nemohu vás oba soustavně vystavovat riziku. Anebo vás,“ obrátila se na Carmellu. „Půjdu a ubytuju se někde v hotelu, kde mě nikdo nezná. Zamknu se tam a nebudu vůbec vycházet ven. Tak budu moct kontaktovat Eigon, jak budu chtít, a zjistím, co se jí přihodilo. Můžu ji varovat před tím lumpem Titem. Ona mě vidí i slyší. Dnes jsem si to konečně uvědomila. Nahlíží oknem do budoucnosti, tak jako já nahlížím do minulosti. Dokážu se s ní spojit.“

Dlouho nikdo nic neříkal. Jess se ušklíbla „Panebože! Vypadáte všichni tak vyděšeně! Já nejsem šílená! Copak to nevidíte?“

„Že ne?“ pozvedla obočí Stephanie.

„Ne,“ ujistila ji Jess.

„Dan ti byl v patách všude, kam ses jen hnula. Myslíš, že až dnes vytáhneš paty z tohohle bytu, tak za tebou nepůjde?“ pronesla Kim pomalu. „Už jsem mu několikrát vyklouzla“

„Nijak přesvědčivě, smím-li to tak říct,“ poznamenal Rhodri uštěpačně. Pozoroval ji nicméně s rostoucím obdivem. Stála tu před nimi a vzdorovala všem s rozhodností, která mu začínala připadat nejen dokonale šílená, ale i svým způsobem nádherná. Viděl, jak zabloudila zrakem k němu, a mrkl na ni. „OK. Tak co mám udělat s těmi tvými kufry?“

„Mohl bys je za mě poslat zpátky do Walesu? Jen bych si vzala pár věcí, se kterými bych tu vystačila“ Kdyby udělala, co jí teď naposledy radila Carmella, a vyhnula se myšlenkám na Tita, nestačilo by jí to zajistit bezpečí? Mdle se na Rhodriho usmála.

„Jak chceš,“ přikývl.

„Jedete zpátky?“ zeptal se Will.

Rhodri pokrčil rameny. „Auto mám vypůjčené dlouhodobě. Uvidíme.“

Will se náhle předklonil. „Dostal jsem nápad. Co takhle vylákat Dana na vějičku? Kdy chceš jet domů, Steph?“

Stephanie pokrčila rameny. „Co nejdřív. Kim už za týden odjíždí k jezerům.“ Pohlédla na Kim a ta jen kývla hlavou.

„Tak co kdybys jela s Rhodrim? Půjč si od Jess nějaké oblečení tričko, sluneční brýle, klobouk, šál, cokoliv. Vyjeďte uprostřed noci. Tvařte se nápadně nenápadně.“

Při pohledu na výraz upřímného zděšení, který se Stephanii mihl tváří, se Rhodri bouřlivě rozesmál. Pak jen pokrčil rameny. „Proč ne? Třeba to tentokrát zabere a ty, Jess, se ho na nějakou chvíli zbavíš.“

„Udělali byste to pro mě?“ Jess pohlédla na sestru se smutně pobaveným výrazem. Představa, jak Stephanie s Rhodrim ujíždějí v přestrojení autem napřič Evropou, jakkoliv by sestře záviděla, ji zároveň naplňovala škodolibou radostí.

Stephanie se zamračila „Pokud myslíte, že to vážně pomůže, tak se obětuju,“ prohlásila „Proč ne? Mohla by to být docela zábava“

„A co když na to neskočí?“ zeptal se Will. „Občas mi připadá, že je schopen Jess najít kdykoliv a kdekoliv.“

„Zůstaňte tu a dávejte na Jess pozor,“ navrhl Rhodri. „Tak budeme mít aspoň ošetřenou každou eventualitu.“ Jak mluvil, hleděl Jess zpytavě do tváře. Viděl, jak při tom posledním návrhu přivřela oči.

Tváří v tvář Jessině tvrdohlavosti to nakonec byl jediný schůdný nápad, a jakmile měli jasnou strategii, bylo její provedení snadnější, než si kdokoli z nich představoval. Kim s Willem se prakticky ihned vrátili do paláce a Will pak o něco později vyšel ven zapadlými dvířky pro služebnictvo v protějším traktu budovy. Na pár dnů se ubytoval v jednom malém hotýlku s tím, že bude chodit po památkách, a přitom bude neustále v telefonickém kontaktu s Jess, kdyby ho náhodou potřebovala. To byl jediný ústupek, na který přistoupila.

Rhodri a Stephanie se o půlnoci s okázalou nenápadností vynořili z Carmellina domu, nasedli do vypůjčeného mercedesu a pomalu a obezřetně se vymotali ven z Říma.

Následujícího rána vyšla Jess z Carmellina bytu v Carmelliných džínsech od Versaceho a v tričku značky Prada, v Carmelliných slunečních brýlích a šarlatové šále omotané elegantně kolem hlavy a kryjící jí vlasy. Přes rameno měla přehozen kožený ruksak a ostře rudou rtěnku si také vypůjčila od Carmelly. Ten převlek by neošálil nikoho, kdo by se jí skutečně přiblížil, avšak toho, kdo by ji viděl z dálky, mohl na chvíli zmást. Obě ženy měly podobnou postavu a Jess dokonce nějakou chvíli nacvičovala Carmellinu plavnou chůzi a elegantní pohyby dokonce si na to vypůjčila její sandálky od Goucciho. Takto proměněna vyšla z domu a zamířila na Via Condotti a za svobodou.

Na dámských záchodcích ve velkém obchodním domě však přiznala porážku, vyklouzla z bot na vysokých podpatcích a obula se do vlastních sandálů, které si nesla v ruksaku. Na ulici vyšla jinými dveřmi, než kterými vešla, a ve vlastních botách, v nichž se dokázala pohybovat rychleji, zamířila ke svému novému útočiště, penzionku patřícímu jedné Carmellině známé. Ironií osudu se nacházel nedaleko Kimina bytu v jedné úzké, křivolaké uličce za Campo dei Fiore, plné středověkých domů.

I tenhle dům byl velmi starý, vestavěný do zdiva dávno zbořeného kostela, s pokoji plnými starožitností a kuriozit, těžkými závěsy, spoustou obrázků a ozdob, soupeřících o místo na zdech, a tmavým dubovým schodištěm, které vrzalo jako loď v bouři, když ji majitelka jménem Margharita vedla nahoru do nejvyššího poschodí. S potěšením se rozhlédla po svém pokojíku. Byl malý a jedna jeho stěna byla z hrubě otesaného kamene pozůstatek zdiva dávného kostela. Zařízení tvořila okouzlující, eklektická směsice nábytku. Jen co osaměla, odhodila ruksak na podlahu, usadila se na postel a vydechla rozkoší.

„Nezapomínejte se po celý čas chránit. Za žádnou cenu nesmíte připustit jakoukoli myšlenku na Tita, jinak jste ztracena „ Ta slova, s nimiž se s ní Carmella loučila, jí neustále zněla v uších. ,, Udělejte si z toho místa svoje útočiště a základnu, odkud povedete svůj výzkum. Nesmíte se stát jeho otrokem, ani Eigonmým, jinak ztratíte duši!“

Jess se kousla do rtu. Když teď byla konečně svou vlastní paní, seděla v pokoji, který měla jen pro sebe, a měla by být i v bezpečí před Danem, pocítila zvláštní nechuť udělat cokoli jiného než lehnout si na postel a zavřít oči. Zabloudila zrakem k ruksaku. Uvnitř měla mobil. Kdyby chtěla, mohla by komukoli zavolat. Třeba Stephanii, aby věděla, jak daleko se s Rhodrim dostali a jestli jede Dan za nimi. Měla by také zavolat Willovi a ujistit ho, že šťastně dorazila, a pokud mohla soudit, ani ji nikdo nesledoval. Will má o ni určitě starost. Smutně se usmála. Tolik toho pro ni udělal. Vstala a přešla k oknu. Ulička venku byla tak úzká, že ani neviděla dolů na chodník. V okně protějšího domu se objevila žena, vyklepala prachovku, ustoupila do stínu, přivřela okenice a zmizela v hlubinách bytu. To zmizení bylo takřka symbolické. Stejně tak zmizí i Jess. Tím, že se sem přestěhovala, přerušila veškeré spojení mezi sebou a světem. Otočila se zpátky od okna.

Uprostřed místnosti stála Eigon se zvláštním, tázavým výrazem v tváři a pozorovala ji.

„Ahoj.“ Jess samotnou překvapilo, že na Eigon promluvila. Krátce a trochu rozpačitě se zasmála „Vidíš mě?“

Postava nereagovala. Byla teď pouhým stínem. Jess skrze ni viděla obrysy postele. „Neodcházej, prosím!“ zvolala o něco ostřeji. „Potřebuji s tebou mluvit. Varovat tě.“ Avšak postava zmizela Jess vykročila s napřaženou rukou vpřed. Nic však nenahmátla. Zesmutněla,lehce povzdechla a posadila se znovu na postel. Už v té chvíli zapomněla na Carmellino varování.

XXIII.

„Chytil se. To auto jede pořád za námi.“ Rhodri pohlédl do zpětného zrcátka. „Kde, k sakru, sehnal tak rychle vůz?“

Stephanie se nervózně ohlédla přes rameno. „Já nikoho nevidím.“ Silnice za nimi byla prázdná až k zatáčce pod kopci.

„Drží se daleko za námi. Jsem si jist, že to je on.“ Usmál se. „Finta spočívá v tom, držet si ho za sebou, ale nenechat ho se přiblížit.“ Stále ještě žasl nad tím, jak jsou si obě sestry podobné, když si Stephanie vezme Jessino tyrkysové tričko a její sluneční brýle. I když povahově by snad ani nemohly být rozdílnější. Zdálo se však, že záměna má na Dana kýžený účinek. „Podívejte se na mapu, Stephanie, jestli tu poblíž není nějaká odbočka, kterou bychom se dostali zpátky na hlavní silnici. Jestli zahne za námi, budeme vědět, že to je on. A až najedeme na dálnici, budu moct šlápnout na plyn.“

Stephanie otevřela mapu. Chvíli jezdila prstem po spleti silniček. „Tady je jedna Asi tři kilometry před námi.“

„OK. Zkusíme ji.“

„Co by se stalo, kdybychom zastavili na oběd?“

Zasmál se. „Už máte hlad? Budeme to muset nějak zařídit, aby zůstal dost daleko a nemohl si vás pořádně prohlédnout. Měli bychom to zvládnout. Pochybuju, že by se k nám chtěl víc přiblížit. Bude se držet tak daleko, jak je na to zvyklý, když chce vyděsit Jess.“

Po chvíli odbočili a Rhodri se rozjel o něco rychleji.

Stephanie uložila autoatlas do přihrádky. „Vám se moje sestra líbí, viďte?“ Rychle na něho pohlédla zpod slunečních brýlí.

Hlasitě se rozesmál „Ani bych neřekl. Zdá se, že je pěkná průšvihářka. Stejně jako vy.“

„Ale přitažlivá průšvihářka,“ přešla jeho invektivu mlčením.

„Obě dcery vaší matky jsou přitažlivé.“

Zavrtěla hlavou. „Květnaté velšské komplimenty!“

„Nic takového!“ Ohlédl se do zpětného zrcátka „To auto za námi je teď o kousek blíž.“

„Takže nás viděl odbočovat.“

„Už to tak vypadá. Je červené. Velké. Silné. Ještě nedokážu říct, co je to za značku.“

„Myslíte, že by nás mohl dohonit, kdyby chtěl?“ Pocítila cosi jako závan úzkosti.

„Pokud na to šlápnu, tak ne. Tohle auto je rychlejší.“ Očividně se bavil. „A já nechci, aby nás chytil. Určitě ne, když jsme ještě v Itálii. Ideální by bylo, kdyby se nám podařilo dojet až na francouzské pobřeží.“

* * *

Ve svém krásném pokojíku v penzionu Jess viděla, že je opět léto a Eigon sedí na terase poblíž fíkovníku. Byla tu s ní i Antonia Jess se usmála. Obě mladé ženy si užívaly klidu a míru krásné zahrady. Mezi sebou měly na dlažebních kamenech položený košík se suchými bylinami. Zatímco otrhávaly lístky a ukládaly je do menších, označených nádobek, Eigon tiše zpívala. Tady, v závětří domovních zdí, vládl hluboký klid, avšak venku v sadu se stromy ohýbaly a kymácely v prudkém letním větru. Eigon si smetla z klína prach z bylin, otrhala další hrst suchých rostlin a plnou nádobku pevně uzavřela, Antonia zatím skládala nádobky na tác. Když Eigon dozpívala, usmála se a obě chvíli pracovaly v tichu.

„Je hrozné horko, přestože fouká vítr,“ ozvala se Antonia „Podívej na tu oblohu. Myslím, že se blíží bouře.“

Eigon se zadívala směrem, kterým Antonia ukazovala, a zamračila se. Nebe nad městem mělo zvláštní, podivně temnou barvu. Chvíli je neklidně pozorovala „To je kouř!“ zvolala náhle.

Obě mladé ženy vyskočily a rozběhly se k protilehlé zdi zahrady, kde se kopec prudce svažoval k jihu a odkud byl pěkný výhled na město. Bažinatá půda v okolí Tiberu v dálce pod nimi rychle přecházela v plochy zastavěné chatrčemi, které se táhly podél městských hradeb. Obloha černala kouřem.

Za jejich zády se ozvaly kroky. Mladé ženy se rychle otočily. Byl to Aelius.

„Střed města hoří! Je to obrovský požár.“ Neklidně přešlápl z nohy na nohu. „Právě se vrátil jeden z otroků. Říkal, že Řím je vzhůru nohama. Ulice i cesty jsou doslova ucpané prchajícími lidmi.“ Odmlčel se. „Mám tam syna“

Eigon trvalo dlouho, než Flaviovi odpustila, že Julii nechal jít samotnou vstříc smrti. Aelius se ještě teď zdráhal vyslovit před ní jeho jméno. „Nechtěl jsem o tom mluvit před královnou, tvou matkou. Má dost svých starostí, když je teď tvůj otec tak nemocný.“ Tvář měl ztrhanou starostí a vyčerpáním.

„Udělal jsi dobře, že jsi to řekl mně,“ odpověděla Eigon a povzdechla. Pak se náhle obrátila k Antonii. „Kde jsou Julius a tvůj dědeček?“ Cítila, jak ji mrazí v zádech.

Antonia pokrčila rameny. „Věřím, že budou v pořádku.“ Obě se zahleděly přes zeď. „Ve městě určitě vyhlásili poplach a k hašení ohně okamžitě nastoupily kohorty vojska“ Sama sebe uklidňovala. Vždyť požáry byly ve starověkých městech s jejich přelidněnými dřevěnými obydlími a krámky, choulícími se mezi bezpečnějšími kamennými budovami, častým jevem. „Nemůžeme dělat nic, než se modlit za jejich bezpečí.“

Aelius pozvedl obočí. „Nechť nám je Vulkán milostiv,“ řekl a obřadně se uklonil.

„Dej mi vědět, kdyby ses cokoliv doslechl,“ zavolala za ním Eigon, když vykročil k domu. „Jsem si jista, že se Flaviovi nic nestane,“ dodala zdálo se však, že ji neslyšel.

Posadila se na kamennou lavičku a zachvěla se. „Modlím se k tvému bohu i k těm mým, aby nad nimi bděli.“ Obě mladé ženy hleděly k obloze. Mračna kouře stoupajícího v dálce k nebi nabyly barvy roztaveného železa.

„Požehnaný Pane, drž svou ochrannou ruku nad lidem tohoto města,“ modlila se Antonie. „Sešli shůry déšť, ať pomůže těm, kdo hasí oheň.“ Kousla se do rtu. „Slyšela jsem včera dědečka hovořit o proroctvích, jež pronesl apoštol Petr. Říkal, že prorokové prý označili Řím za děvku a egyptští mudrcové předpověděli, že velké město padne v den, kdy vyjde psí hvězda Sírius. A mysleli tím Řím.“

Eigon na ni zděšeně hleděla „To je dnes,“ zašeptala „Čtvrtý den po letních Idách. Východ Síria Tak to stojí psáno v mém almanachu.“ Obě znovu pohlédly k obloze.

„Musím jít,“ řekla pojednou Antonia netrpělivě. „Jestli hoří střed města, musím se ujistit, že Julius a dědeček jsou v pořádku.“

„Ne!“ chytila ji za paži Eigon. „S tím nemůžeš nic dělat. Tím bys všechno ještě zhoršila. Oni aspoň vědí, že ty jsi v bezpečí tady.“

Čas plynul a obloha nad městem temněla. Chvílemi se mraky zbarvily odleskem plamenů. Sem tam k nim poryv větru přinesl pach spáleniny a opět změnil směr. Na silnici před jejich zavřenou bránou začaly proudit zástupy uprchlíků. Muži, ženy i děti, vyčerpaní, vyděšení a rozedraní, s veškerým zachráněným majetkem naloženým na káry a vozy. Mnozí z nich šli a nevěděli kam, šťastní, že vyvázli z plamenů a zachránili holý život. Zprávy docházely rychle jako popel hnaný větrem. V jedné čtvrti přestalo hořet, jenom aby za okamžik přeskočila jiskra na střechu dřevěného domu jinde. Na dobytčím trhu lidé ukamenovali ženu, protože si mysleli, že začalo hořet od olejové lampy, která zapálila její prádlo sušící se v místnosti. Jiní zase vinili kovárnu na Viminalu a opět další pekárnu na Aventinu. Do boje s ohněm okamžitě nastoupila pretoriánská garda. Když padla noc, apokalyptická zář plamenů hrůznou podívanou ještě umocnila. O Juliovi dosud nebyly žádné zprávy a ani Flavius se nevrátil. Caradoc a Cerys vyšli na chvíli pozorovat požár do sadu, avšak vyčerpaného krále po chvíli všichni přesvědčili, aby se vrátil na lože. Cerys zůstala o něco déle a křečovitě svírala dceřinu ruku. Pak zašla do domu i ona.

„Požár se vymkl vší kontrole.“ Aelius se konečně přidal k oběma mladým ženám. „Zakázal jsem otrokům, aby tam chodili. Jaký by to mělo smysl? Pár dalších mužů to nevytrhne. Musí zůstat tady a hlídat dům. Všude se rabuje.“

„Hrozí nám tu nějaké nebezpečí?“ Antonia hleděla Aeliovi do bledé tváře. Od rána zestárl o deset let.

Zavrtěl hlavou. „Vítr vane od nás. Navíc mezi námi a předměstími jsou pole, skály a zahrady.“

„Kam šel Flavius, Aelie?“ otázala se Eigon jemně. Věděla, že bez pobízení jí správce sám nic nepoví.

„Nesl Pomponii Graecině balíček od tvé matky, princezno. Řekl jsem mu, že až ho doručí…,“ odmlčel se a hruď se mu dmula vzlyky, „…dovolil jsem mu, aby po zbytek dne zůstal ve městě. Chtěl jsem… chtěl jsem, aby se trochu zabavil. Tvrdě pracuje a zaslouží si trochu odpočinku.“ Prosebně na ni pohlédl.

„Já vím, Aelie,“ pověděla měkce. Přiměla se k úsměvu. Byla to pravda Flavius od Juliiny smrti neúnavně pracoval, jako by se bál přestat, neboť by pak musel pohlédnout tváří v tvář své vině. Eigon věděla, že si jej její otec zavolal k sobě a řekl mu, že ten, kdo naplánoval Juliinu vraždu, by se jeho přítomností nedal nijak odradit. To vše by se stalo tak jako tak, a kdyby tam byl, zemřel by i on. Myslel to laskavě, chtěl z mladíkových beder sejmout část viny, avšak pomohlo-li to, věděli jen bohové. „Jsem si jista, že je v pořádku,“ řekla Eigon. „Poslední zpráva říkala, že oheň už je pod kontrolou.“ Vzhlédla k obloze na jihu a všichni zmlkli. Nemohla to být pravda. Oranžová zář se rozlévala po zamračené obloze ještě výš a dál.

Flavius se vrátil chvíli před svítáním. Hluboko v noci se mu podařilo propracovat se k severní městské bráně. V té době už měl ruce popálené, vlasy plné prachu a tvář černou jako uhel.

Když se Aelius objevil v atriu se synem v patách, seděly Eigon a Antonia na lavici pod fíkovníkem a spaly neklidným spánkem.

„Paní!“ Flavius byl tak ochraptělý, že skoro nemohl mluvit. „Felicius Marinus Publius a Julius jsou v bezpečí. Zahlédl jsem je ještě za soumraku. Vojáci evakuovali celou čtvrť kolem fóra a Palatinu. Oba odjeli s Aulem Plautiem a jeho rodinou do vily v kopcích za městem. Všichni jsou v bezpečí.“ Hlas se mu na okamžik zlomil. Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil.

Eigon pochopila. Mladík šel pomáhat Juliině rodině. Byli pro něj důležitější nežli jeho vlastní bezpečí. Hluboce dojatá přešla ke stolu a nalila mu kalíšek vína. Vložila mu jej do dlaně, a když zjistila, že se mu příliš třese ruka, vzala ji do svých. „Dospěl oheň až na fórum?“ zeptala se tiše.

Přikývl. „Shořely celé čtvrti. Domy senátorů, Palatin, Esquilin, Domus Transitoria“

„Cože? I císařův palác?“ Aelius na něj hleděl s otevřenými ústy.

Flavius přikývl. „Říká se, že se císař vrátil z Antia sám prý vede skupiny hasičů. Mezi lidem se šušká, že oheň někdo úmyslně založil.“

„Ne!“ Antonia tiskla šál v rozechvělých prstech. „Kdo by něco takového udělal? Musela to být nešťastná náhoda. Každý den se takto rozhoří stovky ohňů.“

Flavius na ni rychle pohlédl. Okamžik váhal a pak pokračoval. „Slyšel jsem, že císař z požáru viní křesťany.“ Ta slova přišla jako ledová sprcha

Chvíli vládlo ticho rušené jen šuměním vody ve fontáně. Obě mladé ženy hleděly dojemné tříště vodních kapek, jež se po náhlém závanu větru od západu vznesla kolem. „Proč?“ Tu otázku nakonec vyslovila Eigon.

„Tvrdí, že ten oheň předpovídali. A město prý zapálili proto, aby se proroctví naplnilo.“

Antonia s Eigon na sebe pohlédly. Síria vycházejícího na ranní obloze nebylo přes zář ohně a mračna kouře vidět.

„A dal se prý slyšet, že za to křesťané zaplatí svými životy,“ dokončil myšlenku Flavius.

* * *

Jess otevřela oči a zahleděla se do koberce. Cítila pach spáleniny a viděla odlesky požáru probleskující na zatažené obloze. Všude kolem nich se snášel drobný popílek. Netrpělivě si jej smetla z ramen a paží, když vtom si uvědomila, že žádný popílek tu není. Nikde nehoří. Je tu jen tichý, prázdný pokoj. Takřka nevědomky vstala, přešla ke zdi a položila ruku na hrubé kameny. Když jí její hostitelka po příchodu vedla po schodech nahoru, vtiskla jí do ruky malý letáček, který dávala každému z hostů. Vynášel přednosti jejího penzionku a obzvlášť upozorňoval na původní zeď pocházející z doby kolem roku 200 před Kristem, která byla včleněna do zdiva pozdějšího kostela Tato zeď přežila velký požár Říma Jess se o ni opřela čelem a zavřela oči. Toužila, aby jí stěna ukázala svůj příběh. Sehnala jí snad Carmella toto ubytování právě proto? Musela o tom vědět. Jess cítila chlad kamene na kůži, avšak obrazy nepřicházely. Žádný kouř. Žádné praskání plamenů. Nic. Po několika minutách se odvrátila a šla se posadit zpátky na postel.

* * *

„Budu muset vzít někde benzin.“ Rhodri se stále častěji díval na palubní desku. „Vidíte ho?“

Stephanie se pozorně zahleděla za sebe. „Myslím, že je čtyři auta za námi.“

„Kruci!“ Bouchl dlaní do volantu. „Podívejte se na mapu, jestli je tam nějaká odbočka Mohli bychom tam rychle zahnout a na chvíli ho setřást. Raději dřív než později.“

Stephanie trpělivě studovala stránku autoatlasu. Znala ji už nazpaměť. Během příštích několika kilometru se nabízely dvě odbočky. „Než naberete benzin, mohla bych zaběhnout na dámské záchodky, aby mě neviděl a nepoznal, že nejsem Jess. Ale třeba si nás také všimne pozdě a odbočku přejede.“ Cítila nepříjemné napětí. Dan byl příliš blízko. Doufala, že ho chvílemi aspoň na pár minut setřesou, ale on jel neustále v dohledu za nimi, a kdykoliv přidali, přidal i on. A pokaždé, když zpomalili, zpomalil i rezavě hnědý stín za nimi.

„Nemůžu si pomoct. Jestli nezastavíme u téhle stanice, dojde nám benzin. Držte se pevně.“ Když se přiblížila odbočka k pumpě, jel Rhodri dál až do poslední chvíle. Pak dupl na brzdu a prudce odbočil, objel čerpací stojany a zajel k těm, jež stály za budovami a nebyly vidět ze silnice. „Omlouvám se za tu ďábelskou jízdu. Povedlo se?“

Stephanie se otočila „Nevidím ho.“

Opřel si hlavu o opěrku a vydechl. „To se mi ulevilo!“

„Jestli se nám ho podařilo setřást, možná bychom si tady mohli dát kávu.“ Unaveně se na něj usmála

Rhodri otevřel dvířka a vystoupil z vozu. Rozhlédl se. „Vezmu benzin, a až půjdu zaplatit, podívám se za roh, jestli je čistý vzduch. Vy počkejte tady.“

Čekala několik minut, lokty opřené o kolena a bradu v dlaních. Když nakoukla do zpětného zrcátka, zahlédla u předních stojanů rezavě hnědé BMW. Řidiče nikde neviděla. Opět v sobě pocítila osten úzkosti a netrpělivosti. Kde je Rhodri? Proč už nejde? Když se do zrcátka podívala podruhé, uviděla Dana, jak stojí vedle auta a kouká na ni.

„Stephanie! No to jsem si mohl myslet!“ Založil ruce na prsou. „Jak jsem byl hloupý!“

„Dane!“ předstírala překvapení. „To je ale náhoda Taky už jedeš domů?“ Cítila, jak se jí potí dlaně. Netrpělivě si je otřela o kolena. Pohlédla na něho. Měl tmavé brýle a ona mu neviděla do očí. Ohlédla se a uviděla Rhodriho, jak vychází ze dveří s plechovkami kávy a pytlíky s pečivem. Když zahlédl Dana, přidal do kroku.

„Hned mě napadlo, že to nemůže být nikdo jiný! Ty kreténe, za to, co jsi udělal Jess, z tebe vytluču duši!“ Rhodri hodil papírové tašky okénkem Stephanii do klína. „Ty ještě budeš litovat, že ses vůbec narodil!“

Dan rychle uskočil, když po něm Rhodri hrábl, bleskurychle se otočil a dal se na útěk.

Rhodri se ani nenamáhal za ním utíkat. „Posero!“ křikl jen za ním. „Koukej to vzdát! Ona už je dávno pryč. Nenajdeš ji!“

Dan se zastavil a ohlédl se. „Není pryč,“ zavolal zpátky. „Copak to nechápeš? Ona z Říma neodejde, dokud Titus nezabije tu její bohyni spravedlnosti!“ Nepříjemně se zasmál. „Mohlo mě napadnout, že za vámi nemám jezdit. To byl ale vtip! On se teď bude zlobit!“ O pár okamžiků později už viděli, jak obrací auto a promotává se mezi kamiony na odbočku, s kvílením pneumatik najíždí do protisměru a vrací se na cestu, kterou přijeli.

„Ten zmetek! Rychle, Stephanie, mobil!“ Rhodri spěšně nasedl a rozjel se od pumpy. Téměř vzápětí ale znovu zaparkoval. „Nemá smysl ho pronásledovat. Zavolejte Willovi, že jede zpátky. Do háje! Do háje! Do háje!“

„Co teď budeme dělat?“ zeptala se Stephanie, mobil u ucha.

„Zeptejte se Willa, co si o tom myslí on.“ Rhodri se otočil pro jednu z plechovek s ledovou kávou, otevřel ji a zhluboka se napil.

„Odvezu ji na letiště,“ prohlásil Will, když mu Stephanie vylíčila, co se stalo. „On neví, kde teď Jess bydlí, a to je velké plus. Odjedeme na Ciampino a já ji vezmu do Cornwallu k mým rodičům. Tam ji Dan určitě nenajde. Neví, že tam otec s matkou bydlí. Vlastně vůbec neví, že nějaké rodiče mám.“

„A co my?“ obrátila se Stephanie na Rhodriho. „Vrátíme se?“

„Vracet se už nemá smysl. Navrhuji, abychom jeli dál a užili si cestu. Jen buďte opatrná, až se vrátíte na Ty Bran, Zjistíte možná, že tam automaticky zamíří, když zjistí, že stopa vychladla“

* * *

Titus Marcus Olivinus pohodil hlavou a rozesmál se. „Kdybych ten požár založil sám, nemohl bych to udělat lépe!“

Lucius na něho nedůvěřivě pohlédl. „Víš jistě, žes to nebyl ty?“

Titus se cvrnkl do nosu. „Kdo ví. Říká se ledacos. Třeba to, že byl založen na několika místech najednou. Pokud jsem skromně přiložil ruku k dílu, tak jen proto, abych jemně naznačil, kdo to udělal a kde.“ Spokojeně se usmál.

„Takže ty bys byl ochoten zničit i celé město, jen abys tu princezničku mohl polapit do svých sítí?“

„Musíš uznat, že takový plán má úroveň.“ Titus se pohodlně opřel. Na cvičišti před kasárnami vládl horečný shon. Muži z pomocných sborů pobíhali sem a tam, od požáru se vracely jednotlivé skupiny a jiné se zase řadily a pochodovým krokem odcházely vstříc horoucí výhni, střídaly se služby. „Až to všechno nakonec dohoří, nezůstane kámen na kameni. Když nikdo jiný, alespoň náš císař bude bezmezné nadšený. Konečně bude moci uskutečnit své plány na výstavbu nového města a vyhladit ty, na něž se rozhodne svalit vinu za zkázu starého.“

„Myslíš, že se rozhodne volat k odpovědnosti Eigoniny přátele?“

„Ti budou jistě mezi prvními, na které ukáže. Ano, křesťané a všichni ostatní, jež pokládá za své nepřátele. Být v téhle chvíli členem Senátu, dával bych si velký pozor.“ Titus se cynicky zasmál.

„Napadlo tě, že téhle čistce může padnout za oběť i Eigon? Doslechl jsem se, že se nechala pokřtít,“ pronesl Lucius vážně.

Titus se ušklíbl. „Pak budu muset zařídit, abych ji mohl mít na chvíli jen pro sebe, než na ně propukne hon.“

„Už to začalo,“ poznamenal Lucius. „Chátra se vzbouřila. Volá po někom, na koho by mohla svalit všechnu vinu, a chce ho hned.“

„Pak si tedy Nero našel dokonalého obětního beránka. Křesťané jsou všude. Víš, řekl bych, že alespoň jeden z těch ohňů založil on sám!“ pokračoval Titus se smíchem. „Tuhle možnost bych rozhodně nevylučoval. Už dlouho se pokouší prosadit v Senátu plán na stavbu obrovského nového paláce. Touží po paláci a po omezení moci Senátu. Není lepší cesty než všechny vykouřit.“

„A pak svést vinu na někoho jiného,“ potřásl hlavou Lucius. „A až ta mela začne, být někde úplně jinde. Jak úžasné alibi!“ Z jakéhosi osobního důvodu by byl raději, kdyby požár založil sám císař, než aby z toho musel podezřívat onoho chladně kalkulujícího muže vedle sebe.

Titus vstal. „Nejvyšší čas vymyslet nějaký plán.“

„Ty nepůjdeš aspoň na chvíli pomáhat s hašením?“

Titus pozvedl obočí. „Nejsem ve službě. A jako dobrovolník nepůjdu! Jaký by to mělo smysl? Na jednom dalším člověku vylévajícím vědra vody do plamenů už nesejde. Mám na práci něco mnohem více vzrušujícího. Jdeš se mnou?“ Pohlédl Luciovi zpříma do očí.

Lucius na okamžik zaváhal. Pak zavrtěl hlavou. Nehodlal se stát svědkem vyvrcholení Titových sadistických záměrů s Eigon. Už dávno se tak rozhodl. To, co jeho druh provedl Julii, jej šokovalo víc, než si byl kdy ochoten připustit. Otřáslo to až do základů jeho přátelstvím k tomuto muži a on si vůbec nebyl jist, zda toto přátelství ještě trvá. Chmurně se pousmál, sebral z lavice plášť a zamířil ke dveřím. „Jdu přiložit ruku k dílu,“ řekl. „Tam venku umírají muži, ženy i děti. Ať za to může kdokoliv, oni to jistě neudělali.“

Titus pokrčil rameny. „Jak chceš. Možná přišel čas, abychom si s Eigon promluvili mezi čtyřma očima K tomu, co zamýšlím, žádné publikum nepotřebuji!“

* * *

Zazvonil mobil a Jess sebou trhla. Byla zpocená a vyděšená. Musí Eigon varovat. Nějak s ní musí navázat kontakt. Přimět ji, aby poslouchala. Mobil stále vyzváněl. Vztekle se sklonila ke kabelce ležící na zemi vedle toaletního stolku a chvíli v ní hrabala, než ho našla. Zamáčkla ho, aniž se podívala, kdo volá.

Carmella i Will jí sice stokrát opakovali, že ho musí mít neustále u sebe, ale teď se jí odpovídat na vyzvánění nechtělo. Teď potřebovala navázat spojení s Eigon. Hodila mobil nazpět do kabelky, znovu se usadila na postel a zavřela oči. Nezapomínejte na ochranu, slyšela v duchu Carmellin hlas. Ještě nějakou chvíli jí rezonoval v hlavě. Na to ale nebyl čas. Ten byl jen na přímou akci. „Eigon,“ zašeptala „Prosím tě, poslouchej mě. Musíš být opatrná.“ Dlouho bylo ticho. Nic se nedělo. Jess prudce otevřela oči. Cosi ji napadlo. Lucius řekl, že se Eigon dala pokřtít. Byla teď křesťankou. Proč neviděla křest? Jak jen mohla propást něco tak důležitého? Proběhl tak tajně, že ho ani ona nemohla vidět? Netrpělivě se zachmuřila „No tak!“ šeptala „Kde jsi?“

Ani teď ještě netušila, jak to k tomu může docházet. Někdy se jí o všem zdálo. Jindy upadala do jakéhosi transu. A někdy byla vzhůru a pouze pozorovala scénu odvíjející se jí před očima. Chtěla Eigon, aby Jess viděla, co se odehrává? Chtěla, aby jí pomohla? Když se jí zjevila jako malá, uplakaná holčička bloudící velšskými lesy, připadalo jí to více než zřejmé. Nebylo to všechno, ale jen nějaký proces odehrávající se jí v hlavě? „Eigon!“ zašeptala „Prosím tě, poslouchej! Buď opatrná! On tě chce najít!“

* * *

Po šesti dnech požár konečně vyhasínal, avšak ještě mnohem déle bude trvat, než uprostřed vší té spouště zavládne alespoň nějaké zdání pořádku. Všechno bylo v troskách, a dokonce i v místech, jež byla ohně ušetřena, vládl chaos. I sem na předměstí dolehl zmatek. Brána vily však už byla otevřená. Titus se usmál. Viděl, jak dovnitř zajel povoz, valí se s rachotem po dlažebních kamenech zaprášeného předního dvora a zastavuje před hlavním vstupem. Mrtvo. Tak by jedním slovem charakterizoval celý tento dvorec.

Aelius je trošku příliš starý. Dlouho si mohl dělat, co chtěl, a nikdo mu shora nepřikazoval, a teď ho požár a starost o syna, o němž nevěděl, kde je, úplně srazily na kolena A to ještě nemá ponětí, čeho se Flavius účastní. Titus se usmál. Bylo tak snadné mladíka podplatit. Denárek sem, denárek tam, a hoch udělá cokoliv, o co jej požádá. Zamračil se a ustoupil do stínu stromů lemujících silnici. Od města se blížil další povoz. Tenhle ale jen projel okolo. Jistě, nedocenil plně, jak hluboce ten mladý muž Julii miloval. Dopustil se taktické chyby, když mu toho dne, kdy potřeboval Julii samotnou, řekl, aby svůj odjezd do Říma pozdržel. Očividně se ale v ženské povaze vyznal lépe než Flavius. Věděl, že Julia pojede sama, i kdyby jen proto, aby si odpustila drobné zklamání. Avšak Flavius možná pojal podezření. Teď, když po té hloupé holce tak truchlí, bude zřejmě celé měsíce nepoužitelný. Titovy chmury nicméně roztály do úsměvu, když si to vše znovu vybavil. Až se z toho vzrušil. Hrátky s Julií byly mnohem, mnohem zábavnější, než si kdy vůbec dokázal představit. A teď konečně přichází okamžik, který tak dlouho plánoval, a on udělá totéž.

Eigon však bude nesrovnatelně obtížnější vylákat z doupěte. On ovšem rád zdolává překážky. Vyhlédl směrem k bráně. Neviděl, zda v ní stojí stráže, ale pokud tam nějaké byly, držely se ve stínu a nedávaly příliš pozor. Kdyby vjel dovnitř v nádherném oblečení a na pěkném koni, vpustili by ho jistě do domu, kde by se podle nich o něj měli postarat otroci. Pokud by tam ovšem zrovna nějací byli. Otočil se, odvázal koně a vyšvihl se do sedla Eigon ho neuvidí. Její den má pevný řád. Celé dopoledne vždy tráví ošetřováním churavějících venkovanů a otroků. Věnuje jim veškerou svou pozornost, jemný úsměv i masti a lektvary, které sama zhotovuje. Žádné peníze po nich nechce. To vše dělá, dokud se neprobudí její otec. Pak se věnuje jemu. Bohové, ta dívka mu ještě poděkuje, že jí před smrtí připravil alespoň pár vzrušujících chvil! Zamířil s koněm pomalu k bráně. Tam zastavil a čekal, až mu někdo zastoupí cestu.

„Hej!“ zavolal dovnitř velitelsky. „Copak tu nikdo není?“

Stinné místo, kde obvykle sedával vrátný a schovával se před spalujícím sluncem, bylo prázdné. Titus si pohrdavě odfrkl. Jestli to půjde takhle snadno, bude si připadat podvedený. Dlouhé hodiny vymýšlení vhodných strategií, snění a toužení po cíli se promění ve ztrátu času. Vždyť by klidně mohl vejít do domu a vzít si ji jen tak.

„Mohu pro tebe něco udělat, pane?“ Při zvuku toho hlasu sebou trhl leknutím. Tak tu tedy přece jen někdo hlídá. Ten člověk teď natáhl ruku a pohladil jeho koně po chřípí. „Odpusť, že v bráně není nikdo, kdo by tě uvedl, ale stráže zrovna doprovázejí povoz za dům. Jdeš za králem Caratakem?“ Byl to otrok, ale pěkně a čistě oděný a výmluvný. Titus před jeho rukou uhnul a snažil se jej přimět, aby pustil jeho koně. „Přišel jsem za jeho správcem Aeliem,“ řekl poněkud ostře. „Není třeba rušit samotného krále.“

Otrok přikývl a znovu hmátl po uzdě. „Rač sesednout, pane, a jít dál. Pošlu někoho, aby mu pověděl, že tu na něj čekáš.“

Titus se nehýbal. „Zavolej ho sem ven,“ poručil stroze.

Otrok se zamračil, avšak neřekl nic. Pustil koně, otočil se, zamířil ke vstupní bráně a mezi sloupy portiku zmizel v temném interiéru. Titus přivřel oči a pozoroval. Nespatřil žádné další známky života Žádní psi, žádní zvědaví sloužící. To místo vypadalo ospale, ale to ještě neznamenalo, že tu nejsou další stráže, které nevidí.

Otrok se vrátil sám, jak Titus předpokládal. „Odpusť, pane, ale Aelius brzy zrána odjel do města a nevrátí se před večerem. Chtěl bys mluvit s někým jiným?“

Titus zavrtěl hlavou. „Vrátím se jindy,“ Otočil koně a beze slova se rozjel k první bráně. Ten muž by ho poznal, kdyby ho ještě někdy uviděl, ale to nic neznamená. Usmál se sám pro sebe a pobídl koně do cvalu. Mířil zpátky do města

* * *

„Signorina!“ Pokojem se ozývalo hlasité klepání na dveře. „Někdo vás chce k telefonu. Jste tam?“ Chvíli bylo ticho. „ Signorina? „ Opět následovalo několik okamžiků ticha a po nich se chodbou rozlehly kroky. Žena sbíhala zpátky dolů a klapot jejích sandálů na dřevěných schodech se vzdaloval, až dozněl úplně.

Jess se převalila na posteli a znovu se pohroužila do snění. Soustředila se teď na vnitřek domu. Temným průjezdem nahlédla do atria zalitého prudkým slunečním světlem a s klidnou hladinou kašny uprostřed. Zamířila k Eigoniným pokojům. Vznášela se jako duch opuštěným vstupním prostorem do chodby, kde stála lavice, aby si nemocní mohli sednout a v pohodlí čekat, až na ně dojde řada.

Eigon vypadala unaveně. Jess se záhadným způsobem dostala skrze dveře a teď stála uvnitř a pozorovala Eigon, obvazovala zanícenou ruku malému chlapci. Plakal a snažil se schovat v matčiných sukních. Ta žena byla rozedraná a ztrhaná. „Nevím, proč to dělá. Pořád mu říkám, aby po té zdi nelezl.“

Eigon se usmála, aniž vzhlédla, soustředěná na hochovo zranění. „Kluci jsou kluci „ poznamenala jen. „Tak. Už je to lepší.“ Pohladila dítě po hlavě. „Dám ti mast, Cillo. Snaž se tu ránu udržet v čistotě.“

Když žena odešla, Eigon chvíli stála s rukama za zády v klasickém postoji upracované ženy. Jess slyšela, jak si povzdechla. Byla stále mladá a krásná, avšak ležela na ní jakási tíha, která hovořila o naprostém vyčerpání.

„Eigon!“ zašeptala naléhavě Jess. „Eigon, slyšíš mě? Musíš mi naslouchat. Titus je nablízku. Chce tě unést a zabít. Prosím tě, poslouchej mě!“

Eigon zpozorněla s udiveným výrazem se rozhlédla kolem. „Je tu někdo?“

„Ano!“ Jess cítila, jak se jí rozbušilo srdce vzrušením. „Eigon! Slyšíš mě? Poslouchej!“

Eigon zavrtěla hlavou a položila si ruku na čelo. „Glads?“

Takže stále ještě slýchá svou sestru, ten nešťastný osamělý hlásek z hlubin dětství. Znovu se rozhlédla, ale pak přešla ke dveřím, otevřela a pokynem ruky zavolala dalšího nemocného.

Jess tiše zaúpěla „Ne! Prosím tě, poslouchej!“

„Ssssr

Ten syčivý zvuk v její hlavě ji téměř porazil. „Dost! Nechej ji být! Já vím, o co se snažíš!“ Drsný, ochraptělý šepot jí zněl v uších ozvěnou.

Vyskočila a zděšeně se rozhlédla, avšak pokoj byl prázdný. Jedna z okenic se otevřela a na koberci kolem jejích nohou se rozlil proud slunečního světla. Atmosféra jako by zhoustla a ticho bylo až ohlušující. Položila si ruku na hruď a těžce polkla. Srdce jí prudce bušilo. Dveře do minulosti se zavřely. Už Eigon neuvidí. Cítila však, že v místnosti kousek od ní někdo je. „Kdo je tu?“ Hlas se jí zachvěl strachem. „Co chcete?“

Hleděla na sluneční paprsky a na prach, který v nich tančil. Na okamžik jako by zahlédla jakousi stínovou postavu, pouhé obrysy. Pak se vidina ztratila

„Titus?“ vydechla a atmosféra v místnosti se okamžitě změnila. Bylo to jako elektrický výboj. Cítila, jak se jí kůže na hlavě nepříjemně napíná.

„Ochrana Jess. Na tu nikdy nezapomínejte. A pamatujte, nikdy nevyslovujte jeho jméno, nesmí vás dokonce ani napadnout!“ Odkudsi jí náhle v mysli vytanula Carmellina slova ,, Uchylovat se ke křesťanským modlitbám nemá smysl Vyrukujte na něj s jeho vlastními bohy!“

„Vrať se do Hádu, kam patříš, ty zvrhlý vrahu!“ pronesla Jess polohlasem.

,, Obklopte se světlem, dbejte, abyste byla neustále ve střehu. Obklopte se průvodci a anděly. Kýmkoli, koho pokládáte za svého vnitřního přítele. Přivolejte je na svou ochranu.“

Jess zaťala ruce v pěst. Neměla žádné vnitřní přátele, ani průvodce a anděly. Nikdy neslyšela o totemových zvířatech. Možná měla lépe poslouchat. Byla pošetilá, když se domnívala, že všechny kroky směřující k její ochraně jí uzavřou cestu k Eigon. Teď tu stála sama, křehká a zranitelná, a ten odporný prevít tu byl s ní. Zčistajasna jí svitlo. Vždyť přece ví, na koho se obrátit! I v jejím životě figurovalo zvíře, které splňovalo vše, co Carmella popisovala

„Hugo!“ Ten výkřik se rozlehl pokojem jako ozvěna. Bylo to volání o pomoc, prosba o ochranu. Volala zvíře, které jako dítě zbožňovala, velkého, rozježeného francouzského salašnického psa, jehož chovala její matka a který si usmyslel, že bude ji i Stephanii střežit a chránit. A ten pes byl pojednou jako zázrakem tady, klubko černých chlupů a drápů zaťatých do koberečku u okna. A Titus zmizel.

Jess se se slzami v očích posadila zpátky na postel. V pokoji opět zavládl klid a mír. Na okamžik ucítila těžkou psí váhu opírající se jí spokojeně o nohu. Pak ten pocit zmizel.

Kroky na schodech byly tentokrát mnohem rychlejší. „Signorina! Jste v pořádku? Signorina Jess, prosím, otevřete!“ Jess se dovlekla ke dveřím a chvějící se rukou odemkla.

Nad schody stála Margharita „Děje se něco?“ ptala se vyděšeně. „Volala jste. Slyšela jsem to až dole!“

Jess přikývla a rozpačitě se usmála „Omlouvám se. Spala jsem a zdálo se mi o psovi, kterého měla moje matka, když jsem ještě byla dítě. Myslela jsem, že je tu se mnou v pokoji.“

„Dobře!“ Margharita zavrtěla hlavou. „Spala jste. To proto jste mě předtím neslyšela!“

„Předtím?“

Margharita přikývla „Volala vaše sestra Stephanie. Říkala, že neberete mobil. Je to prý důležité.“

„Asi jsem byla hodně unavená a neslyšela jsem ho,“ pokrčila rameny Jess.

Margharita se nedůvěřivě rozhlížela. Pak o krok ustoupila „Když jste se teď prospala, zavoláte jí, ano?“

„Zavolám. Slibuji.“ Jess se omluvně usmála a zavřela za sebou dveře. Volat se jí ale nikam nechtělo.

* # *

Dan zajel ke kraji silnice. Bylo mu trochu špatně. Dlouhé hodiny řídil a nevzpomínal si, kdy naposledy jedl. Nutkání jet bylo tak silné, tak neodbytné! Musí najít Eigon. Pevně sevřel rukama volant a zavrtěl hlavou. Ne Eigon. Jess! Musí najít Jess. Jestli se mu to nepodaří, ona ho zničí. Cítil, jak mu na čele vyráží pot. Jakmile bude v nosítkách, nikdo ji už neuvidí. Otroci se na něj nikdy neodváží ukázat prstem. Použije drogu, tak jako už jednou. Vklouzl rukou do kapsy. Malá lahvička s pilulkami byla na svém místě. Ona nebude nic vědět. Nebude vůbec vyděšená, ani zraněná. Skoncuje s ní tiše a rychle a pohodí ji někde, kde ji pak nějaký náhodný chodec najde, když už on bude dávno pryč. Ale ten hlas v hlavě stále dotíral. „ Ty ji ale nenecháš jen tak, ty si s ní napřed užiješ. Už sis s ní užil jednou, že? A líbilo se ti to, vid? Vidět ji bezmocnou. Vystrašenou. Není to přesně to, co chceš?“

Dan si hřbetem ruky setřel pot. Proč ho ten hlas nenechá? Ten šílený sadistický prevít mu pořád straší v hlavě. A on pak nedokáže jasně uvažovat. Už není schopen jednat racionálně, aniž do toho ten druhý zasahuje. Rukama tiskl volant, až mu zbělaly klouby. Položil si hlavu na ruce a několikrát se zhluboka nadechl. Všechno to bylo absurdní. Netušil, kde Eigon – Jess je. Oni ji někde schovali. Anebo ji opravdu odvezli zpátky do Anglie. Třeba je už zpátky na Ty Bránu.

Zamračil se. Vrátila se do mlhavých dálek Británie? Do míst, jichž se všichni vojáci děsili, protože to byla nejzazší výspa, kam mohl člověk z Říma dojít, aniž přepadl přes okraj světa? Otřásl se. Ty divoké keltské ženy s rozevlátými vlasy a výsměšnýma očima, svádějící muže. Dokonce i děti byly žádoucí – děti nepřítele, kterého je třeba si podrobit a zničit. Jenže ji nikdo nezničil. Ona žije a dívá se na něho těma svýma vyčítavýma očima. Žije a může ho poznat a identifikovat, ohrozit jeho postavení, jeho budoucnost, rozmetat celý jeho život.

Tak kde je, lite? Budeš ji muset najít, protože já to nedokážu. Dan se narovnal, zavřel oči a opřel hlavu o opěrku. Nemohu to udělat. Je pryč. Utekla. Jestli chceš, abych ji zabil, budeš mi muset pomoct. Náhle otevřel znovu oči a zadíval se přes přední sklo. Tak co jsi udělal, Tite? Co jsi učinil, když jsi ji měl konečně v rukou? Uskutečnil jsi své sny? Znásilnil jsi ji a mučil a pak jsi ji zabil? Ale unikl ti její duch! A v tom to všechno je, co? Dokonce ještě tehdy, když jsi ji držel pod krkem, se ti dívala do očí a usmívala se, protože věděla, že tam, kam jde ona, ty nemůžeš?

* * *

Julius za sebou zavřel dveře a stanul v tiché místnosti proti ní. Byl bledý a sotva popadal dech. Otočila se k němu a s úsměvem rozevřela náruč. „Julie?“ Úsměv se jí však rychle vytratil z tváře. „Co je? Co se děje?“

„Eigon, jsi v pořádku? Neobjevily se tu nějaké potíže? Římské ulice jsou plné vojáků. Nero vyhlásil křesťanům vendetu. Viní nás z požáru Říma. Všude nás pronásleduje. Lidi, které známe, odvlekli do žalářů na Esquilinu, předhodí je divokým šelmám.“ V očích se mu zaleskly slzy. „On se úplně zbláznil!“

Objal ji a na okamžik zabořil tvář do jejích vlasů. „Ach, Eigon, co jen budeme dělat?“

Chvíli se k němu tiskla a držela se jeho tuniky, pak s povzdechem poodstoupila „Co tvůj dědeček? A Antonia? Kde jsou?“

„Dědeček odešel z Říma. Náš dům do základů vyhořel. Uprchl se svými služebníky do naší venkovské vily. Myslím, že tam jsou v bezpečí. Ale kdo ví?“ Nedůvěřivě zavrtěl hlavou.

„A Antonia? Kde ta je? Pokoušela jsem se ji přesvědčit, aby tu zůstala, ale ona nechtěla. Měla hroznou starost o dědečka“ Eigon mu pohlédla zpříma do očí. „Kde je, Julie?“

Pokrčil rameny. „Nevím,“ odpověděl tiše. „Proto jsem přišel. Vím, že tvá matka mi zakázala vstoupit do tohoto domu, ale Antonii miluje. Určitě pochopí, že mám o ni strach.“

„Jistěže to pochopí,“ řekla Eigon bez váhání. „Kde všude jsi ji hledal?“

„Všude. Každého jsem se ptal.“

„Nemohla odejít za ostatními na venkov? V téhle chvíli je to jistě to nejbezpečnější místo.“ Cítila, jak se jí zmocňuje úzkost. Odmlčela se. „A co Petr?“

„Ten je teď v bezpečí. Nemyslím, že se ho Nero odváží dotknout.“

„Nemůže být Antonia u něho?“ Eigon ho vzala za ruce. „Nešla by právě k němu? Když zjistila, že dům už nestojí a po dědečkovi se slehla zem, mohla se odebrat za ním. Nebo k Pavlovi. Ten je stále v Římě?“

Julius pokrčil rameny. „Všude vládne obrovský chaos. Pojedu zpátky a zjistím to. Ale co ty, Eigon?“ Pohlédl na ni. „Bojím se, že tu nejsi v bezpečí. Také proto jsem přijel. Musíš se skrýt. Lidé si šeptají, že jsi křesťanka. Příliš často tě viděli v našem domě u Petrových nohou.“

„O mě se neboj, Julie.“ Postavila se na špičky a políbila ho na tvář. „A teď jdi. Musíš najít Antonii a odvést ji na venkov k dědečkovi.“

„Nemohu odejít bez tebe. Nejsi tu v bezpečí.“ Položil jí ruce na ramena a vážně na ni pohlédl. „Víš přece, že tě miluji.“ Usmála se. „Vím, Julie.“

„I ty mě miluješ?“ Přikývla. „Ano.“

„Provdáš se za mě?“

„I když nejsem křesťanka a dál věřím v bohy své země?“

„V hloubi srdce jsi křesťankou. Ježíš to vidí.“

Usmála se. „Ať vidí Ježíš cokoliv, můj otec a matka jsou v téhle chvíli přednější, Julie. Nemohu se protivit jejich přání.“

Dveře za nimi se otevřely tak zprudka, že se ani nestačili od sebe odtrhnout. Objevil se Aelius. Okamžik na ně významně hleděla a pak spustil: „Jsou tu dva velitelé pretoriánské gardy a chtějí s tebou mluvit, princezno.“

„Ne!“ Julius ji chytil za paži. „Nechoď.“

Eigon zaváhala. „Řekli, co chtějí, Aelie?“ Srdce se jí svíralo úzkostí.

Správce zavrtěl hlavou. Na Julia hleděl s neskrývanou nechutí. „Jdi se jich zeptat, co si přejí, paní. Sháněli se výslovně po tobě.“

„Ne!“ Julius ji stále držel. „Teď nesmíš vycházet.“

„Mám je tedy uvést ke králi, tvému otci?“ otázal se Aelius. „Jsem si jist, že jejich žádost vyslechne, ať je to cokoliv.“

„Ne,“ Eigon se od Julia odtáhla „Víš dobře, že to nemůžeme. Otec odpočívá. Já to vyřídím.“ Obrátila se k Juliovi. „Chci, abys šel. Teď hned. Jdi a hledej Antonii. Budu tu v bezpečí.“

„Nemyslím,“ řekl a přísně na ni pohlédl. „Dovol alespoň, abych vyšel ven a na ty muže se podíval. A zjistil, co po tobě chtějí.“

„A aby viděli, že se stýkám s proslulým křesťanem?“ Usmála se. „Právě ty by ses mohl snadno stát tím, komu hrozí větší nebezpečí, Julie. A mně by to jen přitížilo. Jdi, prosím, A vyjdi ven kuchyní Aelius ti přivede koně a ty odjedeš severní branou. Kdyby tě zatkli, ani jednomu z nás by to neprospělo. A neprospělo by to ani dědečkovi a Antonii. Běž už, prosím.“ Znovu se postavila na špičky a políbila ho.

Aelius přešlápl z jedné nohy na druhou. „Mám jít s tebou vyslechnout ty muže, paní?“

„Ano, prosím.“ Zhluboka se nadechla „Pojďme.“

K vlastní úlevě neznala ani jednoho z mužů čekajících ve dvoře. Když ji uviděli, pozdravili a jeden z nich jí vyšel v ústrety. „Zde je list pro tebe, paní“ řekl a podával jí svitek. „Máme nakázáno odvést tě do jednoho domu ve vedlejší osadě.“

Zamračila se a chvíli hleděla z jednoho na druhého. Pak rozvinula svitek. Vyšší z mužů měl zelené oči, byl zaprášený a vypadal unaveně.

„Bojoval jsi s ohněm ve městě?“ otázala se. Přikývl. Druhý voják vypadal drzeji a jeho tvrdé oči měly barvu zrající kukuřice. Okamžitě k němu pojala intuitivní nechuť. List byl krátký a věcný.

Eigon! Potřebuji tě. Prosím tě, přijď. Nikomu nic neříkej. Antonia

Písmo bylo roztřesené, ale náleželo Antonii. Eigon pohlédla na vyššího z obou velitelů. „Kdo ti dal ten list?“

„Jeden z našich druhů, paní. Měl ho doručit sám, ale zranil se při hašení ohně.“

„Víš, co se tu píše?“

Přikývl. „Máme tě doprovodit do jednoho domu pár mil odtud po Via Flaminia. Čeká tam nějaká mladá žena. Prý je zraněná. Potřebuje ošetřit.“

„Aelie, rychle! Podívej se, jestli je tu ještě Julius!“ zavolala Eigon přes rameno. „Pověz mu, že je tu vzkaz od Antonie. Pak požádej otroka, aby mi osedlal klisnu.“ Otočila se k velitelům. „Počkejte. Musím si sbalit masti a obvazy.“ Zarazila se. Co když je to past? „Co se té ženě stalo?“ zeptala se.

Oba pokrčili rameny. Ten menší se usmál. „Není to prý nic vážného, paní.“

Eigon mu dlouho hleděla do tváře. Jeho výraz ji nepřesvědčil, ale co se dalo dělat? Nemohla přece Antonii nechat na holičkách. Otočila se na patě a rozběhla se přes atrium do svých pokojů. Trvalo jí jen chviličku, než naházela do brašny několik lahviček s lektvary a mastmi a pár plátěných obvazů. Pak z háku ve zdi sňala lehký plášť a v mžiku byla zpátky na dvoře.

Objevil se Aelius. „Už je pozdě, paní. Je pryč.“ Zaváhal. „Měl bych jet s tebou sám.“ I v jeho tváři se zračila starost.

„Není třeba,“ ozval se vyšší z velitelů. „Sami princeznu Eigon doprovodíme. S námi se jí nic zlého nestane.“

Aelius váhal. „Někdo by s tebou měl jet. Nehodí se…“

„Pospěš, paní.“ Menší z obou mužů si přehodil uzdu z ruky do ruky a vyšvihl se do sedla V té chvíli se objevil otrok Silas s Eigoniným poníkem. „Ať už se rozhodneš, jak chceš, nenech nás čekat.“

„Půjdeš ty!“ rozkázal Aelius, zatímco mladý otrok poklekl a nastavil ruce, aby mohla Eigon nasednout. „Utíkej s ní. Zůstaň u ní. Budeš ji střežit a doprovázet, rozumíš?“

„Pane!“ přikývl Silas a usmál se na oba velitele. Ten vyšší právě nasedal. „Jen nesmějí jet moc rychle.“

Vyrazili rychlým klusem a asi dvě míle ujížděli po Via Flaminia. Pak zabočili na užší prašnou cestu vedoucí k pobořené vile, jež náležela jednomu z Caratakových sousedů, který se již před léty odstěhoval do Actia.

Eigon se znaveně rozhlížela po krajině. Tak málokdy vytáhla paty z brány vily, že v první chvíli vůbec nevěděla, kde je. Pak ale dům poznala „Tady nikdo nebydlí. Určitě jste se spletli.“

„Jestli jsem to dobře pochopil, tvá přítelkyně se skrývá, paní,“ promluvil velitel s nažloutlýma očima, navedl svého koně vedle jejího a chytil poníka za uzdu. „Proto je tu. Tady ji nikdo nenajde. Myslím, že bychom si měli pospíšit. Jako křesťanka by určitě nechtěla, aby ji tu našel někdo pověřený.“

Eigon na něho zpytavě pohlédla. Jejich zraky se střetly. „To ty jsi ten pověřený, viď?“ opáčila ostře.

Pokrčil rameny. „Já jen dělám, co mi poručili. Nic proti nikomu osobně nemám. Doručil jsem vzkaz. Přivádím tě, jak jsem měl nakázáno. Pak se vrátím zpátky do kasáren.“ Popohnal oba koně vpřed.

Sesedli na zarostlém, neudržovaném dvoře za domem. Eigon se rozhlédla, jata zlou předtuchou. „Tohle se mi nezdá,“ řekla tiše Silasovi. Nesl jí kabelu po dlouhém běhu a ještě stále popadal dech. „Kde je ta žena?“ otočila se zpět k vyššímu z mužů.

Rozpačitě pokrčil rameny. „Půjdu a zaklepám tam.“

Dveře se otevřely téměř okamžitě. Muže, který stál za nimi, obestíral hluboký stín.

Eigon se zhluboka nadechla a vykročila „Tak kde je Antonie?“ Náhle se jí zmocnil strach. Neměla sem chodit jen s otrokem. Měla přijet s ozbrojeným doprovodem.

„Uvnitř. Nemůže vstát. Má podvrknutý kotník.“ Mužův hluboký hlas jí zněl povzbudivě. „Antonie, slyšíš?“ zavolal do útrob domu. „Přijela tvá přítelkyně s obvazy! Brzy tě ošetří.“ V odpověď se mu ozvalo bolestné zasténání. Pohlédl na Silase. „Navrhuji, abys odjel zpátky s panniným koněm, mladý muži, a zítra se pro ni a její přítelkyni zastavil s nosítky.“ Ustoupil a pokynul Eigon, aby vešla.

Eigon nedůvěřivě pohlédla na Silase. Bála se o Antonii, avšak hlas muže, který tu o ni pečoval, ji uklidňoval. Přesto jí představa, že jde do domu sama, naplňovala úzkostí.

Silas váhal. „Měl bych jít s tebou, paní.“

Antonia uvnitř zasténala a to rozhodlo. „Udělej, jak ten člověk říká, ale pověz Aeliovi, kde jsme.“ Vzala mladíkovi z ruky kabelu a vstoupila do domu.

Antonia ležela na hromadě slámy přikrytá špinavým kusem hadru. V ústech měla roubík a v očích hrůzu. Eigon se bleskurychle otočila, avšak muž, který ji přivedl, zmizel. I Silas byl pryč. Ve dveřích stál někdo další. Okamžitě ho poznala. Byl to Titus Marcus Olivinus.

* * *

Dan se usmál. Tak jsi ji nakonec přece jen polapil! Dostal jsi je obě! Copak byla opravdu tak naivní, že do toho domu bez zaváhání vešla? Povzdechl a zahleděl se přes přední sklo ven. Na obzoru se kupily černé mraky. S vypnutou klimatizací bylo v autě vedro k zalknutí. Nechtěl, aby ho bouře zastihla při kraji silnice. Byl čas zamířit do Říma. Chmurně se pousmál, nahmátl klíček od zapalování a otočil jím. Přeje-li si Titus, aby Jess našel, musí mu pomoci. Však on už si najde způsob, jak mu sdělit, kde je.

XXIV.

Jess se zhluboka nadechla. Měla dát na Carmelliny rady a chránit se psychicky před Titem. V žádném případě už tomu prevítovi nedovolí, aby znovu vstoupil do jejího pokoje. Zamyšleně sáhla do kabelky. Uvnitř mezi ostatními svými věcmi měla taštičku s ochrannými prostředky, kterou jí dala Carmella. Svíčku, česnek ne že by byl Titus upír, pomyslela si trpce nádobku na vodu a čistý hadřík. „Dbejte, aby nikde nebylo ani smítko prachu“ nabádala ji Carmella „Otevřete okno, rozsviťte všechna světla a nechte světlo proudit i dovnitř,“ volala za ní, když se rozloučily. Jess pohlédla k oknu. Obloha potemněla „Jestli ho ucítíte, představte si, že držíte v ruce meč, Jess. Mocný meč z plamenů.“ A cože to říkal Rhodri? Možná přišla chvíle pro modlitbu.

Jess povzdechla. Nic z toho zatím nepotřebuje. Její milovaný Hugo postačí.

Znovu usedla na postel.

„Eigon? Co se stalo pak?“

* * *

Titus přešel pomalým krokem ke slaměnému loži, kde ležela Antonia, a vytáhl dýku. Antonia zasténala hrůzou. Přejel jí lehce hrotem po tváři, V jeho stopě se objevila tenounká červená rýha. Ani příliš nekrvácela Eigon si teprve teď všimla, že Antonia má ruce i nohy pevně svázané. Titus se obrátil k Eigon. „Tak, princezno, konečně se setkáváme tváří v tvář. Na tuhle chvíli jsem už dlouho čekal. Jistě víš, kdo jsem? A že jsme se kdysi dávno už setkali?“

„Titus Marcus Olivinus,“ řekla tiše pevným hlasem.

Překvapeně na ni pohlédl. „Takže ty jsi celou tu dobu věděla, kdo jsem?“

„Vím to už mnoho let.“

„A nikomu jsi nic neřekla?“

Zavrtěla hlavou. „Ode mě ti žádné nebezpečí nehrozilo.“

„Proč?“ Založil ruce na prsou.

„Protože má matka nechtěla, aby se otec zlobil kvůli něčemu tak nepodstatnému.“

„Nepodstatnému?“

„Pro nás ano.“ Snažila se hovořit klidně. Bylo důležité, aby ho ničím nepopudila. Předpokládala, že zabít ji s chladnou hlavou by i pro muže, jako je on, mohlo být obtížnější.

Usmál se, jako by jí četl myšlenky. „Zabít Julii bylo tak snadné. Byla to děvka, ochotná udělat cokoliv, jen aby si zachránila kůži, ale nakonec asi neměla dojem, že to, co dělám je nepodstatné.“

„To jistě ne. Byla přitom i ona svázaná a bezmocná jako obětní beránek?“ Eigon pohlédla na Antonii, která opět zasténala „To od tebe zajisté nevyžadovalo žádnou velkou odvahu.“ Postoupila o krok blíž k němu. „Jsi-li statečný muž, necháš teď Antonii odejít. Pak si se mnou můžeš dělat, co se ti zlíbí. To máš v přece úmyslu, ne?“ Pozvedla velitelsky obočí. „Vraždit ženy se svázanýma rukama a nohama je znakem zbabělce.“

Vybuchl smíchy. „Ty mě chceš nazývat zbabělcem?“

Usmála se. „Jen zbabělec dokáže znásilnit dítě.“

„Ty a tvá matka i ty další otrokyně jste byly jen smetí. Nepřátelská havěť. Poraženci předurčení pro cirk. Byly jste naše, abychom si s vám dělali, co se nám zamane.“

„Trestem za znásilnění královny a dcery z královského domu je smrt!“ blýskla po něm okem. „Proč jinak bys od té doby žil v ustavičném strachu! Že jsme byly předurčeny pro arénu? Dostalo se nám cti žít v Římě jako vážení hosté římského císaře.“ Chladně se na něj usmála „Ať teď učiníš cokoliv, je ti souzeno zemřít. Zanechala jsem u několika lidí doma i jinde instrukce, co dělat a kde mě hledat, kdyby se mi něco přihodilo. Sepsala jsem je už před mnoha lety, když jsem si poprvé uvědomila, že mě sleduješ.“ Její strach byl náhle ten tam. Popošla o další krok k němu, pohled zabodnutý do jeho očí.

Tentokrát zaútočil i on. „Tvá smrt tvého otce zničí, princezno,“ řekl tiše. „Netrápí tě to?“

„Má zbabělost by ho trýznila víc,“ opáčila

Výsměšně na ni pohlédl. „Ví vůbec, že jsi křesťanka?“ Změna v argumentaci byla tak náhlá, až ji to zaskočilo.

Bezděky pohlédla na Antonii. „Nejsem křesťanka.“

„Ne?“ zasmál se. „Ale, skoro. Pravda je, že já tě nemusím zabít, Eigon Silurská. Protože můj císař to rád udělá za mě.“ Ušklíbl se., Je přesvědčen, že křesťané, kteří zapálili Řím, by měli být příkladně potrestáni. Lidé přece nemohou jen tak dělat takové věci, že? Jejich exemplární potrestání musí být výstrahou pro ostatní. Musí je vystrašit natolik, aby se podvolili. Tak alespoň naši císařové vždycky postupovali. A ty to víš stejně dobře jako já. Jsi chytrá žena. Víš, co císař dělá s křesťany? S muži, ženami i s dětmi?“ Cynicky se usmál.

„Jsem si jista, že mi to povíš,“ odpověděla suše.

„Včera večer šla na smrt první skupina. Vyrozuměl jsem, že to byla skvělá podívaná.“ Poodstoupil a opřel se o zeď. „A ta se dnes bude pro velký úspěch opakovat. V císařských zahradách chystají podél cest hranice. Hranice polité smůlou.“ Odmlčel se. „Na každou včera uvázali jednoho křesťana. Když hořeli, ozářili oblohu nad Římem jako pochodně, a to bylo jen správné. Jen pomysli na všechny ty nevinné obyvatele Říma, kteří zemřeli v ohni, kteří ti lidé založili.“

Antonia zasténala. Eigon cítila, jak se jí svírá žaludek strachy.

Usmál se, odlepil se od zdi a zamířil k ní. Natáhl ruku a dotkl se její tváře. Stála a nehnula se z místa „Taková škoda! Jsi krásná. Je těžké si představit, jak se tvá kůže vrásní, černá a slézá ti v plamenech z hlavy.“

Stála hrdě vzpřímená a opětovala jeho pohled, aniž uhnula před jeho dotekem. „Křesťané věří ve věčný život, Tite Marku Olivíne. Odcházejí do země věčného mládí, aby tam usedli po boku svého Boha a Pána Ježíše Krista. A vědí, že Bůh potrestá ty, kteří jim ublížili.“

„Ta představa mě nijak neděsí,“ poznamenal. „Kromě toho sama jsi před chvílí řekla, že nejsi křesťanka“ Ruku měl stále nataženou. Jemně, takřka láskyplně jí přejel prsty po tváři a po hrdle. Odolala nutkání plivnout mu do tváře. Rozzuřit ho by ničemu neprospělo. Takhle ho alespoň přiměla pokračovat v hovoru, a tím získávala čas. Čas na co, to nevěděla, avšak čas byl v danou chvíli její jedinou zbraní.

Sklouzl rukou níž do výstřihu její tuniky. Lehce zatahal za látku. Pak natáhl druhou ruku. Svíral v ní dýku. Eigon zatajila dech. Byla si jista, že musí slyšet, jak jí buší srdce. Přiložil jí ostrý hrot zbraně na kůži a přitlačil. Ne moc. Tentokrát nevytekla ani kapka krve. Zničehonic ťal zbraní dolů a roztrhl jí roucho až k pasu, kde se dýka zarazila o kožený pás. Chytil volné konce rozervané látky a trhl jimi dolů, až před ním zůstala stát polonahá. Tentokrát po něm plivla. Slina jej zasáhla do oka. Bez váhání se rozpřáhl a udeřil ji do tváře. Zapotácela se a s bolestným výkřikem narazila na zeď, ale to už ji chytil za paži. Srazil ji k zemi, sebral dýku ze země u svých nohou, kam mu spadla, a vykročil servat z Eigon i poslední zbytek oblečení. Zmírala strachy, když vtom zaslechla zvenčí dusot koňských kopyt. Znělo to, jako by do dvora vjížděl početný oddíl vojáků. Pak se kdesi v domě rozlehl rozkaz a odjinud mu odpovídaly další hlasy. Titus zaklel, překročil ji a šel se podívat k oknu. Dýku zastrčil za opasek. Do dvora vjížděli stále další legionáři a jeden po druhém sesedali. Někteří napájeli koně u kamenného žlabu a všichni na sebe navzájem pokřikovali.

Titus se prudce otočil, sehnul se a nacpal Eigon do úst kus látky utržené z jejího šatu. Pak ji zabalil do pláště, spoutal zbytkem pásku, zvedl ji ze země a hodil na slámu k Antonii. Pohlédl na ženy a ušklíbl se. „Zdá se, že budu mít posily. Sice dřív, než jsem doufal, ale aspoň se ztratíte mezi ostatními. Je vás tu v okolí přímo líheň a je třeba vás pochytat!“ Přistoupil ke dveřím, prudce je otevřel a vyšel do zářícího slunce.

* * *

Jess otevřela oči. Seděla na podlaze opřená o zeď. Za okny se už setmělo. Bylo jí špatně od žaludku a chvěla se úzkostí. Dlaně se jí potily. Dlouho se nehýbala a hleděla před sebe, hlavu plnou tančících stínů a hlasů.

* * *

Do místnosti rázně vtrhl velitel a pohlédl na obě ženy. „Kdo je to?“ zeptal se stroze a otočil se.

V patách mu kráčel Titus. Pokrčil rameny. „Další dvě křesťanky, pane. V těchhle kopcích jsou jich spousty. Chystali jsme se je odvézt do Říma.“

„Netřeba! Zavřete je do vozu k ostatním,“ štěkl velitel přes rameno na dva legionáře. Několika dalšími rozkazy nekompromisně zarazil veškeré Titovy protesty. Titus jen zasalutoval a zmlkl. Se skřípěním zubů sledoval, jak legionáři odvlékají ženy ze slámy do vozu zakrytého koženou plachtou a házejí je do pološera pod ní, a v očích mu žhnul bezmocný vztek. Ve voze už bylo pár lidí včetně dvou malých dětí, tak vyděšených, že už ani nekřičely. Nějaká žena, pravděpodobně jejich matka, ležela s otevřenýma očima na zádech. Byla mrtvá. Dva muži seděli svázaní k sobě a připoutaní za zápěstí k postraňkům vozu. Tiše se modlili. Ani se nesnažili promluvit se dvěma mladými ženami, které vojáci vhodili dovnitř. Teprve když se vůz rozjel po silnici k městu, připlížil se k dívkám chlapeček a zakrvácenýma ručkama se snažil vytáhnout Eigon roubík z úst. Nakonec se mu to podařilo. Hned nato se pustil do rozvazování uzlů na koženém pásku, jímž byla spoutaná. Eigon se pokoušela přimět zraněné rty k úsměvu, avšak trvalo několik minut, než ze sebe vypravila slova povzbuzení. Chlapci se po chvíli konečně podařilo ji osvobodit a ona ho objala, přitiskla jej k sobě a se slovy útěchy ho políbila do vlasů. Pak se odplazila k Antonii. Silou jí vyškubla z úst roubík, avšak rozvázat pouta jí trvalo mnohem déle. Teď už je oba muži se zájmem pozorovali. Eigon si položila prst na rty a naznačila jim, že mají mlčet. Jeden ze zajatců cosi naznačoval. Natáhla se k němu. „V mém uzlík tam,“ zašeptal. „mám tam nůž.“

Konečně jej našla. Opřela se o pažení vozu a chvíli naslouchala, zda některého z vojáků na kozlíku nenapadne podívat se dozadu, co se děje s jejich lidským nákladem. Slyšela, jak se baví s muži na koních, i jak koňská kopyta dusají do prachu cesty.

Jeden z čerstvě osvobozených mužů se odplížil k mrtvé ženě. Sklonil se a políbil ji na čelo. „Nechť ti Pán Ježíš požehná, má milovaná,“ pošeptal. Pak sevřel rty, stáhl ženě z ramen šál a podal jej Eigon. „Potřebuješ ho víc než ona,“ řekl polohlasem. Eigon se začervenala. Snažila se cudně halit do Titova krátkého pláště, avšak její nahota musela být každému zřejmá. Druhý muž se opatrně odplížil do zadní části vozu a vykoukl zpod plachty. Za vozem nebyla živá duše. Ozbrojenci zřejmě jeli vpředu či přinejlepším vedle vozu. Právě projížděli lesem a na cestě ležel stín. Muž pohlédl na Eigon a pozvedl obočí. „Vyskočíme?“ Musel se ústy takřka dotknout jejího ucha, aby ho slyšela „Možná je to poslední šance, kterou máme.“ Přikývla lehký vůz byl vysoký a rychle ujížděl po silnici. Každý, kdo by vyskočil, by riskoval poranění, avšak cokoliv bylo lepší než trpně očekávat vlastní konec. „Budeme muset utíkat tiše a co nejrychleji zmizet z dohledu. Jakmile vyskočíte na cestu, hned se musíte odplížit mezi stromy. Dávejte pozor, ať vás nikdo nezahlédne.“ Pohlédl na druhého muže a na Antonii. „Napřed obě ženy. Pak vyskočíme my a každý vezmeme jedno dítě. Do toho!“

Na žádné další domluvy ani úvahy nebyl čas. Eigon chytila Antonii za ruku. Kratičký okamžik se odhodlávaly a pak naráz vyskočily do prázdna. Dopadly tak prudce, až se obě svalily, avšak Eigon byla v mžiku zase na nohou a prchala mezi stromy. Koutkem oka ještě postřehla, jak z vozu vyskakují oba muži. Každý měl v náruči dítě. Ten první dopadl na nohy a okamžitě se zanořil mezi stromy. Koně běželi ostrým klusem, kola povozu rachotila na kamenité silnici, a tak se jakýkoli další zvuk ztratil. Nestačili ještě ani popadnout dech, a povoz se jim ztratil za zatáčkou. Nezůstalo po něm nic než oblak zvířeného prachu.

„Jste v pořádku? Kde jsou ostatní?“ Muž s dítětem v náruči jí kynul rukou, schovaný za stromem. Eigon zavrtěla hlavou. „Nevím. Neviděla jsem je. Zřejmě se rozprchli mezi stromy. Poohlédnu se po nich.“ Teprve teď ucítila, jak ji bolí kotník. Musela si ho podvrknout, když skákala dolů. I ruku si odřela, krutě ji pálila. Opatrně se odplížila ke kraji lesa a vykoukla zpoza stromu.

„Eigon?“ Antonia se potácela k ní, celá od listí a s odřenou tváří, zdálo se však, že jinak je v pořádku. „Kde jsou ostatní?“

Druhého muže s malou holčičkou našli sedět v příkopě. Chvíli trvalo, než se jim podařilo dítě ukonejšit natolik, že se pustilo jeho krku a on mohl vstát.

„Pojďte. Jistě si brzy všimnou, že jsme uprchli, a vrátí se zpátky. Musíme se odtud rychle dostat.“ Vedení se chopil starší muž. „Musíme utéct hloub do lesa. Co nejdál od cesty. Ví někdo, kde jsme?“

Eigon utrhla kus látky z šálu, který si okolo sebe ovinula, a zavazovala si jím pevně kotník. „Nemůžeme být daleko od usedlosti, kde chytili mě a Antonii,“ řekla „Vím, kde to bylo. Jela jsem tam dobrovolně.“ Ušklíbla se zpola bolestí, když plnou vahou došlápla na nohu, a zpola nad vlastní hloupostí. „Nebylo to daleko od mého domova“

„Přece je nechceš odvést tam, Eigon!“ ozvala se tiše Antonia „Bude to první místo, kde tě ten zloduch bude hledat.“

Eigon povzdechla. „Máš pravdu. Tak co budeme dělat?“

„Měli bychom se modlit,“ ozval se mladší muž, otec obou dětí, který teď oba své potomky objímal. Pohlédl na ženy. „Jmenuji se Štěpán, A tohle jsou

Maria a David.“

„A já jsem Marcellus,“ pravil starší muž a vzhlédl, neboť nad korunami stromů se rozlehlo slabé zahřmění. „Můžeš jít, Eigon? Pak tedy pojďme. Má intuice mi říká, že je nám souzeno kráčet vstříc bouři. Ta se celé odpoledne houfovala nad kopci. Povede nás pryč od města i od silnice. Hory jsou vždycky tím nejspolehlivějším místem, kde se člověk může ztratit. Budeme se modlit po cestě. Bůh nás povede.“

Eigon se sama pro sebe usmála. Nutkání prchat do kopců a hledat v nich úkryt ji nikdy zcela neopustilo. Ve snech o domově vídala líbezné svahy porostlé hlubokými lesy, místa šťastných vzpomínek. Jen obrazy z oné poslední strašlivé noci, kdy byly s matkou znásilněny a sestra s bratříčkem se ztratili v kopcích, jí vytěsnila představu lesního bezpečí z vědomí tak energicky, že se jí málem nevybavila ani teď. Pohlédla na Antonii. „Smím se o tebe opřít?“

Antonia přikývla „Za tohle všechno můžu já. A tys mi spěchala na pomoc!“

„To není tvá vina“ Eigon došlápla na zem a zamrkala bolestí. „Právě naopak. Stalo se to kvůli mně. A já jsem projevila trestuhodnou důvěřivost. Byla jsem hloupá. Ale nemluvme už o tom. Snad ještě jen…,“ Eigon rychle pohlédla na Antonii. „Co tvůj dědeček? Kde je? Než se tohle všechno seběhlo, přijel k nám Julius. Oba vás hledal.“

„Je v bezpečí. Či alespoň byl, když jsem odcházela z naší vily. I já jsem padla do léčky.“ Pokrčila rameny. „Byla jsem pošetilá.“

„Snad tě…,“ Eigon zaváhala. „Znásilnil tě?“

Antonia zavrtěla hlavou. „Vůbec nic mi neudělal. Jen pošlapal mou důstojnost.“

„Díkybohu!“

Antonia se usmála „To bylo od srdce!“

„Pravda“

„Řekla jsi díky Bohu. Ne díky bohům.“ Eigon na ni chvíli užasle hleděla „Skutečně?“

Dlouho kráčeli mlčky, kam je Marcellus vedl. Vstříc bouři a mrakům převalujícím se nad kopci. Bylo už pozdě a všichni klopýtali hlady a vyčerpáním, když se země začala konečně zvedat a oni narazili na první stavení. Stálo uprostřed zahrad a sadů a za ním se táhly lesy.

„Půjdu se podívat, jestli bych tam nemohl dětem koupit trochu chleba a kozího mléka a zjistit, kde přesně jsme,“ řekl Marcellus tiše. „Vy zůstaňte schovaní tady.“ Zastavili se nad skalnatou roklinkou, na jejímž dně zurčela po kamenech říčka Strmé svahy se spletenými kořeny stromů tvořily přirozený úkryt.

Dívali se, jak Marcellus kráčí k domu. „Je to dobrý člověk,“ ozval se Štěpán. „Všemocný Bože, ochraňuj ho.“

Maria a David se v blátivém úkrytu přitulili k sobě, příliš vysílení a vystrašení, než aby si na cokoli stěžovali. Ihned upadli do neklidného spánku. Eigon seděla u nich a tichounce jim prozpěvovala ukolébavku, kterou si pamatovala z dětství.

O něco později se Štěpán, Antonia a Eigon sesedli na břehu říčky a naslouchali konejšivému zurčení vody. „Doufám, že mu nehrozí žádné nebezpečí?“ ozvala se jako první Antonia, zachvěla se.

Štěpán pokrčil rameny. „Snad jen od našich pronásledovatelů. Kdo ví? Tenhle výbuch nenávisti vůči nám je nepochopitelný. Jako bychom to byli my, kdo zapálil město.“

„Někdo musí nést všechnu vinu,“ pravila Eigon a ovinula paže okolo kolen.

„Julius se doslechl, že i židé nás pomlouvají,“ zašeptala Antonia. „A Římané na ně dají. Předtím se o křesťany vůbec nezajímali. Mysleli si, že jsme jen další židovská sekta Pak ale Židé dostali strach z toho, kolik lidí se dává pokřtít. Obzvlášť mezi římskými chudými.“

Eigon se zachvěla „Řím je velké město. Jeden oheň nebo tucet, kdo to pozná? Ale možná to byla opravdu jen náhoda“ Povzdechla. „Marcellus říkal, že se pokusí koupit nějaké jídlo. Má tedy peníze?“

Dlouho bylo ticho. „Já ho neznám,“ ozval se nakonec Štěpán. „Když nás chytili, už ležel ve voze. Netuším, kde ho sebrali.“

„Tam ve voze to byla tvoje žena, Štěpáne?“ otázala se tiše Antonia „Je mi tak líto, že zemřela“

Štěpán přikývl a na chvíli zabořil tvář do dlaní. Pak vzhlédl. „Alespoň už je s Ježíšem.“

„A bdí nad tebou i vašimi dětmi,“ dodala tiše Eigon. Předklonila se a na okamžik mu položila dlaň na ruku. „Cítím, že je někde nablízku.“ Užasle na ni pohlédl. „Jak to víš?“ Pokrčila rameny. „Prostě to vím.“

Vtom se ozvaly kroky a všichni se polekali. Objevil se však Marcellus, na rameni nesl pytlík a přes ruku těžký plášť. „Nesu jídlo a teplo, bratři a sestry, pohleďte.“ Usedl k nim, otevřel pytlík a vytáhl z něj dva bochníčky chleba, ještě teplé z pece, džbánek mléka, kousek kozího sýra a dva koláčky. Požehnal jídlu, vzbudili děti a o vše, co přinesl, se spravedlivě podělili, zatímco bouře nad jejich hlavami sílila. Pak se vtěsnali do malé skrýše pod převislým kusem země protkaným kořeny a schoulili se pod plášť, připraveni přečkat noc.

Děti ihned znovu hned usnuly a Antonia zadřímala hned po nich. Ostatní tři seděli přitisknuti k hlinité stěně úkrytu a dívali se, jak déšť houstne.

„Myslíte, že řeka stoupne? Pokud ano, tak sedíme na špatném místě,“ ozval se Štěpán. Říčka se už málem vylévala z břehů.

Marcellus zavrtěl hlavou. „Břeh je tu příkrý a proud teče rychle. Nic se nestane. Můžeme klidně spát.“

O několik minut později už Štěpán tiše pochrupoval. Marcellus pohlédl na Eigon. „Ty jsi ještě vzhůru?“

Přikývla. „Takhle si také odpočinu,“ řekla a usadila se trochu pohodlněji. „Ty nejsi z Říma, viď?“

„Ne,“ odpověděl a zasmál se. „Ani ty, třebaže mluvíš plynule.“

„Pocházím z Británie,“ usmála se.

„A já z Efezu. Asi před deseti lety jsem tam slyšel kázat Pavla. Pokřtil mě a já jsem se stal jedním z jeho pomocníků. Před třemi léty jsem s ním přišel do Říma. Požádal mě, abych tu pokračoval v jeho díle, zatímco on bude na cestách.“

„Takže jsi v ještě větším nebezpečí než my,“ pronesla zamyšleně. Tiše se zasmál. „Nemyslím, že za těchto okolností existují různé stupně nebezpečí.“

Kousla se do rtu. „Udělal bys pro mě něco, Marcelli?“ Pozvedl obočí. „Jak co.“

„Pokřtíš mě?“

Dlouho mlčel. „Bude mi ctí,“ řekl pak. „Ani se neptáš, zda vím, co dělám?“

„Myslím, že není třeba,“ odpověděl a vztyčil se. „Pojď k vodě.“

Nechali ostatní spát a vyšli do deště. Během okamžiku byli promočení na kost. Marcellus se zasmál. „Sám Bůh tě křtí vlastní svěcenou vodou!“

S úsměvem přikývla „Měla bych vzbudit Antonii. Jistě by chtěla být u toho.“

„Však ona je.“ Ohlédl se přes rameno. „Zřejmě jsme ji probudili. Bude ti svědkem. Štěpána i jeho děti nechrne spát. Potřebují načerpat sílu k tomu, co nás čeká zítra“ Zpola zakopl a zpola sklouzl po břehu k hučícímu proudu a podal jí pomocnou ruku. Za nimi se pomalu vztyčila Antonia vlasy jí spadaly po zádech.

„Co se děje?“

„Marcellus mě pokřtí,“ odpověděla Eigon. „Pojď budeš mi svědkem.“

„Ach, Eigon! Konečně!“ zvolala Antonia radostně. „Budeš mi sestrou v Kristu!“ Sklouzla na břeh za nimi a nad úzkou roklí hlasitě zahřmělo.

Rituál trval sotva pár okamžiků. Pak se všichni tři objali a společně se pomodlili. Nakonec se rozechvělí a unavení odplížili zpět do svého skromného úkrytu, přitiskli se v mokrém oblečení jeden k druhému a hotovili se k spánku.

Eigon ještě dlouho bděla a hleděla do deště. Bouře pomalu utichala. Cítila v sobě hluboký mír. To, co učinila, neznamenalo, že zradila své bohy, nýbrž to, že vstoupila do širšího řádu věcí, do společenství lásky, něhy a síly, jež jí mělo být oporou po celý další život. Pak se v duchu pomodlila za to, aby se otec s matkou nějak dozvěděli, že je v pořádku, a aby se všichni brzy opět shledali.

Když déšť ustal a nebušil už do listí stromů, sneslo se na lesy hluboké ticho, které rušil pouze stále slabší hukot říčky. Pomalu se rozednívalo. Ze vzdálených kopců zaslechla táhlé, osamělé vytí vlka. Usmála se. Chlapec za jejími zády se pohnul. Vyvlékl se otci z náruče a beze slova se posadil vedle ní. Vztáhla ruku, objala ho kolem ramen a přivinula ho k sobě. Musel být přibližně stejně starý, jako byl její bratříček, když ho naposledy viděla. „Už je ti dobře?“ zašeptala a srdce se jí sevřelo žalem, když si uvědomila, že tohle malé dítě předešlého dne vidělo umírat svou matku.

Přikývl. „Já mám hlad.“

Usmála se. „Až se úplně rozední, zajde Marcellus zase do domu pod kopcem a přinese nám trochu toho dobrého chleba a sýra,“

„A kam půjdeme pak?“

„To nevím,“ odpověděla a snažila se zadržet slzy deroucí se jí do očí. Neměla ponětí.

* * *

Jess se zachvěla. Seděla na zemi u zdi a celé tělo ji tak bolelo, že se stěží dokázala pohnout. Pohlédla k oknu a viděla, že i zde už začíná svítat. Ztěžka se zvedla a zamířila do koupelny. Sprchají povzbudila. Hned se cítila o něco lépe. Vlezla si do postele a okamžitě usnula. Když se vzbudila, bylo už skoro deset hodin. Starostlivá paní domu jí přinesla spoustu báječného pečiva a kávu a ona, posílena dobrou snídaní, zamířila znovu do koupelny.

* * *

„Co teď, u všech bohů, budeš dělat?“ otázal se Lucius. Stál vedle Tita, který pozoroval, jak správce stájí znalecky ohmatává nohu jeho koni. Byla výrazně nateklá v kotníku. „Ona to poví otci a bude zle.“

„Nic otci nepoví, v tom je ten vtip,“ ušklíbl se Titus. „Teprve teď jsem zjistil, že její matka si nepřeje, aby někdo věděl, že jsem v ovčíně na nějakém zapadlém kopci na kraji světa měl královnu Silurů a její dceru, protože proč by na mě jinak tuhle historii už dávno někdo nevytáhl? Královna ovšem neviděla moji tvář. Jak to tak vidím, vlastně mi žádné nebezpečí nikdy nehrozilo. To je ale ironie! Tenhle příběh jako by vypadl z pera Horatiovi!“

„Takže na ni konečně zapomeneš?“ Lucius cítil, jak jej zaplavuje mohutná vlna úlevy. Při představě, že by měl opět přisluhovat v dalších Titových intrikách, se mu dělalo nevolno.

„Ani nápad! Chci ji. A dostanu ji.“

„Jak? Vždyť utekla.“

Titus se zamračil. Zjištění, že vězňové uprchli způsobem tak banálním, že jednoduše vyskočili z vozu, nedokázal jen tak strávit. Vždyť převezli celou kohortu pretoriánů! Ti si útěku křesťanů všimli teprve tehdy, když nahlédli do vozu a chtěli zajatce odvést do žaláře na Esquilinu, odkud by jejich cesta vedla rovnou do cirku na vatikánské pláni anebo do císařských zahrad, kde by posloužili jako živé pochodně.

„Její útěk byl řízením osudu,“ prohlásil Titus a drsně se zasmál. „Byla by opravdu škoda, kdyby měla skončit na hranici v císařových zahradách a já bych přišel o požitek, na který jsem se tak dlouho těšil.“ Vykročil k muži, který stále ještě prohmatával koni nohu. „Stojí za záchranu?“

Muž přikývl. „Tuhle maličkost spraví pár dnů odpočinku. Odvedu ho do stájí a nohu mu zavážu.“ Pohlédl nedůvěřivě na Tita. Muže jako on dobře znal. Praští koně palicí do hlavy jen proto, že ošetřovat jej pokládají za ztrátu času. Pohladil zpocené zvíře a nedal Titovi čas na rozmyšlenou. Vykročil a odvedl koně pryč.

Jak ji chceš najít?“ zeptal se Lucius, když kráčeli k jídelně velitelů.

Titus pokrčil rameny. „Mám takový nejasný pocit, že se sama objeví. Tuším, kde ji hledat. Cítím to v kostech. Podmažu mladého Flavia a ten mi o ní dodá nějaké zprávy. Eigon určitě pošle vzkaz rodičům. Možná bude i tak hloupá a vrátí se k nim. Něco ti povím, Lucie. Je to statečná žena. Postavila se mi.“ Usmál se. „To se mi líbilo. Ta druhá, Antonia, byla jako hadrová loutka.“

* * *

Dan se zastavil na jídlo u benzinové pumpy a na noc se ubytoval v motelu. Auto nechal stát na parkovišti mezi kamiony. Bylo to správné rozhodnutí. Cítil, že je rozrušený jako dosud nikdy, a zdálo se mu o Titovi. Sen byl tak živý, až připomínal film. Viděl neuvěřitelné podrobnosti. Tohle by děti ve škole bavilo. A v tom snu Eigon svému vězniteli uprchla. Stejně jako Jess jemu.

Ráno zaplatil účet a vyšel do jasného slunce. Když odemkl vůz, vedro, které z něj vyvanulo, jej takřka omráčilo. Do Říma to už nebylo daleko. Až tam dorazí, vrátí auto do půjčovny a pak se možná projde směrem k paláci, kde bydlí Kim, a navštíví svého přítele Jacopa. Kombinace peněz a vyhrožování se mu už jednou osvědčila. Pokud bude co zjistit, pak je Jacopo jeho mužem. Nasedl, ještě chvíli pak seděl s dvířky vozu dokořán a poťukával nohou na plyn. Nechtělo se mu ještě zavřít. V autě bylo jako v peci. Vtom se ozval mobil. Sáhl do kapsy a vytáhl ho ven.

„Ahoj, Natálie!“

„Kde, ksakru, celou dobu jsi, Dane?“ Natáliin hlas jako by se v rozpáleném autě nesl ozvěnou. „Už bůhvíjak dlouho se ti nemůžu dovolat!“

„Promiň. Byl jsem mimo město a měl jsem vybitý mobil. Děje se něco?“

„Ředitel s tebou potřebuje mluvit. Má to prý něco společného s policií.“

„Cože?“ Vypnul motor, vystoupil a zahleděl se přes parkoviště ke vzdáleným kopcům. Ruce se mu roztřásly. „Proč?“

„Nevím. Nešířil se. A kdybych se ho zeptala, stejně by mi nic neřekl, že?“

„Ne. To asi ne.“

„Chtěl, abys mu okamžitě zavolal.“

„Ví, že jsem tady?“

„Samozřejmě. Řekla jsem mu to.“

„Zatraceně!“ Dan se začal potit. „Podívej. Nemá smysl, abych mu odtud volal. Určitě to může počkat, až se vrátím, což bude za den za dva. Mohla bys Brianovi brnknout a říct mu, že se mi nemůžeš dovolat, ale že jsem ti nechal vzkaz na záznamníku, že už jedu domů? Tím získám aspoň trochu času.“

V telefonu se na chvíli rozhostilo ticho. „Co se děje, Dane. Co se stalo?“ V jejím hlase bylo znát podezření.

„Nic se neděje. Zřejmě se něco stalo ve škole. Ale ať je to jakkoliv, tady s tím nic nenadělám. A ať se propadnu, jestli si tím nechám zkazit dovolenou. Vrátím se brzy.“

„Odkdy jsi na dovolené, Dane?“ zeptala se Natálie zostra „A nemyslíš, že na dovolenou bys měl s sebou vzít rodinu? Mně jsi řekl, že tě na poslední chvíli přizvali místo někoho jiného na konferenci o vzdělávání.“

„To je pravda“ Dan tiše zaklel. „Přesně tak. A já bych odtud nerad předčasně odjížděl“ Setřel si pot z čela „Podívej, Natálie. Já už musím jít. Přichází další řečník. Zítra ti brnknu. Ano?“ Ukončil hovor a hodil mobil zpátky do kapsy. „Sakra! Sakra! Sakra!“ zaklel nahlas a chvíli nehybně stál. Opodál startoval veliký kamion a zahalil ho mračnem výfukových plynů. Takže Jess přece jen byla na policii. Vždyť věděl, že to nakonec udělá. Proto se tak snažil všechny kolem přesvědčit, že se zbláznila. Ne že by to dalo moc práce. Ona je opravdu blázen. Stačí, když začne vykládat o té své Eigon a Titovi a duších křesťanů, a policajti zavřou notebook s tím, že je jen připravuje o drahocenný čas. Ztěžka se nasunul do auta a nastartoval. Co teď? Jak se zachovat, jestli ji najde? Neudělal dobře, když Natálii přiznal, že je ještě v Itálii. To byla taktická chyba. Měl prohlásit, že už je zpátky v Anglii. Nebo ve Francii na cestě domů. Náhle zpozorněl. Ano, Rhodri a Stephanie by mu mohli dosvědčit, že už v Římě nebyl. Když je dostihl, byli přece všichni už hodný kus od Říma

Ale Natálii zase řekl, že je pořád ještě na konferenci. Sakra Zase chyba! Tohle bude muset popřít. Řekne jí, že se přeslechla. Stejně trpí utkvělou představou, že on má pletky s nějakou učitelkou ve škole. Každému řekne, že z ní mluví žárlivost. Pohlédl do zpětného zrcátka a vjel na silnici. Má tedy nanejvýš den nebo dva, aby se vypořádal s Jess. Pak zavolá Natálii a namluví jí, že je ve Švýcarsku. A vymyslí si nějakou historku, aby ji zpacifikoval. Přizná se jí, že žádná konference nebyla. Vždyť policie to hravě zjistí, takže trvat na tomhle alibi by stejně nemělo smysl. Možná Natálii i poprosí, aby odjela za ním. Vypláče se jí na rameni. A navrhne, aby přijela i s dětmi. Ne, s dětmi ne. Sama je zranitelnější. Povolnější. Menší matka tygřice. Když bude sama, získají snadněji na svou stranu. Už to tak několikrát udělal.

Teď jen musí navázat spojení s Titem. Titus mu pomůže. Bude vědět, co dělat. Kde hledat Jess. Usmál se, šlápl na plyn, zavřel okénka a pustil klimatizaci. Někdo v Římě přece musí vědět, kde je. Je-li to Kim, zjistí mu to Jacopo. V případě Carmelly je to na něm. Dostal nápad, jak na to. Bože, vždyť je to tak jednoduché! Jak jen mohl být takový hlupák?

XXV.

„Nevidím nikoho hlídat v bráně,“ ozval se tiše Marcellus. Stáli schovaní ve tmě pod starou pinií rostoucí u zdi Caratakovy vily. Brána byla otevřená a v držáku vedle dveří hořela pochodeň.

„Třeba jsou u vrátného nebo někde uvnitř,“ zašeptala Eigon. „Normálně bývá brána na noc zavřená.“

„Normálně bys byla v noci doma,“ poznamenala suše Antonia. „Tohle je hotové šílenství. Kdokoliv nás může sledovat ze sadu a kdokoliv může být i uvnitř. Říkala jsi, že člověk, který ten vzkaz přinesl, vjel rovnou dovnitř. A byl to velitel“

Eigon se kousla do rtu. „Kdyby se podařilo doručit vzkaz Aeliovi nebo Flaviovi, bylo by všechno v pořádku.“ Pohlédla na Marcella „Tebe neznají.“

„Naši nepřátelé mě však znají.“ Narovnal se. „Ale jak říkáš, jestli nic nepodnikneme, strávíme tady venku celou noc. Půjdu tam a zaklepám.“

Než stačili cokoliv namítnout, vykročil do měsíčné noci a neohroženě se vydal k bráně. Kdokoli by hlídal, mohl jej uvidět. Všichni teď tajili dech. Marcellus prošel první bránou, zastavil se a zavolal. Nikdo neodpověděl.

Eigon se kousla do rtu. „Tady něco nehraje,“ zašeptala

Štěpán jí položil ruku na rameno. „Počkej tu s dětmi. Půjdu se podívat. Mne tu taky nikdo nezná.“ Marcellus mezitím prošel předním dvorem a blížil se k hlavní bráně. Všichni se zatajeným dechem sledovali, jak zvedá ruku k bronzovému orlu, který sloužil jako klepadlo. Jeho zvuk bylo slyšet až na silnici.

„Ne, počkej,“ zadržela Štěpána Eigon. „Někdo jde.“

Brána se pootevřela. Viděli, jak Marcellus s někým mluví. Otočil se a pokynul jim.

„Všechno je v pořádku,“ zaradovala se Eigon.

„Ne, počkej. Půjdu první.“ Štěpán vystoupil ze stínu a zamířil k přední bráně, zatímco Antonia vzala děti za ruce a přitáhla je blíž k sobě.

Marcellus mu vyšel vstříc a vyměnili si pár slov. Zamávali na ostatní. „Eigon, obávám se, že tvůj otec je na tom velmi špatně,“ řekl tiše Marcellus, když se ženy s dětmi přiblížily. „Podle služebné dívky, se kterou jsem mluvil, je celý dům vzhůru nohama“

„Jdu k němu,“ vyhrkla Eigon, odstrčila je a vběhla do dovnitř.

V Caradokově ložnici hořely desítky lamp a loučí. Cerys seděla vedle manžela a držela ho za ruce. Vypadal, jako by byl v bezvědomí.

Když se Eigon zjevila ve dveřích, královna vzhlédla „Kdes byla?“ Tvář měla zvlhlou pláčem. „Pořád tě volal.“

„Odpusť, mami. Za nic nemůžu. Vysvětlím ti to později.“ Eigon přešla po špičkách k loži. V místnosti postával ještě asi tucet lidí. „Tati?“ Zdrceně pohlédla na matku. „Co se stalo? Byl na tom tak dobře, když jsem ho viděla naposledy!“

„Přišli nějací muži. Tvrdili, že ses stala křesťankou, že tě v Římě uvěznili a čeká tě smrt v aréně!“ Cerys plakala „Řekla jsem jim, že to není pravda, ale oni prohlásili, že mají důkaz, a přinesli tvůj zlatý náramek.“

Eigon si sáhla na zápěstí. Náramek tam vskutku nebyl. Ani to nezpozorovala „Ach, mami, to je mi moc líto. Antonii a mě chytili vojáci, ale utekly jsme. Vrátily jsme se, jak to jen šlo.“ Rozhlédla se po místnosti. „Zavřete někdo bránu a zastrčte závoru!“ křikla „Jak to, že je otevřeno?“

„Je otevřeno, aby se tvůj duch mohl vrátit, dítě,“ pravila Cerys, tentokrát jemně. „Slyšeli jsme, jak dole ve městě nakládají s křesťany. Stačí, že jsme přišli o Melina, ztratit vlastní dítě…,“ zavrtěla zoufale hlavou. „Neunesla jsem to. Řekla jsem tomu člověku, že to není pravda,že nejsi křesťanka a nikdy jsi jí nebyla, ale on tomu nevěřil, a to otce zlomilo.“

„Tati?“ Eigon se posadila na kraj lůžka a vzala otce za ruce. „Tati? To jsem já, Eigon. Slyšíš mě?“

Caradoc se nehýbal. Tvář měl popelavě šedou, oči zavřené.

„Tati, jsem zpátky. Vrátila jsem se, jakmile to šlo.“ Sklonila se a políbila otce na čelo. Znovu vzhlédla „Kdo byl ten muž, který ti přišel povědět, že mě uvěznili?“

Cerys pokrčila rameny. „Velitel stráže. Řekl, že považoval za svou povinnost nás o tom informovat.“

„Mluvil s tebou osobně?“

„S oběma“

„A poznala jsi ho?“ Zadívala se matce do očí.

Cerys zbledla „Ne! To byl on?“ Zdrceně pokrčila rameny. Dlouho mlčela „Nikdy jsem neviděla jeho tvář, jak jsem ho mohla poznat?“ promluvila konečně. Hlas se jí zlomil.

Eigon přikývla „Celá ta léta vyčkával.“

„A co udělal tobě?“ otázala se Cerys s úzkostí v hlase.

„Nic. Chtěl, ale dorazil jeho oddíl a on si to před tolika svědky rozmyslel.

Spokojil se tím, že dal mě a Antonii hodit do vozu k Marcellovi a Štěpánovi s jeho dětmi.“ Ukázala na své nové přátele, kteří za této dramatické situace zůstali stát skromně u dveří. „A měl pravdu. Byli jsme skutečně předurčeni pro císařské zahrady.“

Cerys propadla zoufalství.

„Pak si samozřejmě uvědomil, že mi může ještě mnohem víc ublížit tím, že přijde sem. Rozhodl se mě zničit tak, že ublíží vám.“

Cerys se na ni dlouze zahleděla. „Teď vím, že kdyby se otec nezhroutil a neztratil vědomí, byl by mu vše vypověděl. Přesně to chtěl udělat. Bylo to tak snadné. Zabít krále!“ Odmlčela se. „Ale ono to tak jednoduché nebude, že? Teď jsi tady ty. Aelie?“ zavolala „Kde jsi?“

Ozval se šouravý krok a ve dveřích se objevil správce.

„Zavřel jsi brány?“

„Ano, má paní.“

„Postarej se o tyto lidi. Jsou našimi hosty.“ S novou nadějí se jí vrátilo i odhodlání. „A vykliď pokoj.“ Rozhlédla se, jako by všechny ty sloužící a otroky viděla poprvé. „Můj pán potřebuje trochu vzduchu. Teď, když se Eigon vrátila, se mu uleví. Všechno bude zase jako dřív.“

Během krátké chvíle byla ložnice prázdná a zůstaly tu jen Eigon a Cerys. „Potřebuješ přinést nějaké léky?“ otázala se matka tiše. Eigon stále seděla a držela otce za ruku.

Eigon zavrtěla hlavou. Modlila se.

„Mám poručit, ať mu uvaří polévku?“

„Ne, mami.“ Konečně vzhlédla „Už nemohu nic udělat. Tatínek umírá. A my tu musíme být s ním. Vrací se domů.“ Smutně se na matku usmála „Měl už dlouho slabé srdce. Vždyť to víš. Cítím, že sotva bije. On už vidí zelené kopce u nás doma“

Cerys na ni hleděla závojem slz. „Ne!“ zašeptala

„Jeho čas se už brzy naplní.“ Eigon kousek poposedla a udělala matce místo. „Pojď. Vezmi ho za ruku. Ať ví, že jsme tu obě s ním.“

„Vždyť mu bylo líp!“ zalkala Cerys.

„Já vím. Možná to bylo poslední vzepětí jeho sil.“ Předklonila se a znovu políbila otce na čelo.

Když dodýchal, ještě dlouho seděly a mlčely. Pak Eigon konečně prolomila ticho modlitbou. „Pane Ježíši. Můj otec tě nikdy nepoznal, ale požehnej mu, prosím, a bdi nad ním v zemi věčně mladých.“

Cerys vzhlédla „Tak je to tedy pravda!“ Prudce vstala „Jak se opovažuješ modlit se nad tělem svého otce k cizímu bohu? Když ten chlap tvrdil, že jsi křesťanka, nevěřila jsem mu. Ach, však jsem dlouho věděla, co jsou Antonia a její rodina zač! Tvůj otec to taky věděl, ale tvrdil, že to nevadí. Říkával, že křesťané jsou dobří lidé. Ale oni nejsou. Zničili město. Zničili mou rodinu. A teď zničili i mého milovaného! Tys ho zničila!“

„Mami! Prosím tě! Nikdo ho nezničil.“

Při těch slovech pomyslela na Titovy oči. Byl tu. V tomto pokoji. Zničil otcovu lásku k ní, jeho víru v ni, jeho poslední oázu míru a naděje. Zničil vše, co jí bylo drahé, a tím zničil i ji.

„Odejdi z této místnosti!“ Cerys se s pláčem vrhla na tělo svého muže. „Jdi pryč! Ztratila jsi mi Toga a Gwladys! A teď jsi mě připravila o Caradoka! Jdi si k těm svým křesťanským přátelům. Vypadni z tohoto domu. Už to není tvůj domov. Nechci tě už nikdy vidět!“

Dveře za nimi se tiše otevřely, „Eigon?“ Byl to Marcellus.

Eigon neměla zdání, kolik toho vyslechl. Nešťastně se k němu otočila. „Je mrtvý.“

„To je mi moc líto, drahá.“ Přešel pokojem a pohlédl na zesnulého krále i zoufalou ženu objímající jeho tělo. Pak se naklonil k Eigon. „Omlouvám se, že ruším, ale jeden z vašich otroků mi pověděl cosi znepokojivého. O synovi vašeho správce. Flavius se jmenuje, že? Prý si vzal od pretoriánského velitele peníze, a když jsme přišli, vyklouzl z domu, ještě než se zavřely brány. Ten otrok se domnívá, že tomu muži šel oznámit tvůj příchod.“

Eigon se zoufale obrátila k matce. „Mami, slyšela jsi to?“

„Jdi!“ Cerys ani nevzhlédla „Jen jdi. A už se nevracej!“

Marcellus ji vzal jemně kolem ramen. „Mrzí mě, že jsme do tohoto domu přinesli tolik zoufalství.“

Eigon sevřela rty. Vztáhla ruku k otcovu tělu, avšak rozmyslela si to a odstoupila od lůžka „Musíme pryč, dokud je čas, abychom sem nevnesli ještě víc neštěstí,“ řekla co nejodhodlaněji. „Kde jsou ostatní?“

„Ten otrok, Silas, je odvedl do stájí.“

Následovala ho ke dveřím. Tam se zastavila a smutně se ohlédla přes rameno k lůžku. „Sbohem, maminko. Miluji tě.“ Zdálo se, že ji Cerys vůbec neslyšela

* * *

Jeli celou noc, každý z mužů s dítětem v sedle před sebou. Marcellus řekl, že ví o místě, kde budou v bezpečí, a když se rozednilo, byli opět ve volné, divoké krajině, avšak tentokrát je zřejmě nikdo nepronásledoval. Eigon ještě před odjezdem v rychlosti zaběhla do svého pokoje a vzala čisté oblečení pro sebe a Antonii i pláště pro děti a Silas jim v rychlosti připravil košíky s jídlem, které jim přivázal k sedlům. Doprovodil je na Via Flaminia a tam se všichni zastavili.

„Chceš se vrátit?“ zeptala se ho Eigon. „Byl bys tam ve větším bezpečí.“

Zavrtěl hlavou. „Když dovolíš, půjdu s tebou, má paní.“ Pohlédl na Marcela,k němuž vzhlížel s až posvátnou bázní. „Prosím!“

„Ale nám hrozí na každém kroku nebezpečí,“ namítla Eigon.

Přikývl. „Mohu vám pomoci. Jsem silný a znám okolní krajinu. Neměl jsem tě opouštět tam v té zpustlé vile, paní. Chtěl bych svou chybu napravit.“

„Pak tedy pojď s námi, hochu,“ vložil se do hovoru Marcellus a položil mu ruku na rameno. „Rádi tě vezmeme s sebou.“

Místo, které hledali, byla polorozbořená vesnice. Když přijeli, zabydlovalo se tam už několik křesťanských rodin, které uprchly před hrůzami ve městě. Marcellus se s některými příchozími znal, a tak je všichni ihned uvítali. Antonia a Eigon se ubytovaly v jedné z pobořených chýší, v kamenné komůrce se dvěma slamníky.

„Tvoje matka to tak nemyslela,“ utěšovala Eigon Antonia a vzala přítelkyni láskyplně kolem ramen. Bylo to od jejich odjezdu z vily poprvé, co si spolu mohly promluvit o samotě. „Byla zoufalá. Vždycky tě milovala.“

Eigon smutně zavrtěla hlavou. „Myslím, že vždycky ne. Přičítala mi vinu za smrt bratra a sestry.“

Antonia nesouhlasila „Často v afektu vyřkneme slova, která nás později mrzí. Byla zdrcená. Modleme se za ni.“

„Ne,“ řekla Eigon. „Ona by to nechtěla vždycky byla věrná našim britským bohům.“

„Přesto se za ni můžeme pomodlit. A můžeme se modlit i za dědečka a za Julia“ Antonia se kousla do rtu. „Tolik jsem doufala, že tu budou.“ Eigon přikývla. „Já také,“ přiznala se. „Myslíš, že jsou v pořádku?“

„Víme, že se jim podařilo dostat se z Říma. A Julius se pak jistě postaral, aby byl dědeček v bezpečí.“ Eigon si povzdechla. Co když už Julia nikdy neuvidí? Co když ho chytili? A zabili? Jeho tvář vídala ve snech. Neustále na něj myslela Na jeho laskavé oči, na jeho silné paže, na jeho veselý smích. On by se určitě dovedl postarat o jejich bezpečí. Nepřipustil by, aby se jí stalo něco zlého.

Ti, kdo s sebou přinesli jídlo, se o ně toho večera podělili s ostatními. Ženy je uchystaly, zatímco muži spravovali přístřešky. Pak se všichni posadili, aby společně pojedli. Marcellus vstal a požehnal jídlu. Eigon si teprve teď začínala uvědomovat, jak vysoko stojí v hierarchii rodící se pospolitosti. Když dojedli, znovu povstal a přelétl zrakem unavenou, vystrašenou skupinku lidí.

„Přátelé, všichni jsme ztratili někoho, koho jsme milovali. Všichni jsme museli prchat, abychom si zachránili život. Nevíme, proč na nás Bůh seslal takovou pohromu a proč se proti nám císař obrátil, avšak jsem si jist, že příčina existuje. Bůh tak možná podrobuje zkoušce naše odhodlání. Dnes v noci si odpočineme a zítra se rozhodneme, co dělat a kam dál jít. Buďme silní.“ Usmál se na všechny. „Bůh vám požehnej, mé děti. Spěte dobře.“

Antonia si s tichým povzdechem sundala sandály a obě mladé ženy se uložily na svá provizorní lůžka. „Mám nohy jako v ohni,“ ozvala se Antonia. „Provazy, kterými mě ten hrubec spoutal, mi do krve rozedřely kůži.“

Eigon se sklonila, aby se podívala i ji samotnou ještě stále bolel kotník, avšak nevšímala si toho. „Nemáme tu vodu a moje léky zůstaly v kabele tam v té místnosti, kde nás Titus svázal. Jednoho dne mu dám vypálit oči za to, co nám provedl a co udělal mé matce a otci.“

Antonia se unaveně pousmála „Takové věci bychom neměli říkat. Ježíš nám přikazuje, abychom své nepřátele milovali“

„Zřejmě nepotkal nikoho takového, jako je Titus Marcus Olivinus,“ odsekla Eigon. Jemnými prsty strhla Antonii kus sukně přilepený k zakrvácenému kotníku. Antonia sebou škubla bolestí.

„Dokázala bys zase zhotovit nějaké léky? Všude venku tu rostou nějaké byliny. Spousta našich spolubratří vypadá, že by tvou péči potřebovali.“

„Zítra se poohlédnu. Jsem si jistá, že něco najdu.“

„Proč myslíš, že je tahle osada opuštěná?“ ozvala se Antonia po chvíli. Ještě si urovnávala slamník pod sebou.

Eigon se chvíli mlčky rozhlížela. Pak se náhle zachvěla. „Byla tu nemoc. Nemoc a strach. Copak to necítíš?“

Antonia na ni zaraženě pohlédla „Zase vidíš duchy?“

„Promiň. Vždycky jsem je viděla. To je něco, v čem se lidé u nás doma opravdu vyznají. Pro nás mrtví nejsou vůbec mrtví.“

„Ani pro nás,“ opáčila Antonia dotčeně. „Avšak křesťané věří, že odcházejí do nebe. Nezdržují se kdesi v temných koutech.“

„Tihle lidé nebyli křesťané,“ pronesla Eigon pomalu, ulehla na slamník a přikryla se pláštěm. „Nevěřili vůbec v žádné bohy. Mysleli si, že je bohové opustili.“

„Možná bychom se měli všichni modlit za jejich duše. Myslíš, že by jim to pomohlo?“

Eigon se usmála „Přineslo by jim to klid,“ odpověděla a bůhví proč věděla, že to je pravda

Antonia brzy nato usnula i Eigon konečně zavřela oči.

O něco později je ale znovu otevřela a zahleděla se do tmy. Srdce jí bušilo úzkostí. Posadila se a opřela se zády o studené kameny zdi. Cosi ji vzbudilo. Hledal ji Titus. Horečně přemýšlel, kam jen mohla odejít, a její útěk jej tak rozzuřil, že ten hněv takřka fyzicky cítila. Zoufale se snažila na něho nemyslet. Co by jí asi poradil Melinus? Pokoušela se chladně uvažovat. Druid by na svou ochranu vzýval bohy. Avšak její staří bohové by k ní jako ke křesťance nepřišli a Ježíše jistě nešlo vzývat na pomoc proti Římanovi, který zase věřil ve své vlastní bohy. Anebo by to šlo? Snažila se vybavit si slova modlitby, kterou je učil Petr. Jeden její verš jí vždycky přinášel útěchu. A ochraňuj nás od zlého. Titus Marcus Olivinus byl ten nejvíce zlý člověk, jakého kdy v životě potkala. Zachvěla se a zacpala si uši.

Zadřímala pak se opět probudila. Hlasy, které zaslechla, byly silnější a ke své velké úlevě si uvědomila, že jsou skutečné. Venku spolu tiše a naléhavě rozprávěli nějací muži. Vstala, přehodila si plášť přes ramena a vyšla před chatrč.

U ohně se choulilo několik postav. Kdosi se sehnul a vhodil do ohně poleno. Vyšlehl plamen a v jeho záři uviděla tváře mužů. Byly znavené a plné úzkosti.

„Co se stalo?“ Zeptala se a přisedla si k nim v předranní tmě.

Marcellus usedl na kus klády, kterou přinesli na otop, a promnul si tvář. „Špatné zprávy,“ řekl. „Chytili Felicia Marina Publia a jeho vnuka Julia“

„Ne!“ Eigon na něj hleděla s rostoucí úzkostí. „Ach Bože, ne!“

Jeden z mužů přikývl. „Obávám se, že ano.“ Neznala ho, musel přijít během noci, když už ostatní ulehli. Teď se, zaprášený a vyčerpaný, posadil vedle Marcella „Do vily, kde jsme se ukrývali, přišla pretoriánská garda věděli přesně, koho hledají. Nikdo neměl šanci. Většinu přítomných nemilosrdně povraždili a pouze Felicia a Julia odvedli v řetězech.“

„Takže teď jsou už pravděpodobně mrtví.“ Marcellus upřeně hleděl do ohně. Ramena měl svěšená.

„Ještě ne. Jsou určeni pro Neronovy hry v cirku. Říká se, že v Římě a jeho okolí už skoro žádní křesťané nejsou, když jich tolik upálili v císařských zahradách. Uvázali je, dokonce i děti, na hranice napuštěné smůlou a…“

„My víme,“ přerušil ho Marcellus. „Co se stalo s Petrem?“

„Je v bezpečí. Ukrývá se ještě s několika dalšími.“

„A kdy jsou… ty hry, kde by naši přátelé měli posloužit k pobavení?“ otázal se zastřeným hlasem Marcellus.

Nový příchozí nevěděl. „Odvedli je do Mamertinských kobek. Nero prý chce nadchnout lid další podívanou,“ hovořil muž sklíčeně. „Možná ještě pár dnů počká, až bude mít dost obětí. Také jsem slyšel, že lvi už jsou přežraní,“ dodal hořce. „Budou je muset zase nechat vyhladovět.“

Eigon polykala slzy. Zatínala pěsti, až jí z dlaní vytryskla krev. Planoucíma očima hleděla z jednoho muže na druhého. „Ale my bychom je přece měli zachránit! Vždyť to nějak musí jít, ne?“ Cítila, jak se v ní vzmáhá panika

Muži se k ní otočili. Marcellus vstal, přistoupil k ní a vzal ji kolem ramen. „Julius a jeho dědeček jsou římští občané. Mučit občany Říma zakazuje zákon. Nemohou je předhodit šelmám.“

Druhý muž na něj soucitně pohlédl. „Dochází k častým omylům. Lidé, které přivlékají do arény, mohou křičet, jak chtějí, že jsou římští občané. Většinou to také dělají. V řevu davů je ale nikdo neslyší. A když se na ten omyl přijde, je už pozdě. Stát pak přislíbí rodině, že jí vyplatí náhradu, ale to se ještě nikdy nestalo/’

Na chvíli zavládlo ticho. Marcellus si odkašlal, „Existuje-li způsob, jak je z těch kobek dostat, slibuji, že se o to pokusíme. Jsou však hluboko pod zemí, za mřížemi a ve dne v noci střeženi.“ Odvedl Eigon ke kládě a ona se posadila k ohni. Mimo dosah tepla a světla od ohně byla vesnice temná. Nikdo jiný se nevzbudil. Kdesi uprostřed lesa zahoukala sova. „Modleme se, aby nás Bůh vedl. Musí existovat cesta“

Eigon se zhluboka nadechla „Existuje.“

Ostatní na ni překvapeně pohlédli. „Máš na mysli něco určitého, viď?“ otázal se Marcellus.

„Znám muže, který je zajal. Téměř jistě je to velitel pretoriánské gardy Titus Marcus Olivinus. Tentýž muž chytil i Antonii a mě.“ Snažila se mluvit klidně. „On a já…“ Na okamžik se odmlčela „Mezi námi už dlouho existuje spor. Dal by nevím co za to, aby mě znovu polapil.“ Obrátila se na Marcella „Když tenkrát přijel vůz, ve kterém vás přivezli, a nás hodili dovnitř, chystal se zrovna ten spor jednou provždy uzavřít, což by zchladilo jeho zápal v honbě křesťanů. Tenhle člověk ví, že Felicius i Julius jsou mí přátelé. Ví, že mou přítelkyní je Antonia. Náš spor se týká jedné události, která se stala před mnoha lety v Británii, když byl můj otec poražen v bitvě.“ Ztišila hlas a muži se k ní museli naklonit, aby ji slyšeli. „On se bojí, že vyzradím něco, čeho se tehdy dopustil a za co se trestá smrtí. Znásilnil tenkrát mou matku, královnu. A znásilnil i mě. Byla jsem ještě dítě.“ Znovu zaťala ruce v pěst a na okamžik se odmlčela „Nikdy jsem to nikomu neřekla, protože matka nechtěla, aby se to otec dozvěděl. Takovou pohanu by nesnesl. Teď je však mrtvý.“ Stiskla rty, aby skryla žal, a pak se zhluboka nadechla, muži mlčeli. „Myslím, že pro Tita jsem dost důležitá, aby byl ochoten vyjednávat. Navrhuji, abyste mě vyměnili za Felicia a Julia“

Opět nadlouho zavládlo ticho rušené jen praskotem ohně. Nakonec se pohnul Marcellus. Vstal, ztěžka před ní poklekl, vzal její ruce do svých a políbil je. „Tolik je miluješ, že jsi ochotna za ně položit život? Buď požehnána, mé dítě. Tvá statečnost nemá obdoby. Ale my ti něco takového nemůžeme dovolit.“ Pohlédl na ostatní a všichni vážně přikývli. „Před tváří boží je každý život vzácný a já věřím, že Bůh od tebe nechce, abys zemřela za někoho jiného.“

Chvíli na něj zaraženě hleděla „Já ale musím něco podniknout!“ Zadržela slzy deroucí se jí do očí. Horečně přemýšlela „Mám ještě další nápad. Mohli bychom předstírat, že se mě chystáte vyměnit. Třeba by to Tita zaujalo a dal by se přesvědčit, aby Felicia a Julia někam přivedl.“

„To je dobrý nápad, Marcelli,“ ozval se tiše Štěpán. Ve tmě mezi ostatními si ho ani nevšimla „Tahle mladá žena je skvělý stratég, pravá dcera velkého krále válečníka.“ Usmál se na ni. „Jestliže onen muž tak dychtí ji dopadnout, možná nebude za všech okolností uvažovat chladnokrevně. Mohli bychom si dát podmínku, že přijede bez ozbrojeného doprovodu. A on by s tím mohl souhlasit.“

„Ne. Podvedl by nás a schoval by někde celé vojsko,“ prohlásila rázně Eigon. „Není to čestný člověk.“

„To nejsme ani my, jde-li nám o krk,“ pronesl Marcellus chmurně. „Za zkoušku to ale stojí. Jak se s ním můžeme spojit?“

„Pošleme za ním posla. Musí to být ten nejstatečnější z nás,“ pronesl Štěpán vážně. „Navrhuji, abychom losovali. Nechť rozhodne Bůh.“

* * *

Dan zazvonil na Carmellin domovní zvonek a čekal, až se ozve hlas v mluvítku. K jeho překvapení se rovnou rozezněl bzučák. Ani se nemusel představit. Opřel se do dveří a ty povolily. Usmál se, v paláci předtím takové štěstí neměl. Jacopo byl opilý pod obraz, a když z něj konečně dostal kloudné slovo, dozvěděl se, že signora Kim uzamkla byt a odjela na zbytek léta s přáteli k jezerům.

Dan vyběhl po schodech nahoru a našel dveře Carmellina bytu pootevřené. Opatrně nakoukl a uznale zavětřil. Česnek a nějaká omáčka k masu. Očividně čekala hosty.

„Enrico?“ zaslechl z kuchyně její hlas. „Ciao, carissima nalij si skleničku a mně taky přines. Už jsem skoro hotová!“

Dan se zaradoval. Bohové jsou na jeho straně. Vešel do obývacího pokoje a rozhlédl se. Na stolku uviděl čerstvé květiny a láhev barola se dvěma skleničkami. Vedle ležel Carmellin mobil. Bylo to tak snadné! Ani nemusel vyhrožovat. Sebral přístroj, poslal vzdušný polibek směrem ke kuchyni, vyplížil se zpátky z bytu a přivřel za sebou dveře. Všechno ostatní zůstalo netknuté.

Seběhl po schodech a vyřítil se na ulici právě ve chvíli, kdy opodál zastavilo auto, pomalu zacouvalo na volné místo u chodníku a vystoupil elegantní šedovlasý muž. Dan přešel přes ulici a ohlédl se. Carmella se jistě podiví, že Enrico přichází podruhé. Byl zvědav, jak dlouho jí potrvá, než začne postrádat mobil.

* * *

Seznam volaných čísel na Carmellině mobilu se ukázal jako zlatý důl. Hned páté číslo, na které zavolal, byl pensione. Dívka, která zvedla telefon, mu sdělila, že u nich opravdu bydlí jakási Angličanka, a snad se i jmenuje Jess, ale v knize hostů není zapsaná. Mluvila velmi neurčitě. Takřka prostoduše. Dan se pousmál. Od baru, kde seděl nad sklenkou chianti classico a odkud volal, bylo to místo vzdálené jen asi půl hodiny chůze. Ještě nějakou chvíli brouzdal v Carmellině mobilu. Ještě se nerozhodl, co dál. Věděl jen, že další selhání si už nemůže dovolit.

Objednal si novou sklenku vína a začal pročítat Carmelliny nevymazané zprávy. Starý Enrico byl podle všeho její oddaný ctitel. Měl také zřejmě manželku, o níž Carmella věděla a kterou oba brali na vědomí. Jak civilizované! Jak velmi římské! Tak jiné než bouřlivé události, do nichž se zapletl on. Dopil víno a chystal se k odchodu. Přišel čas Vyhledat pensione a podívat se, jak se dostat dovnitř či kde se v případě potřeby ukrýt. Cestou ke dveřím restaurace se krátce ohlédl přes rameno, jestli se někdo nedívá, a vhodil mobil do mosazného obalu na květináč s velikou aspidistrou, který stál u vchodu. Teprve když vyšel na ulici, napadlo jej, že měl možná setřít otisky svých prstů.

Několik minut postál na rohu ulice. Staré domy jako by podřimovaly v horkém vzduchu. Vstupní dveře Jessina penzionu byly dokořán. Copak přes poledne každý v Římě nechává takhle otevřeno? Rychle přistoupil ke vchodu a zaklepal.

Nevelká hala byla elegantně zařízená. Byly tu afgánské koberce a krásné starožitnosti. „Signora? Haló!“ Vešel.

Schodiště, záplava vyřezávaných madel a kroucených barokních sloupků, vedlo do chladného středu domu, kde vládl stín. Všude bylo pusto.

Nahoře nad schody našel dvoje dveře. Ani jedny nebyly zamčené. Nedůvěřivě se rozhlédl. Sáhl na první kliku a otevřel. Pokoj byl čistý a vzorně uklizený. Nikdo v něm nebyl. Přešel ke druhým dveřím a tiše zaklepal. Chvíli poslouchal. Nikdo. Opatrně vzal za kliku a stiskl. Ani tady nikdo nebyl. Na zemi poblíž dveří ležel kožený ruksak, na toaletním stolku hřeben a kartáč. Poznal svetřík přehozený přes opěradlo židle. Vešel a tiše za sebou zavřel. Okenice v místnosti byly zavřené. Přešel k oknu a otevřel je. Do tváře mu zavanul horký vzduch. Bylo odtud vidět do úzkého průchodu mezi domy a na střechy pokryté červenými, tu a tam rozbitými hliněnými taškami. Zahlédl i vrcholky několika stromů. Jedinými živými tvory tu byli holubi. Zavřel opět okenice a otočil se zpět do místnosti. Bude to jednoduché. Teď už zbývá jen počkat, až se Jess vrátí.

XXVI.

Eigon z Jess vysála všechnu energii, kterou měla. Bolela ji hlava a celé její tělo volalo po odpočinku. Když pak na dveře zaklepala mladá uklizečka a chtěla v pokoji vyluxovat, využila Jess příležitosti a rozhodla se vyjít si na chvíli ven. V Římě ještě existovala místa, která potřebovala vidět místa, jimiž kráčely dějiny. Místa, po nichž chodila Eigon. Dan byl téměř jistě na cestě za Rhodrim a Stephanii kdesi uprostřed Evropy a ona úspěšně odrazila Titův pokus vetřít se jí do hlavy. Cítila se proto bezpečně a byla si jista, že v tomto hotýlku ji nikdo nenajde.

Pomalým krokem zamířila k řece. Proplétala se mezi zástupy turistů mířících k Vatikánu. Neronův cirk, dějiště Melinovy smrti, musel být někde v těchto místech, pod Mons Vaticanus. „Vlevo naproti kostelu,“ četla ve svém průvodci. Usmála se a pohlédla na baziliku svatého Petra před sebou. Zde, hluboko pod obrovským dómem, se podle tradice nacházela hrobka svatého Petra Obelisk tyčící se uprostřed Piazzy San Pietro, který do Říma v roce 36 n. 1. přivezl císař Caligula, stával dlouhá léta ve středu cirku na místě, kde svatý Petr zemřel. Téměř přesně tam se nyní nacházela ona. Ten sloup tu stojí už skoro dva tisíce let, pomyslela si. Viděl lvy trhající na kusy takzvané nepřátele Říma, slyšel je křičet, viděl, jak se jejich krev vsakuje do písku arény i jak otroci v cirku písek vymetají a připravují jej pro další podívanou. Ten obelisk shlížel i na starcovo ukřižování a byl svědkem vzestupu a slávy víry, kterou Petr tolik miloval. Opodál vyrostl největší chrám křesťanstva, nad nímž Michelangelo vztyčil svou kupoli, vedle ní veškeré lidské hemžení odehrávající se dole vypadá jako v drobnohledu. Pomalu se odvrátila. Netoužila vstoupit do chrámu. Teď nebyl čas obdivovat architekturu a umění, ani si připomínat církev bojovnou a vítěznou. Ta proměna jí nešla do hlavy. Inkvizice. Náboženský fanatismus. Politika. Závratné bohatství. Církev svatého Petra, jehož vídala ve svých snech a slyšela jej mluvit, který znal osobně Krista a byl jeho skálou, tato církev, jež byla i církví Marcella a Eigon, byla skromným společenstvím malých skupinek lidí, kteří se scházeli v soukromí svých domovů k horoucím modlitbám a slavnostnímu žehnání chleba a vína. Nestavěli žádné kostely, dosud ne. Jejich chrámem byla láska, lidé a víra.

Zamyšleně zamířila nazpět k Tiberu. Ještě jedno místo chtěla vidět. Mamertinské kobky, kam byli uvrženi Julius a jeho dědeček a kde později, jak věděla ze svého průvodce, byl vězněn i sám svatý Petr. To místo dosud existovalo a bylo možné je navštívit. Nacházelo se pod starým kostelem u paty Kapitolu. Aby se tam dostala, musela projít kolem svého penzionu a odtud zamířit k fóru. Když míjela důvěrný známý vchod, na okamžik se zastavila a zaváhala. Byla unavená a toužila vrátit se do svého klidného, bezpečného útočiště. Na druhou stranu ale chtěla na vlastní oči spatřit místo, kde byl vězněn Julius. O pár vteřin později už přecházela ulici a mířila ke Campidogliu.

Vchod do kostela, pod nímž se vězení nacházelo, stál u paty dlouhého schodiště. Po krátkém zaváhání se Jess postavila do krátké fronty. Zdálo se, že uvaděči vpouští návštěvníky dovnitř jen v malých skupinkách, a když si konečně ve tmě po hmatu klestila cestu dolů po strmých a úzkých kamenných schodech, uvědomila si proč. Všechny prostory tu byly stísněné, s nízkými stropy, klaustrofobické. Na okamžik málem podlehla nutkání odtud utéct. Cítila mrazení v zádech. Obcházel ji strach. Silou vůle se přinutila ke klidu a vešla do klenutého prostoru. Lidé, kteří sem vstoupili s ní, se nahrnuli kolem průvodce. Ten cosi drmolil rychlou italštinou a ona se téměř okamžitě vzdala jakékoli snahy mu porozumět. Dírou ve stropě sem dopadalo slabé světlo. Tou dírou, jak se uvádělo v průvodci, sem bývali spouštěni vězni. Nebylo tu tedy žádné schodiště. U protější stěny stál malý oltář a u jeho paty zela další díra v podlaze, v níž se leskla voda. Musel to být pramen, který tu vytryskl, aby mohl svatý Petr noc před popravou pokřtít své strážce. Jak se ukázalo, skupinka turistů byli spíše poutníci. Stáli tu teď se skloněnými hlavami a odříkávali společnou modlitbu. Pak se jeden po druhém obraceli k východu a vystupovali po schodech zpátky nahoru. Jess na kratičký okamžik v temném žaláři osaměla. Prostor byl pojednou plný vzpomínek a reminiscencí. Pak zaslechla, jak sem začíná sestupovat další skupinka návštěvníků, a rychle zamířila ke schodům, pojednou přímo posedlá touhou dostat se ven, na čerstvý vzduch a do žáru pálícího slunce. Dolehly na ni smutek a jakási posvátná bázeň. Uvědomila si, že uprostřed těch dramatických událostí, strhujících je do širokých vírů dějin, nemohli Eigon a Julius ani v nejmenším tušit, jak dalekosáhlé důsledky bude mít vše, co právě prožívají.

* * *

Hotýlek byl zcela opuštěný, když do něj vstoupila. Cestou si koupila nějaké pečivo a láhev balené vody. Unavená vyšla nahoru do svého pokoje a zavřela za sebou dveře. Papírovou tašku položila na stůl, kabelku odhodila na postel a zamířila rovnou do koupelničky opláchnout si studenou vodou zaprášenou tvář.

Když vyšla, stál v místnosti Dan a opíral se o dveře. V ruce pohupoval klíčem. „Buongorno, Jess. Užila sis příjemný den?“

Na okamžik zavřela oči. Lekla se tak, že v první chvíli nebyla mocna slova.

Usmál se. „Moc pěkný pokoj. Útulný a pohodlný. Když jsem tě slyšel vycházet po schodech, napadlo mě, že se schovám do skříně a počkám, až si uděláš pohodlí…“

„Jak jsi mě našel?“ Posadila se na kraj židle u stolku. Cítila, že se jí začínají podlamovat nohy. „To Titus?“

„Ne! Tentokrát žádný Titus! Něco mnohem prozaičtějšího. Ukradl jsem Carmelle mobil. Volal jsem na všechna čísla, kam v poslední době volala ona, až jsem narazil na holčinu tady v recepci, a ta mi řekla, že tu bydlíš.“

„A když jsi teď tady, co chceš dělat?“

Ještě stále se opíral o dveře. Přenesl váhu z nohy na nohu, aby se mu stálo pohodlněji. „To je ten problém. Nejsem si jist. Čekám na instrukce.“

„Instrukce?“ užasla. Přikývl. „Titus ode mě chce pořád víc.“

„Ty přece nejsi Titus,“ pronesla ostře. „Jsi v podstatě hodný člověk, učitel s velkou budoucností. Jestli o ni přijdeš, nebude to moje vina“

Zavrtěl hlavou. „V tom je taky háček. Mluvil jsem s Natálií. Zdá se, že mě hledá policie. Proč asi myslíš, že mě hledá?“

Pokrčila rameny. „Já jsem jim nic neřekla, už jsem ti to jednou povídala. Nic jsem neohlásila. Jestli šel někdo na policii, musel to být Will, a ty dobře víš proč.“

„Ach ano, Will, ale je tu i Stephanie, Kim a Carmella“ Počítal na prstech. „A samozřejmě ten světoběžácký Velšan. Máš spoustu přátel.“ Viděl, jak se kousla do rtu a andělsky se na ni usmál. „Ano, a žádný z nich tu není. Carmella se bude celé odpoledne věnovat svému Enrikovi, Rhodri a Stephanie jsou bůhví kde v západní Evropě a Kim zamkla palác a odjela s přáteli k jezerům. Jen Will zůstává neznámou veličinou, ale jak je vidět, tady není.“

„Ale je na cestě,“ řekla okamžitě bez přemýšlení.

Rysy v tváři mu ztvrdly. „O to je tedy moje záležitost naléhavější.“

„Ne, není, Dane. Znamená to jen, že by ses měl sebrat a jít. Dřív, než přijde Will. Jdi a my zapomeneme, že jsi tu byl.“ Usmála se na něj prosebně. „Buď tak laskav. Vždyť ty už mi přece nechceš nijak ublížit. Nejsi Titus. Titus byl zvrhlý zmetek!“

„To byl,“ souhlasil Dan. „Ale problém je v tom, že se mi usídlil v hlavě. Vím, že jsem o tobě rozšiřoval, že jsi blázen, což je možná pravda, ale já se tak trochu obávám, že jsem blázen i já.“ Zamyšleně povzdechl. „Tebe jenom straší duch, Jess. Se mnou je to mnohem horší. Je to zvláštní pocit, mít v sobě někoho, kdo řídí tvoje myšlenky i jednání. Je to divné. Když jsem se s tebou tehdy po diskotéce miloval, byl to spíš jen takový žertík. Podstrčit ti něco, po čem usneš. A donutit povýšenou slečnu Kendalovou, která se na mne pomalu ani nepodívá, aby se na moje přání chovala jako děvka. Bylo to nádherné. Ale nestálo by to za to, abych kvůli tomu přišel o práci. Když jsi mi řekla, že víš, že jsem to byl já, a tím ohrozila mou existenci, věděl jsem okamžitě, že musím něco udělat. Vztek, který mě tehdy popadl, byl až neskutečný. Právě ten možná přivábil Tita. Ta energie mu byla sympatická. Hned si uvědomil, že jsme spřízněné duše.“

Jess cítila, že se začíná třást.

„Dane, prosím tě, postav se mu.“

Dan se usmál. „Proč? Je to fantastický pocit!“

„Vidíš ho?“ zeptala se. Věděla, že ho musí nějak zaujmout, přimět ho se rozhovořit o sobě, a nakonec ho umluvit. Jako se to dělá ve škole se špatně prospívajícím dítětem. V klidu vést rozhovor tak, aby se postupně vrátil do racionálních kolejí. „Popiš ho. Chci vědět, jestli je to tentýž Titus, kterého vídám já.“

Odmlčel se. V té chvíli ho už viděl před sebou. „Vysoký. Tmavý. Římský nos. Hezký. Na paži má tetování. Prostě člověk, jakého by člověk obsadil do filmu, být režisérem. Těkavé zlatohnědé oči.“ Zamyslel se a zmlkl. „Musím připustit, že bych ho nechtěl mít za svého velícího důstojníka“ Náhle upřel pozornost na ni. „Vypadal stejně?“

Jess přikývla „A Eigon?“

„Tmavé vlasy, bledá pleť. Sklon k pihám. Nádherné šedé oči. Krásná postava, nádherná. Ne jako ty!“

„Díky!“

„Myslel jsem, že nevypadá jako ty.“ Opět se pohnul a znovu se opřel o dveře. Začíná být unavený, pomyslela si Jess. To je dobře. „Víš, jak to všechno dopadlo?“ zeptala se. „Ne. Ty ano?“

„Ne. Ale vím, kde je Eigon teď. Kde by ji Titus mohl najít.“

„Kde?“

„Jsou schovaní v kopcích v jedné opuštěné vísce.“ Usmála se. „Očividně přežila spousta křesťanů, kteří pak šířili slovo boží na zemi.“

„Mohl bych mu povědět, kde je.“ Přivřel oči. „Naslouchá mi.“

„Opravdu?“ Napadlo ji, že by ho takto mohla vylákat z pokoje na ulici, kde by mu mohla snadno uniknout a zbavit se ho. „Mohla bych tě tam odvést,“ nadhodila opatrně a jakoby zdráhavě.

„Co mají v plánu?“ zeptal se pojednou ostře. „Mluv!“

„Debatují o tom, co budou dělat.“

„Nemohou doufat, že se jim podaří zajatce zachránit,“ pronesl výsměšně. „To je nemožné. Viděla jsi ten žalář?“

Jess se zachvěla. On ví, co se odehrává v jejím příběhu! Je jeho součástí. Nazírá jej očima někoho jiného. „Ano. Dnes jsem byla v Mamertinských kobkách,“ odpověděla co nejklidněji. „Tam strávil své poslední dny i svatý Petr. Později na tom místě vyrostl kostel.“ Je to absurdní, pomyslela si. Baví se tu spolu jako nějací dva historikové. Debatují o událostech dva tisíce let starých. „Existovala i jiná vězení. Třeba na Esquilinu. Víš to? V Mamertinském žaláři nebylo dost místa pro všechny zajaté. Domy lidí, jako byl Felicius Marinus Publius a Julius, které za požáru Říma lehly popelem nebo byly strženy, aby se oheň nešířil dál, byly srovnány se zemí a Neronovi už nic nebránilo ve stavbě jeho ohromujícího paláce. Než však přistoupil ke stavbě, použil sklepení těch domů jako vězení a dal v nich držet zajatce, které hodlal předhodit lvům.,.“ Zarazila se a sepjala ruce, plna podivné úzkosti. Vedle Dana stála jakási postava. Pouhý stín. Vysoký. A pobaveně ji sledoval. Trhla sebou a shodila ze stolu mísu s ovocem.

„Co je?“ Dan se rozhlédl. Jeho oči zpozorněly.

Bez sebe strachem jen mlčky ukázala „Vidíš ho?“

„Koho?“

„Tita!“ zašeptala a zbledla.

„Kde?“ I on zbledl. „Já ho nevidím. Lžeš!“

„Nelžu!“ Vstala a ucouvla. Postavila se tak, aby mezi sebou a Danem měla stůl. Zjevení stálo těsně vedle něj, takřka se ho dotýkalo.

„Sakra, Dane. Copak ho necítíš? Je všude kolem tebe. Zmocňuje se tě!“ Náhle si uvědomila, co má dělat. „Hugo! Bože, Hugo, pojď sem! Pomoz mi! HUGO!“ vykřikla a pes byl najednou tady. Stál uprostřed místnosti proti Danovi. Nehybný, obrovský, černý.

„Bože na nebesích, co je zase tohle?“ Dan úplně zesinal. Opřel se o dveře. „Zažeň ho!“

Jess se usmála „Odejdi. Teď hned. V klidu. Prostě jdi. Já ho zahnat nemůžu.“ Dan zašátral po klice za svými zády a stiskl ji, ale dveře se neotevřely. Zuřivěji zalomcoval.

„Zamkl jsi, Dane.“ Připomněla mu tiše Jess. Viděla, jak se pes začíná třást. „Vezmi klíč a zastrč ho do zámku. Rychle. Moc času nemáš. Ten pes mě neposlouchá.“

„Nemůžu ho najít!“

„Měl jsi ho v ruce. Houpal jsi s ním přede mnou.“

„Co se to, sakra, děje, Jess?“ Zběsile prohledával kapsy. Nakonec klíč našel, odemkl a dveře se otevřely. Během okamžiku už se řítil ze schodů. Hugo se otočil a pohlédl na Jess. Mohla by přísahat, že se usmíval. „Díky,“

zašeptala „Zachránil jsi mi život.“ Vztáhla ruku, ale pes se už vytrácel. A jak mizel, vsadila by si na to, že vrtěl ocasem.

Dvěma skoky byla u dveří, zabouchla, zamkla, skočila ke kabelce a třesoucíma se rukama vyhrabala mobil. „Wille, on tady byl. Dan. A zase mi vyhrožoval. Prosím tě, přijď.“

„Snažil jsem se ti dovolat, Jess. Rhodri mě varoval. Zůstaň, kde jsi, nikam nechoď. Hned jsem tu tebe.“

„Rychle se jim ukaž a pak se hned zase schovej za zeď.“ Marcellus stál těsně za ní. „Tak budou vědět, že jsi tady.“ Viděli skupinku mužů, ale ti byli příliš daleko, než aby dokázali kteréhokoli z nich poznat.

Jejich posel se vyjádřil jasně. Eigon se sama vydá do rukou těch, kdo pro ni přijedou, výměnou za to, že Felicius a Julius budou ve zdraví propuštěni. Zprostředkovatelé musí být nezúčastněné osoby, aby existovala záruka, že výměna proběhne průhledně a čestně. Jenže zprostředkovatelé nebyli nezúčastnění. Na poslední chvíli se chystali vstoupit mezi Eigon a její budoucí věznitele a zdržet je dost dlouho, aby celá jejich skupina zmizela pod pláštěm tmy z dohledu. Tuto akci zorganizoval s mnohými pochybnostmi Marcellus, neboť skýtala jedinou naději na záchranu Julia a jeho dědečka Den určený k hrám se rychle blížil, v cirku už probíhaly přípravy a šelmy měly znovu hlad.

Eigon se už dávno rozhodla. Byla ochotna učinit cokoliv, jen aby Julia zachránila. Teď se tedy opět setká s Titem tváří v tvář. Připadalo jí, jako by se právě na toto setkání celý život připravovala. Tentokrát se setkají jako rovný s rovným. Nebyla v nevýhodě. Věděla, kde a kdy k setkání dojde, a byla připravená. Už se ho nebála. Vřel v ní hněv. Titus ohrožoval všechny, které milovala. Ji samotnou odnepaměti terorizoval. Zabil jí milovaného učitele a přítele. I ji málem zabil. A způsobil smrt jejímu otci. Cítila, že teď je řada na ní.

Marcellus na ni rychle pohlédl. V tom okamžiku Marka Olivina téměř politoval. „Připravena?“ zašeptal. Ještě stále byl přesvědčen, že to je holé šílenství, ale neměli na vybranou.

Přikývla „Nevidím tam. Jsou to oni?“

„Zůstaneme v úkrytu, dokud si nebudeme jisti, že jsou to oni.“ Krátce se na ni usmál „Štěpán vyjde první. Setkal se už s Juliem a jeho dědečkem. Zná je natolik dobře, aby poznal, zda jsou to oni.“ Ohlédl se přes rameno po Štěpánovi. Ten se usmál a zvedl palec. „Půjdeme?“

„Dejte jim čas, aby se mohli ještě o pár kroků přiblížit. Nejsou ještě ani v polovině vzdálenosti.“ Marcella se zmocňovalo napětí. Upřeně hleděl do tmy. Ten plán mu zprvu připadal tak jednoduchý, avšak teď ve tmě jej přepadaly pochybnosti. Chystali se s Eigon použít lest. Ale to přece může i Marcus Olivinus.

„Nač čekáme?“ zašeptala Eigon. Cítila, že i její nervy jsou napjaté k prasknutí.

„Ještě si nejsme jisti, že to jsou oni. Je tma,“ zamumlal Marcellus. „Tak zavolej.“

Marcellus se ohlédl po Štěpánovi. „Mám?“

Štěpán přikývl. „Ať to nevypadá, že se k nim chceme potmě připlížit a pak je přepadnout. Tohle je schůzka. Měla by probíhat otevřeně.“

Marcellus vykročil. „Marku Olivine? Jsi tam? Ukaž nám naše dva muže!“

Nikdo neodpovídal. Skupina postav se blížila

„Julie?“ zavolal Štěpán. „Jsi tam?“

Ani tentokrát nikdo neodpovídal. A skupina už byla blízko.

Eigon si hryzla rty. Cítila, jak se jí napětím potí dlaně. Náhle se dostavil okamžik osvícení. „Nejsou tu. Oklamali nás!“

Marcellus zaklel, popadl ji za paži a obrátil se na útěk. Náhle se všude kolem nich vyrojili muži. Do noci zaplály pochodně. Eigon nic neviděla. Kdosi ji vyrval z Marcellova sevření a vlekl ji pryč. S křikem vrazila prsty útočníkovi do očí. Muž zaklel, jeho stisk povolil a ona se mu vyškubla. Otočila se a slepě pádila zástupem potýkajících se mužů. Nevěděla, kam má utíkat, zmatená hlukem a vřavou kolem sebe. Někde ve tmě zařičel kůň. Slyšela dusot kopyt a zvonění podkov na kamenném dláždění silnice. Pak ji chytil někdo jiný. „Tudy! Rychle!“ Poznala Štěpánův hlas. „Tudy dolů!“

„A co Julius?“ zvolala „Kde je Julius?“

„Není tu. A ani tu nebyl.“ Štěpán uskočil před skupinou mužů ženoucích se kamsi do tmy a vtáhl ji brankou v kamenné zdi do vinohradu. „Tudy. Nechrne ostatní. Poradí si sami. Ti zrádci nečekali, že s sebou bereme tolik lidí navíc, a tak jich není mnoho.“ Prchali mezi vinnými keři, nad nimiž prosvítal v mracích měsíc. Pak uhnuli v pravém úhlu ke křovinatému kusu země. V dálce se rýsovala mohutná silueta akvaduktu vrhajícího stín na pláň, nad níž se ve slabém měsíčním světle vznášel mlžný opar. Štěpán zamířil k akvaduktu. Objevili průchod ve zdi a proběhli na druhou stranu. Ocitli se v zeleninových zahradách obklopených sady. Uviděli malé hospodářství. Štěpán se otočil. „Nikoho neslyším. Ty ano?“ Lapal po dechu.

Byla příliš udýchaná, než aby dokázala promluvit. Zavrtěla pouze hlavou. „Co Marcellus?“

„Ten se o sebe postará. Zato my se teď potřebujeme dostat někam do bezpečí. To tebe chtějí, na to nezapomínej.“ Neřekl jí už, že Marcellus přesvědčil jednoho mladého muže z jejich skupiny, aby si pro případ, že se dočkají zrady, oblékl ženské roucho, plášť a paruku a rozběhl se na druhou stranu. Mladík už své přestrojení jistě odhodil někam do příkopu, ale v prvních důležitých chvílích možná opravdu sehrál roli vějičky a svedl pronásledovatele z jejich stopy.

Štěpán zadržel dech a zaposlouchal se do ticha. Nic. V listí olivovníků opodál šeptal lehký vánek.

„Co teď?“ Eigonino počáteční odhodlání začínalo dostávat trhliny. Cítila, jak se jí chvěje hlas. „Kde je teď Julius?“

„Pochybuji, že ho měli s sebou. Právě v tom spočívalo největší riziko,“ zašeptal.

Viděl, jak její žal rychle vystřídalo nové odhodlání. „Musíme ho najít. Nemůžeme ho tam nechat.“

Štěpán na ni dlouze pohlédl. „Nech to na ostatních, Eigon. Nemůžeme riskovat, že tě ztratíme. Jsi to jediné, co mu můžeme nabídnout k vyjednávání. Vždyť víš.“

„Ale oni nás podvedli. Už s námi dál nebudou vyjednávat.“

„Marcellus něco vymyslí. Je to skvělý stratég. Teď se jen musíme schovat na nějakém bezpečném místě a počkat tam do svítání. Pak se připojíme k ostatním. Jsme domluvení, že se sejdeme v domě jedněch našich příznivců, který stojí asi pět mil odtud.“

„Pět mil?“

„Vím, že to je dost daleko, ale půjdeme pomalu, a jakmile budeme jen trochu dál odtud, někde si na chvíli odpočineme. Tady je to na můj vkus příliš otevřené.“

„A Julius a jeho dědeček?“

„Budeme se za ně modlit,“ odpověděl Štěpán. „Musíš věřit, Eigon. Bůh je na naší straně. Ochrání nás.“

„Bůh si žádá mučedníky,“ pravila hořce. „Slyšela jsem Marcella, když to říkal. Chce, aby lidé dosvědčili svou víru bolestnou smrtí. Myslela jsem, že tohle je bůh lásky.“ Zahalila se do pláště a zachvěla se.

Štěpán na to nic neřekl. S povzdechem se vydali na cestu. Kráčeli rychlým krokem po pěšině. Eigon musela chvílemi běžet, aby Štěpánovi stačila. Jeho mlčení jí připomnělo, že jeho žena již pro víru zemřela. Zmocnily se jí výčitky, že na to nepomyslela. Zatahala ho za plášť. „Štěpáne, kde máš děti?“

„Je o ně dobře postaráno.“

„Tys je opustil, abys mi mohl pomáhat?“ Snažila se ho zastavit a pohlédnout mu do tváře.

„Byla to moje povinnost.“

„Ne, to nebyla tvá povinnost. Byl to skutek lásky.“ Odmlčela se. „Odpusť. Ještě nejsem dobrou křesťankou.“

Usmál se na ni. „A kdo z nás je? Jen se snažíme dělat, co by po nás chtěl Pán Ježíš, ale on nás jistě chápe. Ví, že nejsme tak silní jako on. Podívej se na Petra Dokonce i on Krista ze strachu zapřel.“

Eigon pustila jeho paži a znovu odhodlaně vykročila „Máš pravdu,“ řekla

Dál už kráčeli mlčky. „Melinus byl statečný,“ ozvala se po chvíli tiše. „Byl to druid. I druidy Římané pronásledují. Myslím, že nedokážu být tak silná.“

„Dokážeš. Jsi jedním z nejstatečnějších lidí, jaké jsem kdy potkal.“ Štěpán se na ni usmál. „Julius je šťastný muž.“

Začervenala se. „Nikdy jsem se neodvážila na něj myslet. Mí rodiče by to nedovolili.“

„A ty by ses jim nepostavila?“ pozvedl obočí.

„Svému otci ne.“

„Ale ten je teď mrtvý.“

Přikývla. „Ano, je mrtvý.“

„Tak co vám stojí v cestě?“

Hlasitě se zasmála „Kromě zdí žaláře už vůbec nic“ Pomyslela na matku, na to, jak je teď ve vile sama jen se svými vzpomínkami. Vzpomněla si alespoň jednou na dceru, kterou vyhnala z domu? To už se Eigon možná nikdy nedozví.

Za úsvitu dorazili na určené místo. Unavení a zaprášení prošli zahradami vily a Štěpán zaklepal na postranní branku. Otevřela mu domácí paní, vysoká bělovlasá žena, dokonce i doma elegantně oblečená, s bledou tváří a jemnou pletí, každým coulem patricijka, třebaže její oči měly barvu lnu a svědčily o tom, že pochází z krajů daleko na severozápad od Říma Eigon se okamžitě ujala, hezká, pěkně oblečená otrokyně, která jí vesele pomohla se vykoupat, vyčesala jí prach z vlasů, přinesla jí nové oblečení a během chviličky ji přivedla opět za Štěpánem a jejich hostitelkou. Všichni společně usedli k snídani.

„Jsem Junilla Gallica, má drahá. Vítej. Tady jsi v bezpečí.“

Jejich hostitelka ji vzala za ruce, usmála se na ni, přitáhla si ji blíž a políbila na tvář. „Posaď se. Na stole je chléb, sýr a med a k pití calda.“ Přisunula k nim karafu s teplým, lehce kořeněným vínem. „Prosím, Štěpáne, požehnáš mu pro nás?“

Do místnosti se vplížilo teplé ranní světlo a Eigon cítila, jak se jí klíží oči. Zastyděla se a snažila se udržet je otevřené, avšak ony se jí zavíraly. Hostitelka se na ni usmála „Nebojuj se spánkem, drahá. Jdi se do hostinského pokoje trochu prospat. Až dorazí ostatní, probudíme tě.“

Trvalo několik hodin, než přišly další zprávy. V domě se konečně objevil Marcellus se skupinkou šesti unavených a zaprášených mužů včetně Silase. Eigon s Junillou zastihli ve stinném loubí, jak spolu tiše rozprávějí.

„Unikli jsme jim krátce poté, co jste se se Štěpánem ztratili,“ řekl a posadil se na lavici vedle nich. „Nikdo nebyl vážně raněn, o nikoho jsme nepřišli. A neseme novinky.“

Obě ženy na něho s napětím upřely zraky.

„Felicius byl propuštěn z vězení.“

„Cože?“ Vyskočila Eigon. „A Julius?“

„Jak jsem vyrozuměl, jsou teď oba na příkaz císaře drženi v domácím vězení. Nevíme proč. Znáte Nera a jeho vrtochy, ale důvodem může být, že Felicius je senátor a má řadu přátel na vlivných místech. Můj člověk mi prozradil, že Marcus Olivinus zuří, ale nemůže nic dělat. Avšak musíme být ostražití. Tohle mu nevyšlo, může ale obrátit situaci ve svůj prospěch tím, že Julia použije jako návnadu. Takže,“ položil ruku Eigon na rameno, „nesmíme mu naběhnout a dopustit se nějaké hlouposti. Vše, co podnikneme, musíme mít řádně rozmyšlené.“

Následujícího rána měli plán vymyšlený. Probírali ho stále znovu do všech podrobností, až se jim zdálo, že nemůže mít chybu. Vše záviselo na Junille Gallice.

Ona i Eigon měly na hlavách husté závoje. Byly střízlivě, nenápadně oblečené, aby budily co nejméně pozornosti. Pod plášti měla každá na sobě dvě velmi volná roucha. Doprovázeli je dva otroci s kyji, jak bývalo zvykem u žen z méně majetných patricijských rodin, které si nemohly dovolit lépe vyzbrojený doprovod. Jeden z těchto otroků nesl na rameni pytel a v něm dva další závoje a rezervní pláště. V komkoli, kdo by je snad pozoroval, měly ženy budit dojem, že truchlí.

Bylo to vůbec poprvé od velkého požáru, co vkročily do Říma. Rozsah zkázy, kterou viděly všude kolem sebe, je děsil. Srovnány se zemí byly celé čtvrti. Všude kolem stály opuštěné, pobořené domy, v ulicích a na cestách se povalovaly velké kameny a ohořelé trámy. A všude hromady popela. Jiných městských čtvrtí jako by se oheň nedotkl. Život ve městě běžel jako dřív, snad jen o něco klidněji a méně hekticky. Dům, kde byli ubytováni Felicius s Juliem, stál v tiché čtvrti, plné krásných domů, jíž se požár vyhnul. Kromě dvou ozbrojenců před domem se nezdálo, že by jej střežil někdo další. Junilla kráčela pomalu, ale zdánlivě s jistotou ke vchodu. Obrátila se na jednoho ze svých otroků a vznešeně mu pokynula hlavou. Žádná z žen na sobě nedala znát ani náznak napětí, které cítily. Otrok se uklonil, přistoupil ke dveřím a zabouchal na ně svým kyjem. Mlčky čekali. Eigon pod závojem tajila dech a pozorně si dům prohlížela. Oba strážní si jich nevšímali. Konečně se uvnitř ozvaly kroky a dveře se otevřely. Junilla o krok postoupila „Přišla jsem navštívit svého bratra,“ řekla přesvědčivě slabým a roztřeseným hlasem. „Nejsi to ty, Septimo?“ Krátkozrace pohlédla na muže skrze svůj závoj. „Pověz mu, prosím, že jsem přišla.“

Vešla do domu, následována Eigon a oběma otroky. Dveře za nimi zaklaply a Eigon zavřela oči úlevou. Až do této chvíle si nemohly být jisty, že se jejich vzkaz s hlavními body jejich plánu dostal do povolaných rukou pána domu. Eigon s tím vzkazem poslala Silase. Pokud se někdo dokázal kamkoli nepozorovaně dostat, byl to on. A ona mu ve všem všudy věřila. Septimus, hubený muž se začínající pleší, který měl na sobě prostou, nicméně pěknou tuniku hlavního domácího služebníka, si položil prst na rty. Rychle je provedl průjezdem do vnitřních pokojů. „Tady, paní,“ pronesl nahlas. Pak zašeptal: „Prosím, neříkejte nic, co by nikdo neměl slyšet. Nevíme, kdo může poslouchat.“

Junilla vrhla po Eigon výstražný pohled. Eigon beze slova přikývla. Srdce jí bušilo úzkostí a vzrušením.

Trvalo nějakou chvíli, než se objevil Tempus Decimus, majitel domu, a spolu s ním i jeho dva hosté. Decimus byl vysoký muž těsně po čtyřicítce, s tváří zbrázděnou hlubokými rýhami, svědčícími o jeho starostech. Na okamžik se usmál. Eigon si pod pláštěm přitiskla ruce k hrudi, když vycítila, jak se na ni Julius podíval. Kromě toho pohledu nikdo nedal najevo, že by někoho poznával. „Dovolte, abych vám nabídl nějaké občerstvení,“ uvítal je hostitel a pokynul dvěma otrokům čekajícím ve dveřích. Ti se uklonili a zmizeli v chodbě. Junillini otroci se vydali za nimi. Zasvěcenci měli nyní pokoj na malou chvíli jen pro sebe.

„Rychle, ty první.“ Z vetché stařeny se rázem opět stala energická Junilla. „Svlékni si šat i plášť a dej je Juliovi.“

Julius se s úsměvem otočil zády, když se Eigon svlékala. Pak si vzal oblečení, které mu podávala, a natáhl si ho přes hlavu. Všichni se tiše rozesmáli, když se snažil vtěsnat široká ramena do rukávů sepnutých broží. „Stačí to?“ zeptala se Eigon Junilly.

Junilla se usmála. „Jen jestli budou stráže slepé. Budeš muset napodobit její chůzi, Julie. A ona se zase bude muset pohybovat jako já a dělat starou a shrbenou.“ Svlékla si vlastní plášť a šál a podala je Eigon.

„Otroci se vracejí,“ ozval se Decimus stojící u dveří. „Rychle, Junillo. Běžte do dvora.“

Když se otroci vrátili, uviděli v místnosti stejně jako předtím dvě ženy v závojích, sedící teď vedle sebe na pohovce. Poblíž stál Decimus. Druhé dvě ženy, zpola schované za vzrostlými květinami ve dvoře, stály zády k oknu, zahleděné do kašny. Otroci položili občerstvení na nízký stolek a během okamžiku zase mlčky odešli.

„Jak to uděláme?“ otázal se Decimus, když zapadly dveře. Přešel k oknu a pokynem ruky přivolal Junillu a Eigon nazpět.

„Až se s Eigon občerstvíme, odejdeme zase společně z domu,“ řekla Junilla pevně. „Jen s tím rozdílem, že to nebudu já.“ Usmála se na Julia. „Eigon je naštěstí dost vysoká, takže pochybuji, že si strážní toho rozdílu všimnou. Když jsme přišly, ani se na nás nepodívali.“

„A jak potom odejdeš ty?“ zeptal se Felicius.

„S tebou, můj milý,“ odpověděla Junilla. Budeme mít pláště a závoje a odejdeme ruku v ruce zcela otevřeně jen co se vymění stráže. A i kdyby někdo namítal, že jsme už jednou odešli, kdo bude podezírat dvě stařeny vycházející z domu?“ Zamračila se. „Ale co bude s tebou, Decime, až se zjistí, že ptáčci uletěli?“

Decimus se suše zasmál. „Nehodlám tu být, až se na to přijde. Vím dobře, komu ze svých sloužících mohu věřit. Těmi ostatními si nejsem jist. Ale i my máme plán. Chvíli po vás odejdu do lázní a tam zmizím. Přidám se k vám, má drahá. Jen co to půjde, odejdu za vámi na venkov.“

„Tolik kvůli nám ztratíš, Decime.“ Junilla mu položila ruku na rameno. „Až zjistí, že tví svěřenci uprchli, vezmou ti dům i tvé statky. Přijdeš o místo v Senátu.“

Znovu se usmál „Nebude to poprvé, co se kvůli svému zdraví odeberu do dobrovolného exilu.“ Nalil jí pohár vína a pak druhý, který podal Eigon. „Vypijte je na kuráž. A pak vy dva,“ pokynul Eigon a Juliovi, který se v ženských šatech cítil značně nesvůj, „vyrazíte, než se budou měnit stráže. Mám zavolat vaše otroky?“

Junilla přikývla „Pamatuj, Eigon, že musíš být jako já. Stará, shrbená a sešlá věkem. A taky žalem. Ale pokud vás některý ze strážných osloví, musíš mluvit ty,“ zasmála se. „Julius nesmí říct ani slovo.“

Eigon šla první, zahalená do Junillina pláště a šálu. Za ní kráčel lehce Julius a snažil se rozpomenout, jak se odjakživa pohybovala Eigon bezstarostně, vždy vzpřímená a ladná. Za nimi šli oba otroci s kyji na ramenou. Když se otevřely dveře a všichni vykročili do ostrého slunce, trochu se přikrčili. Bylo tak těžké pohybovat se pomalu, zatočit doleva a kráčet po stinné straně ulice, lehce se opírat jeden o druhého. Na rohu na okamžik zpomalili, aby přešli na druhou stranu. Ještě stále byli na dohled stráží. „Nezastavuj se,“ zamumlal Julius. „Nic nedělej ani neříkej. Až dojdeme na náměstí, poruč jednomu z otroků, ať sežene nosítka. Tam už nebudeme lidem na očích.“

Byli teď do sebe zavěšeni, ale nevypadalo to nijak divně. Ženy tak často chodívaly. Pokud by někdo cítil z malé skupinky nějaké napětí, jistě by je přičítal hovoru, do něhož ti dva byli pohrouženi.

Na náměstí jeden z otroků přivolal od lázní nosítka Eigon s Juliem nastoupili, a jak se nosítka dala do pohybu, zatáhli záclonky. Jejich otroci se dali do běhu.

Eigon se opřela. Celá se chvěla Julius si stáhl závoj a jeho hezká, mužná tvář s výrazným obočím na ni hleděla ze světlého hedvábí ženského šatu. Znovu se tiše zasmála. Naklonil se k ní, políbil ji na líce a hned přiložil prst ke rtům. Dokonce i nosiči nosítek mohou být špehové. Dlouho si hleděli do očí. Pak se Julius znovu předklonil a políbil ji na rty. Ve stínu za záclonkami nosítek se ocitli ve vlastním světě. Vklouzla mu do náruče a on ji k sobě přitiskl a znovu a znovu ji líbal, až umdlévala touhou a vzrušením. Vynucené ticho mělo v sobě silný erotický náboj. Nemohli mluvit a v těsném prostoru se stěží mohli pohnout. Jeden z nosičů klopýtl a nosítka se naklonila na stranu. Oba se zasmáli. „Tiše!“ naznačil Julius Eigon prstem položeným na rty. Opřel se a opět si přetáhl závoj přes tvář. Ještě předtím na ni vesele mrkl. „Lidé si budou myslet, že jsme z Lesbu,“ zašeptal.

Znovu se tichounce zasmála a rychle se opřela. Byli už skoro na místě. Nosítka drcla o zem, oni vystoupili a počkali, až jeden z otroků nosičům zaplatí, a pak vykročili k hostinci, na jehož dvoře už na ně čekal jejich vůz. Ten je odveze na venkov. Teprve pak si Julius bude moci svléknout ženský šat. Ještě dvě zastávky, a konečně vyrazí zpátky do Junilliny vily.

Rychlým krokem zamířili do hostince a znovu se po sobě podívali. Julius chytil záhyby své nezvykle dlouhé sukně a vyběl po schodech do domu.

Opodál se o zeď opíral jakýsi muž. Zahlédl pod sukní pevné, silné nohy, povšiml si svalnaté ruky držící závoj i rázné, mužné chůze. V té chvíli tomu nepřikládal žádný význam, ale když se ho později zeptali, vzpomněl si a také si dobře zapamatoval vůz, do kterého obě ženy po chvíli ve dvoře nastoupily.

XXVII.

Rhodri položil poslední Stephaniin kufr na podlahu v kuchyni a krátce se rozhlédl. Byl vyčerpaný. Zdálo se, že dům je v pořádku. Nic hrozného se v její nepřítomnosti nestalo. „Jestli vám to nevadí, pojedu rovnou domů. Jsem úplně hotový,“ usmál se na ni. „Promluvíme si zítra, ano?“

Nepříliš ochotně přikývla. Během své dlouhé cesty Evropou žádný vřelý vztah na život a na smrt nenavázali. Spíše naopak. Hádali se téměř nepřetržitě. Kvůli Jess a tomu, co s ní bude dál, kvůli tomu, jak postupovat proti Danovi, kvůli trase cesty a spoustě dalších podstatných i zcela nepodstatných věcí. Nakonec, až ve Francii, jeli takřka bez zastávky, jen aby už byli doma

„Měli jsme to auto nechat v Římě a letět,“ řekla unaveně.

„Na to jsme měli moc zavazadel.“ Vezli ta svá i Jessina „Ještě, že jsme byli tak prozíraví a nakoupili si pár láhví.“

Usmála se. „Tak na shledanou, Rhodri. Pozdravujte maminku. Za den za dva se u ní zastavím, abych ji pozdravila“

Dívala se, jak na dvoře nasedá do vozu, obrací se a vyjíždí z brány.

Pak se otočila a vyťukala číslo Jessina mobilu. Byl vypnutý. Zkusila tedy Willa. I ten ho neměl zapnutý. Skvělé!

Odemkla dveře do chodby, prošla do ateliéru a rozhlédla se. Jako vždy tu byla spousta prachu a vznášel se tu pach barev a laků. Zamířila k pracovnímu stolu, přejela prstem po jeho desce, sfoukla prach a přešla k poličkám, aby se podívala na dokončené hrnky a drobné keramické předměty, které připravila pro galerii v Herefordu a jeden obchod v Londýně. Kromě jedné krabice rozbitých věcí zůstalo všechno netknuté. Vše leželo na svém místě. Pojednou zatoužila dát se znovu do práce, roztočit kruh a roztopit pec, aby do mrtvého ateliéru opět vnesla život.

Kde jsi?

Ten hlásek byl tak slabý, že ho skoro přeslechla. Cítila, jak v ní roste napětí. Kde jsi? Už můžeme vylézt?

„Sakra!“ zaklela Stephanie nahlas. „Už toho nech! Jdi pryč! Nech mě být!

To ti nestačí, do jaké šlamastiky jsi dostala Jess v Římě? Nech už nás konečně na pokoji!“

Avšak ten výbuch jí klid nepřinesl. Rozběhla se před dům. Venku zářilo slunce, kolem dveří se pnuly rozkvetlé růže, zpola zatažené modré závěsy v jednom okně jako by vracely nebi jeho modro. Byl to šťastný dům.

Nad údolím se ale vznášelo neštěstí.

Pomalu vešla zpátky do domu, zamířila k telefonu a zvedla sluchátko. Chystala se zavolat Meg, ale uprostřed pohybu si to rozmyslela. Určitě by to vzal Rhodri a chtěl by hned přijet, protože by usoudil, že potřebuje pomoc. Ale ona o něj takhle brzy nestála. Namísto Meg zavolala do Francie.

„Mami! Jsi tam? Zvedni to, prosím!“

V telefonu se ozvaly chrčivé zvuky a do ucha se jí opřel udýchaný hlas. „Steph? Nezavěšuj, já jen musím tohle všechno někam položit.“ Následovala rána a nakonec se na lince ozvala matka. V té chvíli se už Stephanie usmívala. Živě si matku představovala, její hipísácké oblečení, rozcuchané šedé vlasy, ruce zhrublé prací na zahradě kolem jejího krásného domku v Pyrenejích a kůži opálenou sluncem desítek zemí, které procestovala a popsala a probrala s místními lidmi, pronikavé, ocelově šedomodré oči, tak příznačné pro člověka, který je zvyklý hledět do modravých dálek, do oblohy či na panorama hor, obklopujících krajinu jeho duše.

„Promiň, drahoušku, zrovna jsem vláčela koš vajec.“ Aurelie stále popadala dech. „Jak se máš? Už jsem vás obě neslyšela celé věky.“

Stephanie se kousla do rtu. „Mami, tady se dějí hrozné věci.“ Nechtěla s tím takhle bez úvodu vyrukovat, ale matčin hlas v ní spustil stavidla vzpomínek na dětství, tu oázu bezpečí, kdy byla na matce tak závislá. Pojednou horoucně zatoužila matku opět uvidět, slyšet její nakažlivý smích, čichat opojnou vůni jejích bylinných šamponů, které si sama zhotovovala z rozmarýnu a levandule i květinových vůní, které si přivážela ze svých cest.

Aurelie se ve své neuklizené, útulné, chaotické francouzské kuchyni posadila a zamračila se. „Povídej, miláčku,“ pravila starostlivě.

Trvalo dlouho, než jí Stephanie všechno vypověděla. Během toho vyprávění si nejednou uvědomila, že svírá sluchátko tak křečovitě, až jí brní ruka.

„Kde je teď Jess?“ zeptala se Aurelie nakonec.

„Ještě v Římě. Will ji odveze ke svým rodičům do Cornwallu. Říkali jsme si, že tam bude v bezpečí.“

„A ty jsi na Ty Bránu sama?“ Stephanie přikývla. Náhle měla oči plné slz.

Aurelia však už osnovala plány. „Sednu na první letadlo a hned se za tebou rozjedu, drahoušku. Zavolám ti z Londýna a ty mně pak můžeš přijet naproti k vlaku. Pusu!“

Už když Stephanie zavěšovala, cítila se mnohem lépe.

* * *

Eigon se probudila, a jen co se objevila ve dveřích domku, odlepil se Julius od zdi, kde seděl, a zamířil k ní. „Jak se máš?“ usmál se na ni a ona při pohledu do jeho vroucích hnědých očí celá roztála. Objal ji a políbil ji na čelo. „Dobře. Máš nějaké zprávy o tvém dědečkovi?“

Přikývl. „Jsou v bezpečí. Junilla ho vzala do jednoho domu poblíž Říma Tam, kde je teď i Petr.“

„Díky Bohu.“ Chvíli stála a nemohla uvěřit, že všichni ve zdraví vyvázli. Vzal ji něžně za ruku a odvedl ji ke kládě, kterou používali jako lavici. Nikdo jiný tam teď nebyl. V kruhu z kamenů plápolal nízký oheň. Nad ním visel kotlík s čerstvě nabranou vodou, dosud ne zcela teplou. Posadili se vedle sebe.

„Eigon, musím ti něco říct,“ ozval se tiše. „A nejsou to jen dobré zprávy, má drahá.“

„Co se stalo?“ S úzkostí na něho pohlédla „Antonia?“

„Antonia je v pořádku. Je tu někde. My všichni tady jsme v téhle chvíli v pořádku a v bezpečí, ale posel od dědečka přinesl ještě jinou zprávu, pro tebe, Eigon.“ Stiskl jí ruku. „Jde o tvou matku, má milá.“

Cítila, jak se jí srdce svírá strachy. „Co je s ní?“

„Zdá se, že nesnesla pomyšlení na život bez tvého otce.“

„Co tím chceš říct?“ Eigon na něj zděšeně hleděla

„Zabila se, Eigon. Je mi to líto.“

Eigon vytřeštila oči. „Ale to není možné! Proč? Ne,..“ Věděla proč. Její milovaný muž zemřel, Togo i Gwladys byli také mrtvi a ona, Eigon, zmizela z jejího života. Cerys už na světě vůbec nikoho neměla. Odešla za svým milovaným Caradokem do země věčného mládí s jistotou, že jednoho dne se oba opět zrodí do nového života. Eigon se zalily oči slzami a chvíli se nedokázala pohnout, zdrcená žalem.

Teprve zadlouho vstala, odešla od ohně a zahleděla se přes hradbu kopců do dálky. V jedné chvíli se kolem ní zatřepotal oranžový motýl a pak odletěl. Teď už je sama.

Julius nešel za ní a nepokoušel se ji utěšovat. Seděl na kládě, hleděl do ohně a čekal, až se nakonec vrátila a posadila se zase vedle něho. „Jak to udělala?“ Zeptala se tiše.

„Myslím, že se otrávila“

Eigon sklopila hlavu. „Musela být hrozně nešťastná.“ Pohlédla na něho, tváře zvlhlé od slz.

Přikývl. Pozvedl ruku a špičkami prstů jí slzy setřel.

„To je hřích, že? Vzít si život,“ zašeptala Eigon po dlouhé odmlce. Hlas se jí chvěl.

Julius pokrčil rameny. „Tvoje matka nebyla křesťanka. Ani tvůj otec jím nebyl.“

„Takže v tvých očích jsou zatraceni?“ Znovu vstala a začala neklidně přecházet sem a tam. „To nemůže být správné.“ Vášnivě se k němu obrátila. „Znamená to, že všichni, kdo kdy žili, přijdou do pekla jen s výjimkou nás, kterých je jen pár?“

Julius zavrtěl bezmocně hlavou. „Nevím, jestli je to pravda Budeš se muset zeptat Petra. On tě chce vidět, Eigon. Řekl jsem jeho poslovi, že my dva jistě vymyslíme nějaký způsob, jak se k němu ještě dnes do večera dostat.“

„Co když nás někdo uvidí?“ Nepřítomně poodešla od ohně, stále ještě v myšlenkách u matky.

„Postaráme se, aby se to nestalo.“

Neodpověděla. Jaký smysl mělo připomínat mu, že pokud jde o Tita Marka Olivina, je snad každý strom i každá zeď v Římě v jeho službách?

* * *

Jejich jedinou nadějí bylo přestrojení a horoucí modlitby. Pomohly v minulosti, proč by neměly pomoci nyní? Musejí se stůj co stůj dostat k Petrovi a je lepší vyrazit hned, ještě za denního světla, jako lidé, kteří se nemají čeho bát. Vyšli v pozdním odpoledni s koši plnými chleba, ovoce a zeleniny, jež nesli darem a které jim dodávaly přesvědčivého zdání, že jsou venkované nesoucí plody svých zahrad zákazníkovi pořádajícímu večerní slavnost. Oblékli se do prostých šatů jako chudí lidé a vydali se na cestu jen sami dva, bez doprovodu otroků. Eigon jela na mule, Julius jí kráčel po boku. „Tak jak by se ti líbil život prosté venkovanky?“ usmál se na ni.

Ta poznámka ji vytrhla ze zasnění. Začervenala se a opětovala mu úsměv. „Moc.“ Oči měla dosud zarudlé od pláče.

Vzal ji za ruku a druhou rukou vedl mulu. Mezi nimi se kymácela amfora s vínem, přivázaná k sedlu. Vzadu za sedlem byly upevněny koše s venkovským chlebem, trsy ovoce a zeleninou. „Uvažovala jsi někdy, že by ses stala ženou někoho, kdo není venkovan?“ Vzhlédl k ní a oči mu zářily.

„Snad.“ Cítila, jak ji zaplavuje vlna štěstí a její žal na okamžik pominul.

„Myslel jsem, že až tam přijedeme, promluvím s dědečkem,“ pověděl něžně. „Tolik bych stál o jeho požehnání, až se budu ženit.“ Stále ji držel za ruku.

„A už jsi uvažoval, koho si vezmeš?“ Otázala se s pohledem upřeným mezi uši muly.

„To jsem uvažoval. Napadlo mě, že bych si mohl vzít někoho trochu jiného. Římské dívky jsou tak předvídatelné! Tak římské!“

Usmála se. „Dokázal by Felicius přijmout tvůj sňatek s někým nepředvídatelným, kdo nepochází z Říma?“

„To víš, že dokázal. Už celé měsíce mi neustále naznačoval, že bych měl spěchat a o někoho se ucházet, protože jinak by mě mohl předběhnout někdo jiný.“ Odmlčel se. „Ale měl jsem podezření, že tvůj otec by k našemu sňatku nesvolil.“ Uchopil pevně otěže a mulu zastavil. „Nechtěl jsem spěchat a žádat tě dnes, Eigon, když jsi tak nešťastná. Vím, že to ode mne není příliš ohleduplné. Ale časy jsou nebezpečné a nejisté. Dnes budu mít příležitost požádat dědečka o svolení, a pokud bys souhlasila, byl bych rád, kdyby nás dnes Petr oddal.“

S úžasem na něho hleděla „Dnes?“

„Nebo třeba zítra.“ Pokrčil rameny a předstíral, že je hluboce zamyšlený.

Chvíli na něho hleděla a nevěřila vlastním uším, ale pak se s radostným výkřikem svezla ze sedla a vrhla se mu do náruče. Dlouho stáli uprostřed cesty a vášnivě se líbali. Teprve rachot povozu naloženého zelím je vrátil do skutečnosti, když na ně chlapík z kozlíku začal hvízdat a pokřikovat oplzlosti, aby mu uhnuli z cesty. Rozesmáli se a Julius jí pomohl zpátky do sedla

„Na polibky budeme mít celý život, moje milovaná. Teď pojďme, ať dorazíme ještě před setměním a dědeček o nás nemá starost.“ Popohnal mulu do lehkého poklusu a zrychlil krok. Eigon stále držel za ruku. Kolem nich se vznášel prach zvířený naloženým povozem.

Když konečně dorazili k předměstskému domu, kde se v posledních několika týdnech zdržoval Petr, bylo už dost pozdě. Zvenčí dům vypadal omšele a obyčejně, avšak vnitřní dvůr a pokoje, kam je uvedli, byly pohodlné a krásně zařízené.

Petr je oba pozdravil polibkem. Vypadal starší a ustaranější, než když ho Eigon viděla naposledy. Odvedl je do vnitřní svatyně, kde psal své listy, a užasle se k nim obrátil.

„Třebaže mě velmi těší, že vás vidím, nechápu, proč tu jste. Měli jsme zprávu, že Felicia očekáváte na statku. Dnes dopoledne tam odjel za vámi.“

Julius se zachmuřil. „Tady něco nehraje. My jsme zase dostali vzkaz, že dědeček je tady. Přivezli jsme vám víno, chléb, ovoce a zeleninu z tamních zahrad.“ Pohlédl na Eigon. „Náš posel doručil i zprávu pro Eigon.“ Zadíval se postupně na všechny kolem. „Muselo dojít k nějakému nedorozumění,“ promluvil ostřeji. „Přece jsme to poselství nepochopili špatně?“

Petr se tvářil ustaraně. „Zavolám Drusillu a zeptám se jí, kdo dnes ráno přinesl vzkaz pro Felicia“

Rychlým krokem vyšel z místnosti. Těžce se opíral o svou hůl. Julius pohlédl na Eigon. „Tohle se mi nechce líbit.“

Přikývla a zachvěla se. Její vzrušení i pocit štěstí vyprchaly a znovu se jí sevřel žaludek strachy. „Je možné, aby Titus objevil, kde se Felicius skrývá?“ zašeptala „A my? Možná to věděl od začátku.“

Julius na ni pohlédl. „Kdoví, má drahá. Kéž bys neměla pravdu.“

Petr se vrátil téměř okamžitě. Za ním do místnosti vstoupila hezká žena něco po třicítce, s černými vlasy a tmavýma očima. I ona vypadala ustaraně. Jak se ukázalo, byla to druhá neteř Pomponie Graeciny. „Přijel nějaký mladý muž,“ řekla. „Zaklepal na dveře a řekl, že jste všichni v bezpečí v kopcích za městem a že bys byl rád, kdyby za vámi tvůj dědeček co nejdříve přijel a zůstal u vás.“

„Jak vypadal?“ otázal se Julius ostře.

Pokrčila rameny. „Neviděla jsem ho. Mluvil s jedním z otroků. Prý říkal, že nemůže čekat, protože s tou zprávou musí objet ještě několik domácností.“ Rozechvěle si olízla rty. Hleděla střídavě na Petra a na Julia „Hádám správně, že vy jste toho člověka neposlali?“

Julius zavrtěl hlavou. „Já určitě ne. Jedu zpátky.“

„Pojedu s tebou.“ Eigon ho chytila za ruku. Odtrhl se od ní. „Ne! Raději pojedu sám. Bude to rychlejší a chci mít jistotu, že alespoň ty jsi v bezpečí.“ Přísně na ni pohlédl, ale pak jeho tvář znovu zjihla a on vzal její ruce do svých, „Půjčím si koně a v mžiku budu tam. Třeba je všechno opravdu jen nedorozumění a dědečka potkám po cestě, jak se vrací sem, protože mu Marcellus řekl, kde jsme.“

Ještě okamžik se ho pevně držela „Prosím tě, buď opatrný! Nesnesla bych, kdybych tě zase ztratila“

Sklonil se a políbil ji na rty. „Vrátím se, jak to jen půjde. Pak požádáme Petra, aby nás oddal!“ Usmál se na starce. „Chtěl jsem napřed požádat o požehnání dědečka, ale teď budu žádat o tvé, pane. Pro tuto cestu. Najdu dědečka a přivedu i Antonii. Zuřila by, kdybychom se vzali bez ní.“

A byl pryč.

Eigon hleděla do země. Pojednou neměla daleko k pláči, Drusilla ji vzala kolem ramen. „On se vrátí. Uvidíš. Pojď se mnou, budeme si povídat. Petra ponecháme jeho listům a jeho modlitbám.“ Usmála se na starce.

Petr přikývl. „Oddat vás dva mi bude velikým potěšením,“ řekl s povzbudivým úsměvem. „Je to něco, na co se všichni můžeme těšit…“

Eigon se probudila chvíli před úsvitem. Rozhlížela se po neznámém pokoji a pak se plna úzkosti posadila. Ve dveřích někdo stál. „Co je?“

Chlapec, který zaklepal na dveře, nesl olejovou lampu. Po stěnách a na stropě tančily stíny. „Prosím, pojď se mnou, paní. Rychle.“

Přehodila si přes ramena šál a rozběhla se za ním. V hlavní místnosti se shromáždila skupina lidí. Jeden z otroků obcházel pokojem a rozsvěcel lampy. Byla tam i Drusilla. Plakala.

„Co se stalo?“ Eigon byla pojednou vyděšená tak, jako ještě nikdy.

Uprostřed místnosti stál Petr a opíral se o svou hůl. Měl dosud na sobě starou modrou tuniku, ve které ho viděla předešlého večera. Tvář měl ztrhanou. „Má drahá, obávám se, že mám pro tebe ty nejsmutnější zprávy.“ Vztáhl k ní ruce. „Musíš se připravit na nejhorší.“ Postrčil před sebe mladého muže, který stál až dosud opodál, zaprášený a v rozedraných šatech. Chvíli trvalo, než ho poznala. Byl to Silas, který s ní odešel z vily jejích rodičů.

„Co se stalo?“ Srdce se jí sevřelo. Viděla tváře okolostojících a zoufale zavrtěla hlavou. „Ne. Prosím, ne!“ Téměř nevědomky přistoupila k Petrovi. Petr ji objal kolem ramen. „Buď silná, dítě.“

„Někdo nás zradil,“ promluvil Silas a ramena se mu otřásla vzlyky. „Odešel jsem dolů k potoku nabrat vodu, když po svahu vzhůru přijel oddíl vojáků. Ani se neobtěžovali někoho zatknout. Všechny pobili. Všechny. I ženy. Štěpánovy děti, Marcella“ Hlas se mu zlomil. „I Felicia Marina A Antonii.“

Eigon strnula. Věděla, že ještě mluví, ale už ho neslyšela Před očima se jí vznášela Juliova tvář. Jeho úsměv. Jeho ústa Jeho oči. Jeho rozevřená náruč.

„Zrovna jsme společně večeřeli,“ pokračoval Silas. „Přijel Felicius. Hledal tebe a Julia“ Silas znovu bezmocně zavrtěl hlavou. „Byla to lest. Museli ho sledovat.“

Eigon neposlouchala. Vyvinula se z pod Petrovy paže a zamířila ke dveřím. Jako ve snu vyšla do atria a zahleděla se do kašny uprostřed. Čekala-li, že ve vodě spatří scény vraždění, byla jich ušetřena. Voda zůstala průzračná a nad mozaikou s akantovými listy na dně jen sem tam přeběhla vlnka

Když za ní Petr konečně vyšel, pohlédla na něj podivně klidnýma očima „Je to moje vina! Za tím vším je Titus Marcus Olivinus. Kdyby to byli Neronovi lidé, byli by je všechny odvedli do vězení, aby z jejich smrti mohli udělat představení. Tohle byla osobní msta. Ten člověk krutě zabil až do posledního všechny, které jsem v životě milovala. Pokud vím, byl i za smrtí mé matky.“

Hlas se jí lehce chvěl. Zavřela oči a stála bez hnutí jako socha.

Petr ji vzal za ruku. „Modleme se společně, moje milá. Otevři své srdce Pánu Ježíšovi a dovol, ať tě utěší…“

Ještě pět dnů zůstala Eigon u Petra a Drusilly. Pak se vydala zpátky do Británie.

XXVIII.

Jess seděla na posteli a dívala se z okna. Obloha tmavla, barvy ztrácely na jasu. Pohlédla na hodiny a s hrůzou zjistila, že už je po osmé. Kde je Will? Ztěžka vstala. Kéž by ona sama měla v životě tytéž jistoty jako Eigon lásku a útěchu víry, která jí pomáhala tolik vydržet. Eigon strávila velkou část týdne na modlitbách. Dostalo se jí útěchy a povzbuzování od Petra i laskavé křesťanské domácnosti. A Petr se také postaral, aby nemusela poslouchat, co o hrůzách na statku vyprávěli ti, kdo se tam vypravili pochovat mrtvé. Každý den jí také vyprávěl o lidech, které ztratil, modlil se s ní, povzbuzoval ji. Vysvětlil jí, že Julius, Antonia i Felicius jsou teď už určitě mezi anděly a ona je jednoho dne opět uvidí. A že možná i její otec a matka se s Kristovými zázraky setkávali dost často, aby se k němu v hodině smrti obrátili.

Eigon naopak Petrovi připomněla jeho dávný návrh, aby se jednoho dne vrátila do své rodné země. V Římě už ji nečekalo nic než zármutek a nebezpečí. Přípravy na cestu jí alespoň na chvíli pomohly zapomenout na bolestnou prázdnotu v jejím srdci. Měla se dostat do Ostie a tam nasednout na loď do Massilie. Odtud pak měla cestovat pevninou po známých a dobře udržovaných obchodních cestách na severozápad a nést s sebou poselství Kristovy lásky. Neměla cestovat sama Petr jí vybral dva společníky. Prvním byla sama Drusilla, která se jí v posledních několika dnech stala chápající a něžnou přítelkyní. Byla to bezdětná vdova a měla až překvapivě silnou touhu po dobrodružstvích. Druhým společníkem se Eigon stal propuštěnec Commios, který se dostal do Říma se svými rodiči z Galie a nyní byl jedním z Petrových nejvěrnějších učedníků. Zároveň však toužil vrátit se tam, odkud pocházel, Petr jim oznámil své rozhodnutí se sevřenými rty. Na dlouhé přípravy nebyl čas. V ulicích se proslýchalo, že Titus Marcus Olivinus již zcela otevřeně Eigon hledá a za zprávu o ní nabízí vysokou odměnu. Pretoriánští špehové jsou úplně všude. Petr si tuhle novinu nechal pro sebe. Přidávat Eigon další břímě by mu připadalo neodpustitelné. Pokud se mu ji podaří dostat z Říma co nejdříve, bude v bezpečí. Nemohl vědět, že stěží dvě ulice od něho sedí v parních lázních na osušce Titus a naslouchá velmi zajímavým informacím od jednoho obchodníka, který téhož dopoledne přinesl do jejich domu džbány s olivovým olejem.

* * *

Zaklepání na dveře vytrhlo Jess ze snění. „Signorina?“ Byla to Margharita. „Přijela Carmella, čeká na vás dole.“

„Jess! Díkybohu!“ Carmella seděla v hale. Rychle vstala „Jste v pořádku? Volal mi Will. Byl tak rozrušený! Už přijel? Tvrdil, že už je na cestě. Měl o vás starost.“

„Omlouvám se,“ usmála se Jess a usedla do křesla proti Carmelle, která se mezitím také už pohodlně uvelebila „Jako obvykle jsem ztratila ponětí o čase.“

Carmella zavrtěla hlavou. „Vy tomu ubožákovi pěkně ztrpčujete život, Jess.“ Povzdechla si. „Já jsem bohužel mezitím ztratila mobil, takže jsem mu mohla znovu zavolat až odtud.“

„Neztratila jste mobil. Ukradl vám ho Dan,“ zamračila se Jess. „Představte si, vetřel se vám do bytu a odnesl ho! Říkal, že jste ho vůbec neviděla“

Carmella zbledla „Kdy?“

„Prý jste někoho čekala měla jste otevřené dveře. Byl tak samolibý, že se mi s tím pochlubil. Volal na různá čísla z vašeho mobilu, až mu tady řekli, že tu bydlím, a on sem přišel. Nebylo na tom nic nadpřirozeného. Naopak to bylo takhle jednoduché. Nakonec se ukázalo, že před ním není bezpečné ani tohle místo.“

Carmella se tvářila vylekaně. „Ach, Jess. To mě ale mrzí. Ten člověk je učiněný ďábel. Ale vy jste doufám v pořádku! Nic vám neudělal?“

Jess se trpce pousmála „Dalo by se říct, že jsem ho vyhnala. Jenže Titus mu nedá pokoj. Pronásleduje Eigon. Carmello, musím vědět, co se s ní stalo! Vyložíte mi karty?“

„Nemám je s sebou! Navíc tady bych se na ně stejně nesoustředila, ale jedno vám slibuji. Vyložím vám je, až přijdu domů.“ Carmella povzdechla „Spíš než vyložit karty byste si potřebovala dát skleničku, Jess. Počkejte chviličku.“

Jess zavřela oči. Když je opět otevřela, stála Carmella před ní a podávala jí malý kalíšek. „Limoncello s ledem. To vás postaví na nohy. A já teď zaskočím do kuchyně a ještě jednou Willovi zavolám.“

Will se objevil během deseti minut.

„Asi před hodinou jsem se dovolal na aerolinie,“ řekl. „Máme zamluvené letenky na poslední letadlo, které dnes odlétá do Stanstedu. Už abychom pomalu vyrazili. Venku čeká taxík. Já v něm mám všechny svoje věci.“

Když asi o dvacet minut později vycházela s ruksakem a kabelkou z penzionu, ohlédla se naposledy přes rameno. Jednou částí svého já zůstávala v hale s Carmellou. Ta druhá už putovala nad Evropou.

„Přidělávám ti jen starost, viď?“ usmála se na Willa, když nasedali do taxíku. „Jsem ti tak hrozně vděčná! Jsi mým rytířem v zářivé zbroji.“

„Opravdu?“ pokrčil rameny.

„Dal jsi v sázku život, jen abys mi pomohl.“ Naklonila se k němu a políbila ho na tvář.

Objal ji kolem ramen. „To jsem rád, že jsem ti k něčemu byl.“

Držel ji kolem ramen ještě dlouho poté, co si taxík proklestil cestu římskými ulicemi na předměstí. „Už jsi uvažovala o tom, co budeš dělat, až tohle všechno skončí?“

Zavrtěla hlavou. „Ještě nedokážu vidět za horizont těch událostí.“

„Nemůžeme to nechat jen tak. Musíme to ohlásit na policii. Ten člověk představuje vážnou hrozbu. Je nebezpečný, Jess.“

Kousla se do rtu. „Nemáme důkazy, Wille. Pro nic z toho. I kdybys jim řekl, co udělal tobě, vsadím se, že pro to není jediný nezvratný důkaz. Tvoje modřiny a podlitiny – mohl jsi někde upadnout. Nikdo neviděl, jak se to stalo. Nikdo neví, kde jsme tě našli a jak ses tam dostal. Přinejhorším bych mohla já ohlásit, že mě pronásleduje. Předpokládám, že vy všichni byste mi to mohli dosvědčit. Ale ani v tomhle případě neexistují žádné kamerové záznamy nebo záznamy telefonních hovorů. Nic. Jemu stačí, když to všechno popře.“

„Copak chceš, aby v září zase v klidu nastoupil do školy a učil, jako by se nic nestalo? To čekáš, že budu schopný pracovat vedle něj?“

Mlčky zavrtěla hlavou.

„Tak co s tím můžeme dělat?“

„Nevím, Wille.“ Jejich tváře se téměř dotýkaly. Naklonil se a políbil ji na rty. „Jess.“ Nehýbala se, a tak ji políbil znovu, tentokrát o poznání vášnivěji. „Byl jsem takový hlupák, Jess. Nikdy jsme se neměli rozejít.“ Vztáhl ruce, vzal její tvář do dlaní a zadíval se jí do očí. „Jess?“

Zavrtěla hlavou a odtáhla se od něj. „Odpusť, Wille. Já nemůžu. Ne teď. Po tom všem, co se tu stalo.“ Odvrátila se a zahleděla se z okénka na kaleidoskop míhajících se světel. Slunce už dávno zapadlo a nad Římem se setmělo.

Taxikář se podíval do zpětného zrcátka a usmál se. Tohle viděl už tolikrát! Na věku ani na národnosti nezáleželo. V poslední době ani na pohlaví. „La Via Appia Antica,“ zavolal přes rameno. „Vidíte? Stará římská cesta.“ Cestou na letiště Ciampino to říkal každému turistovi, který odlétal z Říma

„Nevím, jestli budu ještě někdy schopná někoho milovat,“ řekla Jess a odvrátila se od okénka. Hrdlo se jí svíralo bolestí. „Po tom, co mi udělal.“ Zachvěla se.

Will sevřel rty. „Za to draze zaplatí, Jess. Tak či onak. To ti přísahám.“ Vzal ji za ruku. „Budu dál tvým rytířem v zářivé zbroji. Nikdy si nemysli, že jsi sama.“ Smutně se na něj usmála „Já vím. Děkuju ti.“

Na letišti se nechali odbavit a prošli do odletové haly. Jess se pouze jednou jedinkrát ohlédla přes rameno, jestli někde neuvidí Dana. Neviděla.

Willovi se podařilo najít dvě volná místa, kde se mohli posadit. Jess začínala zmáhat únava. Zavíraly se jí oči a zvuky i obrazy na monitorech jí splývaly. Je stále ještě v Itálii. Tak proč, proboha, se nepokouší ještě naposledy kontaktovat Eigon? Pohlédla na Willa i on měl zavřené oči. Mohla by to zkusit teď. Zavolat Eigon z minulosti. Zeptat se jí, co se stalo. Zavřela oči a dlouze, zhluboka se nadechla. Snažila se odpočívat. Někde vedle se dva lidé hlasitě rozesmáli. Odvrátila se a schoulila se do sedadla. „Eigon?“ zamumlala „Kde jsi?“ Ještě chvíli prozkoumávala temnotu v sobě a hledala obrazy, ale žádné nepřicházely.

„Eigon?“

Prudce se narovnala a rozhlédla se. Uviděla Willa. Vypadal, že hluboce spí. Znovu zavřela oči a snažila se vybavit si dům, prosluněné místnosti okolo různých atrií, zvuk vody zurčící ve fontánách, Drusillin lehký smích, nikdy nepříjemný či necitlivý po těch strašlivých událostech, které se odehrály, který však byl natolik součástí její osobnosti, až se zdálo, že za ní jde, kamkoli jen vkročí. A byla tu Eigon probírající se svatým Petrem trasu své cesty, Commios zaměstnaný všemožnými přípravami a sháněním peněz, jež budou na cestu potřebovat, jednotlivé věci, které je třeba zabalit do vaků na sedlech mul, které si koupí, jakmile se vylodí v Massilii.

Ještě se měli dlouze modlit s Petrem. Měli usednout u jeho nohou a naslouchat instrukcím, které jim dá, jeho moudrým slovům a příběhům o Ježíšovi. Jess ještě pevněji zavřela oči a pokoušela se je vyvolat z temnoty. Bez úspěchu.

Zadřímala

Zdálo se jí, že nemohlo uplynout víc než pár vteřin, a už ji Will zase budil. „Tak pojď, Jess. Už ohlásili náš let. Vracíme se do Anglie!“

* * *

Titus čekal na Lucia. Ten člověk měl zpoždění. Titus několikrát dupl do země, chvíli přecházel sem a tam po místnosti a rostla v něm netrpělivost. Přece od něj musel dostat vzkaz! Potřeboval ho dnes dopoledne, ne až příští měsíc! Uvědomoval si, že ho někteří velitelé ostražitě pozorují. Stále víc a více se od něj distancovali, věděl to. A také věděl proč. Roznesla se zpráva o masakru na statku. Ne že by někoho trápil osud vzpurných křesťanů, avšak zdálo se, že lidé jsou šokováni brutalitou, s jakou to bylo provedeno. Cítili, že jde o velice soukromou a krutou záležitost, o jakousi vendetu, při níž byli zavražděni nejen otroci, kteří ono nové náboženství milují, ale i ženy a děti a několik římských občanů. A nad tím už se pozastavovali. Titus byl zvědav, zda jej předvolají k tribunovi. Pokud ano, bude zapírat. Momentálně mu zbývalo chytit už jen jednu osobu. Tu, kterou jedinou doopravdy chtěl. A už věděl, kde je. Teď už jen potřeboval, aby Lucius do toho domu zajel a promluvil s Drusillou, která světe, div se byla jakousi jeho vzdálenou sestřenicí a mohla by mu pomoci. Avšak Lucius nepřišel.

„Pane.“ Při zvuku toho plachého hlasu u svého lokte přestal chodit po místnosti. „Pane, vzkaz.“ Byl to chlapec, jeden z těch, kteří pomáhají ve stájích. Vytáhl voskovou tabulku, na které bylo napsáno: Omlouvám se. Nestihl jsem to. Do kalend v příštím měsíci mám volno. L.

Titus zuřivě zaklel. Nakopl hocha a mrštil tabulkou do kouta „Ten zmetek!“ Lucius mu udělal dvojitou čáru přes rozpočet. Už s ním nechtěl mít nic společného. Volno! Neměl mít žádné volno. Musel jít za nadřízeným a tohle si vyžádat. Nu, za to zaplatí. On, Titus, se postará, aby všechny osoby v tom domě byly zatčeny. Včetně Drusilly. Ohlédl se po chlapci. Nebyl tu. Utekl. Ostatní, muži, kteří byli v místnosti, jeden po druhém odcházeli ke dveřím. Zůstal opět sám.

* * *

Razii provedla kohorta pretoriánů.Titus s nimi nejel. Vrátili se do kasáren s nepořízenou. Dům byl prázdný. Nenašli tam vůbec nikoho, dokonce ani žádného otroka. Na velitelství ohlásili, že dostali špatný tip a odešli prohledávat jiné městské čtvrti. Stopa vychladla Titus kráčel po ulici a zamyšleně se rozhlížel po oknech zastřených okenicemi. Musí ji najít. Brzy. Moc času už nemá. Kdyby komukoli vypověděla svůj příběh, dostal by se na veřejnost. Ať byla nyní kýmkoli, bývala dcerou krále. Nadřízení by se o něj začali zajímat. Do vily jejích rodičů vyslal své špehy, aby zjistili, zda tam je. Místo bylo opuštěné. Aelius a Flavius pobrali, co unesli, a uprchli do noci. Císařovi lidé odnesli zbytek. Odvedli koně a vše, co se dalo prodat, skončilo v dražbě. Zbytek odvezli na vozech pryč. Dům čekal na nového nájemce. Zahrady pomalu zarůstaly plevelem, sad zůstal opuštěný a fíkovník zmítaný podzimním větrem zasypával atrium velikými, členitými listy.

Titus seděl v hlubokém zamyšlení ještě dlouho poté, co dostal Luciův vzkaz. Pak se jal chmurně přehrabovat truhlici na peníze a vytáhl odtud pytlík mincí. Vysypal jich hrst, rychle se zamyslel a přidal další. Pak si přes uniformu přehodil plášť a vyrazil do středu města. Rozhodl se vyhledat Marciu Maximillu. Byla chytrá, krásná a chamtivá. Byla slavná. A byla to jasnovidka. Kdyby chtěla, mohla by mu Eigon najít, aniž by vyšla z komnaty.

XXIX.

Jess se s trhnutím probrala. Na okamžik nevěděla, kde je, avšak pravidelné hučení motorů jí to připomnělo. Pohlédla na Willa vedle sebe. Měl sklopené sedadlo a zavřené oči. Spal. Vyhlédla z okénka do tmy, ale neviděla nic.

Zavřela znovu oči a povzdechla. Za necelou hodinu budou zpátky v Anglii a její šance dál sledovat Eigonin osud bude pryč.

Pokud ovšem…

Silou vůle se v myšlenkách vrátila zpět do Eigoniny minulosti. Vybavila si dům v Římě, kde naposledy pobývala, jeho vřelou atmosféru, elegantní omšelost, lidi kolem ní… Viděla něžnou a laskavou Drusillu, která se postarala, aby byla sama, když zatoužila po klidu na modlitbu, a aby měla společnost, když se potřebovala vymluvit i Petrovo nezlomné odhodlání a zápal, s nimiž povzbuzoval své blízké v jejich neštěstí a vedl společné modlitby. A pak přišlo rozhodnutí opustit Řím, urychlené shánění různých povolení i peněz na cestu.

Otočila hlavu a zahleděla se znovu do tmy za okénkem. Oči jí zvlhly. „Kde jsi?“ zašeptala „Prosím tě, ukaž se mi.“

Vlny narážející do přídě se přelévaly přes prkna paluby a smáčely napjaté plachty, zatímco cestující v podpalubí se k sobě ve strachu choulili. Bylo jich asi deset, kteří se odhodlali odplout na lodi obchodníka vezoucího náklad zásob pro legie. Měli přistát v Massilii, v provincii Narbonensis na jižním pobřeží Galie. Když opouštěli italské břehy, nemohli tušit, že vyplouvají vstříc jedné z prvních podzimních bouří, která se zcela náhle prohnala nad úzkým pásmem moře. Drusilla ležela a sténala s ostatními mezi zapáchajícími koši a bednami, zatímco Commios pobíhal po lodi a hledal Eigon.

Našel ji na palubě, jak se ze všech sil drží úponů a hledí do dmoucích se vln s bílými hřebeny. Oči jí zářily, vlasy se jí vydraly zpod hřebenů a divoce jí vlály kolem hlavy jako klubko hadů. Commios se chytil provazů a propracoval se až k ní. „Kapitán nařídil, že mají být všichni v podpalubí!“

Obrátila se. Jeho slova odnesl burácející vítr a ona je v hukotu vln nemohla zaslechnout. „Není to nádherné? Netušila jsem, že něco může být tak vzrušující!“ Slaná voda jí stříkala do tváře, šat měla promočený a přilepený k tělu jako druhá kůže. On ji také neslyšel, avšak pochopil smysl. Tady nahoře, daleko od puchu a skučení cestujících v podpalubí, to bylo divoké a fascinující a pokud by loď ztroskotala, bylo lepší být tady nahoře, pod mračnou oblohou uprostřed bouře, nežli tam dole, uvězněná v dřevěných útrobách lodi, která se rychle mohla stát rakví plnou vody.

„Jak dlouho ještě poplujeme?“ křičela na něho.

Pokrčil rameny. Buď ji neslyšel, nebo nevěděl. Už tak dlouho nezahlédli pevninu, že nedokázal odhadnout, kde se nacházejí. Pokud ho však neklamal instinkt, hnal je vítr zpátky k Ostii anebo přes Mare Tyrrhenum ke Kartágu nebo Hippo Regiu. Cesta měla trvat dva dny, nanejvýš dva a půl. Pokoušel se spočítat, kolikrát už obloha potemněla nocí, ale nedopočetl se. Alespoň že už dávno neskončili tam, odkud vypluli. Dobře viděl, jaká tíha z Eigon spadla, jen co nechali břehy v okolí Říma za zády. Spolu s tou tíhou ji opustil i strach z Titova pronásledování. Jen jemu totiž Petr pověděl o jeho nesmyslné vendetě. Musel odpřisáhnout, že si toto tajemství nechá pro sebe, avšak zároveň Petrovi slíbil, že na Eigon dá pozor, dokud nebudou opravdu v bezpečí. Její vzrušení bylo nakažlivé a ve chvíli, kdy se nad palubou přehnala další smršť vodní tříště a promočila je na kost, přistihl se, jak se směje s ní.

Padal už skoro soumrak, když bouře konečně začala ustávat a loď opět nabrala rychlost. Obloha se vyjasnila a oni v dálce napravo konečně zahlédli pevninu. Byla mnohem blíž, než očekávali. Jak se cestující jeden po druhém vykrádali na palubu, rozkřiklo se rychle, že už jsou skoro u cíle a že kapitánovo neuvěřitelně dovedné manévrování uprostřed bouře nebylo dílem jeho umění, nýbrž zásluhou oběti bohu moří Neptunovi, kterou vykonal, než vypluli.

Přístav byl hlučný, špinavý a přelidněný. Když konečně vyklopýtali na pevný břeh, ujal se Commios vedení. Shromáždili na jednom místě vše, co měli, což nebylo o mnoho víc, než co pobrali mezi sebou, a vydali se hledat dům Tullia Gaia, propuštěnce, jehož otec pracoval u Drusillina dědečka a jenž byl nyní úspěšným obchodníkem a podnikatelem zásobujícím zdejší stále se rozrůstající trh. Místní lidé je nasměrovali k velkému domu uprostřed obchodní čtvrti, a když se ohlásili, uvedli je otroci do přepychově zařízeného a pohodlného obydlí.

Gaius nebyl doma, avšak jeho žena Aemilia je vřele uvítala a ihned jim přidělila pokoje. S poukazem na svou zanedbanost a špínu z lodi se téměř okamžitě všichni tři odebrali do nedalekých lázní. Když se vykoupaní, odpočatí a v čistém oblečení vrátili, čekalo je skvělé jídlo, pán domu, kterého mezitím zavolali z jeho úřadu, a pár dalších přátel, kteří už všichni seděli nebo polehávali na pohovkách okolo tabule, dychtiví novinek z Říma. Eigon se rychle dovtípila, že nikdo z přítomných dosud neví o Drusillině přestoupení ke křesťanství ani o tom, že příslušníky této sekty jsou i druzí dva jejich hosté. Commios na obě ženy varovně pohlédl a ony na toto téma mlčely. Namísto toho se všichni rozhovořili o potřebě co nejdříve vyrazit na další cestu k severu.

Eigon a Drusilla se později sešly v Eigonině pokoji, usedly na postel a tiše spolu rozprávěly. „Chtěla bych tu zůstat navěky!“ smála se Eigon. „Je tu nádherně!“ Svůj žal dočasně zatlačila do některého z koutů své duše. Byl příliš veliký a tíživý. Jednoho dne se s ním bude muset vypořádat, ale ne v této chvíli, kdy je ještě tak čerstvý a nezažitý.

Drusilla přikývla „A nehoupe to tady tak příšerně a člověka tu na každém kroku nezaplavuje mořská voda,“ dodala zaníceně. „Commios se ptal, zda bychom si nemohli zaplatit cestu na pramici proti proudu řeky Rhodanus. Nevím ale, jestli je to dobrý nápad.“

Eigon se usmála „Neměj obavy. Pramice se nehoupou. Viděla jsi je přece na Tiberu. Jsou ploché, a vůbec ne vratké.“

Drusilla přikývla, pohlédla ke dveřím. „Neměli bychom se příliš šířit o tom, kam jdeme,“ zašeptala „Vím jistě, že těmto lidem můžeme věřit, ale byla bych raději, kdybychom po sobě nezanechali žádné stopy.“

Eigon rázem zvážněla. Zachvěla se. „Máš pravdu,“ přisvědčila zdráhavě. „Měli bychom se už vydat na cestu, viď? Jen co nám uschne všechno oblečení…“ Náhle se rozhlédla po pokoji. „Drusillo,“ zašeptala „Cítíš to? Jako by nás někdo pozoroval.“

Drusilla zavrtěla hlavou. „Nebuď hloupá. Vystrašila jsem tě. To jsem nechtěla.“

„Ne!“ Eigon ji vzala za ruku. „Ne, nevystrašila jsi mě. A máš úplnou pravdu.“ Naklonila se, políbila Drusillu na dobrou noc a dívala se, jak se za ní zavírají dveře.

Chvíli stála, skleslá a vyčerpaná. Oči se jí zalily slzami. Dolehla na ni všechna tíha jejího osamění. Právě takovéto chvíle, kdy se ocitla sama, byly nejhorší. Znovu ji zaplavil nevýslovný žal, když si vzpomněla na Julia, na jejich poslední společnou cestu do Říma, na svou touhu po něm, na jeho polibky. Se smutným povzdechem poklekla vedle postele a začala se modlit. Za Julia, za jeho dědečka, za Antonii, za Petra a jeho velký ideál. A za jejich vlastní bezpečí. A opět se jí podařilo zahnat zoufalství.

Když konečně vstala, ještě jednou se rozhlédla. Divný pocit, že ji někdo odněkud sleduje, přetrvával. Ne Julius. Nebyl to žádný z těch, jež milovala, tím si byla jista. Na okamžik se posadila na okraj postele, oči upřené do klidného plamene olejové lampy, stojící na nádherně vyřezávaném dubovém stolku u jejího lože. Ty vyřezávané vzory jí připomněly ornamenty, jaké vídala v dětství. V přístavu zaslechla keltštinu pouhou chvíli poté, co vystoupili z lodi. Byl to jen jeden z asi tuctu jazyků, jimiž tu lidé na sebe pokřikovali, a v několika tvářích neomylně zahlédla fyziognomii a vybarvení mužů a žen pocházejících ze severních cípů říše. Bylo to už dávno, velmi dávno, co se jí naposledy zastesklo po domově, ale náhle se nemohla dočkat, až znovu uvidí zelené kopce a mlhavé dálky smáčené drobným deštíkem, o kterých se jí zdávalo ve snech.

Pojednou zpozorněla. Bylo to tu zas. Atmosféra v místnosti jako by ztěžkla a ochladilo se. Divoce se rozhlédla. Pak zavřela oči. „Modli se, obklop se modlitbou a zlatým světlem bezpečí.“ To ji učil Melinus. Petr říkal v podstatě totéž. „Ve jménu Krista zažeň démony, dítě. Obklop se jeho láskou. On nad tebou bude bdít. Modli se.“ Zavrtěla hlavou. Nebyla si jista, zda by její modlitby byly dostatečně vroucí anebo zda by vůbec zabraly, protože tam venku byl někdo, kdo se ji snažil najít. Titus. A používal k tomu služeb adeptky, někoho, komu nedělalo nejmenší potíže určit, kde je.

* * *

„Bože!“ Jess se s trhnutím probudila „On ji pronásleduje dál. Její v patách!“

Will povzdechl. Ani se nemusel ptát, koho tím Jess myslí. „Takže tě straší i v desetikilometrové výšce?“

Jess zavrtěla hlavou. „Zdálo se mi…“

„Na tom nezáleží. Už jsme prakticky nad Stanstedem. Podívej.“ Ukázal k okénku. Letadlo pomalu klesalo. Viděli už světla dole na zemi.

„Copak nechápeš, že Titus jde za ní? A jestli jde on za ní, tak půjde i Dan za mnou!“

„O tom pochybuji,“ odpověděl Will chmurně. „Jestli to ale udělá, Jess, pak budeme na domácí půdě. Kdyby bylo třeba, můžeme zajít na policii. On tě ale každopádně nenajde. Odvezu tě rovnou do Cornwallu. Tam ho rozhodně nenapadne tě hledat. A ty budeš mít konečně čas si promyslet, co bys chtěla dělat, a užít si aspoň trochu léta.“

Ozval se hlas kapitána, který upozorňoval, že brzy přistanou. Když domluvil, Jess se otočila zpátky k Willovi. „Byl jsi na mě tak hodný, Wille. Pravděpodobně jsi pro mě riskoval i život,“ řekla tiše. „Ale odpusť, do Cornwallu nepojedu.“

„Proč ne?“ zamračil se.

„Ty víš proč. Musím se vrátit na Ty Bran. Tam, kam jde Eigon.“

„Ne, Jess. To je první místo, kde tě Dan bude hledat.“

„Budu to muset risknout,“ Položila dlaň na jeho ruku. „Wille, udělal jsi pro mě mnohem víc, než jsem čekala nebo než si zasluhuju. Nemůžu po tobě chtít víc. Letadlo se ve vzduchu lehce propadlo. „Chci, abys jel navštívit rodiče a užil si zbytku léta. Já zůstanu se Stephanii“

Zamračil se. „Posíláš mě pryč?“

Usmála se. „To by bylo ode mě trochu nezdvořilé. Ne. Tak jsem to nemyslela. Jen nechci, aby ses za mě cítil odpovědný.“

Lehce poposedl. Nedokázala odhadnout, jestli se ho to dotklo, nebo se zlobí. „Půjdeš za ním?“ zeptal se.

„Za kým?“ zarazila se.

„Za Rhodrim.“ Sevřel rty.

„Ne! Pochybuju, že mě ještě někdy chce vidět.“ Hlasitě se zasmála a po očku na něj pohlédla. Pak se zadívala z okénka. Letadlo už bylo blízko nad zemí. Viděla pod sebou pavučinu osvětlených silnic, reflektory aut ujíždějících nocí. Rhodri. Na okamžik si ho představila. Jeho široká ramena, opálenou pleť, dokonale zastřižený, a přesto tak trochu ležérní vous, smích v jeho očích i záblesky spravedlivého hněvu, když ji chránil. Byl to nepochybně atraktivní muž. To však bylo součástí jeho profese. Byl charismatický a čímsi ji fascinoval. Tak to bylo. „Ty žárlíš, Wille?“

„To těžko. Sama jsi mi připomněla, že jsme se rozešli.“

„Bylo to tvé rozhodnutí,“ namítla tiše. „To tys mě opustil, pamatuješ? Tehdy mě to skoro zlomilo, ale ty jsi cítil, že mezi námi není všechno v pořádku dlouho před tím, než to došlo mně. A já teď vím, že jsi měl pravdu.“

„Byl jsem hlupák.“ Díval se do opěradla před sebou a smutně pokýval hlavou. „Musí to být už navěky? Žádná naděje, že si to jednou rozmyslíš?“

„Nikdo neví, co bude jednou, Wille, jen to, co je teď.“ Dojatě se na něj zahleděla. Will pro ni tolik udělal a ona ho má stále ráda. Bolest a hněv ji opustily. Avšak vděk a sympatie nestačí, aby na nich člověk vybudoval trvalý vztah…

On ještě stále hleděl do ztracena „Takže teď pojedeš rovnou do Walesu?“

Zavrtěla hlavou. „Musím se napřed dostat na Heathrow. Mám tam auto“

„Ježíš, promiň! To mě nenapadlo,“ omlouval se.

„Nevadí. Určitě tam jezdí autobusy a vlak. Pak vyrazím do Walesu“

„Zavoláš mi, kdybys potřebovala pomoct? Přijel bych.“ Uzavřeli s Rhodrim pakt proti Danovi. Bude s ním moct spolupracovat? Povzdechl. Snad, pokud by to Jess pomohlo zbavit se jejího břemene.

„Zavolám ti, Wille.“ Znovu se na něj usmála. „Pojedeš tedy do Cornwallu?“

„Snad později. Napřed se stavím doma. Nezapomeň, že se může kdykoliv objevit. Nezávazně.“

Vesele se na něj ušklíbla „Pak tedy spolu ještě chvíli pojedeme. Vlakem do Londýna.“ Letadlo konečně drclo o přistávací dráhu.

Rozloučila se s ním na zastávce Liverpool Street. Stoupla si na špičky a lehce po políbila na rty. „Opatruj se, Wille,“ řekla jen.

„Ty taky.“ V rychlosti ji objal. „A nedovol Titovi, aby tě tyranizoval.“ Chviličku si myslela, že ještě něco poví, ale on už se odvrátil.

Rozběhla se rovnou na spoj metra Piccadilly Line na Heathrow, zatímco on se vracel do jižního Londýna.

* * *

Dan zamyšleně upíjel cappuccino a hleděl přes ulici. Slunce pálilo do očí a nad dlážděním se tetelil horký vzduch. Ulice byla plná výfukových plynů. Byl unavený, deprimovaný a tak rozzuřený, že se vůbec nedokázal vyrovnat s vlnami vzteku, které se ho s děsivou pravidelností zmocňovaly. Na mobilu měl několik vzkazů od Natálie, každý další vždy o něco úzkostnější, rozladěnější, netrpělivější. Chtěla vědět, kde je. Sliboval přece, že touto dobou už bude doma. Mezitím už třikrát volali z policie a ozval se znovu i ředitel. Co se to, proboha, děje? Dan dopil kávu, otřel si rty a pokynu číšníkovi, aby mu přinesl účet. Jess zmizela beze stopy. A netušil ani, kde jsou všichni ostatní. Zkoušel zvonit u Carmelly nikdo tam nebyl a nebyli ani v penzionu. Dopil minerálku a prudce položil sklenici na stůl. A nebyl tu ani Titus.

„Zatraceně!“ Bouchl pěstí do stolu. Od vedlejšího stolku se po něm otočily tři ženy a nechápavě na něho hleděly.

„Na vaše zdraví, dámy,“ zamumlal vztekle sám pro sebe. Pak vstal, hodil na stůl pár drobných mincí a odešel.

* * *

Titus nehybně seděl a pozoroval ženu zpovídající orákulum. Proroctví byla drahá a tohle byla už jeho třetí návštěva. Žena mu pokaždé řekla jen tolik, aby ho navnadila a zároveň ho přesvědčila o svých schopnostech nahlížet hluboko do času i prostoru za hranicemi temného pokoje, kde seděli. „Vidím další lidi, patricijské rodiny, účastnící se toho spiknutí. Vidím ženu, dvě ženy, jak spolu rozprávějí. Spřátelily se s tvou princeznou. Mají přátele na vysokých místech. Tam, kam ty nedosáhneš.“ Vrhla na něj pohled, který mu připadal takřka zničující. „Vidím ženu pozorující tě zdáli, tak jako ty pozoruješ ji.“ Záhadně se usmála. Energii té ženy cítila už dřív. Pátrala v zátočinách času po pravdě stejně jako oni dva. Pocházela však z jiné doby. Marciu Maximillu to zaujalo. Vrátila se však v myšlenkách k úkolu, který měla před sebou. „Chceš o princezně zjistit něco víc?“

Titus stěží potlačil nutkání chytit jasnovidku pod krkem a uškrtit ji. „Proto jsem tady, paní!“

Pohlédla na něj, jako by si říkala, zda není vhodná chvíle zvednout svou cenu. Rozmyslela si to však a uhnula očima. Měla z tohoto svého zákazníka stále nepříjemnější pocit. Bude lepší dát mu, co chce, a poslat ho pokud možno co nejdál. „Je pryč. Na moři. Vidím rozbouřené vlny. Stojí na přídi a hledí daleko do krajiny svých snů. Řím nechala navždy za zády.“

Titus zaťal ruce v pěst. „Pověz, kam odešla“

Vůbec poprvé se věštkyně zamračila „Vidím ji zahalenou závoji. Její osud je nejasný. Ne!“ Vykřikla, když po ní přes stůl hmátl a chytil ji za ramena „Řekla bych vám to, kdybych to viděla i ona je adeptkou. Cítí, že ji hledám, a obklopila se mlhou.“

Svezl se zpátky na židli. Jaký smysl by mělo ji zabít? Byla nejlepší v Římě. „Něco přece musí existovat! Nějaká stopa! Neodešly do Galie? Nebo do Británie?“

Žena se znovu usadila na židli. Snažila se zachovat klid. V téhle chvíli už chtěla jen jedno zbavit se ho. „Mám to! Její myšlenky ji na okamžik prozradily. Míří do Británie!“

Byla to ta nejvzdálenější výspa, která ji napadla.

* * *

Británie! Danovi ta myšlenka projela hlavou jako oslepující blesk. Jestli do Británie odešla Eigon, pak tam musí být i Jess. Strnul. Musí se tam dostat dřív než ona. Dřív, než stačí s někým promluvit o svých hloupých obviněních. Především se musí postarat, aby se nepřišla do styku s Natálií!

* * *

Když se Jess před ránem konečně dostala ke svému autu, stálo na místě, kde je před časem zaparkovala. Od té doby se toho událo tolik, že jí to připadalo, jako by od té doby uplynuly celé měsíce. S lístkem v ruce odemkla vůz, nasedla, zabouchla dvířka a zavřela oči. Poprvé po dlouhé době si zase připadala v bezpečí.

Vytáhla z kabelky mobil a zavolala Stephanii. Telefon vyzváněl, ale nikdo ho nezvedal. Vyťukala Kimino číslo. Ani ta se neozvala. Odolala pokušení zavolat Carmelle. A Will je na cestě do jižního Londýna. Všechno je teď tedy jen a jen na ní. Musí se sama rozhodnout, co dál. Avšak nebylo o čem rozhodovat. Teď se vydá po severním londýnském okruhu směrem na západ a pak zamíří do Walesu. Je čas vrátit se na Ty Bran.

„Musíme se už vydat na cestu. Teď hned.“ Eigon jemně zatřásla s Drusillou. Rozednívalo se a venku na ulicích se ozýval křik prodavačů. „Mrzí mě to, ale už tu nemůžeme zůstat. Je nám v patách. Ví, kde jsme. Během mých modliteb se mi dostalo varování.“

Drusilla její tvrzení nezpochybňovala. Ihned vstala z postele a začala si balit své věci.

Poutníci se domluvili s obchodníkem vozícím zboží po řece. Zrovna nosil do lodi náklad a chystal se vyplout, Drusilla s Eigon dostaly na palubě přidělené malé místečko oddělené zástěnou a pramice plně naložená zbožím se pomalu vydala proti proudu. Commios se spokojil s tím, že si u posádky našel místo, kde se mohl prospat. Cestování je tak přišlo levněji a on se alespoň mohl bavit s muži pracujícími na lodi, z nichž jeden, jak okamžitě vyšlo najevo, pocházel z téhož kmene jako on.

„Podívej, jak je šťastný,“ zašeptala Drusilla Eigon. Stály na boku lodi, opíraly se o zábradlí a pozorovaly dění podél břehu řeky.

„A jestli si nedáme pozor, ztratíme ho. Je tu doma,“ odpověděla jí stejně tiše Eigon,

Drusilla povzdechla „Je to přitažlivý muž, viď?“ Toužebně se usmála, Eigon na ni po očku pohlédla „Už jsem si všimla, že po něm stále pokukuješ.“

Drusilla pozorovala hejno divokých hus plujících proti proudu. „Zato on má oči jenom pro tebe. Jestli s námi zůstane, tak jen proto. Neopustí tě.“

„To není pravda. On nás obě hlídá, Drusillo. Petr mu to uložil.“ Eigon vůbec nepřišlo na mysl, že by se do ní mohl ještě někdo zamilovat. Na něco takového nedokázala ani pomyslet.

„A já jsem přesvědčená, že svému úkolu dostojí. Neposlouchej mě, Eigon. Jsem žárlivá stará ježibaba, mě si už žádný muž nevšimne. Můžeš ho mít, když budeš chtít.“

Eigon na ni zaraženě pohlédla „Co to říkáš za nesmysly? Nejsi vůbec stará!“ Chvíli na ni mlčky hleděla „Vidím krásnou zralou ženu s jemnou pletí bez jediné poskvrnky, s nezaměnitelným kouzlem a silou osobnosti.“ Pozvedla obočí. „Nesmíme ale zapomínat, proč jsme na cestě.“

„Petr nás nezavázal k celibátu,“ ohradila se trochu ostřeji Drusilla

„To ne,“ povzdechla Eigon. „Neboj se, Drusillo. Nechci Commia Je to báječný člověk a já ho mám moc ráda a cením si jeho přátelství, ale pro mě existoval jen jediný muž.“

Dlouho obě mlčely. Pak Drusilla položila dlaň na hřbet Eigoniny ruky. „Odpusť.“

„Není co odpouštět.“ Chvíli opět mlčely. Po chvíli se Eigon k přítelkyni znovu obrátila „Nemyslíš si ale, že by nás chtěl Commios opustit, že ne?“

Obě se po něm otočily. Viděly jak se směje a žertuje se svými soukmenovci. Povšiml si, že se po něm dívají, a zamával jim na pozdrav.

„Ne,“ řekla Drusilla nakonec. „Myslím, že nás v bezpečí dopraví až do cíle.“

„A co když ne? Co když se rozhodne zůstat v Galii? Zůstala bys tu s ním?“

Drusilla se usmála. „To se nestane. Neboj se. Zůstanu s tebou,“ řekla „Pokud budeš chtít,“ dodala

Eigon vzala její ruku do svých dlaní a stiskla ji. „Chci tě s sebou. Hrozně se bojím. Bylo mi deset let, když jsem opustila Británii. Už si skoro na nic nevzpomínám. A čím víc na to myslím, tím mám větší strach. Nikdo si mě tam nebude pamatovat. Nevím ani, kam mám jít. Můj otec se tak často stěhoval s vojsky z místa na místo. Byl vojevůdce. Voják. Pocházel z jednoho kmene a vládl druhému. Možná ani jeden mě neuvítá s otevřenou náručí.“

„Odkud pocházela tvoje matka?“

„Byla Silurka kmenová území jejího otce ležela v západních horách.“ Zaváhala „Otcova první žena byla z kmene Trinovantů, jimž také vládl. A ještě Catuvellaunům. Zemřela při porodu, jak mi řekli. Pak, když otec vedl vojska na západ, aby sjednotil odpor proti Římu, poznal mou matku a oženil se s ní. Myslím, že právě na kopce její vlasti myslím jako na svůj domov. Vídám je ve snech. Většinou si ale vzpomínám, jak jsme se s otcem neustále přesouvali z místa na místo. To když bojoval proti římským invazním jednotkám.“ Usmála se. „Vaši lidé byli naší největší noční můrou.“

Drusilla přikývla „To si dovedu představit, má milá. Muselo to být pro tebe strašné. My Římané si pořád myslíme, že na nás celý svět čeká s otevřenou náručí a touží po naší civilizaci a nadvládě.“ Ukázala na malé dítě hrající si na mělčině v zátočině řeky: „To je jistě další nespokojený Říman.“

Eigon se zasmála „Lidé si své svobody často cení víc než vlastního života.“

„A přesto se tvůj otec nikdy nepokusil o návrat do Británie?“ otázala se Drusilla. „Ale odpusť. To byla nevhodná otázka“

„Snil o tom,“ pronesla Eigon pomalu. „Když jsme přijeli do Říma, často a dlouho o tom mluvíval, ale měl podlomené zdraví a věděl, že svému lidu ničím neprospěje, dokud se neuzdraví. Čas od času k nám dolehly zprávy, že k němu lidé stále vzhlížejí jako ke svému zachránci, avšak bojovali dál i bez něj a ty zprávy byly stále řidší, až ustaly docela. Mám za to, že si lidé doma mysleli, že otec zemřel.“ Kousla se do rtu.

„Myslíš, že už nebojují?“

Eigon pokrčila rameny. „Pokud vím, je na většině porobené Británie klid. Před čtyřmi lety tam pod vedením královny Icenů vypukla vzpoura, ale legie ji nakonec utopily v krvi. Dodnes existují území, která se s porážkou nesmíří, ale je těžké se o tom dozvědět.“

„Ty asi nemyslíš, že tě doma budou vítat jako královnu a dědičku svého otce, viď?“

Eigon ta slova překvapila. „To jistě ne.“

„Má drahá, myslím, že by ses měla mít na pozoru. Římský správce Británie by se mohl domnívat, že právě to je důvodem tvého návratu. V Římě jsme dospěli k závěru, že dokážeme do téhle provincie nepozorovaně proklouznout a začít tam svobodně šířit slovo boží, jak nám přikazuje Pán, avšak já jsem ještě před odjezdem z Massilie mluvila s Gaiem samozřejmě aniž jsem mu prozradila, jaké jsou naše skutečné plány. A Gaius už byl méně optimistický. Musíme připustit, že nevíme, co můžeme očekávat. Správcem země je jistý Marcus Trebellius Maximus. Podle toho, co vím, se pokouší přesvědčit kmenové vůdce, že život pod římskou vládou může být dobrý. Třeba pro něj nebudeme vítanými příchozími.“ Pojednou se usmála a oči se jí rozzářily. „Je to vzrušující! A Commios vzrušení miluje. Musíme ho ujistit, že tohle bude opravdové dobrodružství. Pak s námi určitě zůstane.“

Eigon na ni úzkostně pohlédla, ale pak silou vůle starost zahnala a usmála se. „Jsi tak skvělá společnice, Drusillo. A nesmírně silná žena tvá víra v budoucnost je tak nezdolná! Zato já jsem stále plná obav, úzkosti, pochybností.“ Odmlčela se. „A někdy mě zkruší moje osamělost, třebaže se často modlím.“ Pohlédla do vody. „Nikdy jsem nebyla s Juliem. Né jako žena“ Oči jí zvlhly. „A přesto mi tak strašně chybí.“

Drusilla ji vzala kolem ramen. „Já vím.“

„Myslela jsem, že ho budu cítit stále nablízku,“ pokračovala smutně Eigon. „Lidé od nás takové věci vnímají, víš? Někdy vídáme mrtvé. Ale on tu není.“

„Je s Pánem, Eigon. V míru a pokoji.“

Eigon polykala slzy. „Já žádný mír necítím. Jestli jsem v posledních dnech vůbec něco cítila, byl to hněv. A prázdnota. Toužila jsem po jeho blízkosti, ale teď se vzdalujeme i jeho stínu.“

Drusilla se zamračila. Přála by si, aby tu byl Commios. Aby Eigon rozptýlil a obě rozveselil svou radostnou povahou i silou svého odhodlání, ale teď zrovna se o něčem přel s jedním mužem z posádky, a zatímco loď klouzala po říční hladině k severu, živě gestikuloval rukama a ukazoval kamsi do krajiny. Drusilla se obrátila zpátky k Eigon.

„Ještě pořád míváš pocit, že se tě ten člověk, Titus, pokouší najít?“ otázala se tiše. Commios usoudil, že bude lepší, když jí poví, že by je ten muž mohl sledovat a ji posléze překvapilo, s jakou vnitřní jistotou je Eigon v Massalii dokázala přesvědčit, že je jim v patách. Tihle Keltové věří na svět stínů, náznaků a ozvěn, který je rodilým Římanům záhadou, pomyslela si. Není však pochyb, že dokážou vnímat věci pohybující se za hranicemi smyslového poznání.

Eigon si zhluboka povzdychla. „Nevím. Bojím se otevírat ono okno do tmy, jímž ke mně pronikl. Je to dvojsečná zbraň. Vidím-li já jeho, vidí i on mě.“

Drusilla se až otřásla „Doufejme, že je ještě stále v Římě a nedostane ani dovolenou, ani povolení odcestovat.“

Eigon se obrátila ke Commiovi, který k nim právě přistoupil. „Tak jsi tu svou při vyhrál?“

Udiveně na ni pohlédl „Jakou při? Ten člověk přece věděl, že u mě nepochodí, když mě bral na palubu.“

„Smíme vědět o čem jste tak plamenně debatovali?“ zajímala se Drusilla.

„To nebylo nic pro dámy,“ rozesmál se Commios a na obě se usmál. Dával si přitom pozor, aby obě podělil stejně, jak si Eigon povšimla. „Teď vás ale určitě potěší, když vám povím, že loď v příští osadě zastaví na noc. Je tam taverna, kde se dá najíst, a lodníci si aspoň opraví kormidlo, které mají podle svého mínění poškozené. My tak zatím budeme moct vystoupit na břeh, dobře povečeřet a možná si i trochu natáhnout nohy.“

A zanechají v hostinském nezapomenutelnou vzpomínku na dvě Římanky cestující v doprovodu jednoho muže. To nebyl mezi poutníky na řece obvyklý obrázek. Obzvlášť když byly obě ženy krásné a dělaly všechno pro to, aby si jich nikdo nevšiml.

* * *

Will otevřel s pocitem obrovské úlevy skleněné dvoukřídlé dveře vedoucí z jeho malého obývacího pokoje v přízemí do miniaturní zahrádky ve vnitrobloku. Vždycky se rád vracel domů. Tohle bylo jeho soukromé nebe, vlastní prostor, místo, kde si lízal rány, když se rozešli s Jess. Ne, když se s ní on rozešel, jak mu taktně připomněla. Její jemná výtka v letadle uvedla věci na pravou míru. Napadlo ho, že vše, co pro ni v posledních dnech udělal, v jejich napjatém vztahu cosi změnilo a možná i vyvážilo hoře a smutek, které jí svým jednáním způsobil. Ale třeba taky ne. Jistěže ne. Uvědomil si teď ještě naléhavěji, že za její současné problémy vlastně může on. Kdyby spolu dosud chodili, byl by ji z diskotéky doprovodil domů nebo by šli k němu. A Dan by nikdy nedostal příležitost ji pronásledovat a udělat jí to, co jí udělal. Otřásl se odporem. Ten bídák! Odporný hnusný křivák!

Policista vyslechl jeho líčení pozorně a nezaujatě. Sepsal jména i adresy, pak podepsal protokol a zavrtěl hlavou. „Pokud to nenahlásí sama slečna Kendalová, nemůžeme s tím nic dělat. A nemá-li důkazy, pak opravdu nemá smysl ten případ vyšetřovat.“

„Ale můžete si aspoň zapsat jeho jméno a třeba na něj sem tam dát i pozor. Sledovat ho, čekat, a pokud se něčeho dopustí…“ Will zavrtěl hlavou. „Je nebezpečný. V Římě se mě pokusil zabít. A Jess tím vyhrožoval. Ten člověk je zvrhlý. Něco přece udělat můžete!“

Nemohli. S doporučením, aby je kontaktoval, bude-li mít nějaký další důvod k obavám, policista rozhovor zdvořile ukončil. Will vyšel na ulici a zamířil ke škole.

Dveře domu stojícího přímo proti školním pozemkům mu otevřela Catherine Barkerová. Zahrnula ho úsměvy. Manželka jeho ředitele byla nesmírně přitažlivá žena s ohnivě rudými vlasy a očima barvy smaragdů. O deset let mladší než její manžel. Měla lehoučký irský přízvuk. „Wille! To je od vás milé, že jste se tu ukázal. Jen pojďte dál. Brian je nahoře. Zavolám ho.“

Brian, vysoký šlachovitý muž s kšticí bílých vlasů a zarudlou pletí, ho uvedl do své pracovny v prvním patře, zavřel za sebou dveře a Catherine ponechal stát zamračenou pod schody.

„Omlouvám se, Briane. Doufám, že neruším. Jen jsem si říkal, že to, co vám chci povědět, by mělo zůstat pouze mezi námi.“ Když mu Brian nenabídl židli sám, sundal Will z jedné hromádku knih, usadil se a dal se do vyprávění.

„Jess nechtěla, aby tohle všechno někdo věděl. Trvala na tom. Neexistují důkazy. Nic, čím by to mohla prokázat. Tvrzení proti tvrzení. Navíc Dan od té doby strávil celé týdny tím, že se ji pokoušel zdiskreditovat, a hlavně se ji snaží psychicky zdeptat.“

„A tvrdíte, že za ní jel do Říma,“ pronesl Brian zamyšleně. „Ví o tomhle Natálie? Už delší čas se mu snažím neúspěšně dovolat a zdá se, že ani ona neví, kde vlastně je.“

„Vsadil bych se, že jí nic neřekl,“ pokýval hlavou Will a pohlédl na Briana „Proč se mu chcete dovolat?“

„Jeden z jeho bývalých žáků, Ash, má nějaké oplétačky s policií. Taková hloupost. Nedorozumění, pokud vím. Ale ten hoch je černý a víte, jak to chodí. Mohlo by ho to připravit o nadějné vyhlídky, a on je přitom tak nadaný!“

„Byl to Jessin kůň. Měl jste zavolat spíš jí.“

„Nevěděl jsem, kde je. Telefonoval jsem k ní do bytu a zvedl to nějaký člověk s tím, že je jen nájemník a Jess bude půl roku pryč. Nezapomínejte, že odešla ze školy.“

„Odjela k sestře do Walesu,“ upřesnil Will. „A i tam ji Dan pronásledoval.“ Odmlčel se. „Třeba bych něco pro Ashe mohl udělat já. Také jsem ho učil.“

Brian přikývl. „Dám vám číslo.“ Přešel k oknu a vyhlédl do ulice, ruce vražené hluboko v kapsách. „To je ale zmatek. Zatraceně! Víte, dal jsem Danovi doporučení, aby si mohl v budoucnu zažádat o ředitelské místo. Má měl k tomu tak skvělé předpoklady!“ Zavrtěl nechápavě hlavou. „Říkáte, že policie s tím nechce nic dělat?“

„Ne.“

„Nemohu tvrdit, že mě to překvapuje. Dovedou se zabývat prkotinami, okamžitě vyšetřují nebožáky, jako je Ash, ale člověka, který je potenciálním vrahem, klidně nechají běhat po světě.“ Otočil se, opřel se o parapet a povzdechl.

„Můžeme to říct Catherine? Vím, že si to nechá pro sebe, a je po čertech chytrá. Určitěji napadne, co s tím.“

Will přikývl. „Samozřejmě.“

„Ještě pořád Jess milujete, Wille?“

Will se trpce zasmál. „Pokud ano, tak je pozdě. Už jsem ji ztratil.“

* * *

Dan chvíli stál na chodníku a zamyšleně hleděl oknem do předsíně Willova bytu. Nenávistně se pousmál. Na první pohled poznal, že byt je prázdný. Willova cestovní kabela ležela hned za dveřmi. Dokonce si ani nevybalil, tak někam spěchal. Dan chvíli hleděl dovnitř a v duchu přemítal. Kam jen mohl Will jít, že tak pospíchal? Na policejní stanici!

Dan zlostně zaklel, otočil se a rychlým krokem odcházel ulicí.

* * *

Will po hmatu zasunul klíč do zámku, otočil jím a strčil do dveří svého bytu. Venku v chodbě i v bytě byla tma. Celý večer strávil u Barkerových nad skvělou večeří v jejich útulné, tak trochu chaotické kuchyni, kam střídavě přibíhaly a zase odtud odbíhaly jejich dvě dospívající dcery, jež svým smíchem rozptylovaly chmury vznášející se nad nimi. Odešel chvíli po desáté.

Když teď otevíral dveře do temného bytu, zarazil se. Nevěděl přesně, co se mu nezdálo, ale něco bylo jinak. „Je tu někdo?“ zavolal.

Neviděl postavu, která se za ním plížila chodbou. Pak ve tmě zaslechl jakýsi šramot. Prudce se otočil a zahlédl už jen zvednutou ruku svírající něco velkého a těžkého. Snesla se mu na hlavu a on ještě zaslechl tupý úder. Pak se v ohlušujícím tichu zhroutil na zem.

XXX.

Catherine počkala, až Brian zmizí v koupelně, aby se osprchoval a jen co za ním zaklaply dveře, seběhla po špičkách do obývacího pokoje a tiše za sebou zavřela. Rozsvítila lampičku a zvedla telefon.

„Ahoj Natálie, jak se máš?“ Telefonní číslo našla v zápisníku v manželově aktovce. „Co prázdniny?“ Povídaly si asi deset minut a pak se Catherine odhodlala „Poslyš, potřebovala bych s tebou o něčem mluvit. Máš chviličku? Jsou už děti v posteli?“ Sklouzla do hlubokého, pohodlného křesla a ztišila hlas. „Vzpomínáš si, jak jsi mi říkala, že se začínáš Dana bát? Že tě párkrát zbil? Udělal to někdy v poslední době?“

Hlas na druhém konci linky byl pojednou nedůvěřivý a plný zlosti. Catherine počkala, až Natálie všechno popře, a pak pokračovala „Ne, poslouchej, nikomu jsem to neřekla. Vždyť jsem ti to přece slíbila, ne? Já jen, že jsem se dnes večer doslechla něco, co mě dost vyděsilo. On totiž napadl někoho dalšího, Natálie.“

Natálie několik vteřin mlčela „Koho?“ otázala se konečně polohlasem. „To ti nemůžu říct. Dala jsem na to své slovo. Ale věř mi, bylo to opravdu ošklivé. Ozval se ti?“

„Dnes ne. Je ještě na té konferenci v Itálii.“

„No, v Itálii určitě byl,“ pronesla neurčitě Catherine. „Myslím, že bys měla být opatrná, Nat. Teď už asi bude na zpáteční cestě. Podle toho, co jsem slyšela, se chová opravdu dost podivně. Zůstaň radši u rodičů, ano? A jdi mu rozhodně z cesty.“

„Do háje!“ Natálie promluvila, jako by měla na krajíčku. „Jestli to povím tátovi, tak ho zabije. Nikdy mu nevěřil. Nikdy!“

„Zdá se, že má nos na lidi,“ poznamenala suše Catherine. „Podívej, už musím jít. Dávej na sebe pozor, ano?“ Na schodech zaslechla kroky. Poněkud provinile položila telefon a když Brian otevřel dveře, nevinně si listovala v ženském časopisu.

Po přistání v Lugdunu Eigon, Drusilla a Commios vystoupili na břeh a vydali se dál na sever po rovné, dobře udržované silnici protínající napříč celou Galii. Koupili si mulu a ta teď radostně nesla všechen jejich majetek i kteroukoli z žen, na niž zrovna přišla řada Commios se jim smál a tvrdil, že raději chodí pěšky, a opravdu se zdálo, že je spokojen, když může kráčet u hlavy zvířete. Každý večer si našli nějakou tavernu nebo alespoň mansio, kde se mohli zastavit, najíst a přespat. Jednou či dvakrát žádali o nocleh u brány statku nebo vily, na což měli podle římských zákonů právo. Přijetí, jakého se jim dostalo, se různilo od vřelého přes přátelské až po vysloveně hrubé.

Dvakrát je na silnici předjel oddíl vojáků ujíždějících ostrým klusem a zanechal je kašlající v oblaku zvířeného prachu. Když se to stalo podruhé, Commios zastavil, pohladil mulu po chřípí, aby ji uklidnil, a otočil se k Eigon, která odevzdaně kráčela za ním, ruku na boku zvířete. Drusilla v sedle vypadala, jako by spala „Víš, když uslyšíme, že nás dojíždějí, měli bychom možná sejít ze silnice. Jen tak pro jistotu. Nevíme, jak velký vliv má ten tvůj Titus. Myslíš, že by mohl vyslat posly, aby se po nás podívali?“

Eigon stála se svěšenými rameny a neodpovídala byla vysílená. „U něho by mě nic nepřekvapilo.“

„Ale necítila jsi ho tu někde poblíž, že ne?“ Pozorně jí hleděl do tváře. K Eigonině vnitřnímu zraku choval nesmírnou úctu, takřka posvátnou bázeň. Avšak na Eigon v posledních čtyřech dnech doléhaly stále tíživěji vyčerpání a smutek. Natáhl se a něžně se dotkl její ruky.

Trochu se odtáhla a zavrtěla hlavou. „Neměla jsem příležitost se dívat. Včerejší noc byla strašná.“ Zaplatily si s Drusillou nocleh v mansiu, ale vyhnala je špína a štěnice. Neomalený hostinský, zřejmě jediný, kdo tam měl vše na starosti, jim odmítl vrátit peníze a ještě jim sprostě vynadal, když si přišly stěžovat. Commios, který spal ve stáji s mulou, na tom byl patrně lépe. A další tři noci nevypadaly o mnoho lépe. Silnice byly teď zarostlejší a zdálo se, že ať je má na starosti kdokoliv, zřejmě svou péči o ně vzdal. Jednou či dvakrát cítili, že je zpoza stromů kolem cesty někdo pozoruje, a ty pohledy nebyly vůbec přátelské. Mula, obvykle tak klidná a poslušná, zjankovatěla a při sebemenším náznaku zvuků, ozývajících se z lesů v okolních kopcích, vyhazovala a odmítala jít dál. V noci občas zaslechli táhlé vytí vlků.

„Co kdybychom si už brzy udělali menší zastávku? Jen co narazíme na nějaké pěkné místo?“ navrhoval povzbudivě Commios. „Zůstaneme tam pár dnů a dopřejeme zvířeti odpočinku. I svým nohám.“ Odevzdaně pohlédl na své rozedrané sandály a odřené, zaprášené nohy. „Nevšimli jste si, co se psalo na posledním milníku? Chlapík včera ve stájích mi říkal, že docela pěkné místo je Lutecia. Třeba bychom si mohli dovolit trošku přepychu a najít si na spaní něco lepšího.“

Pohlédl do sedla na Drusillu. Otevřela oči a rozhlédla se. I její zdánlivě nevyčerpatelná energie se ztrácela. Usmála se na oba a kývla. „To zní dobře. Máme ještě tedy dost peněz?“ O ty se staral Commios.

Přikývl. „Pokud je neutratíme za něco, o čem se nám dodnes ani nesnilo, tak ano,“ prohodil vesele. „Počítám, že k pobřeží nám zbývá ještě asi čtrnáct dní, se zastávkou o něco víc. Když na to přijde, mohl bych třeba i něco přivydělat.“

„Přivydělat?“ podivila se Eigon. „A jak?“

Zasmál se. „Vy tedy nevěříte, že bych to dokázal? Tak já vám ukážu!“

Svému slovu dostál. Téhož večera dorazili do osady na břehu široké, pomalu plynoucí řeky a místní lidé je poslali do příjemného domu, který nabízel ubytování a kde měli čistá prostěradla i pokrývky, a co bylo ještě důležitější, i čistou vodu. Zatímco Eigon s Drusillou usedly v síni, aby si popovídaly s hostitelkou a přijaly od ní pozvání na večeři, Commios se vytratil. Po návratu vysypal na stůl pytlík mincí. Tvářil se vítězoslavně.

Eigon na něho užasle pohlédla „Jak jsi k těm penězům, proboha, přišel?“ Před nimi ležela směsice římských drobných, sestercií i denárů, mezi kterými se leskla i hrstka bronzových a stříbrných galských mincí, většinou ohmataných k nepoznání.

Hostitelka se usmála „Tady doma tě bude předcházet sláva, pane. Vy nevíte, co udělal?“ Při pohledu na Eigoninu užaslou tvář se od srdce rozesmála

„Nic špatného!“ ujišťoval rychle Commios. „Zpíval jsem při večeři.“

„Zpíval?“ žasla Drusilla. „Netušila jsem, že umíš zpívat.“

Skromně pokrčil rameny. „Nikdy jsem to pro peníze nedělal. Člověk si připadá skoro jako žebrák.“

„Ale nám jsi nikdy nezazpíval. Ani našim bratřím a sestrám,“ pronesla vyčítavě.

Znovu pokrčil rameny. „Nechtěl jsem se drát do popředí. Navíc znám jen písně své vlasti, které mě naučila matka. V Římě by se asi nikomu nelíbily, ale říkal jsem si, že tady v Galii možná přijdou vhod. Za zkoušku to stálo.“

„To jistě.“ Eigon se natáhla a dotkla se jeho ruky. „Lidem jako ty říkával můj otec černí koně. Vždycky dokázali něco, co od nich nikdo nečekal.“ Nepřiznala, že sama také zpívá a že už i ji napadlo, že by si tím jednou mohla vydělávat na živobytí.

Té noci, když ostatní usnuli, vyšla Eigon do zahrady. Podzim zasypal vzorně udržované květinové záhony listím, avšak ona i přes pach mokré trávy a čerstvě zoraných polí za vsí ucítila vůni bylin. Nad zahradou se vznášel kouř z hořícího dřeva. Vzhlédla a spatřila Kasiopeu, jíž Melinus říkával Llys Don. Snažila se rozpomenout na některé další hvězdy ze svého dětství. V té chvíli se jí však vybavila jen Jitřenka, již Petr nazýval Christos Helios, hvězda Kristova, pro Římany byla Venuší a její matka jí říkala Berlewen, požehnané světlo boha Lugha. Oblohu halil lehký opar a okolní vzduch byl plný kouře.

Na konci zahrady stála stará dřevěná lavička Eigon k ní zamířila, posadila se a v chladném nočním vzduchu si přitáhla plášť k tělu. Jak postupovali dál na sever, byl vítr stále chladnější a Eigon věděla, že brzy přijdou první sněhové bouře. Ztratila skoro pojem o čase, avšak při večeři se jejich hostitelka zmínila o tom, že zanedlouho tu budou slavit svátek samhain. Eigon pohlédla na Drusillu, která nevycházela z úžasu. „V Římě se v tomto čase pořádají Sullovy hry,“ vysvětlovala „Je to hlavní svátek, kdy se lidé loučí se starým rokem a vítají nový.“ Pohlédla na Commia „Smíme jej slavit?“

Jejich hostitelka na ně udiveně pohlédla. „Proč byste jej nesměli slavit?“

Eigon potřásla hlavou. „Jistěže smíme a také jej budeme oslavovat,“ pravila s úsměvem. „A Commios nám všem zazpívá.“

Drusilla i Commios souhlasně přikývli. Ulevilo se jim a byli rádi, že se Eigon zhostila vůdčí role a rozhodla za ně.

Když teď pozvedla zrak k nebi, zahlédla v souhvězdí Býka padající hvězdu. Usmála se. Bylo to dobré znamení. Pak se ale honem kousla do rtu. Takovéto nebeské úkazy už nemůže pokládat za znamení od bohů. Její bůh, Ježíš Kristus, neříkal nic o hvězdách létavicích. Smutně sklopila hlavu. Je-li pro své poslání tou pravou osobou, bude se možná muset vzdát další jistoty. V poslední době často pochybovala, že je vskutku povolána pro tak velké dílo. Připadala si pro ten úkol nepřipravená, nevědomá. Plná pochybností. „Modli se, dítě,“ říkával jí Petr. „Modli se a Ježíš ti pomůže. Poví ti, co máš dělat.“ Petrův hlas jí teď zněl v uších.

„Otče náš, jenž jsi na nebesích…“ Zarazila se. Ještě stále hleděla v tiché bázni na nebe, avšak mlha a kouř jí teď oblohu zaclonily a ona už žádné hvězdy neviděla. „Dělám svou věc správně?“ zašeptala. „A prosím tě, pověz mi, zda se mám ještě obávat Tita pomoz mi, prosím, Pane. Promluv ke mně. Amen.“

Zavřela oči a čekala zachvěla se. Noc byla pojednou chladná. Pocit štěstí ji opustil.

A náhle ho spatřila svým vnitřním zrakem, jak čeká, slídí, hledá. Strnula strachem. Byl u jasnovidky jménem Marcia Maximilla, té nejlepší v Římě. Zahrnul tu chamtivou ženu zlatem a ona mu pomáhala najít cestu k jeho oběti. Eigon viděla její tvář i její oči barvy zrající kukuřice, jak hledí do nádoby s vodou. A jak ji pozorovala, trnula stále víc. Žena pozvedla zrak, pohlédla Eigon přímo do užaslých očí a usmála se. „Tak tady jsi, princezničko! Hledám tě. Je tu někdo, kdo potřebuje vědět, kde jsi. Jak jsem slyšela, ještě jste spolu neuzavřeli jisté účty.“ Oči jí svítily zlobou.

Eigon takřka ochrnula úzkostí. Jako by ji hrůza přikovala na místo. „Chceš, abych mu to pověděla?“ Mrazivý pohled římské vědmy ještě více ztvrdl. „Tolik se bojíš, princezničko! Proč? Copak tě už tvůj Ježíš neochrání? Což jeho paže nedosahuje až nad Galii?“

„Jak víš, že jsem tady?“ zašeptala Eigon.

Tenké rty se roztáhly do grimasy připomínající úsměv. „Já vím všechno. Můj zrak nezná hranic. Vidím donekonečna“

„A prodáváš své umění za zlato?“ Jak rostl Eigonin hněv, její strach jako už tolikrát předtím pominul. „Lidem, jako je Titus Marcus Olivinus? To v sobě nemáš špetku hrdosti, Marcio Maximillo?“

„Ty víš, jak se jmenuji?“ užasly ty jasnovidné oči.

„Jistě.“

„Pak tedy sama nahlížíš do postranních cest.“ Eigon se usmála „Když chci.“

„A tvůj bůh ti to dovoluje? Byla jsi zasvěcena jako kněžka jeho kultu?“

Eigon se odmlčela. Na skráních se jí perlil pot. Ze všech sil se snažila neztratit Marciu z očí. V té chvíli jí do tváře zavanul chladný vánek a ona ucítila, jak ji něžně obestřel pocit hlubokého míru. „Máš-li na mysli, zda jsem byla pokřtěna, pak ano, byla,“ odpověděla tiše. „A máš pravdu, nemám důvod se bát, Titus mi už nemůže ublížit.“

Marcia se usmála „Ale může, když mu povím, kde jsi.“

„Tys mu to neřekla?“ podivila se Eigon. Nepocítila však žádnou úlevu. Věděla, že jestli ta žena bude chtít, bez rozmýšlení ji prodá, a ještě se z toho bude radovat, „Měla bys být opatrná,“ řekla „Jestliže ten muž zjistí, že jsi mu něco zatajila, bude se hněvat.“

„I já se dovedu hněvat.“

Eigon pozvedla obočí. „Nu, paní, pověz. Je tam s tebou?“ Marcia přivřela oči. „Je tu.“

„A sám nic nevidí?“

„Nic Ten hlupák sedí v koutě a slintá jako pes, kterému někdo slíbil kost,“

Eigon se ušklíbla tou kostí je ona sama „Dobrý Ježíši, požehnaný Pane, ochraňuj mě od zlého. Skryj mou přítomnost před těmi, kdo mi chtějí ublížit. Dej mi bezpečí, abych mohla konat tvé dílo. A pomoz Drusille a Commiovi, ať jsou i oni v bezpečí. Nedopusť, aby trpěli pro své přátele. Prosím.“ Ještě než doříkala modlitbu, začala Marciina tvář blednout. Její vlastní tvář zahalil kouř táhnoucí se okolo lavičky.

„Počkej…“ Eigon viděla, jak Marcia pozvedá ruku, zatíná prsty do vzduchu, jako by ji chtěla zadržet, rozplývá se a marně se snaží podržet před očima její obraz. Pak zmizela docela a Eigon znovu pocítila hluboký mír v duši a teplo, které bylo pravým opakem chladu podzimní noci.

„Díky,“ zašeptala Eigon do tmy.

* * *

Jess cestou dvakrát zastavila. Jednou u benzinové pumpy na M4, kde posnídala černou kávu a teplý čajový koláček, a podruhé u další čerpací stanice v Abergavenny, kde se zastavila na oběd. Ještě než vešla dovnitř, prohledala kabelku a vytáhla mobil a kreditní kartu, kterou zaplatila. Tím jako by si umyla ruce od Londýna, od Dana i od všeho, co ji v posledních hodinách tížilo. I kdyby nakonec přece jen dorazil na Ty Bran, tady je v této chvíli v bezpečí. Neměla tušení, kde je.

Bylo už pozdě odpoledne, když vjela bránou do dvora Ty Bránu a zaparkovala vedle Stephaniina starého vozu. Ještě několik vteřin seděla a dívala se na kamenný dům podřimující v líbezném slunci. Domovní dveře byly otevřené a z vistárie pnoucí se po zdi ateliéru sladkobolně prozpěvovala červenka.

Strčila do dveří a celá rozlámaná vešla „Steph? Jsi tu?“

Nikdo neodpovídal. Přešla ke dveřím do jídelny a nakoukla dovnitř. Na stole ležely zbytky jídla a prostřeno bylo pro dva. Nechápavě hleděla na rozjedený salát, nakousané pečivo i rozpité sklenky vína. Zamračila se. Vypadalo to, jako by Stephanie se svým neznámým hostem vstala uprostřed jídla od stolu a někam odešla. „Steph? Kde jsi?“

V kuchyni bylo prázdno. Vrátila se do chodby a vyběhla do patra. Ve Stephaniině pokoji vládl obvyklý nepořádek, jen postel byla víceméně ustlaná. Nahlédla do svého pokoje. Tam bylo všechno tak, jak to zanechala, když odtud odjížděla, jen její kufr někdo postavil za dveře. Obsazen byl i třetí pokoj. Ihned poznala oblečení, kufr i tkanou tašku. Matka přijela! Přešla k toaletnímu stolku a přelétla zrakem její hřebeny, kartáče, aromaterapeutické oleje i ekologický krém a usmála se. Jestli je tu Aurelia, pak bude všechno zase dobré.

Seběhla zpátky dolů, zašla si pro věci do auta a vše odnesla do svého pokoje. Pak pohlédla na hodinky. Musejí být venku už dlouho! O to víc jí vrtalo hlavou, proč odcházely z domu uprostřed jídla. Zamířila k telefonu a vytočila číslo Cwmnantu. Ozvala se Megan.

„Dobrý den, Megan, není u vás náhodou Stephanie s matkou?“ Za hovoru vyhlédla ven z okna

„Jess! Jste to vy?“ Zdálo se, že Megan má upřímnou radost, že ji slyší. „Ne. Nejsou tu. Zůstane tu Aurelia nějaký čas? No to je báječné! Budu se těšit, že se tu objeví. Ne, neviděla jsem nikoho od té doby, co se Stephanie s Rhodrim vrátili. Počkejte, drahoušku, Rhodri právě vchází do dveří.“ Jess zaslechla tlumený hovor a pak se v telefonu ozval Rhodri. „Jess? Jak se máš? Kdy jsi přijela?“ Jeho hlas byl vřelý, plný radosti. „Všechno v pořádku? Will je s tebou?“

„Ahoj, Rhodri. Ne, Will zůstal v Londýně.“ Když mu vysvětlovala, proč volá, přistihla se, že se usmívá. Bylo tak příjemné ho zase slyšet!

„Tady se neobjevily, Jess. A Stephanie se od našeho příjezdu neozvala“ Zasmál se. „Nejsme zrovna nejlepší kamarádi.“

Jess se musela držet, aby se potměšile neušklíbla „To je mi moc líto, Rhodri,“ pronesla kajícně. „Bylo to s ní těžké?“

„To tedy ano!“ Nezdálo se ale, že by si z toho dělal těžkou hlavu. „Naše pohodová cesta francouzským venkovem se proměnila ve zběsilou jízdu k pobřeží s jedinou utkvělou myšlenkou dojet tam dřív, než ji uškrtím.“

„Ach, bože.“ Vesele se usmála „Poslyš, Rhodri, mám takovou menší starost. Vypadá to, že Steph s matkou vstaly uprostřed jídla a zmizely někam ven. Nedopité víno, nedojedený oběd. Tak trochu horor.“

„Myslíš, že se tam objevil Dan?“ Hlas mu náhle zostřel.

Srdce se jí sevřelo známou úzkostí. „Bože, Rhodri, doufám, že ne.“ Obrátila se a znovu vyhlédla z okna. „Na dvoře žádné další auto nestojí.“

„Nemohl ho schovat někde při cestě?“

Povzdechla. „To nevím. Raději se půjdu podívat.“

„Ne, Jess, sama nikam nechoď. Počkej na mě. Hned tam budu.“

Nedal jí čas na odpověď a zavěsil.

Jess prošla chodbou a otevřela dveře do ateliéru. Chvíli stála a rozhlížela se. Bylo tu čisto a pořádek. Nezdálo se, že by Stephanie od svého příjezdu pracovala. Pec byla vychladlá. Na okně se třepotal motýl. Jess k oknu přistoupila, otevřela je, jemně vystrčila motýla ven a dívala se, jak odlétá vstříc odpolednímu slunci.

Ještě pořád si hrajeme?

Dětský hlásek se ozval někde hodně blízko. Jess zamrazilo. Pomalu se otočila „Eigon? Glads?“

Já už si nechci hrát! Je mi zima

V tom hlásku zaslechla Jess za vzpurným tónem strach. „Kde jsi, broučku?“ zavolala po chvíli.

Eigon je pryč. Nemůžu ji najít! Dítě se náhle rozplakalo.

V Jess se zatajil dech. „Glads? To jsi ty?“ Já už si nechci hrát! Mně se ta hra nelíbí!

Jess potlačila osten strachu. Jsou tu malé děti. Samotné a opuštěné. Od těch se není čeho obávat. Samotnou ji překvapila vlna mateřské lásky, která se v ní vzedmula „Poslyšte, maličké. Eigon odešla, ale brzy se vrátí.“

Bylo hloupé to říkat. Přece to nemohla vědět. Rychle zamířila ke dveřím. „Steph? Mami?“ Pojednou i ona volala. Zmocnily se jí úzkost a pocit osamění.

Rhodri přijel asi za půl hodiny a zastavil ve dvoře v oblaku prachu. „Už se objevily?“

Jess seděla na zídce, vyhřívala se na slunci a čekala na něho. Zavrtěla hlavou. „Napadlo mě, jestli nešly do lesa, ale nevydala jsem se za nimi. Říkala jsem si, že na tebe radši počkám.“ Cítila, jak se jí s jeho příchodem nesmírně ulevilo, jako by z ní při pohledu na něj spadla všechna tíha. Jeho vysoká postava, stará kostkovaná košile s obnošenými manšestrovými džínsy i jeho hřejivý úsměv jí dodávaly pocit bezpečí. Sklonil se a políbil ji na tvář. „Jsem rád, žes ve zdraví dorazila“

„Já taky.“ Seskočila ze zídky. „Jsem šťastná, že jsi tu,“ usmála se, „To já taky, děvče.“ Hleděl na ni o chviličku déle, než bylo nutné, a ona cítila, jak se jí zmocňuje vlna vzrušení. Ten pocit však v mžiku zmizel. „Tak jdeme.“ Míří k bráně. „Než podnikneme cokoli dalšího, porozhlédneme se trochu po lese.“

„To s tím Danem jsi, doufám, nemyslel vážně?“ ozvala se, když za ním rychlým krokem kráčela po pěšině vzhůru k lesu.

Zasmál se. „Stephanie by ho pěkně zostra sjela pohledem. A tvoje matka je žena budící respekt. Ta by si dovedla poradit i s hordou kočovníků někde v Uzbekistánu. Ta se nějakého anglického profesůrka jen tak nezalekne.“

Došli K brance do lesa a vnořili se mezi stromy. Všude vládl hluboký klid. Mlčeli ptáci a ani větřík nezafoukal. Jediným slyšitelným zvukem bylo monotónní bzučení včely obletující květy zimolezu.

Rhodri se sklonil a pozorně se zahleděl na cestu. „Vidíš nějaké otisky bot?“ zeptal se.

Jess se usmála. „Byl jsi jako kluk skautem?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, ale v kovbojkách a westernech jsem vždycky fandil indiánům, líbilo se mi, jak dokážou každého vystopovat. Koukni.“ Ukázal na stopu při cestě. Šel tudy někdo, kdo měl velmi malou nohu a na sobě jen sandály.

Jess se zaradovala „To by mohla být matka, kterým směrem ta stopa vede?“

„Myším, že pořád dál do lesa Pojď.“ Vyrazil, ale po několika krocích se opět zastavil. „Ano. Podívej. Dvoje různé otisky. Musely jít vedle sebe…,“ zarazil se. ,,Ty stopy najednou jako by ztěžkly a jsou méně zřetelné. Rozběhly se. A teď, v blátě, někdo uklouzl.“

Jess ho bez dechu následovala „Proč utíkají?“

„Nevim. Nikdo za nimi nejde, to by tu byly další stopy.“ Zastavil se a rozhlédl se kolem. Zvedl ruku na znamení, aby byla zticha. Pozorně naslouchal. „Měl jsem přivést psy. Mám zkusit zavolat?“

Přikývla a pro jistotu si zacpala uši. Velšský baryton dovede být hlasitý. Volání se několikrát vrátilo ozvěnou. Z okolních křovin poplašeně vystřelili ptáci. Kdesi blízko zakřičel bažant. Když povyk ptáků pomalu utichl, opět se zaposlouchali.

„Nic,“ pokrčila rameny Jess.

Rhodri znovu vykročil po cestě. Ta teď stoupala příkře vzhůru k vrcholu kopce, kde někdo asi před sto lety vysázel skupinu dubů.

Když se k nim přiblížili, Rhodri zpomalil. „Podívej, někdo tam je.“

Jess pohlédla tím směrem. Měl pravdu. V dálce zahlédla postavu stojící zády k nim, opírající se o kmen stromu a hledící mezi prastará skaliska korunující vrcholek kopce. „To je matka!“ zaradovala se Jess.

„Díkybohu!“ Rhodri zvedl palec. „Tak pojď, děvče. Na co čekáme?“ Vyrazili do kopce, aby zdolali poslední kus cesty, a když se přiblížili na doslech, Rhodri znovu zahalekal.

Aurelia se otočila na patě a pohlédla na ně. Vlasy jí zase o něco narostly a měla je snad ještě hustší a divočejší a tvář opálenější, než když ji Jess viděla naposledy. Na sobě měla cikánskou sukni a stříbřitě modrou halenku s vykasanými rukávy. Na krku se jí leskly malé korálky. Zvedla ruku a zamávala jim na pozdrav. Když se přiblížili, rozzářila se jí tvář úsměvem. „Jess! Miláčku! A Rhodri! Co tu, proboha, pohledáváte?“ Nedala jim však šanci odpovědět. „Podívejte. Tady. Stephanie vlezla dovnitř. Je tam taková malá průrva. Slyšely jsme odtud někoho volat. Myslely jsme, že tam zůstalo uvězněné nějaké dítě.“

Rhodri s Jess se po sobě podívali. Rhodri se shýbl. „Jste v pořádku, Stephanie?“ zavolal. „Máte baterku?“

Ozval se šramot a mezi kameny se objevila Stephaniina tvář. Stephanie vylezla, celá zablácená a postavila se na nohy. Teprve teď si uvědomili, že se třese a je bílá jako smrt. Dokonce si ani nevšimla Jess. „Uvnitř je kostra dětská.“ Ztěžka dýchala „Je tak divně vklíněná mezi kameny. To dítě sem musel někdo pohřbít a pak je zřejmě liška nebo nějaké jiné zvíře vyhrabalo. Kosti jsou roztroušené.“ Hlas se jí chvěl. Jess a Rhodriho jako by vůbec nevnímala „Panebože, to je hrozné! Muselo být tak maličké.“

„Víte jistě, že jsou to lidské kosti?“ zeptal se Rhodri.

„Samozřejmě!“ blýskla po něm okem. „Co je to za hloupou otázku? Je to dítě!“ Po tváři jí stekla slza.

„Jak jsi ho, proboha, našla?“ zeptala se Jess. „A co tady na kopci vůbec děláte?“

Aurelia přistoupila ke Stephanii a otřela jí kapesníkem tvář. „Slyšely jsme volat nějaké dítě,“ řekla „volalo pořád, nepřestávalo. Očividně se ztratilo. Stephanie se domnívala, že to je ten tvůj duch, ale nebyla si tím jista. Obě jsme to volání slyšely a…“ Odmlčela se. „Nechaly jsme jídlo jídlem a vyrazily to děvče hledat. Šly jsme za hlasem a ten nás přivedl sem. Taky jsme volaly. Ale tady na vrcholu ten hlas zmlkl. Najednou. Jako když utne. Stephanie si myslela, že se to dítě v té průrvě schovává.“ Ukázala na rozsedlinu mezi kameny. „Pořád jsme na ni volaly, že jsme tu a že se o ni postaráme, jenže ona přestala plakat.“ Aurelii se vůbec poprvé zachvěl hlas. „A pak nastalo to strašlivé ticho.“

„Ptala se vás, jestli si už může přestat hrát?“ ozvala se po chvíli polohlasem Jess.

Stephanie přikývla. Aurelia se podívala z jedné dcery na druhou. „Je to tedy ten váš duch? Eigon?“ otázala se.

„Není to Eigon,“ odpověděla Jess. „Myslím, že je to její mladší sestra anebo to mohl být jejich malý bratříček. Ztratili se, když Eigon chytili.“

„Bože!“ děsila se Aurelia. Ohlédla se nazpět k vrcholům skal. „Vy myslíte, že to děvče ten hoch vlezlo dovnitř a zemřelo tam? Je hrozné na to jenom pomyslet!“

„Legionáři celé dny prohledávali kopce, ale nenašli je,“ zašeptala Jess. „Nakonec to vzdali a odvezli Eigon i její matku pryč. Matka s otcem zemřeli v Římě.“

„A Eigon?“ Aurelia napjatě pohlédla na mladší dceru. „To nevím. Nevím, co se s ní nakonec stalo,“

„Co s tím nálezem podnikneme?“ zeptal se po chvíli mlčení věcně Rhodri. „Nemůžeme tady to malé takhle nechat.“

„Ale nemůžeme o tom ani nikomu říct,“ namítla rychle Jess. „Jistě si dovedete představit, co by se dělo. Přišla by policie. Chtěli by se ujistit, že to není dítě z téhle doby. Kosti by odvezli. Záležitosti by se chopily bulvární listy. Lesy by byly plné lidí. Pokud by ty kosti byly staré, dali by je do skleněné vitríny v muzeu a nadepsali je Dítě doby železné nebo Dítě doby galořímské. To nedovolím! Byl by to výsměch. Nemůžeme o tom nikomu povědět. Musíme to dítě nechat v klidu.“

„Ale ono není v klidu, Jess,“ namítla Aurelia tiše.

„Ne, ale teď ví, že víme, kde je. Jdu se podívat.“

„Jess, je to hrozný pohled!“ snažila se ji zadržet Stephanie.

„Na tom nesejde. Jdu.“ Jess poodešla od skal a utrhla několik vysokých náprstníků rostoucích na okraji stínu stromů tam, kde se kopec začínal svažovat. Pak se otočila a pohlédla na Rhodriho. Povzbudivě na ni kývl. Přešla k otvoru mezi kameny, sehnula se a po krátkém zaváhání se vnořila do tmy.

Jen co její oči uvykly šeru, spatřila hromádku drobných kostí. Usedla vedle nich na bobek, položila na ně květy a na okamžik se letmo dotkla rozházených kůstek prstů. „Je mi tak strašně líto, že za tebou nikdo nepřišel,“ zašeptala „Eigon se snažila. Tolik se snažila vás najít! Všichni vás hledali. A co ty, děťátko? Vplížilo jsi se sem, abys tu našlo bezpečí? Ach, bože, chudáčku. To je mi tak líto!“ Po tváři jí stékaly slzy. „Tvoje matka nikdy nepřenesla přes srdce, že vás ztratila. Tolik jste jí chyběli. Našla vás na Tir n’an Ogu? Velmi po tom toužila“ Zavřela oči. „Ať byla jakkoli daleko, nikdy vás nepřestala milovat.“

Které z obou dětí to může být? pomyslela si Jess. Kéž by to věděla. Kosti byly drobounké. Opatrně jednu sebrala. Byla lehká jako pírko. S úctou ji zase položila zpátky. Políbila si prst a dotkla se jím na vteřinku čela maličké lebky. Pak se obrátila a vylezla na sluneční světlo.

Ostatní na ni mlčky hleděli. Nikdo se nehýbal. Pak vykročil Rhodri a vzal ji kolem ramen. „V pořádku?“

Zabořila tvář do jeho košile a přikývla. Chvíli stála přitisknutá k jeho hrudi. Vnímala jeho sílu a cítila příjemnou mužskou vůni jíž byla košile provoněná. Pojednou si s překvapením uvědomila, že by chtěla dál cítit tu vůni a choulit se v bezpečí jeho paží, avšak přiměla se poodstoupit a omluvně se na něj usmála

„Odpusť. Nevím, co se to se mnou děje.“ Zhluboka se nadechla. „Řekla bych, že není pochyb o tom, že ty kosti jsou staré. Jsou křehké a lehoučké. Určitě nejsou čerstvé.“

„Co myslíš, že bychom měli dělat?“ zeptala se znovu Stephanie.

„Nemohli bychom je tu zatím nechat? Jestli se o tom někde zmíníme, někdo je dá pryč.“

„Přesně to jsme si říkali i my,“ Rhodri pohlédl na Jess. „Máš pravdu. Neměly by skončit v muzeu. To by asi nebylo správné.“

„Možná by ses měla zeptat Eigon,“ navrhla Stephanie tiše. „Mluvíš s ní takhle? Mohla vědět, co se stalo?“

Jess pokrčila rameny. „Můžu to zkusit.“

„Pojďme zpátky domů,“ ozvala se Aurelia. „To maličké tady leží už tak dlouho, že na jedné další noci nesejde. Jestli je to to malé děvče, co jsme se Stephanií slyšely, a její duše bloudí hvozdy, pak ví, že jsme ji našli a ty, Jess, jsi jí přinesla květiny. Zítra se rozhodneme, co dál.“

* * *

Zbytek dne strávili všichni čtyři dohromady. Povečeřeli v kuchyni a pak ještě dlouho rozprávěli. Někdy kolem půlnoci Rhodri konečně nasedl do svého auta a odjel na Cwmnant. Jediné, na čem se shodli, bylo, že by kosti neměly skončit v muzeu. Když pak Jess ulehla, ještě dlouho ve tmě hovořila k Eigon, avšak žádné odpovědi se nedočkala

Uprostřed noci se probudila z podivného snu. Chvíli se ve tmě nechápavě rozhlížela. V tom snu viděla Willa, jak stojí přede dveřmi svého bytu a stále znovu a znovu ji volá. Probudila se celá vyděšená. Vstala z postele, po špičkách sešla dolů, aby nevzbudila ostatní, a v kuchyni si nalila sklenici vody. Nějakou chvíli se dívala z okna do zahrady zalité stříbrnou měsíční září. Zvedal se vítr, větve stromů se kymácely a na dlažbě dvora i na zdech ateliéru tančily stíny. „Togo? Glads?“ zašeptala „Jste tu?“

Odpovědi se nedočkala

Když se konečně vrátila do pokoje a znovu ulehla, okamžitě usnula.

XXXI.

Tak Eigonin ostrov blažených nakonec přece jen existuje! Julius ležel a jako ve snách hleděl do stropu nad sebou. Vracela se mu stále jedna a tatáž myšlenka zázrak. Nad sebou viděl stromy a děti a divoká zvířata i mytické tvory, jak si hrají a skotačí. Tu a tam se odkudsi vynořilo dítě s vlásky zlatými jako obilí a omylo mu hlavu kusem mušelínu namočeným v čemsi hojivém a chladivém a on ucítil exotické byliny. Pak opět upadl do hlubokého spánku a znovu se probral. Scéna se opakovala, avšak namísto slunce se nad jeho hlavou vznášely stíny a on slyšel, jak skulinami ve dveřích duje vítr. Čas míjel, to si uvědomoval, ale jak dlouho tu ležel? Zkoušel myslet, avšak vyčerpávalo ho to. Pokusil se pohnout a zamrkal bolestí. Rameno měl v jednom ohni a ve vnitřnostech mu cosi škubalo, jako by je měl probodnuté oštěpem.

Zamračil se. Byl raněný. Matně si vybavoval boj. Postavy vojáků vyrojivší se ze tmy. Křik. Třesk oceli. Strašlivý bublavý zvuk, jak někdo u jeho nohou umíral s podříznutým hrdlem. Zachvěl se a znovu pocítil, jak jím projela bodavá bolest. „Ve jménu Ježíše Krista…“ Byl to Marcellus. Zvedl se s úsměvem od ohně, aby jej objal, a jeho požehnání přehlušil svist oceli. Julius zasténal. Okamžitě se objevilo světlo. Po stropě se roztančily stíny a mytická zvířata vypadala ještě hrozivěji. Vedle něj se objevila postava „Jsi vzhůru, můj synu?“ Hleděl na něj stařec. Ne jeho dědeček. Cizí člověk. Tento muž mu jemně položil ruku na čelo a pokýval hlavou. „Myslím, že konečně vidím zlepšení.“

Julius se pokusil usmát. Rty měl bolavé a popraskané. Hlas zastřený. To úsilí jej stálo mnoho energie. Až příliš. Zavřel oči a všechno zčernalo.

Když se opět probral, byl znovu den. Zachmuřil se. Rozhlédl se po místnosti. Ve srovnání se stropem byly stěny poměrně prosté. Malby na nich zobrazovaly sloupy a arkády a sem tam pro zpestření strom. Odněkud k němu doléhal skřípavý zvuk. Pero kmitající po svitku. Zkusmo si olízl rty. Zkusil zavolat. Podařilo se mu jen zasípat, ale kýžený účinek se dostavil. Skřípání ustalo a on slyšel, jak někdo odstrčil židli po podlaze. V jeho zorném poli se objevil stařec. „Jsi vzhůru? Dobrá.“ Usmál se. „Tentokrát se nesnaž nic říkat, dokud se mi nepodaří do tebe dostat nějaký lék!“ Ať ten lék obsahoval cokoli jiného, byla v něm především šťáva z máku, která ho znovu uspala a zahnala bolest. A on se opět propadl do temnoty. Bylo to teplé, bezpečné místo. V bdělém světě existovalo příliš mnoho úzkosti a nebezpečí.

* * *

Jess probudilo šumění deště vytrvale bubnujícího do střechy ateliéru. Ležela ve tmě a snažila se posbírat střípky svých snů. Viděla Eigon? Ne, to byl Julius. Julius, kterému se jako zázrakem podařilo přežít masakr na statku, a ještě nevěděl, že jeho dědeček i sestra jsou mrtvi, ani že žena, kterou miluje, v zoufalství opustila Řím a vydala se zpátky do své vlasti. A Will. Proč jen se jí zdálo o Willovi? Ráno mu zavolá. Pohlédla na hodiny. Bylo krátce po páté. Na vstávání ještě příliš brzy. A příliš brzy zamýšlet se nad tím, co je třeba učinit s dětskými kostičkami.

Neklidně se otočila a přetáhla si pokrývku přes hlavu. Rhodri navrhoval, aby je pohřbili někde poblíž. Ne na hřbitově, to dítě bylo pohan, ale na místě, které je nějakým způsobem zvláštní. Posvátné. „V okolí usedlosti je takových míst spousta,“ prohlásil. „Tady ve Walesu je ani není třeba hledat. Celá země je posvátná.“

Když odjížděl, rozloučili se na zápraží a on se sklonil a rychle ji políbil na tvář. „Neboj se, moje milá. Něco určitě najdeme.“

Jess se uvelebila v polštářích a při vzpomínce na jeho hezkou tvář a svalnaté tělo se bezděky usmála. Stephanie ho nemůže ani vystát, ale jí, Jess, připadá stále přitažlivější. A dovede jí dodat útěchu. Když je s ním, bojí se mnohem méně. Dokud bude vědět, že je ve vedlejším údolí, s Danem si už nějak poradí.

Spánek ji definitivně opustil. Vylezla z postele, oblékla si župan a sešla do přízemí. Sklenice, z níž v noci pila volu, stála dosud na kuchyňské lince. Jess si uvařila čaj. Pak se posadila ke stolu, zamyšleně upíjela z šálku a poslouchala, jak venku sílí vítr, když v tom v dálce zaslechla hlásek.

Už si můžeme přestat hrát? Já chci domů.

* * *

Dan jel celou noc. Řítil se po M40 jako o závod a cestou se jen na pár hodin zastavil na parkovišti u benzinové pumpy, aby se trochu prospal a koupil si další kávu. Bylo krátce po osmé ráno, když se vyčerpaný až na dno svých sil objevil před domem Natáliiných rodičů na předměstí Shrewsburry.

„Tati!“ Malá Georgie ho musela vidět z okna, otevřely se domovní dveře a drobná postavička z nich vyběhla otce přivítat.

„Nazdar, miláčku. Jak se máš? A kdepak je Jack? A maminka? A babička?“ Vzal dítě do náruče a vstoupil do domu. „Dobré jitro, Bello. Rád vás vidím!“

Jeho tchyně byla vysoká, elegantní žena po šedesátce, s nahnědo obarvenými vlasy, příliš tmavými k její světlé pleti, takže její rysy působily tvrdě a při pohledu na něj ještě více ztvrdly. Belle Foxleyová neměla svého zetě ráda a ani se nenamáhala to skrývat.

„V autě jsou pro všechny nějaké drobnosti z Itálie,“ prohodil a postavil dceru na zem. „Kde je Natálie?“

Belle ho probodla očima. „Nahoře u Jacka. V noci mu nebylo dobře,“ odpověděla a prošla kolem něj do kuchyně, kde nad Daily Telegraphem seděl její manžel Stephen. Krátce na Dana pohlédl přes okraj novin a řekl jen „Dane?“ To byl celý jeho pozdrav, než se zase pohroužil do zpráv o kriketu. Dan měl před svým tchánem neobyčejný respekt. Z jeho vysoké, patricijské postavy, distingovaných gest horních deseti tisíc a dlouhé ušlechtilé tváře s drahými brýlemi, lemovanými tenkými kovovými obroučkami, přes které na něho tchán shlížel jako na úplnou nulu, šel na Dana vždycky strach.

Belle se na něho jako obvykle dlouze zahleděla pohledem, jímž ho vykazovala do příslušných mezí. Ten pohled ho však tentokrát znejistil víc než kdy předtím. Jestlipak Natálie někdy matce řekla, co se již několikrát odehrálo v soukromí jejich ložnice? Až jej polil ledový pot, když si uvědomil, kolik toho musí před lidmi skrývat. Vtom se ve dveřích objevil malý Jack a jeho příchod napjaté atmosféře odlehčil.

„Tati!“ Dítě se k němu rozběhlo. „My jsme včera byli s maminkou na statku a já jsem viděl krávu! A dostali jsme čerstvě nadojené mléko! Brr! Bylo takové teplé!“

„Nazdar, Dane,“ Ve dveřích za jeho zády se objevila Natálie. Její éterická krása začínala dostávat drobné trhlinky. Podepsaly se na ní tíha manželství, dvou malých dětí i celkové vyčerpání. Tvář měla skoro bílou. Ani ho nepřišla políbit na uvítanou.

„Ahoj, miláčku,“ usmál se na ni. „Jak se máš? To jsem šťastný, že tě zase vidím.“

„Vážně?“ Tvářila se chladně a lhostejně na něho hleděla modrýma očima. Nervózně si olízl rty.

„Proč ses nevrátil do Londýna a nepočkal tam na nás? Máš tam určitě spoustu práce s přípravou nového školního roku. Měl by ses také přihlásit řediteli. A na policii.“ Na kratičký okamžik se odmlčela. „Proč tě hledá policie, Dane?“ Netrpělivě si odhrnula dlouhé, zářivé vlasy z tváře.

Stephen pomalu položil noviny na stůl a s tichou precizností je začal skládat. Všichni teď na něj upírali zrak, dokonce i děti. A všichni čekali, že promluví. Na okamžik takřka zpanikařil. „Nemám zdání. Nic mě nenapadá.“ Dlaně se mu potily. „Asi je to kvůli škole. Stává se, že děti občas něco provedou, a pak to vyšetřuje policie.“ S předstíraným údivem se díval z jednoho na druhého. „Neříkejte, že jste si mysleli, že jsem něco provedl já,“ pokusil se zažertovat.

Stephen sevřel rty a vstal. „To by nás zajisté ani ve snu nenapadlo, Danieli. Obávám se, že už musím jít. Natálii bude určitě mrzet, že musíš zase hned odjet zpátky do Londýna řešit tenhle problém. O děti se po zbytek léta postaráme.“ S těmi slovy vyšel z kuchyně.

Dan nejisté přešlápl. „Možná byste se měla na chviličku postarat o děti, Belle, abychom si s Natálií mohli trochu promluvit, než odjedu,“ řekl. Neměl ale vůbec v úmyslu odjíždět. Natálie jistě změní názor a ještě ho bude prosit, aby zůstal. „Drahoušku, nezajdeme si nahoru popovídat jen tak mezi čtyřma očima?“

Její tvář byla stále mramorově bledá. „Byla bych raději, kdybychom si promluvili v zahradě, Dane,“ odpověděla tiše. „Pojď se podívat na maminčiny květiny. Jsou nádherné.“ Nečekala na odpověď a vyšla kuchyní do zahrady.

Jen co se ocitli z dohledu kuchyňských oken, chytil ji za zápěstí a s trhnutím si ji přitáhl k sobě. Sykla bolestí, jak jí jeho prsty drtily křehké kosti. „Co se to tu, k sakru, děje?“

„Nic.“ Zatvářila se trochu provinile. „Jen jsem si říkala, že by ses tu možná nudil a v Londýně tě potřebují.“

„Nepotřebují mě tam. Moje rodina mě potřebuje. Jedu celou noc, jen abych se sem dostal co nejdřív a ve své naivitě si představuji, že se zaradujete, když mě zase uvidíte a vy mi zatím v podstatě naznačujete, abych se sebral a vrátil se zpátky do Londýna!“

Lehce zrůžověla a neúspěšně se pokusila vyvléknout se z jeho sevření. „Tatínek má prostě za to, že by ses měl vrátit a zastavit se ve škole, Dane.“

„Ne, nemyslím. Nemůže mě ani vystát a jinými slovy mi chtěl říct, ať vypadnu z jeho domu. Já ho ovšem zklamu. Zůstanu. A budu bydlet v tomtéž pokoji jako moje žena, a jestli si v místnosti budou hrát děti, požádáš matku, aby je odvedla někam jinam, abychom měli trochu soukromí. Rozumíš?“

Na Natáliiných tvářích zahořely dvě červené skvrny. „Přestaň mě takhle sekýrovat, Dane.“ Konečně se mu vytrhla. „Nejsem otrok, ani tvoje služebná, abys mi rozkazoval…“

Dan na ni zůstal němě zírat. Otrok. Titus používal otroky, k čemu chtěl. A kdy chtěl. Kde je Titus? Nevidoucíma očima hleděl skrze manželku, pojednou zaujat nenadálou myšlenkou. Pak se jen mlčky usmál. Představa jeho vzorně vychované manželky z lepší rodiny, jak se svíjí ukovaná v řetězech, ho doslova fascinovala.

Natálie postřehla změněný výraz v jeho tváři a pocítila záchvěv paniky, kterou však ihned vystřídal nanejvýš rezervovaný tón. „Jdi pryč, Dane,“ sykla na něj. „Vrať se do Londýna, nebudeš mi rozkazovat jako nějakému malému dítěti. Jsem matka tvých dětí a nezávislá žena a v téhle chvíli ani v nejmenším netoužím tě ještě někdy uvidět. Možná si to někdy rozmyslím, to nevím, teď chci mít vůbec poprvé za letošní léto aspoň trochu klid.“

Znovu po ní hmátl. „O čem to tu vykládáš? Ty jsi mluvila s Jess?“ Oči mu planuly.

Překvapeně na něho pohlédla a pak jen povzdechla „Takže to je Jess. Říkala jsem si, kdo to asi je a nemůžu tvrdit, že mě to překvapuje. Vždycky se ti líbila, viď?“ Zavrtěla hlavou. „Chudinka Jess. Ublížil jsi jí hodně?“

„Cože?“ Pojednou byl bez sebe vzteky. „Nijak jsem jí neublížil! Nechápu, o čem to mluvíš!“

Vrhla po něm pohled, jakým se pán dívá na ubožáka, otočila se a zmizela v domě. On zůstal chvíli nehybně stát a pak se rozběhl k postranní brance. Během pár vteřin seděl v autě, vycouval zpátky po příjezdové cestě, otočil vůz a za hlasitého kvílení pneumatik zmizel tam, odkud přijel. Na Ty Bran to nepotrvá dlouho, a jestli Jess odjela tam, najde ji a postará se, aby trpce litovala, že s Natálií mluvila a že se vůbec narodila.

* * *

Togo? Togo? Kde jsi? Nenechávej mě tu samotnou!

Jess stála u otevřeného okna svého pokoje a hleděla do dvora.

„To je Togo, tam ve skalách, drahoušku?“ zašeptala chvíli mlčela „Je to on, viď? Ach, Togo, chudáčku malý. Šel jsi hledat sestřičku, a když ses nevrátil tam, kde jste spolu čekali, nemohla tě najít, viď?“ Oči se jí zalily slzami.

Togo! Togo!

Hlas se ztrácel.

„Tak co se ti stalo, broučku?“ Ještě chvíli stála a pak se zamyšleně odvrátila od okna. Stephanie byla u matky v pokoji, slyšela, jak se spolu smějí. Nemohla je poslouchat. Potřebovala být sama. Bylo toho na ni příliš. Ty drobné kostičky tam nahoře na kopci jí dodaly. Představovala si to maličké, jak klopýtá lesem pryč, ztracené, vyděšené a vyčerpané, jak se osamělé choulí uprostřed těch hlubokých lesů, kde se ozývá děsivé vytí vlků či vysoký pokřik orla na nebi a kde se krákorající krkavci tiše snášejí na mrtvé ležící na bitevním poli. Možná to dítě slyšelo i volání vojáků, kteří je hledali, avšak příliš se bálo, než aby vylezlo, zvlášť když mu jeho starší sestry nakázaly, že má zůstat schované.

Takže to je Togo?

Jess sestoupila tiše ze schodů, vyšla z domu, přešla dvůr a od brány se pomalým krokem vydala vzhůru k lesu.

* * *

Něco ji tlačilo do krku jen kousek pod uchem. Eigon otevřela oči a chviličku se dívala do tmy. Co ji to jen mohlo vzbudit? Pak zaslechla šepot. „Pšt! Poslouchej.“ Byl to Commios. Klečel vedle její postele s rukou na polštáři u její hlavy. Použil trik starých ostřílených vojáků, když potřebují někoho probudit jemně a úplně potichu. „Ve vsi je Titus. Vyptával se na nás v mansiu. Na tři římské poutníky. Každý si nás snadno všiml. Musíme okamžitě odtud!“

„Co Drusilla?“ Eigon se posadila a srdce jí bušilo strachy.

„Už je vzhůru a balí všechny naše věci. Nesmí tu po nás zůstat ani stopa. Podél řeky jít nemůžeme, tam mají Římané svá přístaviště a kontrolní body, a na obou koncích vsi hlídají cestu vojáci. Musíme utéct přes zeď do lesů a modlit se, aby je nenapadlo použít psy, než někde přejdeme vodu.“ Stáhl z ní pokrývku. „Oblékej se, honem. Vezmi si plášť. Budeme čekat u kuchyňských dveří. A nerozsvěcej lampu!“

„A co naše mula?“ zašeptala, když se o pár okamžiků později plížili zahradou. Všichni si své trpělivé, pracovité zvíře oblíbili.

„Nechá si ji paní domu. Určitě pro ni najde použití. Svoje rance si napříště musíme nést sami.“ Hostitelce, kterou uprostřed noci vzbudil, vysvětlil, že pro ně i pro ni bude nejlepší, když zapomene, že tu její hosté vůbec kdy byli a ona přijala mulu namísto platby za jejich pobyt. Commios si byl celkem jist, že je nezradí.

Našel vhodné místo, kde oběma ženám pomohl vylézt na starou hrušeň opírající se o zeď a nechal je skočit ze stromu do křovinatého podrostu. Jejich rance hodil přes zeď za nimi, rychle a pečlivě zastřel všechny stopy, zametl listí a srovnal potrhaný mech a sám se přehoupl na druhou stranu. V dálce na západním konci osady se ozval křik a do noci vyšlehly plameny.

„Prohledávají všechny domy,“ zamumlal Commios. „Lituji rodin, které se jim postaví na odpor. Pojďte. Na modlitby není čas. Mohou počkat na později. Když jsem zpíval místním k večeři, naštěstí jsem odešel na druhou stranu s tím, že budu pokračovat v cestě, a pak jsem se vrátil zpátky tmou. Nikdo netuší, že jsem ještě tady.“

Vyrazil jako první, jako by si byl jist, kudy vedou zvěří stezky, po kterých se vydali mezi stromy. Neměli čas se radit, kterým směrem jít a kam o tom si pohovoří, až budou co nejdál od vesnice.

Nořili se stále hlouběji do lesa, neslyšeli za sebou žádné kroky pronásledovatelů, ani nezahlédli na obloze odlesky záře pochodní. Všude vládlo hluboké ticho až na poplašený trylek ptáka vyplašeného z křoví a tichý dusot kopýtek stáda vysoké zvěře, nocující u jezírka skrytého v hloubi lesa Commios konečně zastavil. Obě ženy neslyšely nic kromě vlastního dechu, avšak Commios zpozorněl a zaposlouchal se do zvuků nočního lesa ostražitěji, než by čekaly. Zvedl ruku na znamení, že mají zadržet dech a ze všech sil napínal uši.

„Slyšíte to?“ zeptal se konečně. Mluvil normálním hlasem, který se v nočním tichu nepatřičně rozlehl. „Voda, tady někde blízko teče potok. A jako by to byl velký potok.“ Eigon si pojednou uvědomila, že vidí jeho tvář, lesk zubů v usmívajících se ústech. Aniž si to do té chvíle uvědomila, začínalo pomalu svítat. „Překročíme vodu, možná se budeme i kousek brodit, abychom zahladili stopu i když psy jsem za námi nezaslechl.“ Ani to nedořekl a už opět vyrazil. Obě ženy na sebe pohlédly, sebraly rance ze země a prodíraly se lesem za ním.

Když se konečně odvážili zastavit, bylo už světlo. Překročili říčku a pak ještě jednu a nořili se stále hloub do hvozdů, až nakonec došli k nízkým skalnatým srázům, do jejichž kamene se zakusovala řada mělkých jeskyní. Do jedné takové se vplazili, tak vyčerpaní, že sotva stáli na nohou. Obě ženy v okamžení usnuly. Commios chvíli seděl v ústí jeskyně a pozoroval dno údolí, zda v něm sebemenší pohyb nevyzradí něčí přítomnost. Byl si takřka jist, že své pronásledovatele setřásli, ale člověk nikdy neví. „Pane,“ zašeptal, „buď s námi. Dej nám bezpečí, abychom mohli konat tvé dílo. Veď nás k cíli a schovej nás pod příkrovem mlhy.“ Pohlédl na Eigon opírající se o boční stěnu jeskyně. Měla zavřené oči, tvář v hlubokém stínu, vlasy pod kapuci pláště rozpuštěné a výstřih její tuniky poodhaloval bledou kůži mezi jejími ňadry. Commios vydechl obdivem. Nezabloudil očima k Drusille, která se odplížila ještě hlouběji a položila si hlavu na předloktí. Zadřímala a pak se zase probudila, aby si udělala větší pohodlí. Tehdy zahlédla, jak zjihle hledí na Eigon, a odhodlaně zavřela oči.

Commios ještě nějakou chvíli hlídkoval a když žádné nebezpečí nezpozoroval, opřel se o stěnu jeskyně, aby se na chvíli prospal.

Probudili se o dvě hodiny později, když se do jeskyně vplížila studená, vlhká mlha a oni se roztřásli zimou. Commios vylezl ven a naslouchal. Pak se vrátil a kývl. „Nic neslyším. Myslím, že se tu můžeme chvíli zdržet, ale oheň bych nerozdělával.“ Natáhl se pro svůj vak a otevřel jej. „Je libo chléb?“

Drusilla otevřela úžasem oči. „Kde jsi ho vzal?“

Zasmál se. „Přiznávám se, že jsem ho ukradl v kuchyni, když jsme v noci prchali. Jeden bochníček naše hostitelka určitě postrádat nebude. Je včerejší. Možná by ho stejně hodila psům.“ Roztrhl ho na tři díly a dva jim podal. „Eigon, chceš požehnat našemu pokrmu?“ Přikývla a odříkala modlitbu. Pak se všichni zakousli do svých krajíců a chvíli mlčky jedli. Poté se ozvala Eigon. „Slyšela jsem tě včera, jak ses před ránem modlil za mlhu.“ Všichni pohlédli k ústí jeskyně zakryté vlhkou bílou pokrývkou. „Náš Pán tě vyslyšel.“

Pokrčil rameny. „To byla stará druidská modlitba za přivolání počasí.“

Usmála se. „To jsem si hned myslela Přesně tak mě tuhle modlitbu učil Melinus. My se teď ale nesmíme modlit ke starým bohům. Je to hřích.“

„Tomu nevěřím.“ Commios si přitáhl kolena k bradě a opřel se o ně lokty. „Naši předkové o Kristovi nic nevěděli. Boha nazývali různými jmény. A duchové krajiny v ní stále přebývají. Musíš je přece vidět. Jak by mohli zmizet? Naším bohem je Kristus, náš Pán. A ten ví, že duchové existují. Říká jim andělé, to je vše. Tady už nejsme v Římě, Eigon. Jsme v Galii. A míříme do tvé země a v té se budeme muset vypořádat s jejími vlastními bohy.“

Nedůvěřivě na něho pohlédla, avšak neřekla nic, to Drusilla zavrtěla hlavou. „Já jsem Pán, tvůj Bůh, nebudeš míti jiného boha.“

Eigon se usmála „A tak je to také správné. On je Bůh-Otec. Ale Commios má také pravdu. Petr po celý čas mluvil o andělích, božích poslech. Jsou tu všude kolem nás.“ Zachvěla se, „Necítíš je v té v mlze?“

Drusilla se zamračila „Mýlíš se,“ řekla ostře.

Commios a Eigon na ni zaraženě pohlédli. Nestávalo se tak často, aby jemná Drusilla pozvedla hlas.

Commios zavrtěl hlavou. „Nu, ať je tam venku kdokoliv, modleme se, aby nás spolu s naším Pánem vyvedl z této pustiny. Protože až sníme tenhle chléb, nebudeme už mít k jídlu nic než to, co najdeme v lese. Jistě, je tu všude spousta ořechů, ale ne nadlouho. I ptáci a všelijaká lesní havěť mají hlad.“

„Měli bychom jít, dokud nás kryje mlha, Commie,“ ozvala se Eigon. Poslední drobky ze svého kousku chleba hodila na zem jako oběť duchům jeskyně.

Commios si jejího gesta povšiml a usmál se. „Drobty pro anděly?“

„Nebo pro drobná zvířata, která tu žijí,“ opáčila „Tohle je jejich domov a já jsem jim vděčná, že nás tu nechala v bezpečí pobýt.“

„Ale je tu chladno a vlhko a mlha, kterou jsi přivolal skrze Boha, je velice nepohodlná!“ ozvala se Drusilla

Náhle se odkudsi z lesa ozval zvláštní zvuk a oni strnuli. „Lovecký roh,“ poznamenal Commios chmurně.

„Ty myslíš, že nám jsou na stopě?“ otázala se Eigon a zbledla jako stěna.

Pokrčil rameny. „Možná pořádají lov na medvěda a o nás nic nevědí, ale máš pravdu, měli bychom jít dál.“ Na okamžik se odmlčel, když vtom se roh ozval znovu a z větší dálky. „Jsou daleko na východ od nás a vzdalují se,“ poznamenal tiše. „Půjdeme údolím podél proudu potoka na druhou stranu.“

Během pár okamžiků si sbalili všechny své věci, slezli po kamenech a vzdálili se od ústí jeskyně.

Do večera ušli mnoho mil a místo, kde ještě ráno odpočívali, nechali daleko za sebou. Když se v pozdním odpoledni z příkrovu mlh konečně vyklubalo slunce sklánějící se k západu, šli za ním. Obešli několik vesnic, přebrodili řadu potoků a říček a mířili stále na západ, až nakonec pod hřebenem kopce našli opuštěnou pastoušku, kde mohli strávit noc v teple a bezpečí. Commios, který teď vypadal spíše jako divoký Kelt než jako Říman, vyrazil s trochou mincí do nejbližší osady. Jako rodilý mluvčí nevzbudil žádné podezření a kromě jídla přinesl i tři těžké vlněné tkané pláště s galskými vzory.

Tu noc spali dobře a druhý den vyrazili do jasného, slunečného rána v mnohem lepším rozpoložení. Avšak díky své dobré náladě polevili v ostražitosti a dokonce ani Commios nezahlédl skupinu mužů ukrývajících se mezi stromy a čekajících na ně. V jednom okamžiku kráčeli husím pochodem po sluncem ozářené stezce na dně údolí a v příštím už byli obklopeni místními muži, kteří Commiovi drželi nůž na hrdle.

Drusilla vykřikla. Kdosi jí špinavou rukou ucpal ústa a muži rázem všechny tři odvlekli z cesty do lesa. Commiovi zavrčel do ucha chraplavý hlas. „Kdo jste? Kam jdete?“

Ten jazyk byl jazykem jeho kmene a on se jal svým únoscům spílat v jejich vlastním jazyce tak jadrně a zasvěceně, až v úžasu poodstoupili. Eigon se rozhlédla. V půlkruhu kolem nich stál asi tucet mužů s tasenými meči, divoce rozcuchanými vlasy a hněvivýma očima, v primitivním a neuměle zhotoveném oblečení. Odvážila se zabloudit zrakem ke Commiovi, který přestal hromovat a začal se dožadovat odpovědi, proč je přepadli a zda je hodlají také okrást. Mladíci, kteří se již chopili ranců obou žen, je proto zase zahanbeně položili na zem. Pak před ostatní vystoupil jeden muž, podle všeho jejich velitel a pustil se s Commiem do velmi živého hovoru, v jehož průběhu se tvářil stále provinileji. Nakonec všichni, kdo tu stáli, hleděli s jakousi posvátnou bázní na Eigon.

„Co jsi jim řekl, Commie?“ otázala se ho nedůvěřivě. Oslovila ho latinsky.

Ušklíbl se. „Pověděl jsem jim, že jsi královna Silurů, dcera velikého Caradoka, a že za urážku, které se na tobě dopustili, budeš žádat jejich hlavy.“

Pozvedla obočí. „Slovo dobrého křesťana, Commie,“ poznamenala suše.

„Ti lidé nejsou křesťané,“ opáčil. „A já jsem nikdy nechápal ukvapenou touhu po zbytečném mučednictví.“

„A lež k tomu. Já nejsem královna“

„To nemůžeš vědět. Dcerou Caradoka jsi, ne?“

Skromně přisvědčila

„Tak se tak chovej. Královsky důstojně.“

Nervózně přelétla zrakem po jejich věznitelích. Všichni jí napjatě hleděli do tváře. Narovnala se, nasadila pokud možno povýšený výraz a s uspokojením viděla, jak se jeden či dva začínají třást. „Kdo je vašim vůdcem?“ Zapomněla už hodně keltsky, avšak pamatovala si ještě dost na to, aby jí rozuměli. Ostatně, pocházela z kmene sídlícího až daleko za mořem. Po prvním okamžiku nejistoty zazněl její hlas silně a věrohodně. „Přepadli jste nás na něčí příkaz?“

Všimla si, jak Commios uctivě ustoupil stranou, když promluvila. Koutkem úst šeptal Drusille do ucha „Později jí třeba můžeš plivnout do polévky, ale teď jsi její služebnice.“

Drusilla se po něm nedůvěřivě podívala, avšak rychle se dovtípila, že za této situace závisí jejich životy na Eigonině schopnosti jednat jako královna.

Nebylo to obtížné. Eigon stačilo vybavit si pouze kombinaci otcovy vznešenosti a přirozené autority a připomenout si moc, jíž vládl, než byl poražen a než jej zchvátila nemoc. K tomu přidala nádech matčiny arogance, vypjala ramena, postoupila o krok mezi muže a hrdě se rozhlédla. „Odveďte nás do vesnice. Sama promluvím s vaším vůdcem.“ Pak se obrátila ke dvěma mladíkům, kteří se před chvílí užuž chystali přisvojit si jejich zavazadla. „Vy dva ponesete nám věci. A sami tomu muži povíte, že jste se chystali okrást královnu Silurů. A ty,“ probodla jejich velitele pohledem, jímž jako by jej ujišťovala, že na jeho tvář nikdy nezapomene, „mu zase vysvětlíš, proč přepadáte poutníky procházející vaším královstvím a zapomínáte na posvátné zákony pohostinnosti.“

Vesnice ležela schoulená v zákrutu malé říčky. Dva či tři velké domy byly obklopeny několika menšími obdélníkovými chatrčemi. Všechny byly pokryty došky z rákosu a celá osada byla obehnána dvojitým prstencem dřevěných palisád se strážní budkou nad branou. Eigon na to místo hleděla s jistým rozechvěním. Cítila, jak ji zaplavují vzpomínky.

„Commie, je to tu tak barbarské“ zašeptala. „Už jsem zapomněla.“

Pozvedl obočí. „Pro ty, kdo byli vychováni v císařském paláci, snad. Ty uděláš lépe, když si na to zase zvykneš. Je to život, jaký od nynějška povedeme.“

Vykročil před ní, u brány se s úklonou otočil a vzletným gestem jí naznačil, aby vstoupila jako první. Drusilla spěchala za ní a upravovala jí v rychlosti plášť. „Jen počkej, velká královno, až budeme samy,“ mumlala si s lehkým úšklebkem. „I já budu chtít svůj díl zvláštního zacházení.“

Eigon se na ni usmála. „Před tváří boží jsou si všichni rovni, Drusillo. Až budeme samy, budeme zase sestry.“ Odmlčela se a rozhlédla se kolem s královskou vznešeností. Náves byla opuštěná, nikde ani živáčka, třebaže ze dvou ohňů před jedním stavením stoupal kouř. „Kde je váš vůdce?“

V jednom z větších domů se ozvaly kroky a ve vchodu se objevil starší muž. Byl oblečen o poznání bohatěji nežli všichni okolo nich. Vyšel jim v ústrety a zastavil se několik kroků od Eigon. „Vítej, paní. Čemu vděčíme za to, že jsi nás poctila svou návštěvou?“ Pohlédl na muže stojícího za ní a ten nejisté přešlápl.

„Tato paní je naším vzácným hostem,“ vysvětloval. „Je královnou kmene Silurů.“

Tvář náčelníka zůstala nehybná. „To se mi zdá nepravděpodobné.“ Zabodl zrak do Eigon. „Navštívil jsem zemi Silurů a o žádné královně jsem neslyšel.“

Eigon toto tvrzení ohromilo, avšak neuhnula před jeho pohledem a pokračovala „Mým otcem byl král Caratacus, pane.“ Znal-li tento muž Silury, pak jistě musel znát i jméno jejího otce.

„Caratacus byl veliký král,“ řekl. „Byl však před mnoha lety zajat a odveden do Říma Pokud vím, je tam dodnes.“

Eigon pokývala hlavou. „Máš pravdu. Odvedli nás do Říma a musím ti s lítostí říct, že můj otec zemřel. Jsem jeho jedinou dědičkou.“

„A byla jsi zvolena staršími svého kmene?“ Jeho tvář byla nehybná jako kámen.

Povzdechla „Ne. Od našeho zajetí jsem v zemi Silurů nebyla. Teď se tam s otcovým požehnáním vracím jako jeho nástupkyně.“ Odmlčela se. „Smím se tě zeptat na jméno, pane?“

„To můžeš,“ odpověděl muž beze známky úsměvu. „Nehodlám ti je však povědět. Madune?“ oslovil jejich průvodce. „Postarej se o naše hosty. Dej jim najíst a připrav jim lože na noc, jak očekávají v duchu zákonů pohostinnosti. Zítra jim dej jídlo na několik dnů a ukaž jim cestu na západ.“ Zdráhavě se jí uklonil, otočil se k nim zády a zašel zpátky do domu.

Commios se obrátil k Madunovi. „To je váš druid, ano?“ dohadoval se. „Opravdu přátelský brach. Nu, nežádáme nic jiného než trochu jídla a skromné přístřeší, když už jste nás svedli z naší cesty. A netrápí nás, že nepoznáváte královnu Eigon. Cestuje v přestrojení, aby se vyhnula pozornosti Římanů. Kam půjdeme?“

Madunos váhal. Nevěděl, zda s nimi má jednat uctivě jako s královnou a jejím doprovodem, nebo pohrdavě jako s podvodníky.

Eigon uhodla jeho myšlenky a přistoupila k němu. Ucouvl, jako by jej udeřila „Poslechni svého druida, muži,“ nařídila přísně. „Promluvím si s ním později. Neprokazuje našemu bohu úctu, když nám nevěří, avšak přikázal ti, abys nám poskytl jídlo a přístřeší, tak dej přinést naše věci a ukaž nám, kde budeme spát.“

„Nepokoušej toho starého, Eigon. Zdá se, že to je tvrdý muž, a podezřívavý,“ řekl Commios, když už se rozhlíželi po jednom z menších stavení, které dostali k dispozici. „Najezme se, vyspěme se a vydejme se na další cestu.“

„Druidové nemilují Římany,“ odvětila pevně Eigon. „Tenhle stařec je chytrý, cestoval do západní Británie a mohl by se stát naším spojencem. Podezřívá nás kvůli římskému šatu, který máme pod našimi plášti. Promluvme si s ním později, ty a já, a přesvědčme ho, že nepodvádíme. Myslím, že bychom se měli převléci. Poprosíme ho, aby nám jeho lidé prodali nějaké galské oblečení, abychom vypadali jako obyčejní venkované, až budeme procházet vesnicemi. Městům se musíme vyhýbat, když nás Titus pronásleduje. Půjdeme po lesních stezkách a vyhneme se mu. Potřebujeme se vmísit mezi prosté lidi.“ Pohlédla na Drusillu a když viděla, jak se tváří, hlasitě se rozesmála. „Neděs se tak, Drusillo! Jejich oblečení je teplé a pohodlné.“

„A smrdí!“ otřásla se Drusilla

„Pak je tedy poprosíme o čisté. Tihle lidé jsou chudí, Drusillo,“ napomenul ji ostře Commios. „Styď se. Chudí lidé v Římě smrdí stejně, ne-li víc. Přece to dobře víš, sama jsi mezi nimi šířila slovo boží.“

Drusilla zdráhavě přikývla „Omlouvám se.“

K jejich velkému překvapení je obyvatelé osady pozvali, aby s nimi večer usedli k jídlu a zpěvu u společného ohně. Poté, co jim jejich druid dovolil považovat nové příchozí za hosty, se očividně rozhodli si jejich nečekané společnosti co nejvíce užít. Bylo už pozdě večer, když Eigon vstala a pokynula Commiovi a Drusille, aby se se svými hostiteli rozloučili.

Drusilla však vešla do jejich příbytku sama, neboť Eigon s Commiem zamířili k domu druida. Už se shýbali, aby vešli do nízkých dveří, když vtom se ze stínu vyloupl nějaký muž a zatarasil jim rukou vchod. „Kam jdete?“

„Chceme mluvit s vaším druidem,“ odpověděla jemně Eigon.

„Taxilem? Není tu. Odešel do svého soukromého domu v lesích.“

Eigon pohlédla na Commia „Pak tedy půjdeme a navštívíme ho tam,“ prohlásil Commios pevně. „Vezmi nás tam a pověz mu, že bychom s ním naléhavě potřebovali mluvit.“

K jejich nemalému překvapení muž na jejich žádost okamžitě přistoupil.

Starce našli sedět u stolu v malé chýši hodný kus cesty od osady. Když vešli, vzhlédl a chladně se usmál. „Očekával jsem vás.“

Eigon se rozhlédla po místnosti. Osvětlovaly ji tři lampy vrhající zlaté světlo na stůl, kde ležela hromádka svitků, pár dřevěných destiček s poznámkami, vosková tabulka a stylus. Na poličkách kolem dokola stály různé nádobky a džbánky, umně zhotovený kovový přístroj, o němž se dohadovala, že to je astroláb, a složitý kalendář se záznamy vyrytými do desky z leštěného bronzu. Hůl byla opřená o zeď. Druid vypadal mimořádně unaveně. Pokynul jim ke dvěma volným seslím, odvrátil se od stolu a zůstal sedět čelem k nim, ruce složené v klíně.

„Co pro vás mohu udělat?“ otázal se stručně.

„Přišli jsme tě požádat o pomoc,“ promluvila Eigon pomalu. Ani nepohlédla na Commia, který seděl mlčky vedle ní. „Jistě ses už poradil se svými bohy a oni ti řekli, že jsme skutečně ti, za které se vydáváme.“

Pokýval hlavou.

„Rádi bychom si od tvých lidí koupili oblečení a jídlo na cestu a tebe požádali o radu, jak se nejlépe dostat k pobřeží. Pronásleduje nás římský důstojník, který mi chce ublížit. Potřebuji se mu vyhnout a putovat po vedlejších stezkách.“

Pozvedl obočí. „Titus Marcus Olivinus.“

Eigon zalapala po dechu. Chvíli na něj ohromeně hleděla. „Ty to víš?“

„Rozeslal posly po celé zemi. Je to velmi cílevědomý muž. Nabízí velmi vysokou odměnu za zprávu o tom, kde se nacházíš.“

Na okamžik se nevzmohla na slovo. Commios se chopil příležitosti a promluvil namísto ní. „Nemohli bychom se hněvat, kdybyste ty a tvůj klan po této odměně zatoužili.“

„Kdybychom tak učinili, zneuctili bychom sami sebe a vás bychom zradili,“ pravil Taxilos přísně. „Od nás se ničeho obávat nemusíš, paní, ale měl bych tě varovat, že ten muž má v Římě velmi mocného spojence. Je to žena a ta žena kráčí vnitřními stezkami a dovede nahlížet do dálky stejně jako do minulosti a do budoucnosti.“

„Marcia,“ zamumlala Eigon. „Viděla jsem ji.“

Teprve nyní na ni pozorně pohlédl. „Pak tě tedy vycvičil druid, paní, navzdory tvým římským způsobům.“

Přikývla „Melinus. Byl po mnoho let mým učitelem.“

„A teď je mrtvý.“

Sklopila hlavu. „Zemřel v římském cirku.“

Zamračil se. „A to nás nazývají barbary! Víš, paní, že nad tebou stále bdí? Poraď se s ním, budeš-li potřebovat.“

Pohlédla na Commia. Ten jen pokrčil rameny. Byl bledý a nejistě se rozhlížel. Zostražitěl. Hrozí jim snad nějaké nebezpečí?

Taxilos si toho povšiml a sotva znatelně se pousmál. „Ze mě mít strach nemusíš, paní. Nenosím římským vojákům zprávy. Postarám se, abyste zítra měli vše, co potřebujete. Teď navrhuji, abyste se šli vyspat. Máte před sebou ještě dlouhou cestu k pobřeží a větry sílí. Vlny, které chrání tvůj ostrov, paní, jsou teď s každým dnem větší.“

Otočil se zpátky ke stolu a oni beze slova vstali. Teprve když odešli, vzhlédl od svého svitku a zamyšleně se zahleděl do temného okna Marcia Maximilla je mocný protivník. Cítil její chamtivé prsty, jak se z její síně za chrámem vestálek prodírají celým římským světem. Dokonce i v nejzapadlejších koutech Galie už o ní slyšeli. Pousmál se a na pár vzrušujících okamžiků jej bezděky napadlo, jestli by se jí dokázal postavit. Bylo těžké se rozhodnout, kterou cestou se dát.

* * *

„Kde jsi,Tite, ty šmejde?“ Dan bouchl pěstí do volantu. Silně se potil a cítil, jak se mu košile lepí na krk. Stáhl okénko a prudce zahnul na úzkou silničku vedoucí vzhůru po svahu. Na prvním širším místě zastavil. V dálce už viděl panorama kopců za Ty Branem.

„Co udělám, až tam přijedu?“ ptal se sám sebe nahlas. „Ty ji chceš mrtvou, ty zmetku, ale tu špinavou práci sám neuděláš! Chceš se dívat, jak to udělám já!“

Otevřel dvířka a vystoupil. Nohy se mu třásly a zvedal se mu žaludek. Daleko před sebou zahlédl dům choulící se těsně pod pásem lesů. Z tohoto místa viděl, jak daleko se ty hvozdy prostírají něžný zelený příkrov halící vrcholky kopců. Člověk by se v těch lesích mohl ztratit i dnes a nikdy se už nenajít.

Ještě stále slyšel v uších Natáliin hlas. Pronásledoval ho až sem na tuhle cestu. Ještě stále cítil, jak se za ním ze svých vzorně upravených středostavovských zahrádek dívají desítky očí, když se s kvílením pneumatik hnal ulicemi jejich jinak tak poklidného předměstí. Zatlačil ten hlas do pozadí. Jedna část jeho života skončila. Už se tam nemůže nikdy vrátit. A proč by se tam taky vracel? Dokonce i děti už jsou pro něj ztracené, dokonalé klony své matky, která jím možná už dlouho tajně pohrdala. Vždycky mu stály v cestě. Teď na ně zapomene. Konečně je volný, může si jít, kam chce a dělat, co se mu zlíbí. Pohlédl na hodinky. Dnes večer si najde nějaký pohodlný penzion. Ať ho vezme čert, jestli stráví ještě jedinou noc v nějakém levném motelu nebo dokonce v autě. Dnes si dopřeje veškerý myslitelný luxus. Avšak ještě předtím spolu s Titem navštíví Jess a tuhle dlouho plánovanou návštěvu si opravdu užije.

XXXII.

„Jess! Počkej!“ Rhodri spěchal nahoru po pěšině za ní. To ráno přijel na Ty Bran krátce po deváté a zjistil, že se Aurelia se Stephanii rozhodly počkat se snídaní, až se Jess vrátí z procházky. Uvolil se, že jí půjde naproti.

S úsměvem se zastavila. „Vypadáš, jako bys nemohl popadnout dech. Maestro by měl umět lépe vystačit s dechem.“

„Takovýhle svah nemají ani na jevišti v La Scale,“ opáčil. „Tam záleží na tom, jak vystačím s dechem, tady ne. Kam jdeš? Doufám, že ne tam do těch skal nahoře.“

Pokrčila rameny. „Jen jsem se potřebovala trochu provětrat. Mamka a Stephanie se chovají tak normálně, snídají, myjí nádobí a vůbec, jako by se nic nestalo. Ale já na to pořád nemůžu zapomenout. Na toho malého chlapečka, který tam zůstal úplně sám.“

„Chápu, Jess,“ řekl jemně. „Takže ty myslíš, že to je ten chlapeček?“

„Já nevím. Možná. Vlastně jsem si tím docela jistá. Malý ztracený chlapeček, který ví jen to, že dole v údolí se právě odehrál masakr vojska jeho otce.“ Mávla rukou po okolí. „Který ví, že jeho i jeho sestry hledají nepřátelští vojáci, kteří je nabodnou na hroty mečů, jestli je najdou.“

„Podle mě to nevěděl, Jess,“ řekl Rhodri tiše. „Sestra mu přece řekla, že to je hra, vzpomínáš? Sama jsi mi to říkala. Snažila se ho uchránit strachu.“ Pozorně ji hleděl do tváře. „Musíš to už konečně pustit z hlavy, Jess. Myslet na to pořád je příliš bolestné. Představuj si třeba, že se tam v těch skalách schoulil někde v suchu a usnul. Třeba byla studená noc a on zmrzl. Propadal se stále hloub a hloub do spánku a nic nevnímal. To by byla milosrdná smrt.“

Sklopila hlavu. „Někdy mívám moc bujné myšlenky.“

Láskyplně se zasmál. „To mi povídej.“

Pohlédla mu do očí. „Se mnou je kříž, co?“

„Řekl bych, že to je ještě slabé slovo, ale pro mě to rozhodně bylo úplně jiné léto, než na jaká jsem zvyklý, to vím jistě.“ Přitáhl ji k sobě a políbil ji na čelo. „Poslali mě, abych tě přivedl na pozdní snídani.“

Chvíli stáli bez hnutí. V Jess se tajil dech. Věděla, že jestli vzhlédne, on ji políbí, tentokrát jaksepatří. Nevěděla ale, jestli to chce. Jednou částí svého já toužila navždy spočinout v jeho náruči a užívat si pocitu bezpečí, zatímco její druhá část se od něj netrpělivě odvracela a toužila se vrátit do jiného světa a jiné doby.

Jess…?“

Vyvinula se z jeho objetí, „Rhodri, ne. Je mi to líto, ale já nemůžu.“ Nepohnul se z místa. „Proč?“

„Protože… jsem v téhle chvíli zmatená, vystrašená, mimo“

Chvíli mlčel. „Chci ti pomoct, aby ses nebála,“ řekl jemně. „Chci tě chránit.“

„Já vím.“

„Když si teď takhle vyjasňujeme věci, potřebuju vědět jedno. Je to kvůli Willovi?“

Zavrtěla hlavou. „S Willem jsme se už dávno rozešli.“

„On to ví?“

Přikývla. „Myslím, že ano,“

„Tak je to kvůli Eigon.“

Přikývla „Nemůžu tě s ní zatěžovat, Rhodri. Jsem kvůli ní úplně zmatená. Nechápu, proč mě to tak vtáhlo, ale nemůžu ji dostat z hlavy. Myslím na ni ve dne v noci. Vím, že pro ni musím něco udělat. Jen ještě nevím co.“

„Pohřbít jejího malého bratra?“

Překvapeně na něj pohlédla „Ty to chápeš?“

„Jistěže to chápu. Všichni to chápeme. Tvoje matka i Stephanie přesně vědí, co si myslíš. Já si pravděpodobně myslím totéž. Neuzavírej to v sobě, Jess. A přiznej nám, že aspoň trochu víme, jak ti je. A že vůbec něco cítíme. Jsi totiž zřejmě přesvědčená, že na to máš monopol jenom ty.“ Zničehonic se rozzlobil. „Proboha, pusť nás dovnitř!“ Poodstoupil několik kroků a zastavil se. „Půjdeš?“

Kajícně se na něho usmála. „Tak jo.“

„To je dobře. Protože mě už začíná rozčilovat, jak tě pořád někde honím.“

Chvíli oba mlčeli. Věděla, že by měla něco říct. Cokoliv, jen aby ho zdržela. Měla by mu říct, že chce, aby ji honil dál. Měla by se k němu rozběhnout a políbit ho. Neudělala nic. Ochromená nerozhodností stála a dívala se, jak ještě vteřinu váhá a pak se obrací a odchází po pěšině k domu. Během několika okamžiků byl z dohledu.

Pošťák v Londýně právě vstrčil do schránky ve dveřích několik dopisů, když z chodby zaslechl zasténání. Zarazil se. Obvykle by si něčeho takového nevšímal, ale Willa Matthewse si za tu dobu, co tu bydlel, oblíbil. Často se s ním srazil před domem, když roznášel poštu a Will odcházel do školy. „Haló?“ zavolal. Stál u dveří a chvíli poslouchal, pak nahlédl do okna a nakonec nadzvedl záklopku schránky a nakoukl do chodby.

Sanitka přijela současně s policií. Policisté vylomili dveře a vtrhli dovnitř. Zdálo se, že nikde nic nechybí a nikdo se ničeho ani nedotknul. Nevšimli si, že by bylo něco vylomené nebo násilím otevřené. Viděli jen muže ležícího v kalužině krve kousek ode dveří, s hlavou rozbitou nějakým tupým, těžkým předmětem. Očividně nabyl vědomí natolik, aby na sebe dokázal upozornit, když za dveřmi zaslechl pošťáka. A také aby na zeď pár centimetrů nad zemí napsal vlastní krví jediné slovo:

Ve chvíli, kdy policisté zavolali Brianu Barkerovi, řediteli místní střední školy, jehož jméno a telefonní číslo našli v bytě na stole, byl už Will mrtvý.

* * *

Stephanie s Aurelií vzdaly čekání na Jess, pustily se do příjemné pozdní snídaně samy a teď seděly v kuchyni nad kávou. Jess se neukázala a Rhodri se právě chystal k odchodu, když zazvonil telefon. Zvedla ho Stephanie. Volala Catherine Barkerová. Jediný pohled do Stephaniiny tváře Rhodriho přiměl se vrátit a znovu se posadit. Teď oba s Aurelií seděli, zděšeně naslouchali útržkům rozhovoru a čekali, až Stephanie domluví.

„Co se stalo?“ zeptala se Aurelie, jen co Stephanie položila sluchátko. Stephanie byla v šoku.

„Will,“ hlesla jen a oči se jí zalily slzami. „Je mrtvý.“ Polkla a ztěžka dosedla na židli. „Dnes ráno ho našel pošťák. Měl rozbitou hlavu. A napsal…“ Zmlkla, chvíli neschopná slova „Napsal na zeď vlastní krví jedno jméno. Policisté se Catherine a Briana ptali, jestli znají nějakého Dana“ Hlas se jí zlomil.

Rhodri vstal a odstrčil židli tak prudce, až se překotila „Ten všivák! Ten odporný všivák!“ Zaťal ruce v pěst. „Kde je? Ví to někdo? Chytili ho?“

Stephanie zavrtěla hlavou a pohlédla na matku, která se na ni vyděšeně dívala „Catherine nic nevěděla. Jen chtěla, aby se Jess o Willovi dozvěděla od nás. Říkala taky, že možná přijde někdo od policie a bude ji vyslýchat.“ Zaváhala „Willa zřejmě už vyslechli. Catherine říkala, že prý po návratu z Říma šel rovnou na policii. Varovat je před Danem.“

Rhodri se sklonil a zvedl překocenou židli. „Půjdu se podívat po Jess. Už by měla být na cestě domů. Myslel jsem, že půjde za mnou.“ Cestou ke dveřím se zastavil. „Měl bych jí to říct? Nebo bude lepší, když to uslyší od vás?“

„Povězte jí to,“ hlesla Stephanie. „Já bych to asi nedokázala“

* * *

Rhodri se zastavil v místech, kde Jess viděl naposledy, a rozhlédl se. Nikde nikdo. Ani nečekal, že ji tu uvidí. „Jess?“ zavolal. „Kde jsi?“

Lesy byly tiché, nikde ani ptáček nezazpíval. Povzdechl. Věděl, kde bude. Pustil se po pěšině vzhůru do kopce, ale když došel až na vrchol, nebylo tam po ní ani stopy. Sehnul se a nakoukl do průrvy mezi kameny. „Jsi tu?“ zavolal polohlasem. Po několika vteřinách, když jeho oči uvykly šeru, zahlédl i obrysy kostí ležících přesně tak, jak je opustili, a vedle nich povadlé stonky náprstníků, které tam Jess položila. Jinak byl prostor prázdný. Chvíli seděl na patách a zamyšleně se mračil. Z dálky se neslo energické ťukání datla. Ten zvuk rozléhající se mezi stromy jen násobil pocit osamění, jenž se jej náhle zmocnil Jess tu není. Cítil to. Ani malý chlapeček tu v jistém smyslu není. Jeho duch je už dávno někde jinde. S povzdechem se posadil na mechem obrostlý kmen padlého stromu. Chudák Will. Mohlo je napadnout, že to takhle skončí.

Otázkou bylo, kde je teď Dan? Rhodri znervózněl. Kam mohl Dan zamířit poté, co zabil Willa? Jistě hleděl co nejrychleji ujet z Londýna, to bylo více než pravděpodobné. A na mysli mu musely tanout především dvě věci. Vyhnout se policii a umlčet Jess. A určitě se dovtípil, že není-li Jess s Willem, musela se vrátit na Ty Bran. Prudce vstal. Že by už byl tady? Jeho neklid rostl, Jess tu někde bloudí sama. Možná už ji našel.

Rychle se rozhlédl , Jess?“ Jeho hlas se rozlétl ozvěnou nad kopci, avšak on se žádné odpovědi nedočkal.

* * *

Julius seděl v křesle a hleděl do ohně. Na kolenou měl silnou vlněnou pokrývku a třásly se mu ruce. Snažil se je zklidnit, aby donesl k ústům kalíšek teplého kořeněného vína, marně. Víno kapalo všude kolem. Do místnosti vešla žena. Vzhlédl a pokusil se na ni usmát. Hořce si přitom uvědomoval, že polovinu tváře má jakoby ochrnutou. Žádal o zrcadlo. Nedali mu je, ale i svou roztřesenou rukou dokázal nahmatat strašlivou jizvu, která se mu táhla od oka až k bradě.

„To víno je skvělé,“ pochválil nápoj. Ztěžka vyslovoval. „Posilující.“

„To je dobře. Přesně takové má být,“ usmála se žena a začala poklízet na stole. Pozorně mu vzala z ruky zpola vypitý kalíšek, než by jej upustil, což se stalo předešlého dne, kdy se předchůdce dnešního pohárku roztříštil o elegantní dlaždice podlahy. „Sedí se ti pohodlně?“

Přikývl. Byla to nádherná žena, vysoká, něco po čtyřicítce, s tmavými vlasy, které jí na spáncích začínaly šedivět, šikovně svázanými do uzlu, jenž pevně držel i bez ozdobných hřebenů či sponek. Měla jemné, zručné ruce rozené ošetřovatelky. Přiměl se k úsměvu. „Kdy mi dovolíš setkat s lékařem, který mě ošetřoval?“

Klidně a laskavě na něho pohlédla. „Díváš se na něho.“

Ohromeně na ni pohlédl. „Ne, já jsem viděl muže. Starce s bílými vlasy.“

„To je můj magistr,“ zasmála se bystře. „Připravuje mi léky a opisuje receptury, aby mohly kolovat mezi ostatními lékaři ve městě. Ale neměj strach. Jsem zkušená. Stehy, které máš na bradě, jsou ty nejčistší, jaké jen můžeš mít. Ani za hrst plnou zlata bys lepší mít nemohl.“

Znejistěl. „Vybíráš peníze? Nevím, jestli mám nějaké zlato…“

Zavrtěla hlavou. „To byl jen žert, dobrý pane.“

Podrbal se na čele a snažil se srovnat si v hlavě, co mu říká, avšak její hlas jako by se ztrácel v hlasitém šumu, který se mu rozmáhal v hlavě. Slova byla místy nezřetelná. „Kde jsme?“ podařilo se mu konečně vypravit ze sebe smysluplnou otázku.

„Nedaleko Tiberu,“ odpověděla. Viděla, jak ho ten rozhovor zmáhá. V jejích očích probleskla starost, avšak skryla ji, přistoupila k němu a položila mu zkušenou ruku na čelo. Měl trochu horečku. „Ale půl dne jízdy na východ od Říma,“ dodala honem na uklidněnou. „Přivezli tě ke mně před mnoha týdny. Byl jsi na kusy. Myslela jsem, že mi vezou mrtvolu, na které by se mí studenti mohli učit.“

„Ty i vyučuješ?“ otázal se, jako by nemohl uvěřit.

„Mé dovednosti neberou konce, pane.“ Znovu se usmála. Její úsměv byl nekonečně vroucí a on cítil, jak jej hladí po duši. Jen dívat se na ni přinášelo uzdravení.

„Nemohu ti však povědět, jak se jmenuješ a co se ti stalo,“ pokračovala „To je záhada muž, který tě přivezl, tě našel v bezvědomí ve svém voze. A protože jsi tam jistě nedošel sám, musel tě tam někdo odnést. Měl jsi u sebe minci a lístek, ve kterém kdosi žádal, aby tě přivezli sem.“ Odmlčela se a zadívala se na něho. „Nepřemýšlej o tom, jestli je to pro tebe příliš bolestné.“

Zhluboka dýchal nosem a pokoušel se přivolat střípky svých nočních můr. Záblesky a hluk, bolest, strach a pach smrti. „Vyrojili se ze tmy. Museli mě sledovat.“ Zarazil se a tvář se mu zkřivila bolestí. „Slyším křik. Mí přátelé…“ Cítil, jak mu po líci stekla slza „Moje sestra, zabili mi sestru.“

„To už pro tuto chvíli stačí.“ Přistoupila k němu a položila mu chladivou dlaň na rozpálené zápěstí. Soustředěně mu luskla prsty před obličejem. „Vzpomeň si na slony!“

Nechápavě na ni pohlédl. „Na slony? Na jaké slony?“

Usmála se. Vždycky to zabralo. Přerušit sled tíživých myšlenek a trýznivých představ. O to tu šlo. Každý nemocný, kterého ošetřovala, věděl o slonech v císařově zvěřinci. Vzpomínka na ta obrovská, klidná zvířata každého vždy vytrhla z mučivých vzpomínek.

Jeho však nakonec před obrazy v jeho minulosti neuchránilo nic. Žena proseděla hodiny u jeho lože, když sebou ve spánku neklidně škubal, sténal a plakal. Všechno se mu vybavilo ve snech: masakr, krev, smrt. Až příliš dobře pochopila, co se mu stalo. Naslouchala mu a rozuměla jeho hrůze, jeho strachu, bolesti i bezmoci. Přišel o sestru, dědečka a všechny své přátele. Na vlastní oči viděl, jak je vraždí a sekají na kusy a nakonec zahlédl i strašlivý úder vedený oběma rukama, který mu měl rozpoltit lebku a tělo rozetnout vedví. Málem se to stalo. Správně se dohadovala, že šlo o křesťanskou pospolitost. Něco takového se už v minulosti stalo mnohokrát. Jeho víra však pro ni nebyla podstatná. Viděla v něm především zajímavý případ, kdy bylo třeba léčit nejen tělo, ale i duši. U těla si byla mnohem jistější, avšak v zájmu duše mu nepověděla, že jeden z předáků jejich víry, byla-li to skutečně víra, Petr, byl v Římě uvězněn a odsouzen k smrti.

„Podívej, přišly mé děti,“ řekla tiše. „Přinesou ti ještě trochu vína, přidám do něj byliny na spaní, aby sis ještě odpočinul.“

Zavrtěl pomalu hlavou. „Nechci spát.“ Prosebně na ni pohlédl.

Takže si své sny pamatoval! „Pak tedy zavolám Portii, aby ti chvíli hrála. Její hudba se ti líbí.“

Přikývl. Hudbu vždycky miloval

Ona mu zpívávala

Ona

Kdo?

Její tvář se vznášela těsně za hranicí jeho vzpomínek. Věděl jen to, že patří té, kterou miloval ze všech nejvíc. A že ji ztratil.

Ať to byl kdokoliv, zemřela s ostatními. Všichni, jež miloval, byli mrtví. Správně by měl být mrtvý i on.

* * *

Rhodri a Aurelia seděli opět u kuchyňského stolu a poslouchali, jak si Stephanie telefonuje s Natálií. Když konečně domluvila, obrátila se a její tvář nebyla o nic méně chmurná.

„Dan se u nich zastavil dnes ráno. Jel prý rovnou z Londýna a celou noc řídil Zřejmě jen co zabil Willa, nasedl a vyrazil do Shrewsburry. Natálie mi řekla, že už se k ní v minulosti choval násilnicky a několikrát ji zbil. Dnes se pohádali a on odjel. Nemá tušení kam. Už u nich byla policie a ptala se po něm. Prý jí sdělili, že to je naléhavé, a kdyby se ozval, má je okamžitě kontaktovat. Kladli jí na srdce, ať je opatrná.“

Chvíli na sebe mlčky hleděli. „Myslíte, že přijede sem?“ ozvala se Aurelia Rhodri přikývl. „Všechno se točí kolem Jess. Mohl se snadno dovtípit, že se vrátí sem.“ Rhodri si Jess i její matku na první pohled oblíbil. Aurelia byla citlivá žena a i přes úzkost, jaká v ní musela hlodat, zachovala v této situaci klid.

„Měli bychom zavolat policii“ prohlásila rezolutně Stephanie. „Nechápu, proč tu ještě nejsou“

„Zavolám na místní oddělení. Znám jednoho inspektora.“ Rhodri vstal a zamířil k telefonu, „Nemůžeme jen tak sedět se založenýma rukama a čekat, až se tu objeví Dan. Možná už tady je. Všude jsem Jess hledal. Není po ní nikde ani stopy. Bože, jaký já jsem osel! Měl jsem ji přimět, aby šla se mnou. Tvrdila, že jde…“

„Nikdo vám nic nevyčítá, Rhodri,“ přerušila ho tiše Aurelia a položila mu ruku na předloktí.

„Vyčítám si to sám!“ Napřed zavolal matce. Jess se ve vedlejším údolí neobjevila a neviděl ji ani nikdo ve vsi, jak jej ujistil pošťák, když zavolal na místní poštu. Vymačkal tedy číslo místní policejní služebny.

Policisté přijeli za necelou půlhodinku. Rhodriho známý, inspektor James Lloyd a jeho pobočník se usadili v kuchyni za stolem a hned si začali zapisovat, zatímco Stephanie a Rhodri jim líčili celý příběh. Ukázalo se, že už dostali varování z oddělení vražd londýnského Scotland Yardu, že Dan možná přijede na Ty Bran. Že Jess zmizela, byla přitěžující okolnost. Všichni společně zamířili na kopec, cestou prohledávali les a volali, až ochraptěli. Nakonec se sešli na nejvyšším místě pouhých několik metrů od průrvy, kde leželo dítě. Jeden z policistů dokonce nakoukl do temného prostoru, ale drobné kostřičky si v hluboké tmě zřejmě nevšiml. Po Jess nebylo ani památky.

„Co psi?“ navrhoval Rhodri.

Inspektor jen zavrtěl hlavou. „Jess to tu má křížem krážem prochozené, takže pachová stopa by byla matoucí. Spojíme se s Londýnem a Shrewsbury. Posílají do terénu víc lidí, třeba by mohli nasadit i helikoptéru. Ale na tu je možná ještě moc brzy. Mohu vám jen slíbit, že jakmile budeme něco vědět, ozveme se. Pokud by se Jess vrátila nebo se někde objevil pan Nicholson, dejte nám, prosím, vědět. Jistě vám nemusím připomínat, abyste se k němu nepřibližovali.“

„Takže je to na nás,“ pronesla Aurelia s úzkostí v hlase, když oba policisté nasedli do svého rangeroveru a v oblaku prachu zmizeli na úzké silničce.

Stephanie pohlédla na Rhodriho. „Co takhle zavolat Carmelle?“

„Kdo je Carmella?“ zeptala se Aurelia.

„To je Kimina přítelkyně. Jasnovidka. Vykládá tarot,“ odpověděla Stephanie poněkud zdráhavě.

Aurelia na ni tázavě pohlédla.

„Věděla, že Jess má malér, ještě než ji vůbec poznala“ vysvětlovala Stephanie.

„Tak jí zavolej.“

Stephanie vyťukala římské číslo a chvíli čekala „Carmello? Ciao. To jsem já, Stephanie.“

Zatímco čekali, než Carmella v Římě vyloží karty a zavolá nazpátek, dorazila na Ty Bran Megan. Rázná, energická žena s tvářemi ošlehanými větrem a deštěm a plavými vlasy barvy písku, bezmocně a s hrůzou v očích poslouchala, co všechno se přihodilo.

„To je úplně jako v nějaké gangsterce!“ prohlásila nakonec. „Rhodri? Proč jsi mi o tom nic neřekl?“

Povzdechl. „Abych ti nepřivodil záchvat, mami. Proč myslíš?“

Čekali dlouho. Nakonec Carmella zavolala „O Jess nejsem schopná zjistit vůbec nic,“ omlouvala se. „Nevím, co se stalo, tohle jsem ještě nikdy nezažila, ty karty jako by si se mnou hrály na schovávanou. Jejich poselství bloudí v kruzích. Chvíli říkají, že jí něco hrozí, vzápětí zase čtu, že je v bezpečí. Jednou řeknou, že našla, koho hledala, a hned nato zase, že toho, koho hledá, ztratila. Naznačují, že stojí na prahu splnění své životní touhy, ale pak naopak to vypadá, že všechno zase ztratila“ Tato skutečnost ji očividně deprimovala „Mrzí mě, že vám nedokážu nic konkrétního povědět. Dívala jsem se i do křišťálové koule, ale viděla jsem jen stromy, listí a větve zmítající se ve větru. A ptáky kroužící na nebi. Oblohu. Jenže ta může být kdekoliv.“

„Ale žije, ne?“ otázala se Stephanie se staženým hrdlem.

Na okamžik se v telefonu rozhostilo zoufalé ticho. Carmella váhala. „Myslím, že ano,“ odpověděla konečně. „Modlím se za to. Ale nevím, Steph. Ta vidina je rozostřená, nejasná.“

Stephanie se vrátila do kuchyně. „Žádné zprávy,“ řekla jen. Všichni mlčeli.

Megan vstala, přešla místností a vzala ji kolem ramen. „Však ona bude v pořádku. Uvidíš. Cítím to v kostech!“

Aurelia náhle vzhlédla „Počkat,“ řekla „Jestli se radíte s okultisty, vím, na koho se obrátit. Vzpomínáte si ještě na Meryna Jonese, Megan? Bydlí tu ještě někde v okolí?“

Megan se zamračila „Máte pravdu. Byl to fascinující člověk. Neměla jste pro něho tak trochu slabost, Aurelie?“ poškádlila ji Megan. „Už jsem o něm léta neslyšela. Odešel do Států a pak se, tuším, odstěhoval do Skotska“

„Mami?“ žasla Stephanie.

„To je dlouhá historie,“ pokrčila rameny Aurelie. „Jednou vám budu všechno vyprávět. Ale teď ne.“

Bylo to v době, kdy i ona ještě bydlela v těchhle kopcích. Stephanie i Jess už byly z domu a stavěly se na vlastní nohy. Žila tu sama a cítila, že musí jít dál. Nikdy svým dcerám o Merynovi neřekla Vlastně se rozešli, ještě než stačili navázat nějaký pevnější vztah. Ona si však často říkala, kde asi je a jak by to s nimi dopadlo, kdyby se neodstěhoval.

Rhodri vstal. „Meryn Jones byl odborným poradcem v tom rozhlasovém pořadu o Cartimandue. Hned jsem věděl, že to jméno odněkud znám. Jess ten pořad taky slyšela. To bylo ještě na samém začátku, kdy se ta její posedlost Eigon a Caratakem teprve rodila“

„Ale kdo to je?“ zeptala se rázně Stephanie.

„Dělá v podstatě totéž co Carmella,“ odpověděl Rhodri. „Dovede se dívat do budoucnosti i do minulosti a rozmlouvat s duchy. Nevykládá karty, ani nenahlíží do křišťálové koule. Je to spíš akademik, ale zároveň jakýsi novodobý druid či šaman. Zároveň je odborníkem na Kelty.“ Pokrčil rameny. „Nevím, kde teď je, ale asi máte pravdu, protože ten pořad vysílali ze Skotska“

„Nemůžete to zjistit?“ zajímala se Stephanie. „Určitě znáte nějaké lidi z BBC. Nemohl by nám to někdo povědět?“ Obrátila se zpátky na matku. „Mami, proč jsi se nám o něm nikdy nezmínila?“

„Já vím, kde Meryna Jonese hledat,“ ozvala se Megan. Beze slova vstala, zamířila k telefonu a vyťukala herefordské číslo. Během pár vteřin mávala, ať jí někdo přinese tužku a papír. V rychlosti načmárala číslo, poděkovala a vzápětí vyťukala nové.

„I když nevím, co by v téhle věci mohl udělat,“ prohodila přes rameno, zatímco čekala na spojení. Dovolala se však jen na záznamník. Protáhla obličej, ale začala hovořit. „Meryn? Tady Megan Priceová z Cwmnantu. Vzpomínáte si? Poslyšte, mohl byste mi zavolat? Potřebovala bych od vás laskavost. Naléhavě. Jsem teď u svých sousedů ve vedlejším údolí, na Ty Bránu. Jejich číslo je…“ Pomalu a zřetelně číslo odříkala a pak zavěsila „Modleme se, aby byl někde v dosahu.“ Stephanii neuniklo, že se vůbec nezmínila o Aurelii, a pohlédla matce do tváře, ale pak si řekla, že ať k tomu muži cítila cokoliv, neviděla ho už spoustu let, a jestliže k sobě něco cítili, musel ten cit už dávno vychladnout.

Když opět zazvonil telefon, byla to Carmella „Tak jsem se ptala karet na Dana a Willa“ Chvíli bylo v telefonu ticho. „Will má nějaký problém.“

„Will je mrtvý, Carmello!“ řekla ostře Stephanie. „Dan ho zabil.“

„Di? mio! To je mi moc líto. To tedy vysvětluje to, co karty říkají o Danovi. Chcete to vědět?“ Hlas se jí lehce zachvěl. „Myslím, že byste měli. Není to nic povzbudivého.“

„Povídej,“ vybídla ji Stephanie.

„Míří k vám Titus. Možná už je v Anglii. Sleduje Eigoninu stopu. A tudíž i Jess. Zajímá se o ně i někdo další. Jasnovidka z antického Říma. Vídám ji. Objevuje se mi, když se na někoho naláduji. To ona řekla Titovi, kde Eigon je, ale pak toho litovala. Ví, že to je zlý, zvrhlý člověk. Netuším, jak to funguje, jestli Titus Dana posedl nebo za ním jde anebo ho jen využívá, ale jisté je, že míří na místo, kde to všechno začalo.“

„Na Ty Bran!“

„Ano. A už je velice blízko. Cítím, že je úplně nepříčetný.“ Carmella se zhluboka nadechla. „Řekněte mi, co se stalo Willovi?“

„Dan se nějak dostal do chodby před jeho londýnským bytem a praštil ho něčím do hlavy,“ řekla Stephanie a oči jí zvlhly. „Jak víte, že to byl Dan?“

„Will ještě před smrtí napsal na zeď Danovo jméno. Vlastní krví.“

„To vám řekla police?“

„Nám ne. Řekla to řediteli školy, kde Dan, Jess i Will učili.“

„To je hrozné,“ vydechla Carmella „A co Jess? Tu jsi tentokrát neviděla?“

„Ne, Steph. Ale mám z toho všeho neblahý pocit. Velmi neblahý. Budu to dál zkoušet. Ale vy musíte najít Dana“

„Hledá ho celý policejní sbor, Carmello.“

Stephanie položila sluchátko a vrátila se do kuchyně. „Slyšeli jste to? Řekla jen to, co už víme. Že Jess je v ohrožení a Dana zřejmě posedl ten krutý Říman, co prý má meč, ze kterého kape krev.“

„Jdu ji hledat.“ Rhodri se rázně zvedl. „Nedokážu jen tak sedět a čekat, až se jí něco stane.“

* * *

Stáli na písečné duně, zahledění přes pláž do vln tříštících se o břeh, vsakujících se se sykotem do písku a dmoucích se s železnou pravidelností, jako by moře bylo nějaký živý tvor. Eigon se zachvěla „Na druhý břeh je to daleko?“

Commios tázavě pohlédl na jejich průvodce. Muž pokrčil rameny. „Dost.“

„Kde můžeme sehnat loď?“

„Běžte ještě kus po pobřeží do Gesoriaka a tam někomu zaplaťte.“ Ušklíbl se. „Tím moje práce končí. Jste tu. A došli jste ve zdraví.“

Commios pozvedl obočí. „Měl jsi nás odvést do přístavu, příteli.“

Průvodce zavrtěl hlavou. „Dohodli jsme se, že k pobřeží. Odtud je to přes duny už jen kousek. Nemůžete to minout.“ Potměšile po nich loupl okem a usmál se. V ústech mu chyběly dva přední zuby.

Commios na něj pohlédl „Asi by se ti nechtělo jet s námi přes moře, co?“

„To tedy ne,“ odpověděl rezolutně muž, obrátil se k Drusille a uklonil se jí. „Nechť tě provázejí bohové, paní. I tebe, královno, hm,“ uklonil se Eigon se směsicí zdráhání a posvátné bázně. „A tebe také, příteli.“ Poklepal Commiovi na rameno a byl pryč.

Ještě chvíli za ním hleděli. „To bylo rychlé,“ poznamenala Drusilla, tvář jí zrůžověla společnost tohoto Gala, který je v několika posledních dnech vedl přes pole, lesy, louky i říčními údolími k pobřeží, ji těšila. Jeho rychlý odchod je všechny přinejmenším překvapil.

Commios pojednou strnul. „Rychle! Sem! Schovejte se!“ zvolal a strhl obě prudce mezi křovinatý podrost. V dálce se objevili dva jezdci cválající po pláži.

Poutníci se ve svém úkrytu přikrčili a pozorovali, jak se muži od jihovýchodu cvalem blíží a projíždějí okolo, aniž přitáhli otěže. Na sobě měli uniformy římských legionářů a uháněli hluboko skloněni nad koňskými šíjemi, tváře vystavené větru.

Eigon se zatajil dech. Když zmizeli z dohledu, zašeptala jen: „Titus.“

„To je k nevíře, že nás ten člověk stále ještě pronásleduje,“ zaklel polohlasem Commios. „Jak může vědět, že jsme tady?“

„Že by náš průvodce?“ otázala se trpce Drusilla. „Možná proto tak spěchal, aby se s námi rozloučil. Třeba ho podplatili. Včera večer, když jsme se zastavili v té taverně, jsem měla takový divný pocit, že nás někdo pozoruje. Neměli jsme tam chodit.“

Eigon s Commiem zdráhavě přikývli. „To dává smysl,“ pravil Commios hořce. „Nebyl nám ničím zavázaný. Kdo se to kdy dozví? Dovedl nás k pobřeží, jak jsme se dohodli, a dostal zaplaceno.“ Povzdechl. „Vezmu-li to, ale z té lepší stránky, může nás těšit, že nás Titus neviděl, a jsme tudíž stále o krok před ním. Víme, že tu je, ale on nás neviděl. A protože už je náš milý průvodce bůhvíkde, nebude mít nejmenší šanci zjistit, kde přesně jsme, dokud mu to sami nepovíme.“

„Což samozřejmě neuděláme,“ poznamenala Eigon a povzdechla. „Copak se toho člověka nikdy nezbavíme?“ Pohlédla daleko do vln. Na obzoru, kde zapadalo do moře slunce, se objevilo chladné stříbrné světlo. Sluneční kotouč se zanořil do pásu bělavých mraků. Eigon se svezla na kolena. „Dobrý Bože, dej, ať ve zdraví přeplujeme moře. Ochraňuj nás a požehnej nám a veď nás daleko od nepřítele!“ Ještě dlouho klečela na místě, pohroužená do monotónního rytmu dunících vln. Pak se pomalu zvedla „Bůh nám sešle loď. Nám nezbývá než čekat.“ Usmála se a její vyčerpaná tvář se rozjasnila. „Netvařte se tak nedůvěřivě. Mám prostě pocit, že mé modlitbě se dostane sluchu. Nemusíme chodit nikam do přístavu. A tady nás Titus nenajde.“

Zapálili malý ohýnek, posadili se k němu a povečeřeli chléb s jablky, jež si vyprosili v domě, okolo kterého před pár hodinami procházeli. Když se začala snášet tma, zhasili oheň a zachumlali se do svých plášťů. Ochladilo se a vítr stále sílil. Drusilla a Commios si vyměnili pohledy. Oba soudili, že ve městě by určitě dokázali najít teplejší a pohodlnější úkryt, aniž by se Titus dozvěděl, že tam jsou. Avšak Eigon seděla na duně vzpřímená a soustředěná, oči upřené na moře.

Byla už tma, když zaslechli skřípot vesel a mužské hlasy nesoucí se nad vlnami. Commios tiše zaklel, avšak Eigon mu položila dlaň na ruku. „To je loď, kterou nám seslal Bůh,“ zašeptala

„Možná je a možná není,“ odpověděl „Neukvapuj se, dokud nezjistíme, kdo to je.“

Alespoň v tomhle měla rozum. Vyčkali, až loď přistane na břehu. Vyskočili z ní dva muži. „Vítr ustává,“ pronesl jeden z nich. „To znamená příznivý noční rybolov.“ Vykročili k dunám. Commios jim vyšel vstříc.

„Haló?“ zavolal vyšší z mužů, když ho ve tmě zahlédl. „Je tu někdo?“

„Buďte pozdraveni, přátelé,“ řekl Commios a pozvedl ruce, aby viděli, že je neozbrojen. „Vítejte u nás.“

„U vás?“ podivil se druhý muž a rozhlédl se. Po obou ženách, které se krčily schované za křovím a tajily dech, nebylo ani vidu.

Commios přikývl. „Čekáme tu na loď. To vy jste ti námořníci, které poslali, aby nás převezli do Británie?“

Oba muži vybuchli smíchy. „To nejsme my!“ ujistil ho jeden. „My jsme jen prostí příbřežní rybáři, kteří si v potu tváře vydělávají na živobytí a hledí si svého. Pokud chcete na druhý břeh, musíte do Gesoriaka, tam najdete spoustu kapitánů, kteří vás vezmou s nákladem přes moře.“

Vtom ze stínu vystoupila Eigon s Drusillou v patách. Muži ucouvli a užasle na obě pohlédli.

Eigon zamířila rovnou k vyššímu z obou, který tu zřejmě rozhodoval. „Moc vás o to prosíme. Je vaše loď dost velká, aby přeplula úžinu?“

„Ne!“ ozval se druhý muž. „Ano!“ řekl majitel.

„Dobře se vám odměníme. Kolik byste si vydělali nočním rybařením?“

Muž zaváhal. Očividně v duchu počítal. Kdyby si řekl moc, možná by o tenhle obchod přišel. Commios mlčky nahmátl váček u svého pasu a zazvonil mincemi. Při tom zvuku oba muži zpozorněli. „Tak dobrá,“ řekl vyšší z nich. „Platbu předem.“

Commios přikývl.

„A přistaneme, kde to vyjde. Neznáme tamní pobřeží.“ Pohlédl přes rameno k lehce se dmoucí nekonečné hladině. S houstnoucí tmou se vítr ještě více utišil, ale byl příznivý. Vanul od pevniny.

„Máme jednu podmínku,“ pozvedl ruku Commios. „Až se vrátíte, nikomu nepovíte, že jste nás viděli. Pokud tak učiníte, rozhněváte Boha“

Vysoký muž se ušklíbl. „Především rozhněvám svou ženu, jestli se doslechne, kde jsme byli. Ale neboj se, příteli. Nikomu nic nepovíme. Vůbec nikomu.“

Ve chvíli, kdy na obzoru za jejich zády vycházelo z moře slunce, najela příď jejich lodi na jemný písek pláže a oba muži vyskočili. Commios se přehoupl přes bočnici za nimi a teď stál po kotníky ve vodě, vytahoval jejich rance a házel je na břeh.

„Udělali jste dobrý skutek, přátelé. Děkujeme vám.“ Podal ruku Eigon, která vylezla na bok lodi, a švihem ji přehodil do písku. Přese všechno své vyčerpání se usmívala. Plavba po moři jí vrátila ztracenou energii. Commios neodolal, sehnul se a políbil ji na tvář. Než stačila jakkoliv zareagovat, obra-til se zpátky k lodi. „Drusillo?“ Smál se. Ležela stočená do klubíčka na prknech dna lodi, zčásti zachumlaná pod plachtou, kterou rybáři skasali, když se spolu s přílivem blížili ke břehu. „Jsme na místě! Vstávej! Už žádné další houpání!“

Ztěžka se posadila a ještě se celá chvěla vyčerpáním. Commios ji přenesl na pláž a ona se zhroutila na zem. Držela si žaludek.

„Doufám, že v bližší době nemáte v úmyslu plavit se nazpátek!“ Zabědovala.

Jeden z rybářů ji pobaveně pozoroval. „Žádný rozený námořník, tahle paní!“

Commios se zasmál. „Však ona se dá dohromady. Bůh vám žehnej, přátelé.“ Cena za plavbu byla předem vyrovnána, avšak Commios si ponechal v rukávu jednu či dvě mince navíc, které jim teď věnoval. To již oba muži tlačili svou loď zpátky na moře. „Šťastnou zpáteční plavbu,“ volali za nimi všichni tři.

Světlo vycházejícího slunce vrhalo na mořskou hladinu šarlatové odlesky a ranní opar nad obzorem zbarvilo do růžova Comios, Eigon i Drusilla pozorovali, jak se oba rybáři soukají z vody do lodě, vytahují plachtu a chytají vítr, který je zanese zpátky k jejich břehům. Za chviličku se jim ztratili v ranní mlze.

„Tak.“ Commios se rozhlédl. „Kam půjdeme teď?“ Pohlédl na Eigon.

Pokrčila rameny. „Nevím o mnoho víc než ty. Asi bychom měli zamířit do nejbližšího města a najít si tam ubytování. Pak můžeme začít.“

„Začít co?“ Drusilla si se zachvěním odhrnula zmáčené vlasy z tváře. Příslib krásného dnes bral pomalu za své. Počasí se měnilo, chladný vítr sílil a objevily se těžké šedé mraky. Nechali moře za zády a zamířili po pláži ke stromům a křoviskům pokrývajícím nízké útesy. Prochladli až na kost.

„Plnit naše poslání,“ pokusila se Eigon o úsměv. Tak dlouho mířili na severozápad s cílem dojít do Británie, a když teď byli konečně na místě, bylo těžké se rozhodnout, co dál. Nevěděli ani, ve které části země se ocitli.

„Kdybychom byli nasedli na běžnou obchodní loď, přistáli bychom někde v přístavu a věděli bychom, kde jsme,“ ozvala se Drusilla

„A na další lodi mohl za námi vyplout Titus!“ napomenul ji Commios jemně. „K prvním lidským obydlím to nemůže být daleko.“

Po vrcholu útesu vedla pěšina, nějakou dobu po ní kráčeli, avšak jak se počasí horšilo a bylo stále chladněji, propadali stále více trudnomyslnosti. Užuž se chystali zastavit a najít si nějaký úkryt, kde by mohli rozdělat oheň, když vtom Commios zpozorněl.

„Někdo měl zřejmě stejný nápad. Cítíte kouř?“

„Já cítím jídlo!“ Eigon se povzbudivě usmála „Doufejme, že jsou domorodci přívětiví.“ Vykročila vpřed, avšak Commios ji zadržel.

„Dokud nebudeme vědět, nakolik jsou přívětiví, raději si ponecháme pro sebe, kdo jsi a co tu děláme, ano?“

Přikývla, oba pohlédli na Drusillu. Ta jen pokrčila rameny. „Na mě tak nekoukejte. Já nejsem ta, která něco vyzradí,“ řekla a zahalila se do pláště.

Téměř hned za dalším zákrutem cesty narazili na chatrče uhlířů. Ti je k jejich nemalému překvapení ihned srdečně vítali a Eigon poprvé po čtrnácti letech uslyšela keltštinu mluvenou na půdě své vlasti. V kotlíku nad ohněm se vařil zajíc okořeněný divokým česnekem a v hliněné peci chladly bochníky chleba a fazolové koláčky. K pití dostali pivo. S hlavou rodiny tu přebývala žena, tři děti a dva bratři. Zatímco muži byli plaší, žena s dětmi byla na nové příchozí zvědavá a dychtila po hovoru. Když se uhlíři dozvěděli, že jejich hosté připluli přes moře v malé rybářské lodi, ohromilo je to. Nežili tu však zcela osaměle. Pocházeli z kmene Cantiaciů a jejich správním střediskem bylo římské město Durovernum Cantiacorum. Tam, jak tvrdili, je vždy spousta lidí a obchodníků, obchodů i chrámů, a mají tam dokonce i divadlo pod širým nebem. Je to velké místo, a bohaté. Jejich hosté by měli jít především tam a odtud se teprve vydat do Londinia.

Tu noc spali v jedné z chýší a následujícího dne se sytí a odpočatí vydali do Durnoverna

Očekávali velké obchodní středisko podobné Massilii, avšak tohle místo bylo mnohem skromnější, a třebaže tu stály pěkné domy i obchody a chrámy, prošli jím za velmi krátký čas. Našli si ubytování v soukromém domě kousek od vnější hradby pevnosti. Byl čistý a pěkně uklizený a náležel vdově po veliteli XIV. legie. Vysoká, oslnivě krásná Octavia Candida měla pevné kosti, krásné světlé vlasy a modré oči prozrazující její britský původ. Poté, co její otroci přinesli na stůl večerní jídlo, začala se jich vyptávat na jejich cesty, zvědavá na to, kde všude byli. Když zjistila, že přicházejí z Říma, rozšířily se jí oči úžasem. „Je tak nádherný, jak se vypráví? Nikdy jsem nebyla dál než ve Verulamiu. Pocházím z kmene Catuvellaunů, a jak jste jistě uhodli, jsem Britka. Usadili jsme se tu s manželem, když byl po dvacetileté službě propuštěn od legií.“

Eigon se chystala žasnout nad jejím jménem, ale Commios se na ni varovně zamračil. „Jak se žije v Británii, paní?“ otázal se.

Pokrčila rameny. „Po tom velkém povstání to tu bylo velmi svízelné. Takové zkázy všude kolem! Boudica vypálila do základů Verulamium a její stoupenci tam pobili všechny mé příbuzné. Nedokázala odpustit těm, kteří podporovali římskou vládu.“ Povzdechla. „I tady došlo ke vzpourám a bojům, když jí muži z místních kmenů spěchali na pomoc. Ale tohle město naštěstí nebylo vypáleno. Jak ještě uvidíte, hodně se tu staví. Rychle bohatneme. Rostou tu nové lázně a další chrám.“ Usmála se na mladého otroka, který před ně stavěl misky s jídlem, a obrátila se zpátky k nim. „A kam že to jdete?“

„Do Silurie,“ odpověděla Eigon bez váhání.

Octavia užasla. „To je velmi daleko.“

Eigon přikývla „Má rodina se odtamtud kdysi odstěhovala a já se teď chci vrátit, abych viděla, jak to tam vypadá,“ řekla a odzbrojujícím způsobem se na ni usmála

Octavia pokrčila rameny. „Pokud vím, je tam pevnost Isca Silurům. Můj manžel sloužil v místní posádce ještě před bitvou s Caratakem, když se legie snažily si Silury podrobit a pak i po ní, když Římané krále porazili. Silurové jsou obávaní válečníci. Ještě dnes působí římské správě potíže.“ Zmlkla, když si uvědomila, že by mohla být netaktní. „Odpusť, paní. Je to tvůj kmen. Omlouvám se, drahá. Někdy je těžké neříct něco nevhodného.“

Eigon se usmála „Chápu, že to je těžké. Prošli jsme Galií a vidíme, že mnohé je tam stejné jako tady. Zjistili jsme, že římské rodiny i místní lidé jsou pohostinní, velmi jsou laskaví, avšak navzájem se podezírají.“

Octavia přikývla „Přímo tady je to ale lepší. Žijeme při hlavní cestě z Rutpiae do Londinia a v obou směrech tudy neustále proudí poutníci ze všech koutů říše. Proto jsem se rozhodla, že u sebe nechám lidi přespávat. Je to zajímavé, a navíc získám i nějaký peníz na přilepšenou k manželově penzi Před pouhými, třemi dny jsem tu měla skupinu z Říma.“ Vůbec poprvé se odmlčela a zjevně uvažovala, jak má volit slova „Zdá se, že od toho strašlivého požáru prožívá Řím těžké časy. Víte o tom?“

Přikývli. Commios se natáhl pro chléb. „Byli jsme tam, když město hořelo. Bylo to děsivé.“

„Slyšela jsem, že ze založení ohně tam obviňují sektu uctívající muže jménem Ježíš Kristus.“ Octavia vzala do ruky džbán s vínem a dolila jim číše. „Nero se strašlivě mstí každému, koho se mu podaří chytit. Je zvláštní, že muž, který se prohlašuje za boha lásky, se mohl provinit něčím tak hrozným.“ Zavrtěla hlavou a položila džbán. Nedívala se v té chvíli svým hostům do tváří, a tak nemohla zpozorovat, jak náhle zbystřili. „Slyšela jsem také, že jejich vůdce byl ukřižován stejně jako ten jejich bůh, Ježíš.“

„Jejich vůdce?“ vyhrkla Drusilla, která se neovládla. Tehdy teprve jim Octavia pohlédla do tváří a uviděla jejich vyděšené oči. „Ach, drazí, snad nejste následovníky Krista! Odpusťte. Mluvila jsem tak lehkomyslně.“

„Znáš jméno toho vůdce? Kdo to byl?“

„Muž jménem Petr. Skála, říkali o něm. Byl to zjevně stařec.“ Povzdechla. „Nero se dopustil tolika strašlivých věcí, ale tohle…“ Odmlčela se. „Vyprávěli mi, že byl ukřižován vzhůru nohama v Neronově cirku. Předpokládám, že víte, kde to je.“

Commios přikývl. Srdce se mu svíralo zoufalstvím. „To je místo, kam se Nero chodí bavit.“ V jeho hlase se ozývala hořkost. Na nějakou chvíli se rozhostilo ticho. Drusilla s Eigon se pod stolem držely za ruce a polykaly slzy.

Octavia hleděla soucitně z jednoho na druhého. „Vy jste ho znali? Ale jistěže. Odpusťte, že jsem vám přinesla tak smutnou zprávu.“ Vstala „Dovolte mi ponechat vás tu na chvíli o samotě,“ zašeptala. „Jistě se chcete za něho pomodlit.“

Commios na ni zpytavě pohlédl. „Tys tu už měla křesťany, paní?“

Usmála se. „Jistě. Jak jsem vám řekla, projde tudy spousta lidí. A všichni jsou v mém domě vítáni.“

„Nemohu tomu uvěřit!“ bouchl Commios pěstí do stolu, jen co se za Octavií zavřely dveře. „Jak ho jen mohli chytit? Copak ho někdo zradil?“ V očích se mu zaleskly slzy. „Copak není nikdo v bezpečí?“

„Možná to věděl,“ řekla Eigon smutně. „Snad právě proto nás poslal pryč, A mnohé jiné též. Jsou-li v této zemi ještě další křesťané, možná je sem poslal on nebo Pavel.“ Mdle se na ně usmála „Alespoň je teď s Pánembohem a já doufám, že nad námi v téhle chvíli bdí.“

Drusilla pohlédla nervózně ke stropu. „Myslíš?“ Podívala se na Commia a začervenala se. „Domníváš se, že nám dokáže číst i myšlenky?“

„Pokud ano,“ pravil ten přísně, „pak ví, že se teď společně pomodlíme za jeho duši a že nemyslíme na nic než na svou povinnost šířit slovo Boží.“ Kousl se do rtu. „To, že jsme tak dosud nečinili, nám příliš ke cti neslouží.“

„Museli jsme se sem napřed nějak dostat,“ ohradila se rázně Eigon. „Nemělo smysl každému na potkání vykládat, kdo jsme, a dát se chytit na prvním místě, kde bychom se zastavili. Museli jsme se vyhýbat Titovi.“ Zachvěla se. „Myslíš, že nás bude pronásledovat i za moře?“

Commios unaveně přikývl. „Ano, myslím, že bude. Proto se domnívám, že bychom odtud hned zítra měli odejít. Je to očividně první místo, kam přicházejí lidé, kteří vystoupí z lodí přivážejících je z Galie. Musíme si naplánovat trasu přes celou zemi. Poputujeme po vedlejších cestách, abychom se mu nadobro vyhnuli. Už mě unavuje pořád před tím člověkem utíkat.“ Znovu bouchl pěstí do stolu a pohlédl z jedné ženy na druhou, „Modleme se tedy společně za Petra a naše přátele v Římě.“

Sklonili hlavy.

Ve chvíli, kdy tak učinili, vjel do brány města unavený jezdec. Jeho kůň byl zaprášený, uniforma zablácená a prosáklá slanou vodou. Sesedl u prvního mansia a pokynem ruky přivolal chlapce, aby zvíře odvedl do stáje. „Máš přátele, chlapče?“

Mladý muž na něj nepřítomně pohlédl a ani se nenamáhal odpovědět. „Máš-li a oni si chtějí něco vydělat, přijď ke mně, jakmile koně ustájíš, napojíš ho a dáš mu nažrat. Mám pro tebe práci.“

Zabralo to v každém městě, které cestou přes Galii navštívil. Vyptával se v kdejaké taverně, mansiu či cauponě, v každém chrámu, v každé židovské osadě, v každém domě, o němž se vědělo, že přijímá pocestné, na každé cestě, křižovatce i přívozu. Lidé si cizince pamatují dokonce i ve městech, kde na ně jsou zvyklí. A muž se dvěma ženami se na cestách vidí jen málokdy. Chmurně se pousmál. Den po dni se jim přibližoval a teď už byl tak blízko, že je takřka cítil ve svých prstech. Usmál se. Možná je čas začít jednat. A z nutnosti začne s Commiem. Aniž si to uvědomil, sáhl po svém gladiu a povytáhl ho z pochvy.

* * *

Rhodri stál pod lesem a hleděl přes kopce dolů ke svému domovu schovanému těsně za hřebenem ve vedlejším údolí. Obloha nad krajinou potemněla, nebe rozčísl blesk a z dálky tiše zaduněl hrom.

Kde jen může být? Jestliže ji dopadl Dan, nemohl ji odvléct daleko, pokud ji ovšem někam neodvezl autem. Ale on tu nikde žádné nezahlédl. Ale co když to není Dan? Co když jsou na omylu a ona třeba spadla z nějakého skaliska v lese? Nebo zabloudila? Anebo na ni mezi stromy číhal Titus?

Zhluboka se nadechl. Jediný způsob, jak ji najít, je prohledat celé tohle rozlehlé území se psy. Policisté sice usoudili, že je na to ještě brzy, ale on by mohl použít své vlastní. Sáhl do kapsy pro mobil. Jestli je co najít, jeho psi to najdou. A než je Megan ze statku přiveze, porozhlédne se sám. Všechno se v něm svíralo úzkostí. Ten pocit ztráty byl tak tíživý, že ho skoro neunesl. Jestli o tom někdy pochyboval, teď už to věděl. Zamiloval se do ní.

„Jess?“ Jeho hlas se rozlehl ozvěnou po svahu kopce. „Jess, kde jsi, lásko? Jess…?“

* * *

„To volá Rhodri.“ Stephanie s Aurelií stály na dvoře, zatímco Megan nasedala do vozu, aby odjela pro psy.

„Je z toho úplně zničený,“ pronesla zamyšleně Aurelie. „Touhle dobou už měl být zpátky v Londýně. Za pár týdnů mu začíná koncertní turné a on říkal, že má ještě spoustu práce s repertoárem, ale odmítá odjet, dokud se to tu nevyřeší. Věděla jsi, že má Jess tak rád?“

Stephanie přikývla „Už to tak vypadá, že se do ní zamiloval. Ví Bůh proč.“

„A Jess k němu cítí totéž?“

Stephanie se na okamžik zamyslela a pak znovu přikývla „Myslím, že ano. Možná měla ještě trochu ráda Willa, ale nemělo to budoucnost. Tolik jí ublížil, že už by mu nemohla nikdy věřit. Chudák Will!“ Povzdechla.

Pojďte mě najít! Kde jste?

Ten dětský hlásek k nim přicházel jakoby zdálky, snad až odněkud z lesní pěšiny. Aurelia lehce zbledla „Slyšela jsi to?“ Stephanie přikývla „To je ten tvůj duch?“

„Myslím, že ano. Živé děti se tu v lesích samy nepotulují.“

V dáli opět zaduněl hrom. Obě vzhlédly.

„Ten chudáček tam nahoře pořád leží,“ zamumlala Aurelie. „Rve mi to srdce.“ Založila ruce na prsou a zamyslela se. „Jak to, že ti duchové mluví anglicky?“

Stephanie pokrčila rameny. „Možná je slyšíme, protože je slyšet chceme. Třeba je to nějaký druh mimosmyslového vnímání…“

„Já jen doufám, že se brzy ozve Meryn. Ten už bude vědět, co dělat. S tím dítětem i s Titem. A s Danem.“ Aurelia zavrtěla zamyšleně hlavou. „Kéž by se Rhodri vrátil. Připadám si tak bezbranná. Jsme tu jen samy dvě.“ Rozhlédla se kolem. „Tohle místo je hrozně opuštěné, Stephi! Nechápu, jak tady můžeš takhle sama žít.“

„To říkáš zrovna ty, která neúnavně cestuješ všemožnými pustinami a neznámými místy a žiješ v Pyrenejích na hony daleko od lidských sídel? A tady jsi kdysi bydlela taky?“

„V mých horách nestraší,“ poznamenala Aurelia věcně.

„Vsadím se, že ano.“

„Pokud ano, tak mne duchové neobtěžují.“

V kuchyni za jejich zády zazvonil telefon.

Stephanie podala sluchátko matce. „To je ten tvůj přítel.“

Na konci dlouhého rozhovoru se už Aurelia usmívala Meryn vyslechl její příběh, položil jí několik doplňujících otázek a sám se nabídl, že sedne do auta a přijede ze Skotska.

„Počítám, že dnes večer by tady mohl být. Myslím, že byl docela rád, že má záminku sem přijet.“

Stephanie pozvedla obočí. „Předpokládám, že ptát se proč by ode mě bylo moc všetečné.“

Aurelia zavrtěla hlavou. „Jestli narážíš na náš vztah, tak už jsem ti jednou řekla, že není o čem mluvit. Teď je důležité vědět, že Meryn zasvětil život studiu paranormálních jevů a že nám pomůže.“

Megan se vrátila se psy, zaparkovala svého stařičkého landrovera na dvoře a vystoupila, zatímco oba psi vyskočili ze zadního sedadla. „Kde je Rhodri?“

„Ještě se nevrátil.“ Stephanie už byla obutá a v ruce držela vycházkovou hůl. „Mamka tu zůstane na telefonu a já půjdu s tebou, Předpokládám, že psi Rhodriho rychle najdou. Pak můžeme utvořit rojnici.“

Rhodri seděl na padlém kmenu asi kilometr a půl od vrcholu. Sledoval stěží znatelnou stopu vedoucí podrostem. Byl ochraptělý věčným voláním. Vyčerpaný. Když se k němu přiřítili rozradostnění psi, vrtící ohony, jen vzhlédl.

„Nesu Jessinu šálu,“ ozvala se udýchaně Stephanie, když dorazila za nimi, a zašátrala v kapse. „Aby si ji psi mohli očichat.“

Rhodri se usmál. „Oni nejsou cvičení na stopování, Steph. Umějí hledat jen ovce. Bude lepší jim jen říct, ať hledají Jess. Pravděpodobně nebudou vědět, co hledají, ale hodně toho naběhají, a jestli něco najdou, budeme to vědět.“ Pohlédl na matku. „Táta nechtěl přijít?“ Začínalo pršet. Hřbetem ruky si setřel dešťové kapky z tváře.

Megan zavrtěla hlavou. „Nebyl doma dopoledne odjel na trh a ještě se nevrátil, tak. Vypustíme je tedy. Je jedno, kde začneme.“ Zavolala na psy. Na její příkaz oba se zájmem očichali Jessinu šálu, zavrtěli ohony a vyrazili mezi stromy. Během vteřiny zmizeli z dohledu, zatímco nad krajinou se opět rozlehlo zahřmění.

Prochodili v kruzích celý kopec, avšak bez úspěchu. Kolem třetí hodiny už pršelo a fičelo tak silně a všichni byli tak unavení, že se rozhodli vrátit na Ty Bran. V kuchyni padli na židle a jen se dívali, jak psi hltavě pijí z velké misky, kterou jim Aurelia položila na zem.

„Volali od policie.“ Aurelia pohlédla na Rhodriho. „Jakmile bude po bouřce, nasadí helikoptéru.“ Snažila se mluvit povzbudivě. „Vezměte si aspoň něco k jídlu. Nemůžete přece běhat po lese neodpočatí a s prázdným žaludkem. Vypadáte všichni, že jste u konce svých sil.“

„Už se ví něco o Danovi?“ Rhodri si oběma rukama shrnul vlasy z čela. Na čele měl dlouhý červený šrám.

Aurelia zavrtěla hlavou. „Ještě pořád ho hledají.“

„Zavolám jim,“ rozhodl se Rhodri, unaveně vstal a zamířil k telefonu.

Vrátil se zamračený. „Našli Danovo auto. Chystali se nám to sdělit. Pravděpodobně někdy příští rok. Stojí zamčené a zaparkované v centru Newtownu. Na městském parkovišti. Po Danovi ani stopy.“

„Takže je na cestě sem.“

Rhodri pokrčil rameny. „Třeba sem ještě nedorazil.“

„Možná s ním Jessino zmizení nemá nic společného,“ ozvala se stísněně Aurelia a zahleděla se z okna po skle stékal déšť. Vtom dvůr ozářil blesk a celým domem zatřásl hrom.

„Anebo tu byl a odešel, ještě než jsme zjistili, že Jess zmizela“ Rhodri sebou hodil zpátky na židli. „Všechno je to moje chyba. Mohl jsem na ni počkat.“

Megan se natáhla přes stůl a pohladila ho po ruce. „Nic si nevyčítej, synku. Však my ji najdeme.“

* * *

Když Meryn konečně dorazil a zaparkoval na dvoře, byl úplně vyčerpaný. Megan se psy se už dávno vrátila na statek. Rhodri tu naopak stále seděl a odmítal odejít.

Meryn, nepřehlédnutelný vysoký muž s hustými šedými vlasy sčesanými z hubené, větrem ošlehané tváře, vytáhl z auta do deště dvě velké tašky a zamířil s nimi do domu. V té menší měl zubní kartáček, žiletku a šaty na převlečení, ve větší pak pomůcky, které potřeboval ve své profesi člověka, který kráčí mezi světy. Na sobě měl modré vybledlé džínsy a tričko s rozhalenkou. Vypadal mnohem spíše jako profesor na penzi nežli jako novodobý druid, kterého Stephanie a Rhodri očekávali. Sklonil se, Aurelii políbil na tvář a s ostatními si potřásl rukou. Pak vstoupil do domu. Jen co překročil práh, už vycítil zjitřené energie vířící stavením. Některé byly současné, avšak jiné, mnohem zajímavější, pocházely ze vzdálené minulosti.

Aurelia se celé odpoledne snažila rozptýlit vařením a dům byl teď provoněný pomalu se dopékající pečení. „Po tak dlouhé jízdě musíš být vyhladovělý!“ trvala na svém a podala Merynovi sklenku vína „Při jídle ti můžeme všechno vylíčit.“

Většinu mluvení obstarala Stephanie. Jen občas zabloudila zrakem k Rhodrimu, aby ji podpořil, ale ten se nimral v jídle, pohroužen do svých úzkostí. Stephanii neuniklo, jak ho i Meryn chvílemi pozoruje, třebaže po většinu doby jí pozorně naslouchal.

Když konečně skončila, zavládlo nadlouho ticho. „Udělám, co bude v mých silách, ale dokud si to tu neprochodím a nevcítím se do věcí, nemohu s jistotou nic říct.“ Pohlédl na Aurelii. „To jídlo byl hotový koncert pro smysly, má drahá.“ Odstrčil židli a vstal. „Teď, když dovolíte, si projdu dům a podívám se i do hospodářských stavení. Potom si možná vyjdu po pěšině nahoru na kopec, o kterém jste se zmiňovali. Zatímco tu budu bloudit, doporučuji vám, abyste si všichni odpočinuli a zkusili se trochu rozptýlit. Dejte si šálek čaje.“

„Nemohu jít s vámi?“ zeptala se Stephanie.

Zavrtěl hlavou. „Byl bych v této chvíli raději, kdybych mohl chodit sám. Mnohem lépe tak vidím, slyším i cítím. Až budu potřebovat, řeknu vám. Pokud chápu situaci správně, pak dvěma klíčovými postavami v téhle zamotané hádance jsou Eigon a Titus. Do jejich sporu byli vtaženi Jess a Dan a ti dva je víceméně využívají k vlastním cílům. Doufám, že je brzy najdu. Pravděpodobně to bude prostřednictvím Eigon. Potřebuji s ní navázat kontakt a na to musím být sám.“ Rychle pohlédl na Rhodriho. „Používám k tomu šamanské techniky. Později ale budu možná potřebovat, abyste mi pomohl.“

Rhodri se podivil, avšak přikývl. „Udělám, co budu moct.“

„Věřím,“ odtušil Meryn, sklonil hlavu a usmál se.

„Dovolte, abych vám aspoň ukázala svůj ateliér,“ vstala rychle Stephanie. „Podle Jess všechno začalo právě tam.“

* * *

Meryn stál chvíli s palci zastrčenými za pásek svých džínsů a naslouchal tichu. Bouře se přesunula dál na východ a on slyšel už jen slabé hřmění. I déšť jako by ustával. Odněkud ze dvora slyšel, zurčet vodu stékají okapy ze střech. Jinak tu vládl hluboký klid. Atmosféra v tomhle velkém prostoru byla nějakým zvláštním způsobem zahlušená. Snad to způsobovalo velké množství hlíny, kterou tu měla Stephanie uskladněnou. Zaujalo ho to. Ještě nikdy nepracoval v keramické dílně. Pomalu vykročil a přejel pohledem kalíšky, nádobky, lahvičky, džbány, hrnky i figurky rozestavené po policích. Pohlédl na chladnou pec v rohu místnosti. Barvy. Glazury. Hlína. Pomalu se začínal vciťovat do jednotlivých časových vrstev. Než tu vznikl ateliér, byla to stodola. Skladovala se tu úroda a bývala zde ustájena i zvířata. Ukrývali se tu lidé. A ovce. Po dlouhá staletí tu také vládl klid a místo spalo, ničím nerušené a nesužované. Rostly tu i stromy prodírající se mezi pobořenými kameny zdí. Zestárly, shnily a padly. Jiné byly pokáceny. Opřené o zeď stály střešní tašky, které pomalu zarůstal mech. Vše bylo vepsáno ve zdejších zdech včetně nejistoty a tvůrčích muk současné majitelky. Třeba by jí mohl ukázat, jak má dál pokračovat, aby nabyla větší sebejistoty.

Lehce zavrtěl hlavou. Musí se tím vším prokousat. Proniknout staletími do temnoty.

Teď už to viděl. Tohle místo byla opět stodola či jakýsi ovčín. Vypadaly z něj kameny a zůstala polozbořená ruina se zbytkem střechy skýtající úkryt před prvními zimními sněhy. Mihla se tudy skupina mužů. Jejich chtíč byl jako rozšklebená řezná rána zející do tváře noci. Během krvavé bitvy, jíž se účastnili, nad sebou ztratili jakoukoli kontrolu. Už nemysleli. Neuvažovali. Jejich vůdcem byl Titus Marcus Olivinus. Kam šel on, šli za ním i ostatní.

Meryn je sledoval, stín z budoucnosti, jak sebou házejí na křičících a bezmocných ženách. Teď vyvlekli dítě. Viděl, jak ostatní váhají, avšak Titus s očima podlitýma krví s ním smýkl na zem a vrhl se na ně.

Když skončil, vrátili se všichni ke svým koním a ženy i dítě zanechali smrti. Titus byl vzrušený, tvářil se triumfálně, avšak jeho společníci se stáhli do sebe. Ujížděli krajinou a do tmy času zvonily podkovy.

Meryn vyčkával. Naučil se vyprázdnit svou mysl a nezaujatě čekat na soud. Má-li jednat, musí mít vše pod kontrolou

Uviděl přijíždět druhou skupinu vojáků. Spatřil soucit v jejich tvářích, jejich odpor. Toto byli disciplinovaní legionáři dodržující zákony války.

Ženy odvezli. A stodola se opět ponořila do tmy. Avšak pach strachu a krve zůstal. Pak se tu po nějaké chvíli objevilo dítě, úzkostné jako malý koloušek s temně modrýma očima. Holčička se rozhlédla „Eigon?“ Hlásek se jí třásl. „Eigon, kde jsi? Ještě pořád hrajeme tu hru? Můžeme už vylézt?“

Cítil, jak stromy pozorují, jak se sklánějí. Nemohou však nic dělat. Dívenka vešla mezi kamenné zdi a nasála vzduch jako malé zvířátko. A pochopila, že to, co cítí, je zlé, třebaže dosud nevěděla, jak si to má vysvětlit. Meryn viděl, jak náhle strnula. V trávě před sebou uviděla skvrnu od krve. Vzhlédla. Začínalo svítat. Milosrdná tma ustupovala. Brzy tu krev uvidí všude.

„Eigon? Kde jsi?“ Dětský hlásek se třásl. „Nevím, kam šel Togo! Jsem sama!“

Meryn ji bezmocně sledoval. Dívenka chvíli postávala, ramínka svěšená žalem a úzkostí. Pak se otočila a zmizela mezi stromy.

Zavrtěl hlavou. Tolik bolesti a neštěstí vznášejícího se nad krajinou! Bojiště tam dole v údolí, smrt a zkáza všude kolem. A tady nahoře tohle vyděšené dítě a odporný zločin jednoho muže, volající po odplatě.

Čekal. Scéna potemněla. Po noci přišel zase den. Počasí se měnilo. Nad bojištěm kroužili krkavci a havrani, služebníci bohyně smrti. Supi doběla očistili nepohřbené kosti. Přicházela zima. Napadl sníh. Holčička už se nevrátila. Hledal ji svým vnitřním zrakem v lesích. Nikde ji nenašel. Zapátral po chlapečkovi, drobné jiskřičce života, kterou lze tak snadno zhasit. Po životní síle, jež mohla zaniknout skoro ještě dřív, než se stačila rozvinout. Zahlédl tělíčko schoulené ve tmě. Malý si cucal paleček, oči zavřené strachem a osaměním. Okolo jeho úkrytu proběhla liška, zavětřila a ucítila člověčinu. Ucítila horečku. Obrátila se a utekla. Vlčice by možná opuštěné lidské mládě nakojila, avšak liška si šla po svých a v mžiku zmizela do noci. Do rána byl chlapeček mrtvý.

„Takže tu máme dvě dívenky,“ promluvil Meryn. „Eigon a Glads. Víme, co se stalo Eigon, ale kde je její sestra?“ Čekal. Po podlaze ateliéru se k němu plazil zbloudilý paprsek světla. Zamyšleně ho pozoroval. Slunce už téměř zapadlo. Možná šla někam hledat pomoc.

Příběh stodoly byl u konce. Zítra toto místo očistí od jeho vzpomínek. Teď je čas podívat se ven. Vyšel do dvora, prošel bránou a pomalým krokem se vydal cestou k lesu. V dálce zahoukala sova. Usmál se. Dnes v noci bude pták lovit v kopcích. Poletí nad poli a loukami. Kdyby se mohl dívat jejíma očima, možná by našel Jess. Když mu Stephanie vyprávěla, jak ji odpoledne hledali se psy, ukázala mu zmačkanou šálu, kterou psům dali očichat, aby věděli, koho mají hledat. Před večeří si ji tichou cestou vzal a strčil si ji do kapsy. Teď ji vytáhl, omotal si ji kolem ruky a snažil se naladit na ženu, která ji nosila

A bylo to tu. Titus Marcus Olivinus. Tentokrát již starší, s šedivějícími vlasy a hluboko posazenýma, těkajícíma očima, srdce a duši obtížené nenávistí. Posedlý a celou svou bytostí soustředěný jen na jedinou osobu.

Eigon.

Jess.

Eigon.

Nejsou jedna a táž osoba. Není zde ani stopy po znovuzrození jedné a téže duše, žádná podobnost, žádná pokrevní příbuznost. Avšak Titus si je ve své zvrácené mysli spojil dohromady. Meryn hleděl do dálky i šíře, putoval po tajných stezkách. Právě tady se to stalo. Tady se linie přeťaly. Jess se začala zajímat. Soucitná. Zranitelná. Zapletla se do Eigoniných vzpomínek a cesta mezi nimi se jakýmsi zvláštním způsobem otevřela.

Ale působilo to oběma směry. Byl tu Dan. Dan a Titus. Meryn se podrbal na bradě. Dan sem následoval Jess a Titus Eigon. Meryn viděl Dana. Vysokého, odhodlaného, žárlivého. Do zdejších hor opět zanesl nenávist a zlobu. Jeho emoce zapůsobily jako katalyzátor. Životní příběhy vzplály a létají jako řecký oheň mezi čtyřmi aktéry dramatu, kteří se setkali právě na tomto místě. A dílo zkázy započalo.

„Ty jsi ale stále naživu, Jess, viď?“ Meryn v duchu prošel přes dvůr, otevřel bránu a okamžik postál na cestě před usedlostí. Uviděl blesk a zaslechl hrom. Tady cítil vše mnohem jasněji. Zahnula doprava a kráčela po pěšině k vrcholu; pak se vrátila hodný kus zpátky. Sešla z cesty a nořila se stále hloub do lesa, vedena jakýmsi niterným nutkáním.

Slyšela někoho zpívat. Ten hlas ji vedl hloub a hloub do hvozdu. Bylo to jako v pohádce. Strnul. Naslouchal. Tenhle hlas byl děsivý. Byl to hlas ženy lkající nad mrtvou láskou.

Jess za ním šla, tak jako za ním kdysi šla Glads. Žena klečela vedle těla svého muže, keltského válečníka, jenž ležel mrtvý na bojišti, nahý až na svůj štít, připravený o meč, který mu ukradl některý z ghůlů, co se stahují všude tam, kde zuří bitva, oči vyklované havrany.

Glads zůstala stát vedle ženy a hleděla na mrtvé tělo muže. Žena vzhlédla, tváře mokré od slz a uviděla holčičku se ztrhanými rysy, zabláceným šatem, s nožkama i drobnýma ručkama poškrábanýma od větví a šlahounů.

Meryn sledoval, jak se ve svém zoufalství a osamělosti objaly. Glads se pak dívala, jak žena svého muže pohřbívá, jak na něj nahrnuje bláto, dokud není tělo schované před zobany ptáků. A hleděla, jak se ta žena modlí za jeho duši. Pak, mnohem později, žena a dítě ruku v ruce odešly do mlhy.

Povzdechl. Z nějakého důvodu je nedokázal dál sledovat. Kdosi mu postavil do cesty překážku. Rozhlédl se znovu po Jess. Tak kde je? Zatočil vlevo a kráčel pomalu tmou mezi živými ploty. Pak znovu zabočil vlevo a prošel brankou do polí. Tady viděl lépe. V houstnoucí tmě vyšel měsíc a rozprostřel své stříbřité světlo po zemi. Stopa vedla za Ty Bran do tmy úžlabiny vyhloubené v úbočí kopce proudem potoka. Rostly tam duby a břízy a svah strmě klesal k hučícímu proudu. Spadla-li tady dolů, mohla se těžce poranit. Potřeboval pomoc a potřeboval baterku. „Počkej tu na mě, Jess,“ vydechl. „Čekej. Jdu pro Rhodriho. Přijdeme spolu, Už brzy.“

XXXIV.

„Poslala jsem svého člověka, aby se poptal,“ usmála se na Julia smutně lékařka „Obávám se ale, že dům je prázdný. Nikdo tam není.“

Seděl u fontány ve starém dvoře za domem, hůl opřenou o lavičku vedle sebe. „Zeptal se tvůj posel někoho, kam odešli?“ S vypětím všech sil se postavil na nohy a s tváří staženou bolestí se opřel o hůl.

„Zeptal. Nikdo nic nevěděl. V Římě je teď nebezpečno, Julie. Nikdo nepřizná, že se zná s nějakým křesťanem. A o paní Drusille se vědělo, že je s Petrem v přátelských vztazích. Posel se vyptával i v domě Aula Plautia, co je s paní Pomponií Graecinou, jak jsi mě o to prosil. Paní prý odjela do jedné jejich vily v horách. Správce Plautiova domu říkal, že je nemocná, a oni nečekají, že se vrátí do Říma“

„Odešel s ní někdo?“ naléhal Julius. Tvář, dosud děsivě zjizvenou, měl staženou úzkostí. Lékařka zavrtěla hlavou. „Správce nevěděl. Pokládá to za nepravděpodobné. Prý odešla pouze s několika domácími otroky.“

„Ona mohla být jedním z nich. Třeba šla v přestrojení,“ řekl, avšak v jeho hlase nebylo znát žádnou naději.

Prudký poryv větru rozvířil prach na dvoře a přihnal k jeho nohám suché fíkové listí. Trvalo mu dlouho, než si vzpomněl, než oddělil kruté obrazy toho, co se dělo, když vojáci vraždili jeho rodinu i přátele, od laskavé vzpomínky na návštěvu v Drusillině římském domě. Eigon s ním byla v Římě. Tam byla v bezpečí. Nezabili ji tedy s dědečkem a Antonií. Tak co se s ní stalo?

Lékařka si povšimla, že se Julius začíná třást. Vzala ho pod paží a pomalu ho odvedla do domu. Od onoho dne, kdy se rozpomněl na ženu, kterou miloval, věděla, že odejde. Jeho odchod byl už jen otázkou času. Jediné, co mu mohla poskytnout, byl dostatek péče a odpočinku, aby načerpal nových sil a zotavil se. Povzdechla. Zamilovala si ho víc, než byla ochotna si přiznat. Byl jejím nejtěžším pacientem, avšak nebyl jí souzen. Mohla mu jen pomoci hledat Eigon a vyslat ho na cestu za ní.

Zpráva přišla dříve, než čekala. Její posel byl natolik důvtipný, že v opuštěném domě zanechal pod tajným znamením ryby vzkaz pro kohokoli, kdo by se sem vrátil. O pouhé tři dny později si jej kdosi vyzvedl a do týdne se v lékařčině domě objevil mladý muž, kterého Julius dobře znal. Byl to Silas, bývalý otrok v Caratakově vile.

Mladík pohlédl na Julia s hrůzou. Byl vůbec prvním člověkem kromě samotné lékařky a její domácnosti, který ho od oné strašlivé noci uviděl. Výraz zděšení, který se snažil co nejrychleji skrýt, Juliovi napověděl, že již není hezký muž.

Srdce mu přesto poskočilo radostí. Odvedl Silase ven, kde je nikdo nemohl slyšet a začal se ho vyptávat na vše, co se přihodilo. Teprve nyní se před ním plně rozkryl děsivý řetěz událostí, jež následovaly po masakru na statku. Silas byl zřejmě jediný, kdo kromě něho unikl smrti. Uprchl do Drusillina domu, jehož obyvatelé se tak téměř okamžitě dozvěděli, co se stalo a že všichni byli pobiti. „Včetně tebe, pane. Alespoň jsme si to mysleli.“ Nešťastně pokrčil rameny. „Princeznu Eigon to zdrtilo. Žádné modlitby ji nedokázaly utěšit. Nakonec ji Petr poslal pryč.“

„Kam?“ pohlédl na něj zpříma Julius. V té chvíli už ale věděl, že za ní nepůjde. Jak by mohla milovat muže se znetvořenou tváří?

„Do Británie.“

„Cože?“ užasl Julius.

„Petr, myslím, věděl, že se blíží konec, pane. Přesvědčovali jsme ho, ať uprchne a on dokonce odešel z Říma spolu s námi, kteří jsme mířili k přátelům, kde jsme doufali nalézt bezpečí, ale říká se,“ pokračoval Silas a ztišil hlas, „že cestou potkal Pána Ježíše a zeptal se ho, kam jde, a Pán mu odpověděl, že do Říma, aby byl v hodině nejtěžší se svými stoupenci. A Petr pochopil, že své ubohé pronásledované spolubratry nemůže opustit. Otočil se tedy, vrátil se zpět a téměř okamžitě jej chytili.“ Mladíkovi se stáhla tvář žalem. „Víš, že je mrtvý?“

Julius přikývl.

„Paní Pomponia Graecina mě požádala, abych tě odvedl k ní. Můžeš u ní zůstat, jak dlouho budeš chtít. Je to daleko od Říma a byl bys tam v bezpečí.“

„Děkuji ti,“ usmál se na něho Julius smutně. „To bych moc rád.“

Lékařka však soudila jinak. „Lituji, ale on ještě není úplně zdráv. Brzy však bude. Vzkážu ti a ty si pro něj přijdeš, ale dokud ještě potřebuje hůl a léky, nemohu mu dovolit odejít.“

Julius se jen usmál, když se dozvěděl, že Silas odjel bez něj. „Nemůžeš se tedy se mnou rozloučit?“ otázal se.

Přikývla. „Mí žáci se toho na tobě mohou ještě tolik naučit!“ Zahleděla se na něho svýma pevnýma, jasnýma očima „Pověděl ti ten mladík, kam tvá Eigon odešla?“

Přikývl. „Daleko z mého dosahu.“

„Není tedy mrtvá?“

„Ne.“ Usmál se. „Takže to není tak zlé. Odešla do Británie s Drusillou a jedním hezkým mladým mužem, Commiem, který je obě doprovází. Už mě nepotřebuje.“

„Milovala tě, Julie?“

Přikývl a sevřel rty.

„A ty myslíš, že její srdce už bije pro jiného?“

„Proč by ne? Myslí si, že jsem mrtvý. A kdybych byl, vůbec nic by se nestalo. Podívej se na mě!“ Jeho holič mu nikdy nedovolil podívat se do zrcadla, ale on se zmocnil jednoho, které patřilo lékařčině hezké dceři. Bylo z leštěného bronzu a on dlouho upřeně hleděl na svou novou podobu. To zrcadlo mu povědělo, co zvěděl již dávno, když občas zahlédl svůj obraz na hladině vody, jíž si omýval tvář a co mu napověděly jeho vlastní prsty, kterými si stále znovu osahával obrysy hluboké jizvy táhnoucí se mu napříč celou tváří. Byl ošklivý.

Lékařka mu lehce položila ruku na hruď. Pak se dotkla jeho tváře a pohladila ji. „Ona za jizvou uvidí muže, kterého milovala, Julie. A já sama za sebe musím říct, že jsem pyšná na to, jak jsem ti tu ránu čistě sešila. Jizva se bude pomalu ztrácet. Vždyť je teprve čerstvě zhojená! Jdi za ní.“ Dlouze se na něj zahleděla.

„Říkala jsi, že ještě nejsem zdravý.“

„Lhala jsem.“ Usmála se. „Chci, abys odešel z mého domu dřív, než pro tebe ztratím srdce.“ Už je ztratila, ale věděla, že mu to nikdy takto neřekne. „Vezmi s sebou mého syna Drusa. Je mu patnáct let, ale je silný a jako nejstarší už touží po dobrodružství. Přeji si, abys nad ním bděl jako nad vlastním. On o tebe bude pečovat, bude ošetřovat tvá zranění a má i skvělý orientační smysl. Půjčím vám peníze, které budete na cestu potřebovat. Jsem bohatá žena, to jsi nevěděl, viď?“ Přiměla se k úsměvu. „Musím ty peníze za něco utratit, tak proč ne za synovo cestování?“ A znovu se usmála „Budete-li putovat rychle, dostanete se do Británie dřív, než se změní počasí a cesty přestanou být v zimě průchodné.“ Postavila se na špičky a políbila ho na rty, pouze jednou jedinkrát. Pak vyšla z místnosti pečovat o své další nemocné.

* * *

Našli místo, kde musela ležet Jess. Zřejmě sklouzla po příkrém svahu a skutálela se mezi stromy až pod mladý dub kousek od potoka. Roztrhla si blůzku, ve větvích se zachytil jemný kousek zelené tkaniny. Rhodri také našel pár jejích vlasů vpletených mezi listí. Jak dlouho tu ležela, nikdo nedokázal říct, ale teď už tu nebyla A neviděli ani žádné otisky bot či jiné stopy, podle kterých by se dalo určit, kterým směrem se vydala. Proud ji nikam odnést nemohl. I kdyby spadla do potoka, snadno by se zachytila o kusy skal či mechem porostlé kameny.

„Tak kde je?“ Rhodri se posadil, hlavu v dlaních. Stephanie a Aurelia usedly s baterkou vedle něho.

„Nemohl ji někdo odtud odnést?“ zeptala se Stephanie.

„To bychom viděli nějaké stopy,“ namítla Aurelia

Meryn se zamyslel. Poodešel kousek proti proudu, vylezl na kluzké skalisko a baterkou, kterou si od nich vzal, si posvítil do jedné malé, klidné tůňky obrostlé nízkým kapradím, vyrůstajícím z mokřadu v zákrutu potoka. Voda v ní byla průzračně čistá. Sedl si na paty a snažil se proniknout zrakem do hloubky. Než začali slézat z kopce, podařilo se mu na zlomek okamžiku navázat kontakt. Cítil Jess kdesi nablízku. Tak kam se poděla? Svářely se tu podivné síly. Věděl jen, že jako pozorovatel není sám. Vnímal i další energie. Ohlédl se po Rhodrim a po obou ženách a chvíli na ně upřeně hleděl, jak se ve tmě choulí k sobě. Hukot vody ženoucí se po bouři úzkými soutěskami z kopců byl ohlušující. I kdyby Jess volala, neslyšeli by ji. On však cítil absolutní ticho, a to ho zneklidňovalo. Vstal a vrátil se k nim.

„Říká vám něco jméno Marcia?“

Stephanie s Rhodrim se po sobě podívali a pokrčili rameny. Pohlédl na Aurelii, ale ta také nevěděla.

Meryn pokýval hlavou. „Jess hledá ještě někdo další. Nejen ten váš přítel Dan.“ Na okamžik se odmlčel. „Myslím, že tu nahlížíme do dávné minulosti. Titus.“

To jméno se mu zvláštním způsobem rozlehlo v hlavě. Trhl sebou. „Meryne?“ lekla se Aurelia. „Co je?“

„Marcia Maximilla,“ zamumlal. „Ach, paní. Tady jsi. Vidím tě. Jsi velice chytrá.“ Mluvil se zavřenýma očima „Velmi mocná. Zajímavé.“ Ostatní tři se po sobě mlčky podívali.

„Tak už jsi ji našla? Hledáš Jess, anebo tu druhou?“ Jako by mluvil sám pro sebe. „Ne, vidím, že tě zajímá Eigon, ale k té se můžeš dostat skrze Jess. To je ale zamotaná síť, kterou jste vy všichni za ta staletí upředli. Eigon se před tebou zaclonila, že? Její druid ji dobře vycvičil a víra ochránila.“ Pojednou zvedl prudce baterku a zapátral mezi stromy. Snad si to ani neuvědomoval. „Eigon vzala Jess pod svou ochranu,“ pronesl zamyšleně. Pomalu dýchal a po chvíli otevřel oči. „Ztrácíme tu čas. Mrzí mě, že jsem vás vlekl do takové divočiny.“

„Ale ona tu byla!“ opáčila Aurelia a ukázala na útržek látky visící z větve. „Ano, byla, ale teď je pryč.“ Meryn jí podal ruku a pomohl jí vstát. „Pojďme se vrátit do domu. Možná už je zpátky.“

Škrábali se za ním zpět od stromu ke stromu úzkou soutěskou, až se po nějaké chvíli dostali opět na louku a zpátky na cestu k domu. Na dvoře Stephanie vytáhla z kapsy klíč, odemkla dům a otevřela. Zarazila se. Dveře do obývacího pokoje byly otevřené a svítilo se tam. „Jess?“ Rozběhla se chodbou a ostatní za ní.

Na pohovce u okna seděl Dan a na stolku před sebou měl šálek s kávou. Vedle něj ležela puška

Stephanie zůstala stát jako přimražená. „Dane?“ Přelétla očima pokoj, zatímco ostatní zůstali stát za ní. „Proboha, jak ses dostal dovnitř? Kde je Jess?“

Dan na ně upřeně hleděl. Rezervní klíče, které před časem ukradl z háčku v kuchyni, ležely na stole před ním. Její otázku přešel bez povšimnutí. „To je dost, že jdete. Kde jste byli?“ Hlas měl ochraptělý vyčerpáním, džínsy zablácené, košili zmačkanou. „Tak dlouho tu nikdo nebyl, že jsem si musel udělat něco k jídlu a k pití sám.“

„Hledali jsme Jess,“ pronesla Stephanie pomalu. „Kde je?“

Chmurně se pousmál. „Tady není,“ mávl rukou po pokoji. Pak zabloudil zrakem tam, kde stála Aurelia s Rhodrim. „Jen pojďte dál, prosím. Vás neznám, madam. Však mi vrtalo hlavou, čí je to auto venku.“ Prohlížel si Aurelii.

„Jsem Jessina matka,“ odpověděla Aurelie. „A vy, jak se dohaduji, jste ten muž, který ji pronásleduje,“ dodala trpce. Meryn, který stál až dosud za ní, se nenápadně vytratil a zmizel po špičkách do kuchyně. Dobře že si Dan myslí, že jeho auto patří Aurelii!

„Vaše dcera je hloupá koketa!“ pronesl Dan s despektem. „Já s ní ale potřebuji mluvit. Proč bych se jinak vláčel do téhle bohem zapomenuté díry? SEDNOUT!“ Jeho hlas zostřil, když zahlédl, jak Rhodri pokládá ruku Aurelii na rameno a odstrkuje ji, aby mohl vstoupit do místnosti. Dan se předklonil, téměř líně odstrčil šálek s kávou, natáhl se pro pušku a položil si ji na kolena

„Kdes k ní, proboha, přišel?“ ozvala se polohlasem Stephanie.

„Ukradl jsem ji!“ usmál se Dan. „Jak prosté! Zaparkoval jsem v Newtownu vedle toho starého landroveru, co jsem s ním přijel. Zrovna z něj vystoupil nějaký dědek a nechal tu flintu napůl zabalenou v dece na zadním sedadle, A navíc, trouba jeden, nechal klíčky v zapalování!“ Zasmál se. „A plnou krabici střeliva v přihrádce pod palubní deskou. Vsadil bych se, že ani neohlásil, že mu chybí. Mohli by ho zavřít za obecné ohrožení a nedbalé zacházení se střelnými zbraněmi!“

Srovnal si pušku na kolenou a pomalu položil prst na spoušť.

,, Je nabitá?“ zeptala se tiše Aurelia.

„Kdyby nebyla, byl bych snad ještě větší blázen, než si o mně myslíte!“ opáčil Dan. „Ano, paní Kendalová, je nabitá.“ Usmál se. „Tak. Ptám se vás znovu. Kde je Jess?“

„Nevíme. To je ten problém,“ ujal se slova Rhodri. „Hledáme ji celý den. Mysleli jsme, že jste ji někam odvlekl,“ řekl a nespouštěl oči z pušky. Dan zavrtěl hlavou. „To očividně ne.“

„Pokud je pravda, co říkáte, tak se jí muselo něco stát. Je tam někde venku a z nějakého důvodu se nemůže dostat domů!“ řekl Rhodri ostře. Jen stěží držel svůj vztek na uzdě.

„Je venku a čeká, až ji najdu!“ pozvedl Dan obočí.

Stephanie na něj hleděla jako uhranutá. „Víme, že jsi zabil Willa,“ řekla tiše a hlas se jí zachvěl. „Jak jsi to jen mohl udělat?“

„Tohle jsi možná neměla říkat,“ pronesl a pomalu obrátil zrak k ní tak, aby jí viděl do tváře. „Teď vím, že nemám co ztratit, když vás zabiju taky.“ Zamyšleně se odmlčel. „Alespoň dva z vás. Napravo a nalevo. Na tuhle vzdálenost to bude hračka. Pak samozřejmě budu muset nabít. S jednou zbylou osobou, která se bojí o život, to nebude snadné. Otázka je, koho zastřelit prvního. No jistě, Rhodriho, protože ho upřímně nesnáším. Ale vás dvě?“ Zavrtěl hlavou a s předstíranou starostí pohlédl na Stephanii a Aurelii. „To nevím.“

Vtom se ozvala rána na okno za jeho zády. Dan vyskočil, pušku namířenou do skla a couval ke zdi.

„Že by to byla Jess?“

Rhodri pohlédl do okna. Tam někde venku musí být Meryn, napadlo ho. Vtom zachytil jakýsi pohyb ve tmě, jako by se za oknem mimo dohled mihla lidská postava. Další rána do skla přiměla Dana přiložit pušku k rameni. „Kdo je to?“ křikl. „Vylezte, nebo střelím!“

Další rána Někdo házel do okna kameny. Dan zaklel. Začínaly se mu třást ruce. Stěží udržel pušku namířenou. „Kdo je to tam?“ zařval a prudce se otočil k Rhodrimu. „Kdo je tam venku?“

„Jess!“ křikl Rhodri. „Proboha, Jess! Běž pryč! A okamžitě zavolej policii!“

Dan znovu zaklel a zamířil do francouzského okna „Říkal jste, že je pryč!“

„Zjevně se našla!“ odsekl Rhodri a postoupil o kousek k Danovi, který teď musel dělit pozornost mezi ně a okno. Jakmile však na něj Dan namířil, ihned se zastavil. Do okna za Danovými zády ze tmy cosi přilétlo a sklo se s řinčením vysypalo. Dan se bleskurychle otočil a vypálil. Třesk uvnitř byl přímo ohlušující, znásobený ještě pádem květináče, který se rozlétl na kusy a spadl na zem. K Danovým nohám se snesla sprška listů i květů geránií.

„Jedna rána mimo,“ poznamenal uštěpačně Rhodri, „Takže ta poslední je pro mě?“ Vyrazil jako blesk, a než Dan stačil podruhé stisknout spoušť, chytil hlaveň a strhl ji vzhůru. Druhý výstřel vyšel do stropu mezi trámy, odkud se na všechny sesypaly kusy omítky. Dan se zuřivým zaklením odhodil zbraň, vyrazil ke dveřím, vyhnul se Rhodrimu, který po něm skočil, rozrazil si cestu mezi Aurelií a Stephanii a vyběhl do chodby.

„Z cesty!“ Rhodri se hnal za ním. „Já toho grázla dostanu!“ Během vteřiny oba muži zmizeli na dvoře do tmy.

# # #

„Zradila nás!“ vtrhla Drusilla do jídelny celá udýchaná. „Venku jsou vojáci!“

Commios vyskočil a rozběhl se ke dveřím. „Kde?“

„Tam! U dveří! Šla jsem na záchod, v atriu jsem špatně zahnula a zahlédla jsem je u vchodu. Naše tak laskavá hostitelka se tam dohadovala se dvěma muži v uniformě a ukazovala přes rameno k téhle místnosti.“

Commios se otočil a zoufale hledal očima, kudy utéct. „Tudy!“

Vyvedl ženy dveřmi, které vedly přímo do kuchyně. Tam stál jeden osamělý otrok a líně omýval talíře a mísy, z nichž večeřeli. Když vtrhli dovnitř, jen se po nich překvapeně podíval.

„Kudy na ulici?“ křikl na něj Commios keltsky.

Muž ledabyle ukázal na otevřené dveře. Vedly přímo do opuštěné postranní uličky, kam vítr navál vše, co serval ze stromů. Pes, který čenichal hned za nimi, zda tu nenajde nějaké zbytky, rychle utekl. Rozběhli se mezi vysokými zdmi za ním. „Tady se není kde schovat!“ hartusil Commios. „Tudy!“ Pádily za ním ještě několik kroků a pak všichni tři vklouzli do otevřených dveří kuchyně o tři domy dál. Commios se zastavil a pokynem ruky naznačil, že mají postupovat pomalu. Obě ženy sotva popadaly dech. Zdálo se, že tu nikdo není. Všichni tři si uvědomovali proč. Pozdvižení o něco dál v ulici přivábilo pozornost lidí v tomto domě a všichni se nahrnuli k hlavnímu vchodu, aby viděli na vojáky, jak s tasenými meči vstupují do příbytku, odkud oni právě uprchli.

„Kudy?“ Commios se rozhlédl. „Kam jen půjdeme?“

„Nahoru?“ zašeptala Drusilla a ukázala na strmé schůdky vedoucí po stěně kuchyně do jakési špižírny nad ní. „Můžeme se tam schovat, než padne tma.“

Co nejrychleji vylezli nahoru. Místnost byla plná různých krabic a sudů. Přeběhli honem až do zadního rohu a tam se schovali za pytle s moukou. Commios se opřel o zeď a zavřel oči. „Tu ženu uškvařit ve vepřovém sádle!“ Ještě stále popadal dech.

„A přišli jsme o své věci,“ zabědovala Drusilla. „O všechno!“

„Máš u sebe aspoň peníze?“ zeptala se ostře Eigon.

Přikývl. „V opasku. Jakmile se setmí, musíme se odtud dostat a pak, jen co se za úsvitu otevřou brány, uprchneme z města“

„Brány budou hlídat ostřížím zrakem,“ nesouhlasila Eigon. „Jakmile zjistí, že jsme utekli, postaví tam svoje hlídky.“

„Myslíš, že nás tady budou hledat?“ zachvěla se Drusilla.

„O tom pochybuji.“ Eigon ji vzala za ruku a stiskla „Neboj se. Bůh je s námi. Až dosud jsme byli vždy o krok napřed.“ Povzdechla a ve tmě plné prachu zavřela oči. „Bez našich ranců se nám půjde rychleji. Ježíš měl jen váček s penězi a svou hůl.“

„My nemáme ani tu,“ poznamenal Commios trpce.

„Zítra si nějaké hole ulomíme, až se dostaneme do lesa,“ zašeptala Eigon a v jejím hlase jako by probleskl pobavený tón.

Při zvuku zdola napjatě zmlkli. Někdo vešel do kuchyně. Zarachotily hrnce a pánve a posléze se ozval zvuk vody, kterou kdosi naléval ze džbánu do lavoru. Zaklaply dvě závory a nějaký člověk muž si odkašlal. Pak zadupaly kroky a dozněly kdesi v chodbě. Ticho se prohlubovalo Commios si položil prst na rty. Nikdo ani nehlesl. Venku se pomalu stmívalo.

Eigon se naklonila k Commiovi. „Co kdybychom tu zůstali až do rána?“ zašeptala a rty se takřka dotkla jeho vlasů. „Je tu bezpečněji, než kdybychom byli někde venku. Neznáme to tu.“

Obrátil se k ní. Jeho tvář byla těsně u její, sotva znatelně přikývl. „To je dobrý nápad,“ špitl.

Z druhé strany se k němu naklonila Drusilla. „Co?“

Šeptem jí zopakoval plán. Naklonila se ještě blíž k němu a on cítil, jak mu položila ruku na paži a přitiskla se k němu. Neuhnul, ale druhou rukou nahmatal ve tmě cíp Eigoniny sukně a sevřel ho v dlani, šťastný, že se může dotýkat alespoň něčeho, co je její.

Probudil je zvuk odtahovaných závor. Po schodech nahoru se vyšplhal bledý odlesk světla a spolu s ním závan čerstvého vzduchu od otevřených dveří. Commios v duchu zaklel. Touhle dobou hodlal být už dávno pryč. Ke své hrůze teď slyšeli, že někdo jde nahoru. V obdélníku vchodu se zjevila silueta. Jakási postava najisto mířila k jednomu ze čtyř pytlů mouky, nabrala několik lopatek do dřevěného žejdlíku, zavázala opět pytel provazem a sestoupila po schodech zpátky dolů.

Commios vydechl úlevou. Odplížil se ke schodům a nakoukl dolů. Jakýsi muž zadělával mouku mlékem do měkkého těsta Přidal ještě trochu smetany, lžíci medu a něco koření. Opodál měl položenou dřevěnou lopatu na sázení pečiva do pece. Za tichého pohvizdování začal koláče strkat dovnitř. Když se celým prostorem začala linout vábná vůně, všichni tři poutníci hladově zavětřili. Odkudsi zdálky zaslechli hlas zvonu. Muž zaklel, okoukl své koláčky a zjevně přesvědčen, že se nespálí, rychle vyšel z kuchyně.

V mžiku byli všichni tři venku. Commios ještě stačil cestou nabodnout na nůž tři kouřící dobroty a když zjistil, že jsou příliš horké, než aby si je ženy mohly vzít do ruky, zabalil je do utěrky, kterou sebral na pracovním stole. Pak všichni vyklouzli ze dveří. Vzápětí se ocitli na ulici a zamířili k městské bráně.

Dostat se z města už tak snadné nebylo. Když se přiblížili k hradbám, viděli, jak ozbrojené hlídky systematicky prohledávají vozy čekající ve frontě na odjezd severní cestou, směřující na Londinium. Commios se stáhl do stínu. Koláčky už snědli. „Co teď?“

„Nevypadáme už jako bohatí Římané na cestách,“ poznamenala trochu lítostivě Drusilla. Přišla dokonce i o svůj drahocenný slonovinový hřeben, který zůstal v ložnici hostinského domu.

Commios se ušklíbl. „Dokonalý převlek. Navrhuji, abychom se poohlédli po nějakém příhodném voze a připojili se k vozkovi. Vsadím se o stříbrnou minci, že proklouzneme. Pokud ovšem nepromluvíš, Drusillo. Musíme tě naučit trochu keltsky, jinak nás tvoje dokonalá římská latina prozradí.“

Drusilla se začervenala, pokrčila rameny. „Budu zticha jako myška“ Pojednou zalapala po dechu. „Není to Titus?“

Commios zaklel. „No to snad ne!“ Obrátil se k Eigon.

Eigon viditelně zbledla a ustoupila do nejzazšího stínu. „Je to on! Prohlíží si každého, kdo prochází branou. Podívejte!“

Titus seděl na koni pod klenbou průjezdu a díval se po každém, kdo tudy procházel. Jestliže nějací lidé cestovali uvnitř vozu, museli vystoupit a kráčet vedle mul či volů, kteří táhli náklad. Ženy, jež měly na hlavách závoj nebo šál, musely ukázat tvář.

Commios je mlčky odtáhl z tvořící se fronty. „Co takhle vyjít branou na druhé straně města?“

„Očividně očekává, že půjdeme do Londinia,“ zamyslela se Eigon. „Určitě ale bude mít obsazenu i druhou bránu.

„Měli bychom se rozdělit,“ řekla Drusilla a smetla si drobty z tuniky. „Když půjdeme každý zvlášť, nevzbudíme pozornost. Navíc Eigon je jediná, koho by on s jistotou poznal.“

„To je pravda,“ přikývl Commios a pohlédl na Eigon. „Měli bychom vyjít jižní branou a sejít se, jakmile budeme v bezpečí venku.“

Prošli tedy tržištěm a vrátili se k jižní bráně. Tam koupili košík s ovocem, který měla nést Eigon a modročervený šál s červeně vyšitými spirálami, jímž by si zakryla vlasy. Pro Drusillu koupili modrozelený plášť namísto toho, který zůstal ležet v domě a levný kostěný hřeben. Commios si koupil lovecký nůž a koženou mošnu na rameno, do níž uložil dva bochníky chleba a trochu ovoce. „K obědu,“ usmál se na ně povzbudivě, „až se sejdeme za hradbami.“

Pro jistotu se podělili i o peníze z Commiova váčku. Pak se rozpojili.

Drusilla šla první. Kráčela pomalu za skupinou chichotajících se venkovanek, které mířily do polí. Stráže u brány se na ně málem ani nepodívaly. Drusilla vyklouzla za nimi, oči sklopené a než se nadála, šla po silnici a kašlala, když ji v oblaku prachu předjel plně naložený vůz.

Zastavila se u prvního milníku, jak se domluvili, a posadila se ve stínu starého dubu, plného zlatavého a rezavějícího listí.

Druhá šla Eigon. Dala se do řeči se starším mužem a jeho ženou, kteří mířili k pobřeží. Všechen svůj majetek si vezli naložený na silné mule. Žena byla neobyčejně řečná a nepřestala švitořit, ani když se přiblížili ke strážným. Voják v bráně na ně jen mávl, utrousil sprostou poznámku a oni vyšli z města u milníku se Eigon s oběma rozloučila a šla se posadit do stínu k Drusille.

Čekaly a čekaly. Commios nikde.

Drusilla si zaclonila oči, aby lépe viděla na lidi přicházející od města „Kde jen může být? Přece se neztratil!“ Eigon slyšela, jak se její družce chvěje hlas.

„Nechápu, proč by ho měl někdo zadržet,“ ozvala se po chvíli. „I kdyby na něj Titus koukal, nepoznal by ho. Vůbec ho nezná.“

Ještě nějakou chvíli čekaly. „Neměly bychom jít zpátky?“ ozvala se nakonec Drusilla „Třeba čekáme na nesprávném místě.“

„Samozřejmě že jsme na správném místě. Tohle je první milník na cestě od města. Našla jsem ho i já.“ Eigon se zmocňovaly stále tíživější obavy. „Chytili ho.“

„To snad ne,“ zavrtěla hlavou Drusilla. „Kdo by ho poznal? Bez nás je to muž jako každý jiný.“

Eigon na ni chvíli hleděla „Muž jako každý jiný,“ opakovala sklesle a ani se nesnažila pousmát. „Vysoký, štíhlý, krásný, takový, jaký by vyčníval z každého davu. Jdu zpátky.“

Když došly na dohled k městu, zastavily se. V bráně byl v obou směrech čilý provoz, avšak po Commiovi nikde ani památky. „Co teď?“ zeptala se Drusilla stísněným hlasem.

„Třeba se z nějakého důvodu zdržel,“ utěšovala se marně Eigon. „Neměly bychom se hnát zpátky, jen abychom zjistily, že už je na cestě. Na druhou stranu jestli ho opravdu chytili, měly bychom se pokusit s tím něco udělat.“

„Snad všude, kde jsme byli, nás zradili,“ povzdechla Drusilla zoufale. „Každý, kdo se s námi spřátelil nebo nám poskytl útočiště, se nechal koupit, jakmile se objevil Titus se svými penězi.“

„Ti lidé nám nebyli ničím zavázaní, Drusillo. Dali nám jídlo a poskytli nám přístřeší, jak jsme je o to požádali, ale to je vše. Jestli ho tu chytili, je na nás, abychom se ho pokusily osvobodit.“ Eigon se zamyslela „Ale jak?“ Chvíli obě mlčely. Pak se opět ozvala Eigon. „Vrátíme se do města a zjistíme, co se stalo,“ řekla a zhluboka se nadechla, „každá zvlášť. To je pro nás bezpečnější. Nejsme tak nápadné. Jsme pouhé prosté ženy. Máme na sobě místní oblečení a jsme opálené. A máme košíky,“ dodala.

„Do kterých musíme něco dát.“

„Díkybohu, že máme peníze. Zkusíme nakoupit od podomních obchodníků.“ Těch se tu po cestě k městu pohybovaly spousty a někteří prodali své zboží, ještě než došli k bráně nebo na tržiště. Drusilla si koupila několik jemně tkaných šálů, o nichž mohla tvrdit, že je nese do města na prodej. Eigon si naplnila košík jablky, jež nakoupila od venkovana vedoucího do města mulu. Každá zvlášť pak zamířila k městu a obě vpustily stráže bez řeči dovnitř.

Drusilla se dozvěděla novinky jako první. Dala se do hovoru s veselým hostinským z krčmy nedaleko brány, který zrovna vynášel ze dveří vědro s vodou pro žíznivého koně. Přátelsky zaklel, když si část vody vylil na nohy. Řekl, že před nějakou chvílí viděl, jak se stráže v bráně vyptávají nějakého vysokého muže, který se zničehonic rozběhl, avšak stráže jej chytily a přemohly. Teď je v pevnosti. Pohlédl na Drusillu a pozvedl tázavě obočí. „Tvůj přítel?“

Drusilla drze nasadila koketní úsměv. „Kdyby mě požádal, neřekla bych ne.“ Svou vznešenou latinu proložila takovou spoustou hovorových výrazů, které pochytila cestou přes Galii, že jí stěží rozuměl. „Myslela jsem, že to je jeden známý mého bratra, který je teď v Galii. Chtěla jsem ho poprosit, jestli by mu od nás nedoručil vzkaz. Ale když je v pevnosti, není mi k ničemu, že?“ Přesvědčivě se na něj usmála a vmísila se do zástupu.

Eigon na ni čekala za rohem. I ona měla novinky. „Šla jsem zpátky k domu, kde jsme měli přenocovat,“ zašeptala. U nohou jí ležela veliká vlněná taška „Podívej. Naše věci. Podplatila jsem hocha, co tam sloužil. Říkal, že přišli vojáci a v rychlosti prohledali dům, ale našich věcí se nedotkli, protože si je prý už Octavia schovala ve svém pokoji, aby je později mohla prodat. Tvrdil o ní, že to je vyhlášená podvodnice. Dala jsem mu nějaké peníze, aby nám ty věci od ní přinesl. On to udělal a prohlásil, že už se k ní nevrátí a půjde jinam, takže ho nebude moct obvinit, že ty věci ukradl. Říkal taky, že vojáci prohledali celé město. Měli jsme štěstí, že jsme unikli…“

„Eigon, oni chytili Commia!“ zarazila ji Drusilla „Je v pevnosti.“

Eigon zmlkla a zděšeně na ni hleděla „Tak co provedeme?“ Zabloudily zrakem na konec ulice, kde se nad střechami okolních domů tyčily vysoké zdi citadely. „Samy nic nezmůžeme,“ ozvala se Eigon nešťastně. „Budeme potřebovat pomoc a to nebude snadné, protože jak říkáš, každý je ochoten zrazovat a lhát.“

„Třeba bychom toho mohly využít ve vlastní prospěch,“ pronesla zamyšleně Drusilla „Díkybohu máme nějaké peníze. Můžeme někoho podplatit, aby ho pustil.“ Pohlédla s nadějí na Eigon.

„Ale koho?“ uvažovala Eigon. „A jak?“

Drusilla se napřímila. Očividně sbírala odvahu. „Budu to muset udělat já. Tebe Titus zná. Půjdu a porozhlédnu se tu trochu. Třeba mě něco napadne.“

„Co když tě také chytnou? Nemůžeš přece takhle riskovat,“ chytila ji Eigon za paží.

„Musím. Co jiného se dá dělat? Bez něj odejít nemůžeme.“ Dlouze se na Eigon zahleděla „Bude ve strážnici, ne? Třeba se mi podaří vojáky podplatit. Dej mi svůj díl peněz. Kolik máme dohromady?“

Sklonily se nad mincemi. Byly tam římské zlaťáky, sestercie a denáry, stříbrné mince z Galie. „Budou chtít jen zlato,“ pronesla zamyšleně Eigon. „Dej ho navrch, ať to vypadá, že ho je víc.“ Mezi ostatními mincemi zahlédla Eigon i jednu s Caratákovou hlavou. Chvíli na ni zaraženě hleděla. Byla to drsná připomínka časů, kdy byl její otec v této zemi králem.

„Co je?“ zeptala se Drusilla. Eigon jen zavrtěla hlavou.

„Nic,“ řekla, hodila minci k ostatním a objala Drusillu na rozloučenou. „Hodně štěstí. Bůh s tebou.“

„Co budeš dělat, dokud budu pryč?“

Eigon pokrčila rameny. „Budu na tebe čekat.“

Meryn vběhl jako bez dechu do dveří. „Viděl jsem je oba utíkat po cestě k lesu. Ztratili se mi ve tmě. Aspoň že už nemá tu pušku!“

„Ten člověk se úplně zbláznil,“ prohlásila Aurelia. „Ach bože a Rhodri! Doufám, že bude opatrný!“ Těžce povzdechla „Kdybychom jen věděli, kde je Jess. Alespoň že ji ten bídák někde nechytil.“

„Už jsem zavolal policii,“ oznámil Meryn. „Budou tu, předpokládám, co nevidět. Zmínka o tom, že se tu pohybuje předpokládaný vrah se střelnou zbraní, je obvykle vyburcuje z netečnosti. Počkejte tu na ně, já jdu ven trochu popřemýšlet.“

Vyšel do zahrady za ateliérem. V trávě už ležela rosa. Násilí, jehož se stal v posledních minutách svědkem, jím otřáslo víc, než si byl ochoten přiznat. Cítil ozvěnu těch negativních vibrací všude kolem sebe. Rozhlédl se po noční krajině. Odkudsi se neslo tichounké bečení ovcí a cinkání jejich zvonků. Zdálo se, že zvířata jsou klidná. Nic je neznepokojilo. V dálce zahoukala sova. Pomalu se otočil a zaposlouchal se do zvuků noci. Snažil se zklidnit svou mysl, zpomalit dech, vcítit se do krajiny. V lese zaštěkala liška Titus. Kde je? Před Merynovýma očima konečně začaly vyvstávat sotva znatelné obrazy. Obrazy z minulosti. Titus Dana opustil. Nepotřeboval jeho chaotickou, zmatenou energii. Ta mu byla k ničemu. Byl teď silný a nacházel se kdesi nablízku.

Meryn zamyšleně vykročil po trávě. Pátral v duchu po Jess. Nic. Udiveně zavrtěl hlavou. Znal tyto hory z mládí. Uchovávaly vzpomínky na dávné děje jako bezedné tůně plné stojatých vod. Nic se neztratilo. Přesto cítil, že tu existují dvě mlhavá místa Někdo Jess ukrýval.

A Eigon. Co vlastně dělá Eigon? Vrátila se do těchto hor a přinesla s sebou i svou moudrost? Zavřel oči a čekal.

Za jeho zády se tiše otevřely dveře. Do zahrady vyšla Aurelia a zahleděla se do tmy. Kam asi odešel? Vtom zahlédla pod hvězdami jeho černou siluetu.

Stál bez hnutí, vysoký a vztyčený, obrácen tváří k místu starověké bitvy. Od té doby, co ho viděla naposledy, se změnil. Přibyly mu zkušenosti a síla osobnosti. Smutně se usmála. Teď z něj vyzařovaly moc a přísnost, které ji tak trochu děsily. Napadlo ji, jak je to zvláštní, že se jí kdysi zdálo, že by se do něj mohla zamilovat. Teď pochybovala, že by byl vůbec schopen někoho milovat. Zcela propadl svým démonům. Avšak dokáže-li někdo najít Jess, pak to je on. Odolala pokušení na něj zavolat, protože věděla, že ho nesmí vyrušovat, obrátila se a zašla do domu. Dveře za ní se zase zavřely a Meryn zůstal pod hvězdami sám. Vůbec si jí nevšiml. O několik okamžiků později se na příjezdové cestě objevila světla reflektorů. Na dvoře zabrzdilo policejní auto a z něj vyskočili čtyři muži.

Rhodri se zastavil. Byl tak udýchaný, že vůbec nemohl popadnout dech. Už dávno ztratil Dana z očí a ani neslyšel praskat větvičky pod jeho nohama. Celý les byl tichý. Zavřel oči a polohlasně zaklel. Vztek, který se ho zmocnil a dal mu sílu vyběhnout ve tmě do kopce za ním, ho ovládl silou, jakou dosud nepoznal. Vyděsilo ho to. Zaťal ruce v pěst a snažil se uklidnit. Rozhlédl se kolem a nastražil uši. Dan se přece nemohl ztratit. Musí tu někde být! Rhodri tyhle lesy znal. Dan ne. Má tedy výhodu. Musí však zapojit mozek.

Kam jen Dan mohl jít? Bude se snažit uprchnout, anebo chce najít Jess? Kdesi za jeho zády cosi v tichu zapraskalo. Bleskurychle se otočil. Ten všivák ho mohl obejít a on je v podstatě bezbranný. A vidí-li ve tmě on, vidí jistě i Dan. Opatrně sešel z cesty do stínu mezi stromy, zatajil dech a poslouchal. Doléhal k němu pouze vzdálený hukot vody v kopcích.

Budeš si se mnou hrát?

Ten hlas byl jasný a vysoký a promluvil kdesi nablízku. Rhodri pocítil záchvěv paniky. Napjal uši. Já si nemám s kým hrát.

Rychle se rozhlédl, ale nikoho neviděl. „Kdo je tu?“ zavolal ochraptěle. Ticho.

Nikde nikdo, jen stíny stromů. „Eigon, to jsi ty?“

Cosi v hlubokém tichu lesa se změnilo. Napjatě poslouchal. „Eigon? Jsi to ty?“

Eigon je pryč. Ona už si nechce hrát

Polkl. Bože, on navázal kontakt! „Jak se jmenuješ, děťátko?“ Srdce mu bušilo až v krku.

Opět nic než šumění listí nad hlavou. „Kde jsi, holčičko? Jak se jmenuješ?“

U cesty zapraskala další větvička, tentokrát hodně blízko. Rhodri se upřeně zadíval do černých stínů. Tehdy zaslechl neveselý smích. „Mluvíme s duchy?“ Na cestě se objevil Dan a před sebou držel jako zbraň tlustou zlomenou větev. „V těchhle lesích se nakonec každý zblázní, co? Ubohý Rhodri.“ Z jeho hlasu čišela nenávist. „Tak co chcete dělat? Bojovat jako Robin Hood?“ Přistoupil blíž. Špičatou větev držel napřaženou před sebou. Její úder by mohl být smrtelný. Rhodri se nehýbal. Nenápadně zkoumal podrost u svých nohou, zda tam nenajde něco, co by mu mohlo posloužit jako zbraň. Bylo to zvláštní, ale veškerý strach ho náhle opustil. Dan je člověk a s tím si on dokáže poradit.

„Co je to s vámi, Dane?“ Rhodri si dal záležet, aby mluvil klidným, pevným hlasem. „Co vám kterýkoli z těchhle lidí udělal, že jste sem přišel a udělal jim ze života peklo? Co vám kdy udělal Will?“

Danovi ve tmě při zmínce o Willovi blýsklo v očích, avšak výraz v jeho tváři zůstal chladný a netečný. „Nevím, co máte na mysli. Jess si o všechno, co se jí stalo, koledovala. Je to koketa. A užívala si každé chvíle, kdy jsme byli spolu.“ Přes rty mu přelétl ledový úsměv.

Rhodri se ovládl. Kdyby se na Dana teď vrhl, mohl by narazit na tu ostrou větev mířící mu přímo na prsa a v dosahu neleželo nic, co by mohl použít. Jako zbraň měl pouze svůj hlas. Široce se usmál a vložil do toho hlasu co nejvíc citu. „Není Jess prostě nádherná? Je to úžasná žena! Myslím, že se s ní ožením.“

K vlastnímu překvapení zjistil, že to zřejmě myslí vážně. Neunikl mu stín ledové nenávisti, který se mihl Danovou tváří a vycítil, že tak či onak ťal do živého.

„Je to děvka,“ zasyčel na něj Dan.

Rhodri se od srdce zasmál. „To byste rád, co?“

„Co tím myslíte?“

Rhodri viděl, jak se těžká větev v Danově ruce začíná chvět. Už teď byla mírně skloněná.

„Vypadá to, jako byste musel ženy nutit, aby s vámi šly a že žádná nejde dobrovolně, co, Dane? Dokonce i vaše manželka, jak mi řekla Stephanie. Víte, že u ní dvakrát byla policie? Mám takový pocit, že vám už moc nefandí. Rozhodně nečekejte, že vám poskytne alibi. Spadla klec.“ Dařilo se mu mluvit klidně, věcně. Snažil se tím klidem Dana odradit od jakéhokoli zkratového jednání. V dálce zaslechl zvuk motoru. Vrtulník. Takže policie už je tu. Nezdálo se, že by Dan něco slyšel. „Tak co tu ještě pohledáváte, Dane? Copak pořád pronásledujete Jess?“

Dan se usmál „To byste rád věděl, co? Nevíte ani, kde je. Zmizela a vy byste chtěl vědět, jestli jsem ji našel a jestli jsem ji zabil.“ Mluvil, skoro jako by usínal.

„Bylo by dobré mít představu o tom, kde je a já vím, že jste ji nezabil.

K něčemu takovému nemáte odvahu.“ Rhodri se mu upřeně zadíval do očí. „Willa jste přepadl potmě, co? Will byl férový chlapík. A totéž předpokládal o ostatních. Dokonce ani od takové skety, jako jste vy, by nečekal, že na něj takhle podle zaútočí. Podíval jste se mu vůbec do očí, když jste ho vraždil, Dane? Nebo jste nesnesl pomyšlení na to, jaký je to ve srovnání s vámi fajn člověk a napadl jste ho zbaběle zezadu?“ Usmál se. „Ach, vidím, že jsem se trefil, co? Přesně tohle jste udělal.“ Helikoptéra se blížila.

„Nemáte žádný důkaz, že jsem Willa zabil. Tohle mi policajti nepřišijou.“

Rhodri zavrtěl hlavou. „Tak to se mýlíte. Protože i tohle jste udělal špatně. Will žil ještě dost dlouho, aby stihl vlastní krví napsat na zeď vaše jméno. Jak kýčovité!“

„Zase lžete!“

Rhodri pokrčil rameny. „To už brzy zjistíte.“ Zpozorněl. Zahlédl totiž, jak Dan znovu sevřel v ruce větev a pozvedl ji,

„Jakpak napíšete své jméno vy, Rhodri? Co kdybychom to zkusili? Stačí jen trocha krve!“

Přišli jste si se mnou hrát?

Ten hlásek se ozval přímo za Danem. Dan strnul.

Jsem tu sama. Budeme si zase hrát?

Mezi nimi se zjevil bledý stín dívenky vznášející se kousek nad zemí. Rhodri viděl její dlouhé světlé vlásky i otrhanou sukni do půli lýtek.

„Nazdar, broučku,“ řekl jemně. „Moc rádi bychom si s tebou hráli, co, Dane?“

Dan se otočil, zděšeně vykřikl, odhodil větev a bez ohlédnutí se jako šílený vrhl mezi stromy. Holčička zmizela.

Rhodri konečně volně vydechl. A opět se jej zmocnil hněv. Bez váhání vyrazil do tmy, kde viděl mizet Dana. Ten se mu však již ztratil z očí. Rhodri se zastavil a pokoušel se uklidnit. Helikoptéra se vzdálila. Zřejmě kroužila kolem kopce a teď byla na druhé straně.

Vtom opět zapraskala větvička. Bleskově se otočil na patě, oči přivřené a srdce bijící jako zvon. Dana nikde neviděl. Muselo to tedy být to dítě.

„Tak jsi ho zahnala, viď, děvče? To bylo od tebe moc chytré,“ zavolal do tmy. Pátral zrakem mezi stromy, jestli zjevení znovu neuvidí. A náhle mu to došlo. On ji viděl! On ji skutečně viděl! Anebo to byl jen paprsek měsíčního světla tančící mezi ševelícím listím? Jeho vztek na Dana rychle vystřídala úzkost z toho, co spatřil. Cítil, jak mu naskakuje husí kůže. „Jsi tu ještě?“ zavolal. Nebyl si jist, zda oslovuje Dana či dítě. Cítil však, že ho sledují čísi oči. Dech se v něm zatajil. Pomalu ustupoval po svahu k místu, kde Dan odhodil větev. Sebral ji ze země. Byla těžká a ostrá. Mohla ho zabít. Stál a mlčky zíral, jak se mu chvěje v rukou.

XXXV.

Julius stál na přístavním molu v Portu Dubris a rozhlížel se. Cesta přes Galii uběhla rychle a víceméně bez incidentů a snadno získal místo na jedné z rychlých obchodních lodí, jež vplouvaly a zase vyplouvaly z přístavu v Gesoriaku. Británie, jak mu říkávala Eigon, je zemí, kde je mokro, chladno a větrno. Vítr jej však rychle přenesl přes moře a on mu rád odpustil. Ihned si našel průvodce a ten jej i s jeho mladým společníkem rychle dovedl k velikému ohništi v prvním slušném domě, který se tu vyskytoval a oni dostali horké jídlo. Přístav vypadal jako každý jiný kdekoli jinde, špinavý a hlučný. Na nábřeží stály výstavné domy a byly tu k vidění i pěkně vedené sklady, udržované cesty a nedaleko i tržiště kypící životem.

„Jak se tedy dozvíme, kam šli?“ Drusus vzhlédl na Julia od talíře s horkým masem v husté omáčce. Julius se na něj láskyplně usmál a diskrétně mu naznačil, aby nemluvil příliš nahlas. Velmi si zamiloval tohohle zbrklého chlapce s neposednými tmavými vlasy, nakažlivým úsměvem a neohrabanými, dlouhými údy. „Nevím, nemám tušení, co podnikneme dál,“ pokrčil jen rameny.

„Víš toho o Británii hodně?“ Chlapec si utrhl další kus chleba.

Julius se zamyslel. „Vlastně jen to, co mi řekla Eigon. Vždycky mluvila hlavně o tom, že tu hodně prší.“ Oba pohlédli ke dveřím. Ty se otevřely a dovnitř vstoupila z ulice skupinka lidí. Zvenčí se jasně ozýval déšť bubnující do kamenného dláždění a stékající okapními žlaby do stoky. „Říkala ale také, že je krásná a zelená a plná kopců.“

„V téhle části Británie očividně žádné nejsou,“ poznamenal věcně Drusus. „Člověk, se kterým jsme mluvili na lodi, říkal, že kopce jsou až daleko na severu a na západě.“ Vytřel chlebem talíř a zamyšleně žvýkal. „Jak veliká je Británie? To víš?“

Julius se hořce pousmál. „Hodně. A stále tu existují obrovská území, která nejsou součástí říše. Kde žijí divoké kmeny.“

„A ta tvoje paní je také divoška?“ Chlapec se po něm vesele podíval. Julius se usmál a přikývl. „Snad. Třebaže byl její otec zajat a zemřel v Římě, myslím, že to odpor Silurů zcela nezlomilo. O to více se snaží nás porazit. A dále na sever jsou kmeny ještě sveřepější. My ale půjdeme do Silurie, protože tam určitě jde i Eigon. Silurové jsou kmen, z něhož pocházela její matka a ona je milovala Její otec byl původně králem Catuvellaunů a Trinovantů, kteří žijí tady na východě a sklonili se již před vládou Říma i když se obávám, že to, co o tom slýcháme v Římě, není všechno.“ Bezděky se zachvěl.

„Takže musíme zjistit, jak se dostat do Silurie,“ uzavřel hoch opět věcně.

Brzy věděli, že budou muset zamířit do Londinia a odtud směrem na Gallevu, správní středisko Atrebatů a pak buď do Aquae Sulis nebo do Gleva. Napřed se však museli dostat na sever do Duroverna Cantiacora. Když se vyptávali, jak dlouho taková cesta může trvat, všichni jen krčili rameny, počítali na prstech, znovu krčili rameny a pak říkali, že taková dlouhá cesta může trvat týdny, měsíce, ba i roky. Julia to čím dál tím víc skličovalo, avšak naštěstí pro něj chlapce jeho první velké dobrodružství fascinovalo a přímo sršel praktickými nápady. Věděl, jak vybrat koně i jak jednat s místními lidmi a Julius jej rád nechával žít v domnění, že je jediný, kdo si se vším, co se týká jejich cesty, dokáže poradit. Už dávno věděl, že bude-li chlapce vydatně a pravidelně živit, stane se Drusus jeho skálou a studnicí dobré nálady.

Po delším smlouvání s handlířem si koupili dva pěkné, statné koně a vyrazili na cestu. Člověk, kterého se v bráně zeptali, jim řekl, že do Duroverna je to asi třicet mil. S tím vyjeli z města zatímco kolem nich se začínala zvedat mlha a na cestu jim vysvitlo bledé slunce.

O třicet mil dál postávala nedaleko brány do pevnosti Eigon a opírala se o zeď. Byla zachumlaná do teplého pláště a v ruce měla košík. Už dlouho se nehnula z místa Zprvu se s ní lidé chtěli bavit, jakási žena jí vyspílala, že je pouliční děvka, jeden člověk jí nabídl práci, ale ona jen vrtěla hlavou, až ji nakonec všichni nechali na pokoji. Stála s očima upřenýma na mohutnou kamennou bránu, avšak duchem byla uvnitř s Drusillou a modlila se za ni i za Commia. V jedné chvíli se jí také zdálo, jako by ji někdo z temného průjezdu pozoroval a tak se raději přemístila za roh a upravila si kapucu tak, aby jí nebylo vidět do tváře. Za chvíli však už opět stála u zdi. Po dláždění kolem ní zarachotil vůz a pomalu dojel až k bráně pevnosti. Tam se zastavil a vozka se strážným se dali do řeči. Smáli se.

Vtom se kdosi dotkl jejího ramene. Trhla sebou leknutím. „Eigon!“ Byla to Drusilla.

„Jak ses, proboha, dostala ven? Vůbec jsem tě neviděla! Co se děje? Kde je Commios?“

„Všechno je na dobré cestě,“ zašeptala Drusilla „Naloží ho do toho vozu, co teď zajel do pevnosti. Je plný amfor s vínem a oleji. Až je vyloží, naskládají do vozu prázdné, které povezou do přístavu. Commios kousek za hradbami vyskočí. Ty bys, ale už měla odtud odejít. Je tu Titus. Všude se vyptává, jestli tě někdo neviděl a nabízí za tebe odměnu. Naštěstí si tou včerejší razií proti sobě popudil hodně místních lidí, kteří se teď zrovna nehrnou, aby mu posluhovali a navíc,“ usmála se a poklepala na váček u svého pasu, „už není tak štědrý, jako býval. Buď si myslí, že se lidé spokojí s málem, anebo mu docházejí peníze. Běž, Eigon. Vyjdi západní branou, dokud to jde. Kus od města stojí při pravé straně cesty nějaká vila, jak mi tu říkali. Je to první větší místo. Prý asi tři míle odtud. Tam na nás počkej. Bůh s tebou.“ A byla pryč.

Eigon za ní chviličku hleděla, ale na dlouhé rozmýšlení nebyl čas. Zachumlala se do pláště, pevně stiskla košík v ruce a zamířila ulicí hledat západní bránu.

Commios v rychlosti vyslechl plán. Když na něj strážný kývl, intuitivně se rozhlédl, jestli se někde někdo nedívá, vyskočil a rozběhl se za mužem do chodby. Strážný jej pokynem ruky zarazil, aby zůstal stát, vykoukl ze dveří vpravo i vlevo a kývl na něj. Commios vyběhl chodbou do vnitřního dvora, v mžiku naskočil do vozu a vrhl se až dozadu mezi naložené amfory, Kdosi přes něj přehodil hromadu pytlů od mouky, pak se ozval křik, zapráskal bič, dva poslušní volové vykročili a povoz se s mohutným skřípěním a vrzáním kol dal do pohybu. Commios ležel a napjatě poslouchal, zda neuslyší nějaký povyk, svědčící o tom, že jeho útěk byl odhalen, avšak nic se nestalo. Vyhlédl škvírou mezi pytli a zahlédl nad sebou kamennou klenbu průjezdu. Povoz vyjel z pevnosti, zahnul, rozjel se po hlavní ulici a nějakou chvíli drkotal po dláždění. Commios zaslechl pokřikování pouličních prodavačů, smích, rachot povozů, bušení kladiva. Pak vůz zastavil v bráně, jemu se zatajil dech, ale kola opět zaskřípala a on byl volný. Dlouho ležel bez hnutí. Zvuky města pomalu utichaly. Jeli po cestě. Po nějaké době zaslechl hlas muže z kozlíku. „Hej, ty tam! Vyskoč, dokud se nikdo nedívá!“

Commia nemusel nikdo dvakrát pobízet. V okamžení odhodil pytle, vyškrábal se zpod převalujících se amfor, přehoupl se přes bok vozu a vyskočil na cestu. Drusilla, která tu na něj už čekala, ho okamžitě odtáhla mezi stromy u cesty. „To bylo štěstí,“ vydechla obrovskou úlevou. „Už jsem se bála, že strážné v bráně napadne bodat meči do nákladu. Viděla jsem, že to u jednoho či dvou vozů namátkou udělali.“

„Díky Bohu!“ Commios se zhluboka nadechl. Pomalu se uklidňoval. „Kde je Eigon?“

„Poslala jsem ji napřed. Čekat ve městě bylo pro ni příliš nebezpečné. Zdá se, že Titus má všude své špehy, Eigon na nás čeká na cestě do Londinia.“ Vzala ho za paži. „Máš nějaké peníze?“

„Moc ne. Vzali mi váček. Úplně všechno. Pár mincí jsem měl v kapse pláště. Těch si naštěstí nevšimli, ale s tím daleko nedojdeme.“ Rychle na ni pohlédl. „Proč?“

To tys ublížil mé sestře?

Hlásek se opět přiblížil. Byl přímo vedle něj. Rhodri lehce zbledl a sevřel větev v rukou. „Ne, neublížil jsem tvé sestře. To udělal jeden zlý člověk.“ Mluvil tiše a takřka se neodvážil rozhlédnout. Kde je?

Nechala nás tu samotné. Už se nevrátila.

„Ona nemohla, ale moc chtěla.“ Lehce pootočil hlavu. Byla to ona, tam kde se stromy rozestupovaly a kde vyrostl ostrůvek trávy. Pouhá bledá skvrna, stěží víc než stín mezi stíny. Vzdalovala se.

„Bůh ti požehnej, maličká,“ zamumlal.

Ticho.

A pak najednou byla zpátky, téměř vedle něho a on ji viděl zcela jasně a do nejmenších podrobností. Bílou ztrhanou tvář, jemný rovný nosík, obrovské tmavé oči a hněvivá ústa „Mám tu ženu!“ pronesla zcela zřetelně. „Draze zaplatí za to, že zabila mého bratra a mou sestru odvedla pryč!“

„Co tím myslíš?“ Rhodri k ní vztáhl ve tmě ruku a rychle se ji snažil zachytit. „Jakou ženu? Ty myslíš Jess?“

Ona však už byla pryč.

„Dostat tě odtamtud nás stálo vše, co jsme s Eigon měly,“ odpověděla prostě. „Musela jsem přeplatit Tita.“

Commios jen cosi zamumlal. „Takže od této chvíle si budeme muset na cestu vydělat. Budeme muset zpívat.“ Zčistajasna se na ni usmál a vzal ji pod paží. „Tak pojď. Najdeme Eigon a vyrazíme. Koneckonců, cestovat takhle nalehko je snadnější.“

Po Eigon nebylo v okolí vily ani stopy. Drusilla se zmateně rozhlížela. „Říkala jsem jí, že to je první větší stavení za městem.“ Vila stála v mělkém údolíčku, malý kousek od hlavní cesty. Nebylo možné ji přehlédnout. Na první pohled bylo také jasné, že svým způsobem slouží i jako hostinec a místo, kde si mohou pocestní odpočinout. Když se přiblížili, hned odtud vyběhli otroci, aby se zeptali, jestli nechtějí nějaké občerstvení anebo pronajmout koně. Zahlédli tu i dva podomní obchodníky, kteří na stoly u brány vyložili své zboží.

Commios se posadil. „Však ona tu někde bude. Bůh nás k ní dovede.“ Vytáhl z kapsy minci a objednal pro oba džbánek piva „Po té hrůze, co jsme si prožili, se musíme nějak odměnit,“ pronesl přesvědčeně.

Seděli dlouho, ale Eigon se neobjevovala. Pomalu se začínalo stmívat a pocestní jeden po druhém mizeli, až na prašné silnici zůstali sami.

* * *

„Kde je Meryn?“ Rhodri vtrhl do domu jako uragán a našel ostatní, jak sedí zaraženě okolo kuchyňského stolu. Policisté tu už nebyli. Meryn pomalu vstal. „Co se stalo?“

„To dítě, Eigonina sestra! Má Jess!“ Rhodri sotva popadal dech. „Zjevila se mi nahoře na svahu, když mi Dan, ten zmetek, vyhrožoval, že mě zabije, ale jen co ji uviděl, utekl. Tak ho to dítě vyděsilo!“ Prudce dosedl na židli. „A kdoví, jestli ne právem. Ona je zlá. Není to žádná ztracená, nešťastná holčička, jak jsme si všichni mysleli. Viní Eigon vlastně Jess, že se nevrátila a nenašla ji a to je hrozné.“ Viděl, jak na něj všichni upřeně hledí. Jak Meryn zamyšleně přikyvuje. Kdosi mu přistrčil skleničku a on po ní sáhl a naráz ji do sebe hodil. Byla to whisky. „Je to vůbec možné? Opravdu mohla Jess někde schovat? Na nějakém jiném místě? V jiné dimenzi? Kristepane!“ Zavrtěl hlavou. „Co budeme dělat? Kde je policie? Copak tady nejsou?“

„Jsou. Celá oblast je obklíčená,“ povzdechla Stephanie. „A my prý nemáme vycházet z domu. Nasadili helikoptéru a přivedli horskou službu. Nám teď nezbývá než čekat, jak to dopadne. Nic jiného ani dělat nemůžeme.“

Meryn položil ruku Rhodrimu na rameno. „Vyjdu si teď na pár minut ven a pak, jestli nás policisté nezastaví, se zajdeme podívat na kopec. Nebojte se. Však my ji najdeme.“

Venku Meryn chvíli stál, oči zavřené, a snažil se zachytit energie okolo sebe hněv, strach a žal přelévající se sem a tam všude kolem něho. Zamračil se nesmí nechat své myšlenky bloudit. Musí se soustředit. Proč tohle všechno předtím necítil? Proč necítí Jess? Co když má Rhodri pravdu a Jess se teď nachází v jiné dimenzi? Pokud se to stalo, bude tam muset jít za ní. Zamířil k ateliéru. Bylo otevřeno. Strčil do dveří a vešel. Chvíli stál a rozhlížel se. Tohle místo je epicentrem všeho dění. Tady to všechno začalo. Přede dvěma tisíci lety tu jeden muž krutě znásilnil dítě, vojáci roztrhli rodinu, zemřeli tu lidé i jak sem přišlo další dítě a spatřilo kaluže krve a představilo si mrtvé tělo své chůvy i těla matky a sestry v krvi. A když je volalo, zjistilo, že jsou pryč a nevědělo kde je hledat. V nejhlubším zoufalství se vrátilo zpátky a zjistilo, že zmizel i bratříček. Seděl schoulený v jakési skulině s palečkem v ústech a jeho duch se odebral jinam. Dívenka zůstala sama.

Meryn si pojednou uvědomil, že ve dveřích stojí Rhodri a pozoruje ho, ale nic neříká, protože ví, že nesmí přetrhnout proud myšlenek vířících mu hlavou.

„Jakže se jmenovala ta Eigonina malá sestra?“ otázal se Rhodriho konečně.

„Říkali jí Glads.“

„Dobrá. Zaslouží si jméno. Teď jen potřebujeme vědět, co se s ní stalo po tom masakru, který se tu odehrál. Dejte mi chviličku, Rhodri.“

Rhodri zmizel ze dveří a Meryn slyšel, jak se vrací přes dvůr do domu. Když jeho kroky dozněly, rozhostilo se hluboké ticho. Meryn cítil, že mu děvče naslouchá. V duchu se usmál. Dožilo se tohle nešťastné dítě dospělosti, nebo zemřelo mladičké v tom bohem zapomenutém údolí?

Bohem zapomenutém. Meryn hleděl do podlahy. Eigon odešla do Říma a vrátila se jako křesťanka. To je docela dobře možné. Lidé, jimž se přičítá zásluha na obrácení Británie ke křesťanství svatý Patrik, Kolumban, či Augustin se na scéně objevili poměrně pozdě. V obrovské říši, kde vzkvétal čilý obchod a existovaly stálé obchodní trasy, mohla myšlenka putovat rychlostí koně. Zvěsti o novém náboženství sem mohly proniknout v téže době jako do samotného Říma a možná i dříve. Dostávaly by se sem po cestách západního středomoří. Legenda o Josefu z Arimathie, který sem s mladým Ježíšem doputoval po boku obchodníků s cínem, není tak úplně nepravděpodobná.

Meryn zavrtěl hlavou. Teď není čas na akademické spekulace. Stačí vědět, že Eigon žila v Římě v časech císaře Nerona, svatého Petra i Pavla setkala se s nimi a vrátila se jako křesťanka. To jsou fakta podle Jess.

„Kde jste, Jess?“ povzdechl.

Kroky, které se teď rozlehly na dvoře, byly spěšné. Ve dveřích se znovu objevil Rhodri. „Kdybyste to potřeboval vědět, tak ten malý chlapeček se jmenoval Togodumnus po Caratakově mrtvém bratrovi. Zkráceně Togo.“ Odmlčel se. „Ještě chcete být sám?“

Meryn chvíli toho statného muže pozoroval. Přes všechnu svou hřmotnost je to v mnoha ohledech citlivý člověk, napadlo jej a právě jemu se naposledy dítě zjevilo a hovořilo k němu. Zavrtěl hlavou. „Máte po ruce baterku? Ukažte mi, kde jste to děvče viděl.“

Když vyšli z brány, nebylo po policistech nikde ani památky. Asi po půl kilometru Rhodri sešel z cesty. „Vím, že to muselo být někde tady. Vzpomínám si na ten pokroucený tis.“ Posvítil baterkou mezi stromy. „Pak jsem se prodíral skrz křoví za zvukem vody. Slyšel jsem ji hučet z dálky. A Dan utekl tudy,“ dodal a vyslal světelný paprsek do větví keřů a stromů.

Meryn vykročil do podrostu. Náhle se zastavil. Cítil to. Stěnu, ledový závan, neblahou předtuchu. Ohlédl se po Rhodrim a viděl, jak se zachvěl a znervózněl.

„Už jsme blízko, co?“ zeptal se polohlasem. Meryn přikývl. „Promluvil jste na ni?“

„Ano.“

„Co jste říkal?“

„Snažil jsem se být přátelský. Ale ona na to nepřistoupila chovala se velice nedůtklivě. A obviňovala lidi, že ji opustili. Obvinila Jess.“

„Myslete na ni jako na týrané dítě,“ řekl Meryn tiše. „Ta bolest, hněv i pocit zrady ji nikdy neopustily. Jako dítě také asi zcela nepochopila, co se stalo. Že se její sestra nemohla vrátit.“

„Hledali ji. Dlouho. Jess mi říkala, že v lesích po ní pátrala celá legie. Byla to koneckonců královská dcera a Římané chtěli mít v rukou co nejvíce členů Caratakovy rodiny, které chtěli odvést jako zajatce do Říma.“

„Musíme zjistit, kam potom šla. Co se s ní stalo. I já jsem ji ještě viděl,“ pronesl Meryn zamyšleně. Pohlédl na Rhodriho. „Ukažte mi nejpřesněji místo, kde byla, když jste spolu mluvili.“

„Vynasnažím s, ale nevím, tady to všude vypadá stejně.“

„Dobrá. Vzpomínáte si, jestli jste ji volal?“

„Ne, prostě se najednou zjevila. Stála za Danem. Mluvil jsem na ni…,“ pokrčil rameny, „a myslím, že mi rozuměla a pak se tak nějak rozplynula a najednou byla zpátky a tentokrát byla zlá. Bylo to osobní. Hrozila říkala, že má ženu.“

„A říkala, co s ní hodlá udělat?“

„Řekla: draze zaplatí za to, že mi zabila bratra a mou sestru odvedla pryč nebo něco v tom smyslu.“

Meryn se zachmuřil. „To je divné. Proč by za to měla nést vinu Jess?“

„Nemohla si myslet, že Jess je někdo jiný? Třeba Eigon?“

„Zavolejte ji,“ obrátil se na něj náhle Meryn. „Ona ví, že jsme tady. Vstoupila s vámi do kontaktu, tak se podívejme, jestli bude vyjednávat.“

„Glads?“ zavolal Rhodri a chvíli bloudil zrakem v temnotě mezi stromy. „Jsi tu? Chceme ti pomoct! Přijdeš si s námi promluvit?“ Nic. Všude vládlo hluboké ticho.

„Prosím tě. Přijď, a pověz nám, jak ti ulehčit! Přece tuhle hru nechceš hrát donekonečna!“ volal Rhodri. „Pojďme se s tím pokusit něco udělat!“

Rhodri zmlkl, když mu Meryn varovně položil ruku na rameno a kývl směrem před sebe. Něco tam bylo. Ve stínu prastarých dubů se mihl jakýsi stín. Pouhý obrys dívčího těla. „No tak, děvče,“ pokračoval Rhodri trochu jemněji. „Dovol, abychom ti pomohli.“

Meryn položil prst na rty a postoupil kupředu. „Zdravím tě, paní. Dovedu procházet mezi světy. Pověz, smím vstoupit?“

Objevila se teď o něco blíž. Viděli už i její tvář, dlouhé rozpuštěné vlasy, obrovské nešťastné oči a v nich zoufalství. „Kdo tě našel té noci, kdy tvou sestru odvedli pryč?“

Žádná odpověď.

„Prosím, pověz mi to,“ pokračoval Meryn jemně. „Chci ti pomoct.“

„Zeptejte se jí, kde je Jess,“ zamumlal Rhodri.

Přišli jste si se mnou hrát?

Slyšeli její hlas, avšak její rty se nehýbaly.

„Ano, přišli jsme si s tebou hrát,“ odpověděl Meryn laskavě. „Proto jsme tu.“ Kde je Eigon?

„Hledá tě. Moc se tě snažila najít. Mluví k té paní, k Jess. Jess jí pomáhá tě hledat.“ Meryn se plně soustředil na stínovou postavu před sebou. „Je Jess s tebou, Gwladys?“ vyslovil to jméno velšsky.

Jess?

To jméno se rozeznělo všude kolem nich, neslo se ozvěnou v korunách stromů, nad vrcholy kopců i údolími. Jess, Jess, JESS!

„Všemohoucí Bože!“ Rhodri se rozhlížel, jat posvátnou bázní.

„Kde je Jess?“ Meryn pozvedl hlas, až byl stejně silný jako její. „Potřebuji ji vidět!“ Nespouštěl oči z její tváře.

Jess! Jess si se mnou přišla hrát! Jess je tady v lese se mnou!

„Potřebuji ji vidět, Gwladys!“ Meryn byl velmi přísný, jeho hlas silný a působivý. „Teď hned!“

Větve nad jejich hlavami se začínaly houpat a kymácet, listí ve tmě šustilo.

Dítě mizelo.

„Vrať se. Potřebuji, abys s námi mluvila!“ Ona však zmizela.

Meryn povzdechl. „Nedokázal jsem ji zadržet.“

„Je Jess mrtvá?“ Rhodrimu se chvěl hlas. „To tím chtěla říct?“

„Myslím, že ne,“ povzdechl Meryn. „Necítím, že by byla mrtvá. Je tu tolik různých energií, tolik proudů, tolik příběhů. Ale myslím, že teď už bychom tu jen ztráceli čas. Měli bychom jít zpátky.“

„Ne! Ještě nemůžeme odejít. Musíme hledat Jess. Co když někde leží zraněná nebo v bezvědomí?“ Rhodri měl o ni očividně strach.

„To už mě také napadlo. Vysvětlovalo by to, proč je napůl v tomhle světě a napůl v tom jiném“

„Tohle cítíte?“ vyděsil se Rhodri.

„Nevím jistě, co cítím,“ povzdechl Meryn. „Přicházejí ke mně takové smíšené signály. Kdosi záměrně znejasňuje obraz. Někdo, kdo k tomu byl vycvičený. Adept, chcete-li. Skrývá přede mnou, co se děje, staví se mi na odpor.“

„Ale to jistě dokážete obejít?“ namítl Rhodri.

Meryn pokrčil rameny. „Vždycky jsem si myslel, že to dokážu. Tahle osoba je, ale velmi silná.“ Natáhl před sebe ruku, jako by se snažil rozhrnout závoj okolo nich. „Marcia“ Usmál se. „Jen na vteřinku polevila v pozornosti a už ji cítím. Už se mi ukázala. Myslí si, že se nemá čeho obávat, že je nejlepší.“ Chmurně se pousmál.

„A myslíte, že ví, kde je Jess?“ otázal se Rhodri.

Meryn se na okamžik zamyslel. „To ještě uvidíme,“ řekl.

* * *

Krytý vůz dovezl Eigon k vile kousek od hlavní cesty, avšak kočí, aniž si toho mohla povšimnout, odbočil a namísto silnicí směřující na západ se vydal obloukem zpátky k jihu na Portus Lemanis. Hned u cesty našla Eigon mansio pro pocestné. Tam čekala po zbytek dne a celou následující noc na jedné z lavic, zachumlaná do svého teplého galského pláště, protože nocleh si nemohla dovolit. Nad ránem pak konečně pochopila, že Commios a Drusilla nepřijdou. Unaveně se zahleděla na silnici a přemítala, co dál. Chvílemi se jí zmocňovalo zoufalství. V duchu počítala peníze, které jí zbývaly ve váčku stěží pár drobných. Neměla nic než košík, plášť a dobré boty. V jedné chvíli se vůbec nedokázala na nic soustředit. Nedovedla si představit, že by putovala bez přátel a už vůbec odmítala uvažovat o tom, co je asi mohlo potkat. Chytili je? Měla by se vrátit? Ale co by zmohla proti Titovi? Kde vlastně je? Je jí dosud na stopě, anebo ji dočasně ztratil z dohledu?

Možná by mohla vyjednávat. Kdyby se dala chytit, třeba by její přátele pustili na svobodu. Pak si, ale vzpomněla na Julia a na jiný takový plán, který nevyšel a vstoupily jí slzy do očí. To bylo ještě v Římě. Rychle tu trýznivou vzpomínku zaplašila, vstala a celá rozlámaná, hladová a prochladlá se vydala na zpáteční cestu. Téměř okamžitě jí zastavil jeden cantiacanský venkovan a nabídl se, že ji sveze. Teprve tehdy zjistila, že je na špatné cestě. Ten muž se nad ní slitoval, daroval jí bochník chleba a z jednoho z velkých kruhů tvrdého sýra, které vezl zabalené na trh do města, jí uřízl veliký kus. Pak ji vysadil na křižovatce a popsal jí cestu.

Byl už podvečer, když konečně dorazila na místo, kde na ni Commios a Drusilla tak dlouho čekali. Ti dva už byli dávno pryč, avšak u jednoho z otroků ve vile jí zanechali vzkaz pro případ, že by sem někdy přišla. Otrok ji podle jejich popisu okamžitě poznal a přinesl jí voskovou tabulku s Commiovým písmem. Srdce jí poskočilo radostí a úlevou, když ten vzkaz četla, ale vzápětí zase pokleslo. Commios psal, že půjdou dál na západ směrem na Ventu Silurům. Když ta slova četla, dotkla se na okamžik voskové tabulky špičkami svých prstů. Pod zprávou uviděla znamení ryby.

,, Odešli tedy bez ní. Neměla tušení, kterou z cest se vydali, ani přes která města půjdou. Otrok na ni mlčky hleděl a pochopil, jaké pocity se jí honí hlavou. „Oni tě tu nechali, viď?“ smutně se na ni usmál.

Přikývla „Museli se vzdát vší naděje, že mě ještě někdy uvidí.“

„Co budeš dělat?“

Pokrčila rameny. „Musím za nimi, ale nemám peníze.“ Ukázal na tabulku v její ruce. „Tenhle znak ryby jsem už viděl,“ řekl a pohlédl na ni. „Znám někoho, kdo by ti možná pomohl.“ Užasle na něho pohlédla „Kdo je to?“

Ohlédl se přes rameno, jestli je někdo neposlouchá. „Žije v lesích na úpatí Downs. Není to odtud daleko. Řeknu některému z povozníků, aby tě svezl k milníku, kde mu lidé občas nechávají zásoby. Odtud pak budeš muset pokračovat po lesní stezce a on si tě už najde. Je to velký muž.“ Znovu se rozhlédl. „Nikomu nepovím, že jsi tu byla, ale měla by ses co nejdříve skrýt. Tví přátelé říkali, že tě pronásledují římští vojáci.“ Commios s Drusillou tomuto muži očividně věřili. I oni vyčetli z jeho tváře, že to je čestný a poctivý člověk. Otrok zahlédl její uznalý výraz a usmál se. „Neboj se, nemiluji římské vojáky o nic víc než ty! Ten muž ti pomůže, to ti slibuji.“

O pár hodin později ji vyhledal v rohu na lavici, kam ji sám zavedl, aby si odpočinula. Přinesl jí džbánek piva a k jídlu slaný koláč a obojí zaplatil ze spropitného, které dostával. „Našel jsem člověka, který tě odveze,“ zašeptal. „A taky tě tu někdo hledal. Voják.“ Když viděl, jak se zděsila, jen se ušklíbl. „Neboj se. Poslal jsem ho jinou cestou.“ Mrkl na ni. „Násaď si kapuci a pojď za mnou.“

Udělala, jak jí radil, a nechala se od něj zvednout na kozlík těžce naloženého vozu. Kočí se na ni ani nepodíval a nepromluvil s ní. Seděla vedle něj, zahalená do pláště a vůz monotónně rachotil a drkotal po dobře upravené silnici po dobu, která jí připadala takřka nekonečná. Pak náhle sjel na vyježděnou vedlejší cestu, která téměř okamžitě začala stoupat mezi nízké pahorky pokryté hustými lesy.

Když muž konečně zastavil, už se skoro stmívalo. Vedle cesty se vskutku tyčil veliký milník, avšak nebyl to římský kámen. Uviděla keltské znaky a při okrajích řádky psané tajným písmem druidů. Sklouzla z kozlíku a s úsměvem kočímu poděkovala. Ten už mezitím začal poblíž kamene skládat nějaké rance. Když byl hotov, mlčky jí pokynul hlavou na pozdrav, vylezl zpátky na kozlík a voli se bez pobídnutí znovu rozešli. V děsivě krátké chvíli jí vůz zmizel z dohledu.

Nejistě se rozhlédla. Všude kolem stály stromy. V houstnoucím šeru neviděla ani žádnou pěšinu, kterou by se mohla vydat a jediný zvuk, který slyšela, bylo šumění větru šeptajícího si ve zlatém podzimním listí. Ochladilo se. Přitáhla si plášť k tělu, zachumlala se do kapuce, usedla k patě kamene a opřela se o něj. Třeba si ten člověk přijde vyzvednout zásoby, pomyslela si. Nezbývalo než čekat.

Ani si neuvědomila, že usnula, avšak pojednou otevřela oči a viděla, že už je úplná tma. Úzkostně se rozhlížela ve snaze zjistit, co ji vzbudilo. Pozorně naslouchala. Byla to snad liška? Nebo kanec? Či jen něžná srna? Anebo vlk? Zachvěla se. Přitiskla se co nejvíc ke kameni, až k ní skrze plášť pronikl jeho chlad. A tehdy to zaslechla znovu. Tiché houkání sovy. Vzhlédla a snažila se zahlédnout ptáka ve větvích stromů. Pták ji očividně sledoval a svým houkáním dával někomu znamení. Pomalu vstala. Třeba je ten někdo druid.

Vůbec ho neviděla přicházet. Zprvu bylo ticho kolem ní prázdné. Pak ho spatřila stát kousek od sebe, jak se opírá o svou hůl. Sova bezhlesně odlétla na širokých křídlech a zmizela do noci.

„Odpusť. Kdybych věděl, že mám návštěvníka, byl bych přišel dřív.“ Mluvil tiše místním jazykem, avšak ona mu snadno porozuměla „Mí přátelé mi teprve teď pověděli, že jsi tady.“ Kývl vzhůru směrem ke korunám stromů, kde zmizela sova.

Eigon se přistihla, že se usmívá. Strach ji opustil. „Omlouvám se, že přicházím bez ohlášení.“

„Pojď,“ řekl prostě. Sehnul se a sebral rance. „Vrátíme se do mého domu a tam mi povíš, proč jsi přišla. V mých lesích jsi vítána.“

Nevěděla jistě, jak dlouho kráčeli mezi stromy. Nebyla tu žádná pěšina, kterou by viděla, avšak cesta byla pohodlná, on byl pozorný a s neobyčejnou lehkostí se proplétal lesem a pouze čas od času na ni počkal, když se opozdila.

A pak byli náhle na místě. Stála tu ohrada a ona před sebou spatřila kulatý dům, přesně takový, jaké byla zvyklá vídat v dětství. Oheň před ním byl zahrnutý hlínou, aby nevyhasl, než se pán domu vrátí a opodál žhnula hliněná pícka. Soudě podle vůně, která se z ní linula, musel muž nechat péct něco, co jej mělo po návratu čekat. Když se k ní otočil a zdvořile jí pokynul ke kládě u ohně, která sloužila jako lavice, unaveně se usmála. Během několika okamžiků odhrnul hlínu, přihodil na oheň pár suchých větviček a rozfoukal plameny.

Nenechal ji mluvit, dokud si trochu neodpočala a nepojedli spolu. Teprve pak jí dovolil, aby mu vyprávěla svůj příběh. Mlčky naslouchal a pozoroval jiskry vylétající k noční obloze. Každou chvíli vstal a přihodil na oheň další poleno. Když konečně zmlkla, trvalo dlouho, než promluvil. Pohlédla na něho. Byl to vysoký stařec s tetovanou a zjizvenou tváří a jak předpokládala, byl to druid. Žil tu v lesích sám a když se ho zeptala, zda se nebojí, jen pokrčil rameny. Věděla, že druidové jsou pronásledováni v Galii od dob Julia Caesara a v Británii od Claudiovy invaze.

„Otrok v mansiu naznačoval, že jsi laskavý ke křesťanům,“ promluvila Eigon nakonec. Kousla se do rtu. Doufala, že ji pošle do křesťanské domácnosti. „Poznal znamení ryby na vzkazu, který mi u něj zanechali přátelé a říkal, že bys mi mohl pomoci.“

Její nový přítel se na ni zamyšleně usmál. „Měl pravdu. Jsem zvyklý pomáhat lidem každé víry, včetně těch vyznávajících Krista. O tomto Ježíši jsem už slyšel mnohé. Třeba mi o něm povíš víc, dokud budeš mým hostem.“

Kdesi v korunách stromů nad nimi znovu zahoukala sova Eigon se usmála „Přiletěla za tebou domů.“

Přikývl. „Ráda nade mnou bdí.“

Jmenoval se Gort. Když viděl, že už neudrží oči otevřené, zavedl ji do kruhového domu a uložil ji do vlastního lože. On sám, jak řekl, stráví zbytek noci v lese. Ráno si spolu znovu promluví.

Eigon ulehla a poprvé po dlouhé době ji naplnil pocit tepla, pohodlí a bezpečí. Téměř okamžitě usnula, ukolébána šuměním větru v korunách stromů a něžným houkáním sovy, které se stále vzdalovalo, až zmlklo docela, neboť pták následoval Gorta do hlubin lesa daleko od jeho příbytku.

Následujícího rána se probudila a první, co uslyšela, bylo veselé praskání ohně. Domem se linula vůně čerstvě upečeného chleba. Když proti sobě usedli k snídani, upřel na ni svůj pronikavý pohled a pokýval hlavou. „Neřekla jsi mi, že jsi Caradakova dcera.“

Strnula. „Jak to víš?“

„Ptal jsem se,“ zachmuřil se. „Chceš se vrátit do země svého otce nebo matky?“

„Své matky. Je to můj domov.“

„Myslíš, že tě uvítají?“

Pokrčila rameny. „Nepřijdu tam jako válečný vůdce.“

„Jako takového by tě ani nepřijali. Tak proč se tam vracíš?“

„Ježíšův apoštol Petr se domníval, že bych se měla vrátit do země svých předků.“

„Šířit tam učení svého boha?“ Ostře na ni pohlédl. „Na to jistě myslel především, ale také mě poslal pryč, aby mě uchránil před nebezpečím.“

„Od toho Římana? Tita?“

Přikývla. Předešlého večera mu vyprávěla celý svůj životní příběh, zamlčela pouze svůj původ.

„Asi chceš také zjistit, co se stalo s tvým bratrem a sestrou, viď?“

Opět přikývla „Nenaleznu klid, dokud se to nedozvím.“

„Říkáš, že tě druid Melinus vycvičil v druidském léčitelství?“

Přisvědčila „A i on shledal, že služba Kristu může být přirozenou součástí druidství.“ Usmála se.

Přikývl. Pozorně jí hleděl do tváře. „Cítím v tobě velikou sílu, Eigon. Myslím, že podceňuješ své schopnosti. Vím jistě, že dokážeš uskutečnit vše, co si vytkneš.“ Sklopil hlavu a nějakou chvíli mlčky hleděl do plamenů. Poté na ni znovu pohlédl. „Kdybys chtěla na své cestě k západu společníka, rád bych tě doprovázel.“

Jeho návrh ji doslova ohromil. Chvíli se vůbec nevzmohla na slovo. „Ale ty se přece nemůžeš jen tak sebrat a odejít! Máš tu domov!“

Zasmál se. „Můj domov je všude tam, kde jsem já. Zahrnu oheň a povím svým přátelům ptákům a zvěři , aby bděli nad mým domem.“ Širokým gestem ukázal do okolních stromů. „Budou tu, až se vrátím.“

„A co mí přátelé?“ zeptala se smutně. „Commios a Drusilla? Co ti?“

„Jestliže míří do Venty Silurům, jistě je ještě uvidíš.“

„A Titus?“

Zamračil se. „Bojím se, že s tím se také ještě setkáš. Je velmi blízko.“ Povzdechl. „Mezi vámi dojde ke střetu, Eigon, ale s pomocí tvého boha a těch mých nakonec zvítězíme. A on se propadne do věčné tmy.“

XXXVI.

Meryn se zachvěl. Do věčné tmy. Někdo tu proti Titovi používá mocná slova. Avšak ne dost mocná. Zamyšleně se opřel o strom a nějakou chvíli hleděl do dálky.

„Marcia?“ otázal se Rhodri.

Meryn zavrtěl hlavou. „Cítím, že do hry vstoupil nový hráč. Marcia se mi uzavřela.“

„A Jess?“ naléhal Rhodri.

Meryn na něho pohlédl. „Neztrácejte naději. Někde tu je. Ne daleko.“ Poodstoupil od stromu a zamračil se. „Rhodri, vrátil byste se teď do domu? Počkejte tam na mě. Potřeboval bych být zase chvíli sám.“

Rhodri kývl. „Kdyby něco…“

„Byl byste první, kdo by se něco dozvěděl.“

Meryn počkal, až zvuk Rhodriho kroků dozněl a pak se otočil a vystoupil po pěšině k vrcholu kopce. Ty skály nahoře v sobě měly obrovskou sílu. Právě tady dosud ležely kosti toho maličkého chlapce Toga, které poznala jen Jess. Přistoupil ke kamenům a položil na ně ruku. Tomu dítěti se alespoň dostane požehnání a modlitby za bezpečnou cestu do podsvětí.

Cítil, jak pod doteky jeho prstů jiskří síla. Tohle bylo místo starověkých kultů. Odtud lidé po tisíciletí vzývali své bohy. Zamračil se. Tak trochu čekal, že sem Eigon přišla požehnat kostem svého bratříčka, avšak žádnou křesťanskou stopu zde necítil. Zdejší bohové byli staří bohové a ti bývali nejednou vzýváni v hněvu. Eigon toto místo neobjevila. Nikdy pozůstatky svého bratra nenašla To je jeden z důvodů, proč nenalezla pokoj.

A co Gwladys? Ta jeho tělo našla? Musela se jako dítě vyrovnat i s tímto hrůzným nálezem? Trpělivě čekal se zavřenýma očima, až se dostaví obrazy. Ne, hledala ho, ale pak odešla. Proč? Pak si to vybavil. Obraz ženy odcházející s dítětem. Kdosi ji přece našel. Ti lidé ji odvedli z míst, kde naposledy viděla matku, bratra i sestru. Odvedli ji hluboko do hor na dalekém severu, do zemí Ordoviků a tam ji drželi neboť vycítili sílu, která z ní vyzařovala A využívali jejího hněvu i hořkosti k vlastním cílům. Tyto skály sahají svými kořeny až do samého srdce země. Jsou pojítkem s dějinami, se sny, s dávnými bohy i těmi novými. Meryn se opatrně vciťoval do příběhu, který se tu kdysi odehrál. Je klíčem k celé záhadě právě toto dítě, jež bylo svedeno na cestu zla? Vůbec ne Eigon, dokonce ani Titus, nýbrž Gwladys, nejmladší dcera krále Caradoka?

Vtom za sebou zaslechl tichý smích. Zpozorněl, avšak neotočil se.

Budeš si se mnou hrát?

„Na co si chceš hrát, Gwladys?“ zeptal se. Pevně se přidržel skály a pečlivě vyprázdnil svou mysl.

Glads. Říkají mi Glads. Tak mi říkala Eigon.

„Pak ti také budu říkat Glads. To je mnohem hezčí.“ Mluvil tichým hlasem. „Kde je tvoje sestra, víš to?“

Odešla pryč. Už si se mnou nechtěla hrát.

„Ale vrátila se. Jakmile to jen šlo, hned se vrátila. Nikdy na tebe nezapomněla, Glads. Ve svých modlitbách na tebe vždycky pamatovala“ Odmlčel se. „Stejně jako ta druhá paní, Jess. Tolik se ti snažila pomoci, Glads, věř mi. Víš, kde teď je?“

Chce si se mnou hrát!

„Já také, Glads. Ale chceme si hrát společně. Ukážeš mi, kde je?“ A budeš si se mnou hrát?

„Budu, ale napřed musím najít Jess.“ Mluvil tiše a odolal nutkání se obrátit. Cítil, že se přibližuje. „Na co si budeme hrát, Glads?“

Jeho šestý smysl jej nezklamal. V posledním okamžiku se prudce otočil. Stála přímo za ním, vysoká a hubená žena, průhledná jako voda a v ruce držela nůž. V okamžiku, kdy uhnul stranou, jej zarazila do skály, kde předtím stál a nůž i skála se zdály měkké jako máslo.

„Tak dost!“ zahřímal na ni. „Ve jménu kterýchkoli bohů, kteří jsou ti svatí, upusť už od té nesmyslné štvanice! Chceš najít svou rodinu, nebo ne?“ K jeho nemalému úžasu tam pořád ještě stála „Víš, co jsi udělala? Znesvětila jsi místo, kde je pohřben tvůj bratr!“

Rozhostilo se děsivé ticho. V její bledé, ztrhané tváři zahlédl výraz úleku a překvapení. Pak se začala ztrácet a během okamžiku byla pryč.

„Zatraceně!“ Teď přišel o šanci ji přimět, aby mu pověděla, kde je Jess. Byl si skálopevně jist, že to ví.

„Dobrá, Marcio!“ Otočil se nazpět ke skále. „Podívejme se, jestli jsi opravdu tak dobrá, jak si myslíš.“ Mluvil nahlas. Cítil, že mu kdosi naslouchá. „A vsadím se, že se upřímně zaraduješ, až uvidíš Tita trpět. Ošidil tě? Pohrdal tebou, třebaže se k tobě obrátil o radu?“ Jeho hlas, ač neztratil nic na svém klidu, jako by zesílil a zmohutněl. Teď už ji viděl, vědmu ze starověkého Říma, v jejíchž jasných a bystrých očích jiskřil pobavený výraz. Ta žena, jista si svými úspěchy, s bělostnými vlasy, avšak pletí jemnou jako pleť malé Glads, vše bedlivě sledovala z trojnožky ve svém domě za chrámem vestálek. „Zahraj si s ním, jak je ti libo, paní,“ promluvil Meryn pomalu. „V těchto kopcích se vznáší zloba, kterou je třeba vykořenit. Pochází z krve, jež byla prolita v bitvě, pochází od Tita, ale také od toho dítěte vycvičeného v temných naukách, jež se vrátilo, aby vše otrávilo svým jedem a pochází od muže, který to vše do sebe vstřebal a ještě teď pln zášti bloudí lesy. Pomoz mi, Marcio!“ Hleděl přímo před sebe, ale neviděl stromy a hvězdy a skálu o kterou se opíral dlaní, hleděl do chladných, vševidoucích očí ženy ze starověkého Říma. Náhle si uvědomil, že by si ji přál poznat. Viděl, jak ty oči jihnou a poznal, že mu neomylně čte myšlenky.

„Došel sem Titus?“ pronesl šeptem. „Pronásledoval Eigon až do těchto míst? Přišla sem ona a očistila toto místo od zlých vzpomínek? Stál jí v cestě a čerpal sílu z nenávisti její sestry?“

„Dívej se!“ zašeptala přes propast věků. „Pozoruj!“

* * *

Bylo už jaro, když Eigon a Gort konečně dorazili do Venty Silurům. Přezimovali u lidí z lesů, žijících při silnicích a kdykoliv to počasí dovolilo a cesty byly schůdné, vydávali se opět dál. Živili se jako potulní léčitelé a učitelé a vydělávali si na svůj chléb v každé pospolitosti, kam přišli. Eigon u ohňů jejich hostitelů často zpívala. Nikdy nestrádali. U Keltů i u křesťanů byla pohostinnost svatou povinností. Eigon zesílila a tvář měla ošlehanou ledovými vichry. Byla šťastná, třebaže o Commiovi a Drusille neměli žádné zprávy. A po Titovi také jako by se slehla zem. Sem tam narazili na křesťanskou domácnost a vyslechli příběhy o tom, jak Kristus jako mladý chlapec navštívil zemi Durotrigů a že tam někde v údolí plném jabloní stojí malý kostelík zasvěcený jeho matce Marii.

Hlavní město Silurů bylo nejzazší římskou výspou na západě a stála tu pevnost. Na druhém břehu řeky Sabriny se pak rozkládalo tržiště. Eigon tu ze svého dětství nic nepoznávala a tak se zase hned vydali do kopců, aby vyhledali silurské osady, kde dosud žila vzpomínka na starého krále, jehož dcera Cerys se provdala za hrdinu Caradoka a jejichž obyvatelé by možná mohli vědět něco o králově druhé dceři Gwladys a jeho synovi Togodumnovi.

Gort ji pozoroval a usmíval se, když ji viděl stoupat po cestách do kopců. „Vidím, že hory k tobě promlouvají.“

„Dlouho jsem o nich jenom snila O něžných obrysech kopců, o skalnatých vrcholech, o vůni květů a písních větru v korunách stromů.“ Zůstala stát a opírala se o svou hůl. „Tohle je země plná poezie.“

Přikývl.

„I řeky tu zpívají.“

Znovu přikývl. Pak na ni pohlédl, ucítil radostnou lehkost, která se v ní usídlila a srdce se mu sevřelo. Věděl, že před temnými dny, které je čekají, není úniku. Modlil se k vlastním bohům i k tomu jejímu, avšak oni se jen mračili. Eigon čekal v horách její rodné země křest ohněm a nebylo vyhnutí. Pomalu vykročil a v kostech ucítil nebývalou únavu. Jak to, že ona necítí tu všudypřítomnou hrozbu? Jak jen může zpívat?

Kráčela za ním a trochu přidala do kroku, aby ho dostihla. „Konec mé cesty se blíží, viď?“ Pohlédla na něj. „Cítím to ve větru a vidím to v tvé tváři.“

Pozvedl obočí. „Byl jsem zvědav, kdy to ucítíš.“

„Cítila jsem to od samého začátku. Jen jsem nám nechtěla zkazit poslední dny putování. Myslela jsem, že budeme moci zůstat tady na jihu, kde žije lid mé matky, avšak oni už si na ni nevzpomínají anebo si pamatují jen bitvy, strach a krev.“ Při těch slovech se zachvěla. „Musím se vrátit na místo, kde to všechno začalo, viď? Do Údolí havranů?“

Na znamení souhlasu jen přivřel oči.

„A tam se znovu setkám s Titem.“

Tentokrát pokrčil rameny. „Nemohu ti říct, jaký bude tvůj osud.“

Zastavili se a hleděli si do tváře. Vítr jim foukal do vlasů a rozvlnil jim pláště, zatímco mraky spěchaly přes hory k východu a vrhaly na zem rychle se pohybující stíny. Usmála se.

„Teď už jsem dospělá žena Můj Bůh nade mnou bdí. Budu Tita očekávat.“

„Chceš ho zabít?“ otázal se Gort a pevně se jí zahleděl do očí.

Zavrtěla hlavou. „Pán říká, že máme nastavit i druhou tvář.“

„A kdo pomstí křivdu, jež se ti stala?“

„To nechám na Pánubohu. On ať rozhodne, co se má stát.“ Znovu se usmála. Každý večer strávila mnoho času meditováním, obklopena vroucí láskou a útěchou, kterou jí skýtaly modlitby, ať se modlila pod stromy, v posvátných hájích svých předků nebo v temných domech a příbytcích svých hostitelů, kam se uchýlili před nepřízní počasí. „On mi poví, co mám dělat, až ta chvíle nastane.“

Ten čas přišel, když se dny prodlužovaly a jarní slunce získávalo na síle. Šli říčními údolími, pak po cestách, jež je vedly k severu a po celý ten čas mířili k místu, jež si její otec zvolil pro svůj strašlivý a tragický střet s mocí Říma.

Bojiště již dávno zarostlo trávou, křovisky a mladými stromky. Nebylo tu už ani stopy po hrobech či pohřebních hranicích, které tu byly kdysi. Palisády velké pevnosti na kopci byly strženy, zdi rozbořeny a tam, kde byly dosud patrné mohutné náspy se pásly ovce. Eigon vkročila sama na pláň a uprostřed zůstala stát. Cítila to. Onen strach, úzkost, hněv i zběsilost bitvy. Zavřela oči a odříkala modlitbu za duše těch, kdo v tomto Údolí havranů padli. Potom se obrátila ke strmému úbočí kopce svírajícího údolí od jihu a západu, kam s matkou, sestrou, bratříčkem, chůvou a s matčinou společnicí prchali temnou nocí hledat úkryt a bezpečí.

Beze slova kráčela první a spíše intuitivně než podle paměti hledala cestu k pobořené chýši, kam se tehdy schovali před hlukem a pachem krve.

Když už byly ty kamenné zdi na dohled, Gort se náhle zastavil, chytil Eigon za rameno a položil si prst na rty. Někdo tam na ně čekal. Zaslechli, jak zacinkal postroj a tiše zařehtal kůň. Opatrně se plížili blíž.

Na hromadě kamenů seděl Titus s rukama založenýma na prsou. Vedle něj, na loži z mechu, ležel obnažený meč.

„Konečně se tedy vracíš naplnit svůj osud,“ promluvil a příjemně se na oba usmál, když stanuli bok po boku na staré kamenné cestě. „Dlouho ti trvalo, než jsi sem došla, Eigon, ale kopce jsou v této roční době tak krásné a bylo jen správné, že sis užila posledních dnů života.“ Jako by od něj převzala slovo, ozvala se v lesích kukačka a její hlas se rozléhal celým údolím. Titus pomalu vstal. Eigon ucouvla, avšak Gort se ani nepohnul.

„Mám tu dva tvé přátele, kteří tě chtěli pozdravit.“ Znovu se usmál. „Dlouhý čas tě hledali. Naštěstí se po tobě cestou přes Británii vyptávali tak usilovně, že nebylo těžké je sledovat a dojít za nimi až sem. Byli to moc milí společníci na cestu.“ Ukázal ke zdi. „Bohužel, nemohl jsem je nechat čekat až do tvého příchodu, ale to bys u mě ani nepředpokládala, viď?“

Eigon se sevřelo hrdlo. Ohlédla se ke zdi. Den jí náhle začal připadat velmi chladný. „Commie?“ zašeptala „Drusillo?“

Pokrčil rameny. „Je mi líto. Bylo to až moc rychlé.“

Gort ji chytil za paži. „Nedívej se!“ Byl vyšší nežli ona a stál blíž a tak už viděl dvě těla s rukama svázanýma za zády a s podřezanými hrdly.

Titus se chmurně pousmál. „Zvláštní. Jejich smrt mi nakonec neudělala žádnou radost. Byli to příjemní lidé. Jejich jedinou chybou bylo, že znali tebe.“ Přivřel oči. „Vypadáš zdrceně.“

„Nespočíval snad právě v tom tvůj záměr?“ opáčila Eigon, ale pak oněměla. Svět se náhle zúžil na tenhle maličký kousek země se zborcenou chatrčí zarostlou křovinami. Kdesi na nebi zakřičelo káně, osamělý pták uprostřed nebe. Téměř okamžitě mu odpovědělo hluboké havraní zakrákání. Ptáci smrti vycítili krev.

Gort si povzdechl. Neměl nic na svou obranu, pouze svou hůl. Předklonil se trochu a pevněji sevřel její pevné, tvrdé dřevo. I když pod úderem ostrého římského meče by se asi rozskočila. On to však zkusí a bude ji bránit. I když zvláštní na tom bylo, že cítil, jako by už ochranu měla. Kolem ní se rozprostřel nadpozemský klid a mír, snad kolem utvořila plot křídla andělů, možná ji sem z Říma následovaly stíny matky a otce. A spolu s nimi tu byli i další lidé. Vlastně tu bylo přímo přelidněno. Gort se zlehka usmál a Titus znejistěl. „To ti tvá blížící se smrt připadá tak zábavná?“

Gort pomalu zavrtěl hlavou. „Napadlo mě, jestli vidíš všechny ty lidi kolem sebe. Stíny těch, které jsi zabil, jež jsi zneuctil. Ti dva tady jsou možná mrtví v tvých očích, avšak já vidím jejich duše, jak tu stojí a pozorují tě. On ji drží kolem ramen. Byla Drusilla do Commia zamilovaná, Eigon? Na onom světě teď už budou pořád spolu.“

Titus zbledl. „Hlupáku! Myslíš, že mě tím vystrašíš?“

„Ne. Nemyslím, že tě mohu vystrašit, protože ty nejsi schopen lidských citů.“ Gort postoupil o krok vpřed, přenesl váhu na druhou nohu a pevněji sevřel svou hůl. „Smutné na tom je, že i tvůj duch bude brzy bloudit těmito kopci, až budeš mít podříznuté hrdlo, však ten tvůj bude rozsévat jen jed a zášť.“

„A kdo mi podle tebe podřízne hrdlo, starče?“ otázal se pobaveně Titus.

„Pokud jde o tohle, vidím, jak se za tebou začíná tvořit fronta,“ oplatil mu Gort jeho úsměv. „Vidím tu sýčka. Ten stejně jako havrani předpovídá smrt.“

Eigon sledovala směr jeho pohledu. Na tichých křídlech vylétla z korun stromů sova, usadila se na nejnižší větvi starého jilmu za Titovými zády a tiše, jemně zahoukala. Titus se viditelně lekl.

„Sova za bílého dne,“ promluvil Gort, „je poslem smrti.“ Gort láskyplně pohlédl na nevelkého ptáka. „Tak jako muž, který teď, příteli, stojí s taseným mečem za tebou.“

Eigon se zatajil dech.

Titus se rychle otočil. Záblesk čepele meče bylo to poslední, co viděl.

„Meryne, pojďte rychle!“ Rhodriho hlas vrátil Meryna zpátky do skutečnosti. „Už mají Dana!“ Rhodri supěl do kopce a po chvilce stál až na vrcholu.

Meryn odstoupil od skály, zhluboka se nadechl a silou vůle zahnal obrazy, které mu vířily v hlavě. „Kde je? A co Jess?“

Rhodri zavrtěl hlavou. „Po Jess jako by se slehla zem. A on se zavřel do starého kostela asi půl míle odtud. Už je tam policie.“

„Není, ale ozbrojen, že ne?“

„Tím si nemohou být jisti. Ale uprchnout už nemůže. Mě jen děsí, co se stane, jestli někde schoval Jess. Co když neřekne, kde je?“

„On Jess neschoval, Rhodri,“ zavrtěl Meryn hlavou. „Copak si nevzpomínáte? Má ji Glads.“

Rhodri na něho užasle pohlédl. „Vy jste s ní mluvil?“

Meryn přikývl. „Teď je ale pryč. Příliš jsem na ni tlačil.“ Povzdechl. „Musím tu zůstat a pokusit se ji přivolat zpátky. Minulost a přítomnost jsou tu spletené dohromady a všechno je to takový zmatek!“ Zarazil se. „Počkejte. Je tu opět Marcia, slyším její hlas.“

* * *

Marcia Maximilla hleděla do temné vody své věšticí nádoby a usmála se. Tolik zmatku, tolik hněvu. Zavrtěla hlavou. Kouzelník ji požádal o pomoc. Přitažlivý muž, který si uvědomil její krásu a svůj obdiv dal najevo tím, jak se mu na okamžik zrychlil tep. Intuitivně si ho okamžitě oblíbila. Přejela dlaní po vodní hladině a počkala, až se vlnky ustálí. Obraz Tita zmizel. Je tu však další duše, kterou je třeba sledovat. Vědma. Jasnovidka jako ona sama, a velmi mocná, žena ukrývající se v těle dítěte. Sklonila se nad hladinou. Sestra ženy, kterou Titus tolik toužil najít. Zvláštní. Jedna tak dobrá. Druhá tak zlá. Zamyšleně přikývla. Jedno z největších mystérií života dualita dobra a zla. Pohlédla na svitek ležící na stole před ní. Byl to příběh muže, který se stal v Judeji bohem. Očima utkvěla na znamení ryby na konci svitku. Zlo jí vždycky připadalo zajímavější. Proto tak podporovala císařovy vrtochy. Ale možná už to dělat nebude.

Kouzelník chce, aby našla ženu jménem Jess. Znovu se sklonila nad nádobou a zahleděla se do temných stínů vířících pod hladinou. Vědma ji v podobě dítěte vylákala do strže a poté zpátky do toho krvavého domu. Jess šla za dětským hlasem, vyčerpaná, poškrábaná a zhmožděná po pádu do rokle a skutálela se z nějakých schodů, uhodila se do hlavy a upadla do spánku, který se snadno může proměnit ve smrt. Nikdo ji tam nenajde. Nikdo ji tam ani nebude hledat. Je to místo skryté před zvědavýma očima a střežené duchy stromů, jež nad její hlavou propletly své větve, chrání ji před slunečním i měsíčním svitem a pomalu ji vtahují do svého světa

Náhle se Marcia rozhodla. Zavřela oči a vyslala záplavu poselství.

„Je tady někde!“ zvolal v té chvíli Meryn, který už se přiblížil až k domu. Rhodri utíkal za ním. „Za ateliérem.“ Meryn se bezmocně rozhlížel. Byla příliš velká tma „Nevidím, kde by mohla být. Musí tam být schody ukryté pod kořeny stromů.“ Ostatní se mezitím shlukli na dvoře kolem něj.

„Spadla ze schodů?“ Stephanie na něho udiveně hleděla

„Musí tam být kamenné schody vedoucí dolů. Ale není to uvnitř. Vidím kolem stromy.“

„Už vím,“ zvolala Stephanie a rozběhla se jako šíp podél ateliéru dozadu za dům, kolem několika starých chlívků. Tam, kde končil trávník a svah začínal padat do údolí, stálo další polorozbořené kamenné stavení. Jeho dveře byly už léta zatlučené. Stephanie na ně posvítila baterkou. „Tam dole!“

Někdo se opřel do dveří. Byly vylomené z pantů a vedly do černočerné tmy, kam nedolehlo ani světlo baterky. Zadní stěna stavení se propadla a byly odtud vidět hvězdy. Úzké kamenné schody uvnitř vedly dolů do prostoru, který kdysi musel sloužit jako spíž.

„Jess! Jess! Už ji vidím!“ Rhodri odstrčil Stephanii a s baterkou v ruce se rozběhl dolů. „Můj Bože, Jess, jsi v pořádku?“

Ležela mezi kořeny vzrostlého jilmu a prastaré jabloně. Rhodri se k ní vrhl a sklonil se nad ní.

„Nedotýkejte se jí! Nehýbejte s ní, dokud nebudeme vědět, že není zraněná!“ volala na něj Stephanie a seběhla za Rhodrim. Když teď na Jess hleděli, oba na okamžik zmlkli. Ležela pod schody se zavřenýma očima, bílá jako stěna. Když se jí Rhodri dotkl, připadala mu její kůže velmi studená.

„Počkejte!“ zvolala Aurelie, přispěchala za Stephanii, odstrčila ostatní stranou a vzala Jess za zápěstí. „Cítím slabý pulz.“ Položila Jessinu ruku a na chvilku podržela dlaň na dceřině čele. „Jess, srdíčko, slyší mě?“

„Hugo?“ Jess se zachvěla víčka „Mami?“

„Už jsi v bezpečí, Jess. Hned zavoláme sanitku. Přineste někdo deku, ať je jí teplo! Honem!“

„Rhodri?“ Jess sklouzla pohledem z matky na Rhodriho. Mluvila slabým hlasem.

Rhodri klečel mezi kořeny vedle ní. Sklonil se a políbil ji na čelo. „Díkybohu, že jsi v pořádku. Byl jsem bez sebe strachy.“ Jess se usmála. „Kde je Hugo?“

„Hugo?“ nechápala Stephanie. „Kdo? Hugo? Mívali jsme psa Huga, ale ten už dávno pošel.“ V té chvíli už stoupala po schodech nahoru. „Proč jsi sem chodila, Jess? Léta to tu bylo zamčené.“

„To ta holčička. Pořád jsem slyšela, jak mě volá.“ Jess se pomalu zvedla a sykla bolestí. Byl tu s ní Hugo. Věděla to jistě, ale teď byl pryč.

„Nehýbej se.“ Rhodri jí položil ruku na rameno.

„Jsem v pořádku. Nic zlomeného nemám. Už jsem si to vyzkoušela.“ Přiměla se k úsměvu. „Ruce, nohy, hlava, všechno dobré. Ale podvrkla jsem si asi kotník. A je mi hrozná zima“

Rhodri ji vzal něžně kolem ramen a přitiskl ji k sobě, aby ji zahřál, než Stephanie přinese deky. Cítila, jak mu pod bavlněným tričkem pravidelně bije srdce.

Aurelia s ní nasedla do sanitky a Rhodri jel za nimi autem. Nikdo nezpochybňoval jeho právo být s ní, když čekali na vyšetření na pohotovosti.

Lékař potvrdil, že je podchlazená a má silně pohmožděný kotník, ale jinak jí nic nebylo. Přes noc si ji nechali na pozorování v nemocnici a ráno si pro ni přijel Rhodri.

V autě po něm po očku pokukovala. „Tys mě včera políbil,“ řekla nakonec.

Usmál se. „Promiň. Nevím, na co jsem myslel.“ I ona se usmála. „Bylo to hezké.“

„Opravdu?“ Zadíval se na ni, až auto vjelo do protisměru. „Rhodri!“

„Odpusť. Jen jsem se chtěl přesvědčit, jestli si neděláš legraci.“

„Nedělám.“

„To je dobře.“ Kousek před nimi bylo u silnice odpočívadlo. Zajel tam a zastavil.

„Proč zastavuješ?“

„Proto.“ Vzal ji do náruče a vášnivým polibkem ji div neudusil. „Co tohle?“

„Krása!“ vydechla, něžně ho odstrčila „Rhodri, jsem samá modřina, promiň, ale bolí mě to.“ Zarazila se, jako by ta slova vyvolala celý řetěz vzpomínek. „Co Dan?“ zašeptala „Co se s ním stalo?“

„Zatkli ho a obvinili z vraždy.“

„Z vraždy?“ Zamračila se. „Koho zabil?“

Rhodri tiše zaklel. Teprve teď si uvědomil, že ona to ještě neví. Vzal ji za ruku. „Jess. Bohužel mám pro tebe moc smutnou zprávu, lásko. Zabil Willa.“

„Ne! To není možné! Will je přece zpátky v Londýně!“

Rhodri zavrtěl pomalu hlavou. Zavřela oči a opřela se hlavou o sedadlo. Po tváři jí stekla slza. „To si nezasloužil!“

„Ne! Nikdo si nic takového nezaslouží.“ Povzdechl. „Obzvlášť ne takový obětavý člověk, jako byl Will, ale Dan je teď aspoň spolehlivě pod zámkem.“

„A Eigon? A Titus?“

Několik vteřin na ni hleděl a toužil sevřít ji znovu v náruči, aby jí ulehčil. Ale to nemohl udělat nikdo. Smutek za Willa ji bude muset časem přebolet.

„Odvezu tě domů, lásko. Je tam chlapík jménem Meryn Jones. Vzpomínáš si? Vystupoval v tom pořadu o Cartimandue. Zdá se, že se s ním tvoje matka zná. Ostatně ta moje taky. Kdysi tady poblíž bydlel. Je naprosto úžasný. Opravdový okultista. To on všechno vyřešil. A vysvětlí nám to.“

Rhodri ji po příjezdu vynesl z auta a Stephanie jí ustlala na pohovce. Teprve když se pohodlně uvelebila v hoře polštářů, představili jí Meryna. S úsměvem se posadil vedle ní.

„Tak to jste vy, ta ztracená Jess,“ řekl a potřásl jí rukou. Jeho stisk byl pevný a povzbudivý. „Rád vás konečně poznávám.“

„Řekl jste všem, kde mě mají hledat?“

„To zařídila ta Římanka, Marcia,“ řekl a vážně přikývl. „Už jsem jí za její pomoc poděkoval.“

„A co Eigon? Co se stalo s Eigon?“

„Její příběh je téměř u konce, Jess.“ Odmlčel se. „Jsem si jist, že se vám sama ozve, avšak je tu ještě jedna velká neznámá.“ Vážně pokýval hlavou. „Její sestra“

„Glads.“ Jess se zachvěla. „Co se s ní stalo?“

„To právě ještě nevíme. Odvedla ji odtud žena, která ji viděla bloudit v blízkosti bojiště. Vzala Glads s sebou ke svému kmeni v sousedních horách. Tam ji naučili nějaké neblahé praktiky a utvrzovali ji v jejím pocitu ukřivděnosti.“ Meryn dlouho hleděl Jess do tváře „A ona zatoužila po pomstě.“

„Glads mě chtěla vylákat někam ven? Byla to tedy ona, kdo mě odvedl do té strže?“

Přikývl.

„Chtěla mě zabít?“

„Pokud jde o tohle, nevím. Ale jistě chtěla udělat něco zlého.“

Jess láskyplně pohlédla na Rhodriho, který se objevil ve dveřích s tácem v rukou. „Whisky pro invalidu,“ hlásil. „A pro nás ostatní!“ Za ním vešly Stephanie s Aurelií. „Před chvílí volali od policie. Dana odvezli do Londýna, ale myslí si, že ho prohlásí za nesvéprávného. Po zbytek života bude pod zámkem. Už se od něj nemáš čeho bát.“

Jess se trpce usmála a vzala si od Rhodriho skleničku. „A co Titus?“

„Myslím, že zjistíte, že Titus už je zažehnaný,“ odpověděl Meryn. „Jsem si jist, že o to se postarala Marcia. Poprosil jsem ji o poslední laskavost aby Titova duše nebloudila volně v kopcích. Aby se znovuzrodila v nějaké jiné podobě. A odnesla si lekci.“

Když Jess té noci ležela v posteli a hleděla do stropu, dovyprávěla jí Eigon svůj příběh až do konce. Už skoro usínala, když zahlédla ženu, kterou znala pomalu jako sebe samu, jak stojí ve stínu v rohu jejího pokoje. Bděla, anebo snila? V každém případě se zvedla na lokti a nejisté se na Eigon usmála. „Eigon?“ Eigon hleděla směrem k ní, tvář nezřetelnou, avšak Jess přesto věděla, že ji vidí. Když pak začala mluvit, obracela se přímo k ní…

* * *

Když jej čepel ťala, zůstal Titus ještě zlomek okamžiku stát s naprosto nechápavým výrazem a pak se skácel do křoví.

„Julie!“ Eigon hleděla na muže, který se vynořil ze stínu za pobořenou zdí a nemohla uvěřit vlastním očím. „Julie!“ Jako by ze sebe nedokázala vypravit nic jiného.

Usmál se. „Jsem to já,“ řekl a proplétal se mezi uvolněnými kameny k ní, následován tmavovlasým mladíkem, který zůstal stát a bledý jako stěna hleděl na Tita. „Jestli hodláš zvracet, Druse, zajdi někam jinam.“ Julius se na něho usmál a obrátil se zpátky k ní. „Můj tělesný strážce,“ řekl na vysvětlenou a ukázal směrem k chlapci, který se snažil ovládnout nevolnost. Pak si uvědomil, jak mu Eigon upřeně hledí do tváře. „Odpusť,“ řekl a dotkl se své zjizvené líce. „Už nejsem takový jako dřív.“

Přistoupila k němu, dotkla se jeho jizvy a něžně po ní přejela konečky prstů. „To ti udělal Titus? Tu noc?“

Přikývl.

„Všichni jsme mysleli, že jsi mrtvý.“

„Málem jsem byl. Ale do života mě zázrakem vrátila jedna moudrá žena, lékařka.“ Usmál se. „Tenhle mladý muž je její syn. Poslala ho se mnou, když zjistila, že mě nic neodradí od toho, abych tě následoval a aby měla jistotu, že budu užívat všechny léky, které mi dala s sebou.“ Eigon se ještě stále dotýkala jeho tváře, jako by se chtěla přesvědčit, že je skutečná.

„Vím, že při pohledu na mne by se splašilo stádo koní. Nesneseš-li to, pochopím to a vrátíme se s Drusem do Říma“

„Ne. Ne, má lásko, nevracej se!“ A náhle byla v jeho náruči a tiskla se k němu. „Nemohu uvěřit, že jsi tu. Zachránil jsi nás!“ Drahnou chvíli trvalo, než si vzpomněla na Gorta. Vyvinula se Juliovi z náruče, obrátila se k němu a vzala ho za ruku. „Tenhle muž se o mě staral, učil mě, živil a doprovázel přes celý britský ostrov, aby nade mnou bděl.“ Náhle zmlkla, pohled upřený na zeď. „Commios a Drusilla,“ zašeptala.

Gort ji strhl zpátky. „Nedívej se. Nemá to smysl.“

Julius sledoval směr jeho pohledu. Vystoupil na zeď a pohlédl dolů. „Ne!“ Zavrtěl hlavou. „Dobrý Bože, smiluj se nad jejich dušemi. Ten člověk byl zrůda. Ne…“ Když se Drusus chtěl podívat za zeď, chytil ho za tuniku a zadržel ho. „Nedívej se. Teď ne. Později je spolu pohřbíme. Teď už jsou v nebi.“ Pohlédl na Gorta. „Ty jsi druid, příteli? Ještě tě Eigon neobrátila na naši víru?“

Gort pozvedl obočí. „Možná mě jen přesvědčila o jedné či dvou věcech. Modlil jsem se k Ježíši Kristu.“

„Stejně jako tady můj mladý přítel máš výhrady?“

„Uznávám, že některé naše modlitby byly vyslyšeny,“ řekl Gort a s úsměvem pohlédl na Eigon. To si již rozvazoval plášť, svlékl si ho a přešel ke zdi. „Nemáš nůž, příteli?“ Vzal si jej od Julia, sklonil se a přeřezal pouta na Commiových rukách. Totéž udělal u Drusilly. Pak něžně spojil jejich ruce dohromady a přehodil přes ně plášť. „Pohřbíme je tu společně.“

Muži vyznačili ve sladce vonící luční trávě tvar dvojitého hrobu a všichni se jali jej hloubit. Trvalo jim to dlouho, avšak nakonec byli hotovi a uložili obě těla tak, aby si v hrobě spočinula v náruči. Pak se nad nimi pomodlili. Později Julius s Gortem o něco níže po svahu v temné úžlabině vyhloubili další hrob pro Tita. Ani modlitby, které pronesli, nestačily spoutat jeho nepokojného ducha. Než se nadáli, byl pryč.

„A co Togo a Glads?“ zašeptala Jess. „Hledala jsi je?“ Viděla Eigon, jak stále ještě stojí v rohu pokoje. Záhyby jejího roucha byly pouhé stíny ve tmě.

„Nevěděla jsem, kde začít. Vyptávali jsme se v chýších po okolí. Nikdo o nich nic nevěděl. Tolik jsem se modlila“ Jess teď viděla jasněji její tvář. Oči měla zarudlé pláčem. „Položila jsem tam za ně květiny a prosila anděly, aby je opatrovali, ať jsou kdekoliv.“

„A pak?“

„Pak jsme odešli. Už jsem tam nemohla ani chvíli zůstat.“

„A co se dělo potom?“

„S Juliem jsme se vzali. Usadili jsme se v domě u potoka na severních svazích Černých hor, nedaleko jedné pevnosti na kopci, kde jsem za šťastnějších časů jako dítě žila s matkou a otcem. Ohradili jsme to místo zdí a učili jsme tam a modlili se. Lidé z okolí, kteří k nám přicházeli, mu začali říkat po mně Llan Eigon.“ Usmála se.

„A Gort a Drusus?“

„Drusus se nakonec vrátil k matce do Říma. Čas od času nám posílal vzkazy. I Gort s námi nějaký čas zůstal, ale pak se rozhodl vrátit se na jih. V příštích několika letech nás dvakrát či třikrát navštívil.“

„A nikdy jste neměli děti?“

Zavrtěla nešťastně hlavou. „Ne.“

„A nakonec?“

„Julius jedné zimy zemřel na horečku. Byl už velmi starý.“ Smutně se usmála „Má nejdražší láska Po jeho smrti jsem tam zůstala. Byl to můj domov. Kam jinam bych šla? Lidé z okolních kopců mě znali jako léčitelku a poustevnici. Přistěhovali se ke mně další lidé a postavili si své domky uvnitř naší ohrady. Nakonec jsme postavili i kapli, abychom se mohli společně modlit. Avšak trvalo ještě mnoho, mnoho let, než se Kristovo učení začalo v zemi šířit.“

# # #

O několik dnů později navštívili Rhodri a Jess Llanigon a pobyli krátce na malém hřbitůvku, který vznikl na místě dávného Eigonina domova. Obešli prastarý kostelík a ještě mnohem starší ohradní zeď a na Eigoninu památku položili květiny na hromadu mechem obrostlých kamenů. Z dálky se k nim neslo tiché zurčení vody.

Té noci Eigon přišla znovu a Jess ji poprvé spatřila jako starou ženu, jež žila, milovala a pracovala v místě pod horami, kde s Rhodrim položili květiny.

„Nikdy ses nedozvěděla, co se stalo s Togem a Glads?“ otázala se Jess nakonec.

„Ne, nikdy…“

„Togo leží pochovaný pod skalami. Jsem si jista, že to je on. Položila jsem na jeho kosti květiny.“ Jess cítila, jak se její slzy vsakují do polštáře. Eigon zavřela oči.

„Chceš, abychom ho přestěhovali? Abychom ho pohřbili?“ Bylo to přikývnutí? Jess se posadila posteli. „Přeješ si, aby měl křesťanský pohřeb?“

* * *

Nevolali soudního lékaře, aby kosti prozkoumal. Dva týdny poté, co byl Will pochován v rodinném hrobě ve svém milovaném Cornwallu, přijel na Ty Bran Meganin bratranec z Breconu, osmdesátiletý vikář s jasnýma, zelenýma očima, mohutnou kšticí bílých vlasů a bystrou hlavou a vykonal pohřební obřad za malého chlapečka, kterého s patřičnou pietou snesli z kopce dolů v malé, žluté tisové krabici. Hrob vykopali na Ty Bránu za sadem ve svahu, odkud byl krásný výhled od údolí. Bylo to přibližně v těch místech, kde byli společně pohřbeni Commios a Drusilla, dva křesťanští občasné Říma. Vikář odříkal modlitby i za ně.

Ten den byl horký a klidný. Hroby pokryli květinami.

Zůstala už jen Glads.

* * *

Obřadu se účastnil i Meryn, který se na něj vrátil ze Skotska. Když bylo po všem, poodešel stranou a zadíval se přes údolí na rudozlatý západ slunce. Po chvíli se k němu připojil Rhodri. „Jess dnes odpoledne zase slyšela Galds, jak volá,“ řekl tiše.

Meryn přikývl. „Je to duše, která nenalezla klid.“

„Myslíte, že cítí, že tu byl pohřben její bratr?“

„Mám takové podezření.“

„Existuje nějaký způsob, jak její hněv otupit?“

Meryn se zamyslel. „Nevím, ale musíme to udělat, pokud mají mít lidé v tomhle domě aspoň trochu klidu a Stephanie se tu nemusí sama bát.“ Založil ruce na prsou. „Mám nápad. Ona samozřejmě není křesťanka.“ To nebyl ani Meryn. Zúčastnil se sice odpoledního obřadu, avšak připojil k němu své vlastní modlitby a po celý čas dával pozor, aby do tohoto posvátného prostoru nevstoupilo žádné zlo.

Po obřadu se všichni odebrali do ateliéru. Nanosili sem květiny a Stephanie trvala na tom, aby zapálili vonnou tyčinku. Voněla velice exoticky. Někdo nechal hořet svíčku. Pak všichni zase odešli a zůstal tu jen Meryn.

Chvíli nehybně stál a naslouchal. Pak promluvil tichým hlasem. „V těchto kopcích bloudí plna žalu a nenávisti duše Gwladys, dcery krále Caradoka.

Chceme, aby odešla do země věčného mládí a nepřeje-li si to, aby alespoň odpočívala v pokoji spolu s duší svého bratra, který je tu nedaleko pohřben.“

Levandulová vonná tyčinka, kterou přivezla Aurelie z Francie, pojednou žhnula, jako by se ocitla v průvanu. Meryn sledoval, jak ateliérem stoupá spirála kouře. Vtom zaslechl hlas.

Pojď si se mnou hrát. Prosím!

„Na hraní jsi už moc stará, Glads.“ Merynův hlas zněl ve zšeřelém prostoru podivně silně. „Dožila ses dospělosti a teď i víš, že Eigon, tvá matka i otec tě neopustili. Udělali, co mohli. Tví rodiče po tobě celý život truchlili. A Eigon se vrátila, aby tě našla i po tom všem, co prožila, se tě vrátila hledat.“ Odmlčel se. „Pověz, jak ti můžeme pomoci, aby tvá duše došla pokoje?“

Plamínek svíčky se zachvěl.

„Eigon přinesla do tohoto údolí poselství míru a lásky. Toužila tě najít. Dokážeš to přijmout? Dokážeš dojít klidu?“

Pohřběte mou sošku u Toga. Já si půjdu hrát s Marcil. Hlas byl teď o poznání starší. A silnější. V tomhle údolí se mi už nelíbí.

Meryn se pousmál. „Díky, Marcio Maximillo,“ pronesl tiše. „A doufám, že my dva se jednou setkáme v nějaké jiné době a na jiném místě. Za mnoho ti vděčím.“

Zhasl svíčku, vyšel z ateliéru a pomalu kráčel přes dvůr. Když vstoupil do domu, našel všechny v kuchyni. Někdo otevřel láhev šampaňského.

„Můj student Ash hvězdně složil přijímací zkoušky na Královskou akademii dramatických umění!“ Jess zářila pýchou. „Byl to můj nejšikovnější student. Před chvílí mi to volal můj někdejší šéf.“

Meryn se usmál, vzal si skleničku, kterou mu podávala Aurelia a pozvedl ji k přípitku. „Na nepřítomné přátele.“ Všichni si společně s ním připili. „A také na obnovení naší známosti,“ obrátil se k Aurelii. „Velice rád bych jednou navštívil váš francouzský útulek, jestli mě pozvete. A ještě na jednu věc.“ Pohlédl na Rhodriho a pozvedl obočí. „Na šťastný pár.“

Rhodri se zasmál. „Zadržte minutku! Ještě jsem ji nepožádal o ruku.“ Rozhlédl se v předstíraném zoufalství po místnosti. „Tak to chodí, když má člověk v domě okultisty. Vždycky vědí, co bude dál.“

Autorčina poznámka

Historická svědectví o Eigonině existenci jsou mlhavá. Nevíme jistě, kdo byla anebo jestli vůbec existovala.

Poprvé jsem na ni narazila, když můj otec asi před čtyřiceti lety koupil dům v llanigonské farnosti. Kdo byla Eigon, chtěli jsme vědět už tehdy. Na naši otázku odpověděl tištěný průvodce po našem kostelíku. Avšak jen do jisté míry. Existují totiž dvě teorie. Buď to byl ON, biskup, anebo ONA, dcera velšského národního hrdiny Carataka. Druhá možnost mi byla pochopitelně sympatičtější.

Pak přišla kardinální otázka. Měl-li Caratacus dceru jménem Eigon a byl jako válečný zajatec odvlečen do Říma, jak nás o tom zpravují dějiny, jak mohla skončit jako světice a patronka prastarého kostelíka na hranicích Walesu tři sta let předtím, než se Británie oficiálně obrátila na křesťanství? Právě tato otázka se mi stala inspirací k napsání této knihy. Mou zvědavost dále podněcovala nádherně zarámovaná rytina Fuseliho obrazu Caractacus před Claudiovým tribunálem, kde je král vyobrazen jako vznešený válečník s rukama zaťatýma v pěst a se železnými svaly, mohutným vousem a zachmuřeným čelem. Jeho dcera a žena, ba dokonce i císařovna Agrippina na něj obdivně hledí. Ten obraz, to musím přiznat, není právě podle mého gusta, avšak pro nás byl dvojnásob zajímavý, za prvé proto, že je na něm zobrazena Eigon i celý dramatický příběh, který líčí a za druhé proto, že autorem rytiny byl můj praprapradědeček Andrew Birrell. Musela jsem tedy zjistit víc.

Caratacus, králválečník a protivník Římanů, kteří vtrhli do Británie, byl synem Cunobelina (či Cymbelina), krále Catuvellaunů. Víme mnoho o jeho odporu vůči Římu, o jeho bitvách i o jeho porážce. V Dcerách ohně už jsem psala o tom, jak ho zajala královna Cartimandua, avšak jako postava v jejím příběhu zmizel ze scény v okamžiku, kdy začal být jeho život skutečně fascinující. Římané jej i s jeho rodinou odvezli do Říma, kde pronesl svou slavnou řeč před císařem, a to ve chvíli, kdy jej téměř s jistotou čekala strašlivá smrt a touto skvělou řečí si získal císařovu úctu. Později dostal milost a obdržel dům. (Tacitus tuto řeč cituje ve svých Letopisech císařského Říma, jež vznikaly padesát let po těchto událostech, takže obsah a vyznění Caratakovy řeči ještě mohly být v živé paměti. Musíme však mít na paměti, že tato slova, tak jak jsou zaznamenána, tlumočí spíše Tacitovy vlastní politické názory než to, co bylo skutečně řečeno.)

Tolik tedy římští historikové. Existuje však ještě jiný Caratacus či Caractacus neboli Caradoc. Je to legendární a mytický hrdina, otec mnoha dětí a potomek bohů a právě různá bílá místa a nesrovnalosti v těchto informacích či dezinformacích, týkající se celé této doby, mě jako spisovatelku přiměly klást si otázky, které jsem zkoumala. Nacházíme se zde na pomezí historie a legend a z této vzrušující směsice jsem odvodila nit svého příběhu.

(Více o Caratakově legendě a jeho možných příbuzných a následovnících přináším na svých webových stránkách, a třebaže je to fascinující téma, není součástí tohoto románu.)

Já sama jsem si kladla specifické otázky. Jak a proč mohl Caratacus jen tak zmizet z historie? Kde v Římě žil? Proč se ihned nepustil do osnování svého návratu do Británie, konkrétně do hor dnešního Walesu, aby pokračoval ve svém boji? Jediným rozumným vysvětlením, se kterým jsem dokázala přijít, je, že zemřel. A pokud tomu tak skutečně bylo, co se stalo s jeho dcerou, která byla údajně odvedena do Říma s ním?

Tvrdit o Eigon, že je mlhavou postavou, je zcela na místě. To, co o ní víme, je plné záhad a nejasností. Caratakova dcera (Tacitus ji nezmiňuje jménem a neobjevuje se ani v divokých a ohromujících seznamech Caratakových dětí) mizí ze stránek historie po oné velké králově řeči v Římě. Ale pak můžeme sledovat její záhadné znovuobjevení jako světice na úpatí Černých hor.

A jsou tu další otázky. Existovala-li Eigon vůbec, byla taková, jakou ji zobrazuje Elgar ve své kantátě Caractacus, kde je (s jménem Eigen) dost stará, aby už měla milence, nebo Fuseli, na jehož obraze je v době zajetí už dospělou ženou? Anebo byla dítětem?

Ta druhá možnost mi dávala větší smysl, neboť během králova vojenského tažení byla se svou matkou a já jsem se rozhodla udělat z její matky Velšanku. Carataka jako mladíka pravděpodobně oženili s nějakou ženou z jeho vlastního anebo sousedního kmene, aby se zpečetila kmenová spojenectví a měl-li skutečně další děti, pak právě tato žena byla jejich matkou. Aliance se Silury přišla později, když ho jeho vzdor vůči Římanům vytlačil na západ. Nezdálo se mi tedy od věci se domnívat, že jeho vůdčí postavení u kmene Silurů i vstup do velšských legend mohly přijít prostřednictvím jeho sňatku se silurskou princeznou, dcerou tamního krále, jehož později vystřídal na trůně díky své chrabrosti a vojenskému géniu. Je-li tento předpoklad správný, byly by jeho děti z manželství s královnou, kterou nazývám Cerys, v době zajetí teprve malé a nepochybně by pocházely z jižního Walesu.

Pak jsem si kladla otázku, kde se v zemi vzalo křesťanství a taky mi situace připadala zcela zřejmá. Řím, kam byli odvedeni Caratacus a jeho rodina, byl Římem svatého Petra a Pavla. Pokud přežili, mohli se klidně stát svědky velkého požáru Říma i pronásledování křesťanů za císaře Nera a téměř jistě by se setkali s Pomponií Graecinou, jejíž zatčení a obvinění z vyznávání cizích kultů opět popisuje Tacitus. Někdo tvrdí, že se za svého pobytu v Británii začala zajímat o druidismus, jiný zase, že ji zaujalo nové křesťanství. Já jsem ji nechala zajímat se o obojí.

Zdálo se mi možné, že se Eigon nakonec vrátila do rodné země a je-li tu vzpomínána jako světice, musela se vrátit jako křesťanka. V rané keltské církvi pojem světec označoval někoho, kdo sloužil bohu a žil svatým životem. Llan či Llanigon (ve viktoriánské době dosud psaný jako Llaneigon) neznamená, že toto místo bylo původně farností, či dokonce kostelem. Llan v pozdější velštině znamenalo obojí, avšak v původním významu to bylo malé zbožné společenství soustřeďující se okolo nějaké duchovní osoby, což mohlo být klidně místo, kde se Eigon usadila. Žila tam, osobně tam byla přítomna.

A tam jsem si z velmi mlhavých náznaků a souvislostí vytvořila příběh. Nemohu tvrdit, že to je kus historie, avšak jsem hrdá na své dedukce.

To mě přivádí k poslední záhadě, kterou nám Caratacus zanechal. Kde se vlastně odehrála jeho poslední velká bitva? Ač je to zvláštní, nikdo to s jistotou neví. Existuje mnoho míst, o kterých se to traduje. Já sama jsem se nakonec necítila dost kvalifikována na to, abych o tom rozhodla a tak jsem si stvořila místo vlastní, Údolí havranů. Toto místo ve skutečnosti neexistuje! Pokud by vás zajímalo dozvědět se něco víc o možných lokacích, můžete nahlédnout na mé webové stránky (barbara-erskine.com), kde některé uvádím a přikládám vlastní fotografie těchto míst.

Pátrat po historických reáliích, které tvoří podklad této knihy, bylo pro mě stejně jako u všech mých ostatních knih radostí. Chci poděkovat Pat Taylorové, která mě v době, kdy jsem psala Dcery ohně, seznámila se svým milovaným Yorkshirem a která se laskavě uvolila cestovat se mnou do Říma, kde se mnou navštívila místa, která jsem potřebovala vidět. V době našeho tamního pobytu mě také seznámila s Annou Marií Doran Marchettiovou, která mi dala mnoho báječných rad týkajících se jídla a nápojů a zasvětila mě do mnoha aspektů života v nejkrásnějším městě světa.

Doma v Británii bych ráda poděkovala Christianu Chiltonovi, který mi poskytl informace o policejních postupech. Nakonec je sice přítomnost policie v románu pouze okrajová, avšak teprve ví-li člověk dopodrobna, jak něco probíhá, může do tohoto rámce přesně zasazovat své postavy. Děkuji také Raymondu a Christine Nickfordovým, kteří mě zachránili před mou vlastní nevědomostí a poslali mi CD s Elgarovým Caractakem, o němž jsem do té doby neslyšela. Musím se přiznat, že to pro mne stejně jako pro Jess není hudba mého srdce, ale začínají být.

Poté, co Ráchel Horeová po léta redigovala mé knihy, odložila na chvíli modrou tužku, aby se pustila do psaní svých vlastních krásných románů a vystřídala ji Susan Opieová, která jako má redaktorka dokázala divy spolu s Lucy Fergusonovou a samozřejmě mou skvělou agentkou Carole Blakeovou, která na produkci této knihy odvedla lví díl práce. Děkuji vám tedy všem. A nakonec nesmím zapomenout na Fionu Mclntoshovou, která už je dlouhá léta mou literární kritičkou a díky jejímž recenzím je čtenářské přijetí každé z mých knih tak úspěšné hlavně tak zábavné!

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai