Půlnoc je osamělé místo

Barbara Erskine

(2002)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Osamělý domek na divokém pobřeží Essexu se stal dočasným azylem mladé londýnské spisovatelky Kate, která tu chce nalézt ztracenou duševní rovnováhu po rozchodu s milencem. Náhodný objev antického hrobu v přímořských dunách však vyvolá duchy pohřbených a síla jejich dávných vášní začne znovu působit. Ohrožená Kate i její místní přátelé čelí nebezpeční společnými silami. Zdá se, že řešením věčného tématu milostného trojúhelníku je i po staletích nezištná láska.

Barbara Erskine

Půlnoc je osamělé místo

(MIDNIGHT IS A LONELY PLACE)

Copyright © 1994 Barbara Erskine

All rights reserved.

Translation © 1995 Zuzana Čaplová

ISBN 80 – 901616 – 9 – 3

BARBARA ERSKINE

Půlnoc je osamělé místo

Přeložila Zuzana Čaplová

PROLOG

Její vlasy měly barvu ojíněného bukového listí, lesklé, bohaté, vypadávaly ze sponek, jak ji přitahoval k sobě a svými rty hledal její. Sluncem a větrem opálenou kůží se dotýkal její, bílé jako nejčistší mramor.

Těžký stříbrný otevřený náramek, který nosil kolem paže, se jí zarýval do těla. Nepozorovala to. Nevnímala nic než jeho tělo na svém, sílu jeho mužných stehen a jazyk, který jí tlačil do úst, jako by ji chtěl docela pohltit.

„Claudia…“

Šeptal její jméno jako pohlazení, naléhavou žádost, úzkost a pak konečně s výkřikem vítězství ležel, mlčel a chvěl se jí v náručí.

Usmála se. Hleděla na oblohu přes nebesa z šelestícího dubového listí, dokonale spokojená. Svět se smrsknul na jednu malou mýtinu v opuštěném lesíku. Na dítě a manžela zapomněla. Pro tohoto muže v náručí byla připravena riskovat ztrátu obou, riskovat ztrátu domova, postavení, života samého.

Pohnul se, opřel se o lokty a stříbřité oči bezvýrazného obličeje na ni pohlédly nepřítomným pohledem.

„Claudia…“ zašeptal znovu. Spočinul jí obličejem na prsou. To byla malá smrt, smrt, kterou člověk hledá, smrt přicházející po koitu. Usmál se, pěst jí vložil do vlasů, držel ji jako vězně a rty objevoval tvar jejích lícních kostí a víček. Co by manžel této ženy, syn Říma, důstojník legie, řekl, kdyby to jednou zjistil? Co by udělal, kdyby se dověděl, že jeho žena má milence a že ten milenec je druidský princ?

KAPITOLA 1.

„Mám slávy plné zuby,“ zpovídala se Kate Kennedyová, když seděla na zemi v bytě své sestry Anny. Setkaly se, aby se rozloučily s velkým barmským kocourem Carlem Gustavem Jungem.

Když Kateřině vyšla biografie Jane Austenové, stala se přes noc celebritou. Byla zvána na besedy se slavnými lidmi, troje denní noviny a dvoje nedělní měly zájem udělat s ní interview, jezdila po knihovnách a knihkupectvích v Británii a poznala Jona Bevana, podle popisu v novinách Guardian jednoho z anglických nejbrilantnějších mladých romanopisců a básníků. Důvod veškerého tohoto zájmu? Ten Literární příloha Timesů nazvala „kvetoucím expozé“ Janiny skryté senzuality, potlačenou sexualitou a vášní v uměřených odstavcích.

Tři týdny po tom, co se seznámila s Jonem, se k němu přestěhovala do kensingtonského bytu a její život se navždy změnil.

Starší sestra Anna, se kterou do té doby žila v jednom bytě, se postavila k jejímu odchodu filozoficky. („Drahá, dříve nebo později k tomu muselo dojít.“) Sama spisovatelka, Jungova psycholožka, jejíž knihovnu, zvlášť Freudovy spisy, Kate při psaní Jane důkladně prostudovala, s úsměvem pozorovala, jak se Kate se slávou vyrovnává. Trochu natvrdle, zdálo se jí.

„Když toho máš plné zuby, ztrať se. Staň se samotářkou. Přestaň se objevovat na veřejnosti. Vypěstuj si jakousi vzpurnost. Pořiď si závoj.“ Anna si olízla sójovou omáčku z prstů. „A prodej se ti přes noc zdvojnásobí.“

„Dovedu si představit, že Jon se nakonec vzdá psaní a propadne médiím,“ řekla ještě zamyšleně. Utřela si ruce do papírového ubrousku s čínským symboly, pak pažemi objala skrčené nohy a bradu opřela o kolena. „Není pro tebe vhodný, víš to, Kate? Je jako vampýr,“ usmála se. „Vysává z tebe tvůrčí energii.“

„Blbost.“

„Je to pravda. Vklouzla jsi do role ženy v domácnosti a masíruješ si svoje ego, aniž by sis to uvědomovala. Popletl ti hlavu. Už to jsou měsíce, co ses vrátila z Itálie, a ještě ses nepustila do psaní té nové knihy.“ Polekaná naléhavostí stanoviska, Kate byla náhle překvapena pocitem viny.

„Ještě studuji.“

„Co? Lásku?“ smála se Anna. „Stále si ještě myslí, že jsi blázen, když chceš psát o Byronovi?“

Kate přikývla. „Ano, ještě si myslí, že jsem blázen. Myslí si, že Byron je příliš známý. Myslí si, že bych měla vynést na světlo někoho neznámého, ne tak atraktivního,“ dodala po okamžiku přemýšlení. „Ale jsem ráda, že mohu konstatovat, že moje vydavatelka s ním nesouhlasí. Nemůže se knihy dočkat.“ Unaveně zavrtěla hlavou a pak dala Carlu Gustavovi posledního, pečlivě schovaného garnáta. Tajně ji těšilo a nemálo jí lichotilo, že Jon žárlí.

„To má být důvod, proč sis vybrala Byrona? Protože je atraktivní?“ sondovala dále Anna.

„Proto. A také proto, že miluji jeho poezii, zbožňuji Itálii a díky němu jsem strávila nádherné měsíce cestováním po Evropě po všech místech, kde žil.“ Kate sebrala prázdné tácky po jídle. „A byl to skutečně fascinující člověk. Nadaný osobním kouzlem.“ Sledovala Carla Gustava, který mlsně schroupl garnáta a teď si přepečlivě myl čumáček a tlapky. „Jsem připravena začít psát. Poznámky mám kompletní – alespoň pro první část.“ Anna zavrtěla hlavou. „Umím si představit i horší způsob, jak si vydělávat na živobytí.“ Vstala a šla prohledat obsah ledničky. Vytáhla sklenici s kávovými zrny.

„Řekni mi, jste s Jonem šťastní?“ zeptala se přes rameno. „Opravdu šťastní?“

Kate přikývla.

„Šťastní na sňatek?“

„To ne.“ Zamyslela se. Pak dodala neoblomně. „Ne, myslím si, že ani jeden z nás není sňatkový typ. Alespoň ještě ne.“

„Ale dovedeš si představit žít s ním delší dobu?“ Nastal okamžik ticha, ve kterém Kate zahloubaně hleděla na svou sestru. „Proč to chceš vědět?“

„Nabídli mi místo v Edinburgu. Jestli ho přijmu, pustím ten byt.“

„Aha.“ Kate byla potichu. Nastal čas pálení mostů. „A co s Carlem Gustavem?“

„Vezmu ho s sebou. Už jsem to s ním důkladně prodiskutovala.“ Anna se sehnula a láskyplně kocoura polaskala. Vždycky jí patřil víc než Kateřině. „Ty s Edinburgem souhlasíš, viď, C.J.?“

„S tím zaměstnáním taky souhlasí?“

„Je to dobrá práce. Na univerzitě. Velký krok nahoru na hnusném žebříčku, po kterém máme neustále stoupat.“ Kate se otočila, naplněna bodavou bolestí při pomyšlení na ztrátu Anny. „Řekla jsi o tom mamince a tátovi?“ zeptala se za minutu. Anna přikývla. „Souhlasí a já je mohu z Edinburgu navštěvovat zrovna tak často. Vždyť to není konec světa, Kate. Je to čtyřista mil!“ Kate se usmála. „No, jestli C.J. souhlasí a máma s tátou také, pak to musí být OK. Zbav se bytu s mým požehnáním a já se pokusím chvíli vydržet u Jona.“ Ale to se nepovedlo.

Byl to zákon schválnosti, myslela si, když se den poté, co se Anna přestěhovala do nového bytu na Královském náměstí, dostala s Jonem do první vážné hádky. Kvůli penězům. Jejím penězům.

„Kolik ti zaplatí?“ zíral na ni v ohromení. Posunula dopis k němu. Pomalu si ho přečetl. „To je americký kontrakt! Musela jsi o něm vědět už celé měsíce.“ Byl zraněný a tvářil se vyčítavě.

„Nechtěla jsem ti o něm říct, dokud nebyl definitivní. Víš, jak dlouho takové věci trvají…“ Schovala si tu novinku jako překvapení. Myslela si, že se bude těšit.

„Kriste! To je nespravedlivé!“ Náhle byl na nohou. „Já dostanu zálohově mizerných pár set dolarů za poslední knihu básní a ty…“ prskal rozhořčen, „a tobě nabízí tohle! „ Odhodil dopis. Zírala na něj, šokovaná. „Jone…“

„Kate, buď realistická. Píšeš proklatě dobře, ale to přece není literatura!“

„Zatímco tvoje knihy jsou.“

„O tom nikdo nepochybuje.“

„To určitě ne.“ Zhluboka se nadechla.

„Ale no tak,“ najednou si uvědomil, jak ji zranil. Tiše proklínal svůj vznětlivý temperament. Chytil ji kolem ramen. „Podívej se, vždyť mě znáš. Moje velká huba. Nemyslel jsem to tak. Píšeš proklatě dobře. Jdeš do detailu. Neber mě vážně. Ujel jsem. Ne, budu upřímný, žárlím.“ Objal ji. „Asi půjdu tak daleko, že překonám svou pýchu a půjčím si od tebe nějaké peníze.“

To bylo poprvé, co slyšela, i když jen v pouhém náznaku, o jeho finančních problémech.

***

To zvládl tím, že v ní vyvolal pocit viny. Uvědomila si to teprve později. Byl to rafinovaný manévr. Posouvala peníze k němu, házela mu je, dávala mu je a půjčovala mu je a s každým šekem se tiše omlouvala, že vydělává, zatímco on nikoliv. Nakonec obnos v bance klesl pod tisíc dolarů a nebyla naděje, ačkoli jí stále sliboval, že půjčky vrátí, na další peníze do léta, kdy obdrží příští honorář.

Přesto sílící tlak peněz nebyl to, co nakonec mezi ně vrazilo klín. To přišlo náhle a zcela nečekaně. Byl studený, hnusný den na počátku prosince, když ji Jon našel v síni manuskriptů v Britském muzeu. Dívala se do prosklené skříňky, odkud na ni zírala otevřená kniha , Byronovo kostrbaté písmo se spoustou škrtanců na stránce věnování „Donu Juanovi“. Atmosféra v síni, větrání a zvučící umělé matné světlo jí způsobovalo bolest hlavy. Už se příliš dlouho soustředila a nečekané poklepání na rameno ji tak polekalo, že málem vykřikla. Otočila se a teprve si uvědomila, že Jon slíbil, že spolu narychlo vypijí kávu.

Restaurace byla jako obvykle nabitá, když si sedli ke stolku u stěny. Netušila, že dojde k válce. Pár japonských turistů, ověšený kamerami, se vnutil s úklonami a omluvnými úsměvy na dvě volné židle naproti. Část Jonovy kávy vyšplouchla na talířek. Jon byl vysoký a měl těžkosti složit nohy pod stůl. Posunul se do rohu naproti Kate. Tác se mu kýval v jedné ruce, ve druhé držel dopis. Vyzáblá postava a zplihlé vlasy hovořily o chabé eleganci, ale jeden dychtivý pohled po prostoru kolem okamžitě potvrdil opak. V myšlenkách ještě u Byrona, nepocítila okamžitě jeho rozrušení. „Pojedeš se mnou, Kate!“ Popadl dopis, zamával s ním a položil ho na stůl mezi ně. Záblesk vítězství se mu objevil v očích.

„Odjet s tebou? Do Států?“ Konečně mu věnovala plnou pozornost a hleděla na něj překvapená. „Nemohu.“ Výraz zloby ze zkřížených plánů se mu na okamžik zračil v obličeji a potvrdil jí náhle tušení, že to nepochopí.

„Proč?“ Cítil se zraněný a ohromený její reakcí. Myslel si, že bude tak rozrušená jako on. Zamračil se. Proč nemohla nikdy reagovat podle jeho očekávání?

„To je nejdůležitější období mého života, Kate. Ve Státech mi vychází první román. Přednáškové turné. Publicita. Snad konečně i peníze. Není to to, co mi přeješ?“

„Ano, je.“ Z tónu se vytratila defenzíva. Něžně se na něho dívala. „Mám z toho opravdu radost. Je to ohromné. Potíž je v tom, že já také píši knihu, jestli si pamatuješ. Momentálně nemohu jen tak odplachtit. Moje příprava je skončena. Poznámky připravené a já začnu psát. Ty víš, že nemohu s tebou odjet. To je vyloučená věc.“

„Proboha, Kate, můžeš přece začít psát tu knihu kdykoliv.“ Jon praštil dopisem. Počítal s ní. Nedovedl si sebe představit bez ní. „Nežádám tě, aby ses psaní vzdala. Nežádám tě o spoustu času. Nebudeme ve Státech déle než pár týdnů.“ Kate pohlédla na Japonku naproti sobě. Taktně sklopila oči a odhalila si velký sendvič obložený několika vrstvami, ze kterého šunka, sýr a barevné salátové listy visely jako girlandy. Vzduch byl náhle plný aroma vařeného masa, až se sbíhaly sliny.

„Víš tak dobře jako já, že pár týdnů je proklatě dlouhá doba, když píšeš,“ odsekla zlostně. Bolest hlavy zesílila, cítila se unavená a sklíčená. Příležitostně uměla být stejně tvrdohlavá jako on. „Nebuď blázen, Jone. Bude ti tam lépe beze mne.“ Dařilo se mu vyvolávat v ní pocit viny.

„Ale já tě potřebuji. Derek mi připravil výborný program.“ Šťouchl ukazováčkem do dopisu. „Televize v New Yorku. Báječné večírky. Interview s New York Magazinem a Publishers Weekly. Se všemi by ses seznámila. Čeká, že přijedeš se mnou, Kate. Budeme předmětem hovoru v literárních kruzích…“

Zaplavila ji vlna netrpělivosti. „Je mi jedno, jestli mne tvůj nakladatel očekává, Jone. Bylo by mi jedno, kdyby mne očekával prezident Spojených států. Můžeš být předmětem hovoru, ale já jím nebudu. A ani nebudu tvůj očekávaný doplněk. Jestli pojedu na turné do New Yorku, pak kvůli publicitě Pána temnoty, a ne abych se nechala fotografovat po tvém boku. Je mi to líto, ale zůstanu tady a budu pracovat.“ Jon vrtěl hlavou. Jeho hlas byl náhle ponurý. „Kate, v tom bytě nemůžeš zůstat.“

„Proč ne, samozřejmě že mohu.“ Ani tehdy nebrala na zřetel varující zvonek, ozývající se někde vzadu v hlavě.

Založil si ruce na hrudi a na obličeji se mu začínal usazovat zatvrzelý výraz, mírněný náznakem znepokojení. „Derek mne požádal, abych byt půjčil Cyrusovi Grandinimu, zatímco budu na cestách.“ Kate na okamžik ztratila řeč. „A kdo, smím-li se zeptat, je Cyrus Grandini?“ vyprskla konečně.

„Ach, Kate,“ byl netrpělivý. „Básník. Proboha, o něm jsi přece musela slyšet.“

„Ne, já se s ním dělit o byt nebudu.“ Odpověď zněla omluvně. „Není řeč o dělení bytu. Promiň, Kate, ale já jsem souhlasil, že ho na dva týdny může mít celý.“

„A co já? Myslela jsem si, že to je taky můj domov.“ Snažila se, aby se její zděšení neobjevilo v hlasu.

„Je to tvůj domov,“ vyřkl víc se zlobou než ujištěním. „To víš, že je. Derek jen očekával, že do New Yorku pojedeš se mnou. Tak jako já. Myslel jsem si, že po takové šanci skočíš.“

„No, neskočila jsem.“

„Pak si budeš muset na pár týdnů něco najít. Je mi líto.“ Tak věděla, na čem je. Nájemnice. Milenka. Ale ne partnerka. Při vstávání odsunula židli s takovým škrtnutím o podlahu, že Japonec vedle ní málem upustil z ruky pečivo. Také skočil na nohy, aby se mohla neelegantně kolem něj protlačit. Zavalila ji vlna prohry, zloby a zklamání.

„Jestli odejdu, odejdu navždycky,“ konstatovala kategoricky, když se soused znovu usadil na židli a dychtivě se chopil svého pečiva.

„Dobře. Jestli to je to, co chceš.“ Odvrátil se od ní a seděl s bradou v dlaních s pohledem upřeným do protější zdi na tkaninu s parthským jezdcem. Ostudně blízko slzám. Japonka správně pochopila jeho skálopevnou pozici, a ačkoliv se chystala vstát a nechat ho projít, uvolněně se zakousla do sendviče.

***

Do bytu se ten večer vrátil v jedenáct.

Vstupní dveře vedly přímo do malého obývacího pokoje, kde seděla a četla v pohodlí příjemného světla stolní lampy. Slyšela, jak venku zmrzlý déšť bubnuje o římsu. Na ramenou Jonova saka se ještě třpytily neroztopené kousíčky ledu.

„Tak co, rozmyslela sis to?“ zeptal se. Okamžik byla zmatená, ještě ztracená ve světě Byrona a jeho přátel. Nerada se vracela do přítomnosti. „Ne, nerozmyslela.“

„Takže to neklape.“ Stál před elektrickými kamínky a pomalu si začal odvinovat dlouhou šálu.

„Co neklape?“ Oči měla ještě upřené na knihu před sebou. Žaludek se jí nepříjemně svíral při tónu jeho hlasu a tisk se halil do nerozluštitelné černé mlhy.

„Mezi námi.“ Konečně vzhlédla. „Protože s tebou nejedu do Států?“

„To i jiné, Kate. Přiznejme si to. Ty jsi posedlá tím prokletým básníkem, a na mne nemáš čas. Podívej se na sebe. Ani teď nedokážeš odvrátit oči od nějakého textu.“ Vrhl se k ní a vyrval jí knihu z ruky. „Vidíš!“ řekl vítězně. „Viktoriánští básníci!“

Mrskl s ní na židli. „Ten…“ samozřejmě myslel Byrona, „stojí stále mezi námi. Nemáš pro nás čas, pro náš vztah, Kate.“

„Jone…“ Ta nespravedlivá poznámka se jí silně dotkla a on nezadržitelně pokračoval. „Ne, poslechni mne. Jsi kompletně posedlá. Nemáš pro mne vůbec čas.“ Skočila na nohy. Velkou část odpoledne jí trvalo, než se zklidnila po konverzaci v Britském muzeu. Myslela si, že budou doma schopni domluvit se po dobrém, vždyť měl dost času promyslet si oprávněnost všeho, co řekla.

„Ty… to říkáš ty, když jediné, o čem mluvíš, je tvoje vlastní práce? Tví přátelé, tvé večírky, tvá televizní interview! Připustil jsi, že jediný důvod pro mou cestu do Států je, abych byla tvůj „ocásek“? Literární kruh Jona Bevana. Ten úžasný, chytrý, ohromující romanopisec a básník Jon Bevan a jeho roztomilá přítelkyně, která píše ty levně oslňující biografie, ačkoliv nedopustíme, aby byly přijímány tak vážně jako Jonovy oeuvre.“ Ruce se jí chvěly, když si uvědomila důsledek toho, co říká. Nedávala vztahu jednoznačně žádnou naději. Tady nebude cesta zpět, možnost něco vzít zpátky, odvolat vychrlené výčitky.

„Máš pravdu, Jone. Náš vztah neklape. Je po všem. Konec!“ Chvatně se řítila z pokoje. Měli malou ložnici. Dvojitou postel, zatlačenou ke stěně, aby vyšetřili místo pro psací stůl, její psací stůl s hromadami knih a papírů. Jonův psací stůl byl v pokoji, který právě opouštěla. Jonův obývací pokoj. Rozhlédla se zoufale. Pak popadla kabát, hodila ho na sebe, otočila se a běžela ke vstupním dveřím.

„Kate. Nebuď dětinská. Domluvíme se.“ Jon šel za ní. Náhle byl zděšen tím, co udělal. „Kam proboha jdeš?“

„Ven.“ Nervózně zápolila se zámkem se závorou.

„Nemůžeš jít ven. Je skoro půlnoc a sněží.“ Zloba ho opustila. Najednou se viděl asi tak, jak ho musí vidět ona, sobecký, arogantní, bezohledný a krutý. „Kate, prosím.“ Natáhl k ní ruku.

Neodpověděla. Práskla za sebou dveřmi a seběhla po schodech na ulici.

KAPITOLA 2.

Chyběl jí.

Byt byl uklizený, už prázdný, ačkoliv ona tam ještě pobývala a dny míjely. Musela si najít někde něco, kde by si mohla dovolit bydlet, hojit si zraněnou hrdost a psát.

Snažila se ospravedlnit to, co se stalo, vysvětlit si to. Měl pravdu. Neklapalo jim to. Existoval mezi nimi konflikt, příliš velká soutěživost. A ona přinášela oběti, svůj čas, svou koncentraci, své peníze a svou oddanost.

No, teď je to za ní. Veškerý čas, koncentraci a oddanost zaměří na jedno. Na jednoho muže. Byrona. Stála a roztírala si med na krajíc chleba a pozorovala, jak se celozrnný chléb drolí. Mračila se a snažila se dát drobty zpět. Nemohla zůstat v Londýně, to bylo jasné. Její peníze, peníze, které mu půjčila, to byl její jediný zdroj příjmu. Strávila odpoledne tím, že procházela výpisy z bankovního účtu a účty stavební společnosti a s kalkulačkou v ruce se snažila spočítat, jak dlouho vystačí s posledními pár sty liber.

Díky bohu měla tolik rozumu, že něco uložila do daňových rezerv a že na to nesáhla ani pro Jona. Bez těchto peněz by byla opravdu v nesnázích. Byla to všechno její vina. Naletěla, byla klasický moula. Nemohla vinit nikoho jiného než sebe. A Jona. Zkoušela mu nadávat. Pomáhalo to, ale vracela se k prázdnotě ve svém životě a k faktu, že jí chyběl.

Ale život musel jít dál, a proto za dva dny zašla do rozhlasu kde její starý kamarád Bill Norcross vedl jedno z redakčních oddělení.

„Tak co, je ta šeptanda, co jsem se doslechl, pravdivá? Už nejste s Jonem pár? Krásná Kate Kennedyová se dostala do úzkých a zakousla se do ruky, která ji živila?“ Bill se opřel o opěradlo židle a usadil ji do protější na vzdálenější straně stolu. Spolkla ironický argument vědoma si toho, že automaticky jezdí očima od jejích černých kožených bot až po stehna, neromanticky zahalená do černých vlněných punčocháčů. Dala si provokativně nohu přes nohu.

„Nikdy mne neživil, Bille. Platila jsem si své,“ řekla klidně. Bill se zábavně culil. Byla vysoká jako Jon a podobně stavěná, což vedlo mnoho lidí k tomu, že je považovali za sourozence. Jon vypadal uvolněně, ona byla elegantní a půvabná. Dojem zvyšovaly dlouhé hnědé vlasy, stažené na týlu hlavy červeným hedvábným šátkem, a štíhlé prsty, ve kterých se momentálně houpaly brýle. Nasadila si je, aby mohla lépe prozkoumat Billův obličej, a pak si je sundala, jako by jí těch deset vteřin úplně stačilo.

„Potřebuji tvou pomoc, Bille. Potřebuji chvíli někde bydlet.“ Odmlčela se a pomalu, váhavě se na něho usmála. „Myslíš, že bych mohla být chvíli na tvé chatě? Bill se zamračil. „Bože můj! Ty musíš být v zoufalé situaci. Víš, kde mám chatu?“ Rozesmála se. „V severním Essexu, ne?“

„Je v nejkrásnější části Essexu, což je podle mého názoru nejkrásnější část Anglie. Ale bohužel v tomto ročním období je nedostupná a chladná. Mám jen minimum takzvaného moderního příslušenství, ložnice jsou trosky, do střechy teče, je tam vlhko a zima. Tam by ti bylo mizerně. To tě vyhodil?“

„Dá se to tak říct.“ Zúžila rty. „Myslela jsem si, že byt patří nám oběma, ale zjevně to tak nebylo.“

„Tak vy jste se rozešli?“

Přikývla. „Teatrálnost je za námi. Jsme oba děsně civilizovaní.“ Nebylo příjemné o tom mluvit. Znala se s Billem patnáct let, od prvního ročníku na univerzitě. Byl jedním z jejích nejlepších přátel, ale přesto mu nechtěla říct o penězích. Jak naložila s úsporami, že si nebyla schopna zaplatit slušný pronájem, do toho mu nic nebylo. Kromě toho Jon slíbil, že jí peníze vrátí, jakmile obdrží další zálohu. Nebo tu další… Veselý, velkorysý, nepraktický, egocentrický Jon! A ona byla tím moulou, který se do něho zamiloval.

Bill se opíral o židli a složil ruce na hrudi. Statný, plešatějící muž kolem pětatřiceti se smyslem pro humor měl sympatický obličej, který netlumočil nic než neutuchající žoviálnost.

„Nemýlím se, když se domnívám, že ti Jon pomohl od veškeré odměny za Jane?“ Zvedla obočí. „To ti řekl?“

„Nikoliv tolika slovy. Předpokládal jsem to. Znám vás oba nakonec už hodnou chvíli, vlastně ještě dříve, než jste se poznali. Jsi kompletně švorc, nebo si můžeš dovolit nějaký nájem?“

„Nějaký ano,“ řekla obezřetně. „Ne však londýnské ceny.“

„Ne. Ale blízko u mne, v Essexu, u Redallského zálivu mají sousedé chatu, kterou chtějí na půl roku pronajmout. Pár mil od mé a daleko civilizovanější. Je tam ticho.“ Náhle se usmál. „Ticho jako v hrobě.“

„Pronajali by ji?“

„Určitě. Naposledy, když jsem byl u nich, o tom mluvili. Potřebují peníze. Když tě doporučím, a jestli můžeš schrastit šek na tříměsíční nájem dopředu, jsem si docela jist, že ti to zajistím.“ Nahnul se náhle dopředu a otevřel zásuvku u stolu. Fotky, které vyhodil na psací mapu před ni, byly zmačkané a upatlané.

„Je to tam ponuré, Kate. Raději si to ještě rozmysli. Budeš se tam cítit strašně osamělá.“ Zvedla je s pohledem na jeho obličej. „Vím, že to je ponuré místo. Znám to pobřeží. Už jsem tam jednou nebo dvakrát byla.“ Snímky zobrazovaly sérii prázdninových scén, lidi, lodě, psy, děti, písek, oblázkový štěrk a vždycky moře, šedozelené, bahnité moře. Na jednom viděla v dálce malou chatu. „To je ta tvoje?“ Přikývl. „Moc tam v zimě nejezdím. Nesnesu ten chlad a opuštěnost.“

„Vypadá to báječně. Ale přeplněné.“ Pohlédla na něj uličnicky. „Chci osamělé místo. Nezapomeň, že píšu knihu!“

„A navíc!“ Bill vstal s blahosklonným gestem rozevřené náruče. „Jestli Rogerovi a Dianě najdu nájemníka, který je schopen zaplatit dobrý peníz za pronájem v té bohem zapomenuté chatě, zachráním tebe, a oni mi budou navždycky dlužníky. Dej mi pár dní, já jim zatelefonuji, pošleme tvůj šek a ujišťuji tě, že pokud nebude bankou vrácen pro nedostatečné krytí, uvítají tě s otevřenou náručí.“ Postavila se. „Neříkej Jonovi, kam jedu, Bille, i kdyby předstíral nějaký zájem,“ řekla při odchodu. „Alespoň teď potřebuji pauzu. Tak ji chci.“

„Potvoro,“ řekl s afektem.

„Proč ne? On mne nechal.“ Sama byla překvapena, že nepociťuje zlobu.

„Blbec.“ Bill se pobaveně usmíval. „Něco ti navrhnu. O víkendu pojedu s tebou. Mé chatě vůbec neuškodí, když v ní trochu vyvětrám. V neděli večer mne vyhodíš na zastávce, já tě ponechám východnímu větru a sám se vrátím do svého domácího pohodlí.“

***

Netrvalo jí dlouho, než vyklidila své věci z Jonova bytu. Neměla jich tam mnoho, samozřejmě kromě knih.

Nakonec všecko přátelsky prodiskutovali tak, jak se rozhodla, že by měli. Byli dospělí a věcní a naprosto jisti ukončením milostného poměru, rozvod bez komplikace sňatku, a s chladným polibkem na tvář odjel Jon do New Yorku o několik dní dříve, než měl původně v úmyslu. Nezeptal se, kam půjde, nezmínil se o penězích.

Dozadu do auta nacpala půl tuctu krabic a zavazadel, karton s květinami, pečlivě zabalenými před chladným větrem, a náruč zbytečného oblečení. To byl výčet jejího života v Londýně, výčet, který odvezla na půdu Billova domu v Hampsteadu – aby vše uskladnila kromě květin, které měl ošetřovat a chovat jako ve vatě, daleko od východoanglického větru. Ponechala si počítač, tiskárnu, knihy, krabici s kartotéčními lístky a poznámkami, pár zavazadel napěchovaných džínami, hrubými svetry a gumovými holínkami. Teprve když to nacpala do malého peugeota a naposledy si prošla byt, měla pocit, jako by ji proradný knedlík v krku měl zadusit. Polkla. Byl to nový začátek v jejím životě. Zabouchla za sebou a klíč vhodila do poštovní schránky na dveřích. Slyšela ho dopadnout na koberec s neodvolatelnou otupělou finalitou, která přesně odpovídala její náladě. Neinformovala se, jak má Cyrus Grandini zajištěn přístup do bytu, a Jon jí nic neřekl. Zvedla si límec saka k uším a seběhla po schodech k autu. Vyzvedne Billa v Beebu v Londýně a pak spolu namíří na severovýchod.

KAPITOLA 3.

Příliv stoupal, nepopiratelně přitahován plným měsícem, ztraceným za desetitisíci stopami kupovitých oblaků. Mokrým sněhem změkčený písek začínal být v ledovém větru bahnitý a poddajný pod slídivými prsty vln. Oblázkový břeh byl opuštěný, ve tmě osamělý. Jak voda v tichu pohlcovala kameny, hrudka písku odpadla z náspu a ztratila se v její černotě. Vytvořila se další brázda. Mdlá tráva se bortila a praskala, propletená síť jejích kořenů se trhala a zase k sobě lnula. Tráva s šuměním ustupovala prudkému závanu a zrnka písku se vzdouvala v nárazech větru, který se otáčel k východu. Nyní se vítr a příliv spojily a voda se nezadržitelně valila kupředu.

Malé jílovité území, ponechané v povodňové oblasti řeky Storwell potom, co roztály ledovce, tvořilo před dvěma tisíci lety dno sladkovodního močálu. Už dávno vyschlé močály, na kterých byla bohatá pastvina, se staletími přeměnily na ornou půdu, posléze na křovinný porost a zalesněný kraj a pak, jak moře neúprosně pokračovalo směrem na východní pobřeží Anglie, na oblázkovou pláž. Nyní, po skoro dvou tisíciletích změn a erozí, byly půda, písek a štěrk, které nadále oddělovaly jíl od vzduchu a světla, jen centimetry tlustou vrstvou.

KAPITOLA 4.

Baculatá postava Diany Lindseyové byla zahalena do silných kalhot, anoraku a obrovské šály z ovčí vlny, když stála ve dveřích redallské chaty a dívala se na nejstaršího syna, jak rozdělává oheň. Byla to malá světlovlasá žena, pěkná, se světlezelenýma očima a zrudlýma upracovanýma rukama.

„Spěchej. Oběd bude brzy, Gregu. Už jsem dnes ráno ztratila dost času tvou zbytečnou panikou.“ Vrhla profesionální pohled na malý obývací pokoj. Slabé sluneční světlo pronikalo oknem, osvětlovalo potrhané koberce na zemi a malou pohovku a židli, ustavené kolem ohně. Měla z pokoje radost. Měli jen čtyřiadvacet hodin, aby ho dali do pořádku, vystěhovali Gregovy věci a nahradili je několika kusy slušného nábytku: stůl a dvě židle do kuchyně, malou viktoriánskou židli do ložnice, kde jediným inventářem byla dvojitá postel. Ložní prádlo, ručníky a krabici se základními potravinami, to byl Billův nápad, přesahující zájem majitelky, ale souhlasila, že by hosta čekal jen chlad a samota, kdyby ve skříni nenašel žádné jídlo a kávu. Do obchodů bylo několik mil a otvíraly až v pondělí ráno. Poslední pozorností bylo rozdělání ohně v kamnech na dřevo, odkud teď vycházel stálý hukot, a naplnění vázy na kuchyňském stole zimním jasmínem. Greg zaklapl dvířka kamen a postavil se. Jeho rozložitá postava zaplnila malý pokoj a musel sklonit hlavu pod stropními trámy. „Spokojená, máti? Lady Nafoukaná tu najde pohodlí jako moucha na hovně.“

„Nemluv sprostě, Gregu!“ Automaticky ho pokárala. Byla znuděná. Odešla podívat se ještě naposledy do kuchyně. Hrnce a pánve a talíře byly téměř nepoužité, Greg se nikdy neobtěžoval si připravit něco víc než kávu, usoudila. Nože, vidličky a lžíce přinesla z domu.

„Tak. Vraťme se. Bill telefonoval, že dorazí později odpoledne. Chtěl, aby se zabydlela před setměním.“

„Jak moudré.“ Greg otevřel dvířka kamen. Oheň v nich hořel jasným plamenem za černajícím sklem dvířek. „Mám zavolat Allii?“ Opustil matku, která kráčela k landroveru zaparkovanému na vyježděných kolejích na konci cesty, jež vedla asi půl míle větrem ošlehaným lesem, oddělujícím chatu od redallského domu. Otočil se a zahnul za roh chaty. Malá budova dřevěné konstrukce, natřená jemně růžově, byla uhnízděna mezi stromy vysázenými do tvaru polovičního měsíce. Za ní krátká králičí dostihová dráha tvořila nesymetrickou paseku, která se táhla k písku a oblázkové mělčině, odělující ústí řeky Storwell od pláže a studených vln Severního moře. Byla to větrná, otevřená strana, i dneska, kdy slunce přerušovaně svítilo za načechranými mraky.

„Allie!“ Přiložil pootevřené dlaně k puse a volal sestřino jméno. Když jeho matka otvírala dveře land roveru a nasedala, mizel na vzdálené straně chaty ve větru. Patnáctiletá Alison Lindseyová s blond vlasy pevně staženými gumičkou do koňského ohonu a zasunutými na krku do větrovky se krčila v závětří jedné z oblázkových a písečných dun, vytvořených mezi chatou a mořem. Vzhlédla, když se objevil bratr. Vítr jí šlehal pramínky vlasů do očí.

„Co jsi našla?“ Skočil z malého písečného útesu a stál vedle ní. Tu za větrem bylo náhle velmi ticho a téměř teplo pod dopadajícími slunečními paprsky.

„Podívej se. Moře tu odplavilo písek. Muselo se to stát při odlivu.“ Hrabala se v písku, měla jím polepené prsty. Viděl, že se řízla. Na kůži měla kapku krve smíšenou se zlatočervenými zrnky. Rozhrnula dunu a něco vytáhla. „Podívej. Je to kousek keramiky.“ Zvědavě ji vzal. Byla to polévaná keramika, červená, s lesklou glazurou minimálně poškrábanou pískem a vypouklým vzorem.

„Pěkná. Někdo ji musel vyhodit z chaty. Pojď, Allie. Máma je rozčilená. Chce nás nakrmit, než odjede do Ipswiche nebo kam to dnes odpoledne jede, a já chci odtud zmizet, než se objeví Lady Nafoukaná.“ Alison vzala keramiku bratrovi z ruky a zasunula ji do kapsy větrovky. Podívala se na něj. „Proč jí tak říkáš? Víš, že je známá? Napsala knihu.“

„Jistě.“ Neradostně se usmál. „A nepochybně se bude cítit ve všech směrech nadřazená nám, vesnickým balíkům.“ Uchechtl se, a když se vyšplhal na násep a otočil se, podal sestře ruku, aby ji vytáhl z písčitého výmolu. „No, brzy sama zjistí, že žít na venkově v tomto ročním období není totéž jako projet se na nějaký piknik v létě. Potom snad zmizí.“

„A pustí tě zpátky do chaty?“ Alison ho bystře prokoukla vážnýma zelenýma očima.

„A pustí mne zpátky do chaty.“ Hleděl na ni zamyšleně. „Neříkej nic máti, Allie, ale mezi námi, já si myslím, že bychom našli způsob, jak vypudit Lady Nafoukanou z redallské chaty, co říkáš?“ Usmál se. „Možná můžeme podat počasí pomocnou ruku. Nějak ji odstrašit.“

„Na to můžeš vzít jed.“ Zasmála se. Pak se zamračila. „Ale nepotřebujeme ty peníze?“

„Peníze!“ zasupěl. „Myslí tady někdo taky na něco jiného? Pro pána krále, existují na světě i jiné věci. Nehladovíme. Tátovo vyplacení a jeho penze jsou více, než potřebujeme, a vydrží nám to ještě pár let. Můžeme si dovolit benzín, elektřinu, jídlo. Mohou si dovolit kupovat pití. Barvy a plátna nakoupím z podpory. Na co chcete všichni ty peníze?“ Alison pokrčila poslušně rameny. Měla rozum a nehádala by se s bratrem. A stejně měl asi pravdu. Tvrdě potlačila tajné podezření, že jeho názory jsou povrchně zjednodušující a děsně nezralé – nakonec byl o dvanáct let starší – po tisící si odhrnula nedbale stažené vlasy z očí, když docházeli k landroveru, otevřela dveře a přitáhla se na přední sedadlo vedle matky.

* * *

Třetí potomek Lindseyů, Patrik, prostíral stůl k obědu. Tiše chodil po kuchyni v ponožkách, protože otec usnul ve své rákosové židli před stáložárnou lampou, se dvěma kočkami na klíně. Ticho místnosti rušil jen tikot dědečkových hodin v rohu a jemné bublání, vycházející z těžké pánve na kamnech. Vzduch byl těžký vůní vařeného kuřete v husté kořeněné omáčce.

Patrik, o dva roky starší než Alison, byl studijní typ v rodině. Nahoře v jeho ložnici, v pokoji nad kuchyní obráceném k severu, podle Alison nejlepším a největším pokoji v domě, počítač, tiskárna, kalkulačky a stovky knih spolu zápasily o místo, zaplavovaly stoly, židle i podlahu, často až na chodbu před sestřin pokoj. Patrik byl právě ztracen v myšlenkách, jeho mozek se ještě zaobíral školním projektem. Neslyšel ani zvuk motoru, když bratr přijel a zaparkoval landrover u domu, ani nepostřehl rychlost, se kterou kocour číslo dvě, Marmeládový Jones, vyskočil z pánova klína na pracovní stůl, kde začal pohotově lízat máslo, které Patrik neobezřele vytáhl z ledničky. Otevření dveří probudilo Rogera, polekalo Patrika a připravilo kocourovi nechtěný a náhlý útok na svědomí.

„Bože, to je venku zima.“ Diana šla přímo k těžké železné pánvi, tiše předoucí na stáložárných kamnech, a nahlédla do ní, než si odložila kabát.

„Volal Bill.“ Roger se protáhl a sáhl po novinách, které mu vyklouzly při spaní z prstů. Kocour číslo jedna, Blažený Smith, pobouřený pohybem, sklouzl z klína, šel se posadit do pokoje na koberec před oheň a civěl na doutnající uhlíky.

„Měli by tu být kolem třetí. Zřejmě je ta ženská absolutně potrhlá.“ Culil se na svého nejstaršího syna a sugestivně na něho mrkl. „Zkus ji okouzlit, Gregu, aspoň jednou. Nevěřím, že jako syn své matky toho nejsi schopen.“

„Ty jeden.“ Diana dala manželovi něžný pohlavek. Greg si jich obou nevšímal. Zahloubán do vnitřního světa své divoké fantazie často nechápal láskyplné škádlení rodičů. Šel ke krbu a přihodil poleno.

„Polovina staré duny za chatou zmizela,“ volal k nim. „Víte, ta ji chránila ze severovýchodu. Ještě několik odlivů jako ten minulý týden a začneme si dělat starosti, aby nám neodplavil chatu.“

„Blbost.“ Diana si pověsila kabát a teď si zavazovala obrovskou zástěru přes kalhoty. Zástěra vystavovala na odiv londýnský červený autobus, který jako by jezdil po oblých plochách břicha. Zavrtěla hlavou. „V žádném případě. Ta chata tam stojí už stovky let.“

„A kdysi byla míle od moře, miláčku.“ Roger vstal. Bolestně hubený, k smrti unavený, to byly symptomy nemoci, které ho přinutily odejít do předčasného důchodu.

„Otevřme si láhev vína. To dušené voní tak dobře, že bych se do něj hned pustil.“ Usmíval se a jeho žena, na cestě ke stáložárným kamnům s dřevěnou vařečkou v ruce se zastavila a letmo ho objala.

„Ukaž tátovi tu keramiku, co jsi našla v duně, Allie.“ Greg volal z vedlejšího pokoje. Jeho sestra, ještě ve větrovce, se usadila ke stolu a lokty si opřela mezi nože a vidličky, které Patrik prostřel s geometrickou přesností. Hledala keramiku v kapse a ukázala ji. Roger si ji vzal a se zájmem prohlížel. „Je nezvyklá. Řekl bych stará. Podívej, Gregu, na barvu glazury.“ Podával ji nejstaršímu synovi. Neochotně opouštěl oheň. Vzal fragment a obracel ho v ruce.

„Měla bys to jednou vzít do muzea, dítě,“ řekl k Alison. „Uvidíš, co k tomu řeknou.“

„Možná.“ Alison vstala s neskrývavým vzrušením v očích. Obvyklá nuda ve tváři na okamžik zmizela. „Víš, co si myslím? Že to je z římské doby. V zámeckém muzeu vystavují takové věci.“

„Ach, Allie, to nemůže být. Ne tady.“ Diana vytáhla čtyři skleničky. Manželovi podala vývrtku. „Římané se nikdy nedostali tak daleko od Colchesteru.“

„Ale ano, dostali. Na Kindlingově farmě našli spoustu římských věcí,“ vložil se Roger. Odtrhl fólii z hrdla vinné láhve. „Pamatujete si? Našli tam zbytky vily. Nějaký bohatý Říman z Colchesteru sem přišel na důchod. Našel se záznam.“ Alison přikývla. „Marcus Severus Secundus,“ řekla a měkce intonovala slova.

„Správně,“ přitakal Roger. „V místním plátku byl o něm i článek. A našli i starší věci. Bylo to myslím z doby železné nebo bronzové nebo tak nějak. Pomýšlíš ještě, Allie, na to, že něco uděláš se svým archeologickým projektem?“ usmál se na dceru.

„Snad.“ Zřejmě se dostavil závan nadšení. Znovu se posadila, opřela lokty o stůl a rozhodila nože a vidličky. Patrik se zamračil, ale neřekl nic. Už dávno se naučil, že poznámka z jeho úst by u sestry vyvolala tirádu nadávek, což by všechny vyvedlo z klidu a pokazilo celý oběd. Docházelo k tomu až příliš často.

„Vyhloubím tu dunu.“ Alisonino náhlé prohlášení zadrželo Rogerovu ruku, nalévající víno, ve vzduchu.

„To zní trochu moc ambiciózně, děvče,“ řekl opatrně. „Můžeš si dát hodně práce, a nemusíš taky nic najít.“

„Něco jsem už našla.“

„Na stejném místě?“ Greg se na ni nevěřícně podíval. „Proč jsi nic neřekla?“

„Do toho ti nic není.“ Alison sáhla po sklence vína a pro Patrika nezůstala žádná.

„Počkej, ta je moje…“

„Nalij si.“ Když žádný z rodičů nic nepoznamenal, zvedla sklenici vzdorovitě k ústům a usrkla.

„Co jsi našla, Allie?“ Roger promluvil ke své dceři jako vždy smířlivým hlasem, měkkým, přesvědčivým, téměř prosebným.

„Ukážu ti to.“ Vstala, se sklenicí stále v ruce, šla pomalu ke schodišti, které vedlo z obývacího pokoje v rohu u krbu.

„V pokoji má hromady knih o archeologii,“ vložil se Patrik tlumeným hlasem, když byla z doslechu.

„Snad jsi tam zase nebyl?“ Diana měla vztek. „Víš, že to nemá ráda…“

„Sebrala mi můj svetr. Potřeboval jsem ho.“ Patrikovi ztuhly rysy přesně jako jeho sestře, když se Alison znovu objevila s krabicí od bot.

„Podívej. To všechno jsem našla na pláži nebo na útesu nebo na pobřeží zaplaveném za přílivu, a tyto dva jsem vyhrabala z duny.“ Vyklopila obsah krabice na stůl mezi nože a vidličky. Nikdo nekomentoval sprchu špinavého písku, která se snesla na příbor na Dianině vydrhnutém stole: několik střepů, několik kusů provrtané kosti a jeden nebo dva nerozpoznatelné úlomky zkřiveného, zkorodovaného kovu.

„Myslím, že to je hrob. Římský hrob,“ řekla vážně. Nastal okamžik ticha. Greg pomalu zavrtěl hlavou. „V žádném případě. Jestli to vůbec něco je, je to jedna z těch červených věcí na kopci, co má něco společného se solnou bažinou. Ne že by to nebylo neobyčejně zajímavé,“ pokračoval rychle při pohledu na vzpěčující se sestřin obličej. „Možná že bychom sem měli přivézt někoho, kdo se v tom vyzná.“

„Ne!“ vyjela na něho vztekle. „Nikdo se o tom nesmí dovědět. Vůbec nikdo. Je to moje. Můj hrob. Já jsem ho objevila, Nikdo nikomu nic neřeknete, rozumíte? Vůbec nikomu. Budu tam kopat. Cokoliv najdu, bude moje. Kdybyste to někomu vyzradili, zničíte všechno. Všechno!“ Smetla svůj poklad zpět do krabice, zavřela ji víkem a vyběhla z místnosti.

„Nechejme ji.“ Diana se otočila ke kamnům. ,,Však ji to začne nudit, až zjistí, kolik to stojí tvrdé práce. Jsem si jista, že tam nic není. Nic, co by mohlo zajímat někoho duševně zdravého.“ Usmála se shovívavě. „Ukliď, Patriku, prosím ten nepořádek, jinak se tu naši hosté objeví dříve, než se najíme.“

KAPITOLA 5.

Jeho nehty zarývaly do dlaně hluboké podlitiny, žíly na čele a krku mu vystoupily jako napjaté provazy, ale ticho se podobalo tichu plížící se kočky. Ani lístek nezašustil pod sandály s měkkou podešví, ani větévka nezapraskala. Bezhlesně odsunul listí a upíral zrak na mýtinu. Dlouhá tunika jeho ženy a plášť ležely mezi ladoňkami, pruhy modré na modré. Mužovy zbraně a oblečení ležely vedle nich. Dýku měl z pochvy vytasenou a její ostří zastíněné listy se matně třpytilo v slunečním svitu. Slyšel ženiny radostné steny, viděl zčervenalé otisky jejích nehtů na jeho ramenech. Tak se pod ním nikdy necítila, nikdy nevydala hlásku, nikdy neškrábala v extázi jeho kůži. Pod ním žena, kterou zbožňoval a obdivoval, ležela v klidu, poddajná, poslušná, oči otevřené s pohledem na strop, na rtech nádech posměchu.

Polkl žluč, nutil se do klidu, pozoroval je a čekal na vyvrcholení jejich vášně. Meč měl u pasu, ale nesáhl po něm. Smrt v okamžiku naplnění by je poslala spolu bohům.

Bylo by to příliš snadné, příliš rychlé. Jak se na ně díval, cítil, jak zbytky jeho lásky způsobují, že mu v žilách tuhne krev, a jak hořknou v nenávist. Trest, který na svou ženu uvalí, bude trvat do konce jejích dní, pro jejího milence připraví smrt, která uspokojí i jeho vztek. Ale počká, až přijde ta správná doba. Uvítá ji u domácího krbu i v posteli s úsměvem. Jeho nenávist, stejně jako zloba, zůstanou utajeny.

***

Bledý sluneční svit naplňoval Rogerovu studovnu, odrážel se z mrazivé zahrady a vrhal slabé přerušované světlo na nízký strop z těžkých dubových trámů. Greg sebou praštil do otcovy židle a zíral morousovitě kolem. Tady nebude nikdy schopen malovat. Musí Lady Nafoukanou nějak vypudit z chaty, jeho chaty, aby se mohl vrátit. Nedovolí, aby zůstala.

Malý pokoj byl nacpán plátny a náčrty. Jeho stojan zaplňoval prostor mezi stolem a oknem, stůl byl pokryt krabicemi barev a tužek a dalšími věcmi, které přenesl z chaty, nová vůně lněného oleje a lakového benzínu překryla přirozené aroma starých knih, Dianino bohaté potpourri a levandulové leštidlo na nábytek. Zahloubaný se postavil. Prošel stoh obrazů a jeden postavil na stojan. Pak se posadil a civěl na něj.

Ten portrét ho trápil. Patřil do série, na které poslední dva tři roky pracoval. Na všech zobrazoval stejnou ženu a všechny byly smutné a záhadné, více evokace nálad než rysů, krása jako samozřejmost spíš než jako přednost. Bylo to největší plátno, tři krát čtyři stopy, na které se soustředil a se kterým se nejvíc trápil.

Seděl a několik minut si kousal kloub na levém palci, než se rozhlédl po štětci a paletě. Byly to barvy, s čím nebyl spokojen. Žena byla mlhavá, neurčitá, barva pleti a temperament potřebovaly zvýraznit. Postavil se blíž k plátnu, nahnul se soustředěně dopředu a bodl do něj štětcem. Namaloval ji příliš krásnou, potvoru, příliš svůdnou. Měl by ji namalovat takovou, jaká je, děvka. Zrádce. Zmije. Jazyk vystrkoval z koutku úst, zuřivě na obrazu pracoval. Dával formu obličeji, stínoval tváře, načrtával rty a oči, upravil účes a zloba rostla s každým tahem.

Trvalo dlouho, než odhodil štětec a vytřel si nedbale ruce do starého, potrhaného svetru. Odstoupil a zíral na své dílo zúženýma očima, vědom si, že se západem slunce světlo směřuje nejdříve přes ústí a pak přes smutné zimní lesy, znovu se mění a s ním i její tvář. Pohlédl na paletu, opřel se o otcův stůl a zloba ho opustila tak rychle, jak se dostavila. Uvažoval, ne poprvé, odkud se vlastně bere.

KAPITOLA 6.

Když Kate odbočila z cesty, kodrcali se po neupravené lesní pěšině. Před nimi obloha, zdobená roztrhaným, plynoucím mrakem, měla tu zvláštní intenzitu barvy, která znamená blízkost moře.

„Doufám, že tady nebudeme muset daleko sjíždět,“ konstatovala, jela krokem a malý vůz podruhé vjel do hlubokých vyježděných kolejí. Otevřela okno a hluboce a vděčně vdechla ledový vzduch. Měl ostrou, pryskyřičnou vůni borovic a půdy a hnijícího listí.

„Obávám se, že to bude ještě horší,“ šklebil se Bill. „Budeš muset nechat auto u domu. Roger a Greg ti všechny věci vyvezou na chatu landroverem.“ Pěšina vedla dvěma směry. Před nimi stála primitivní dřevěná šibenice se dvěma nebo třemi smetáky. Zastavila. „Kterým směrem?“

„Vpravo. Moje chata je tam nahoře vlevo, asi půl míle. Obytné stavení je tady dole.“ Gestikuloval přes přední sklo, ona opatrně ještě jednou zmáčkla spojku. Pěšina se začala prudce svažovat. Znovu vjeli do vyježděné brázdy, les houstl. Borovice se mísily se starými podsaditými duby, lísky přerušovaly pletence břečťanu a spleť neproniknutelného trní. Dům stál na kraji lesa, obrácený na východ k solné bažině. Za ním oživoval sluneční svit úzký pruh pole a sad. Pak odděloval zahrady od moře další les. Žádná stopa po chatě. Zastavila vedle černé prkenné stodoly, chvíli zůstala sedět a dívala se ven. Vybledlý růžový dům byl dlouhý a úzký, budova byla pokryta popínavou rostlinou, v létě to asi byly růže a klematis. I v té hluboké zimě vypadala neobyčejně pěkně.

„Krásné prostředí.“

„Není to pro tebe trochu necivilizované?“ Bill hleděl za dům na břeh zaplavený přílivem. Co oko dohlédlo, nebylo tam nic než bláto a voda a šedozelené pásy solné bažiny. Zatoulaný nízký paprsek slunce vrhal zezadu světlo na pruh bláta a zasáhl až k vodě. Ta vzácná kresba trvala jen okamžik a pak zmizela. Bill otevřel dveře a kousavý čistý vzduch vnikl do zadýchaného tepla.

„Pojď. Brzy bude tma. Myslím, že by ses měla ubytovat.“ Kate si hostitele podrobně prohlédla, když si s nimi podávala ruku. Roger a Diana Lindseyovi měli oba asi kolem padesáti. Příjemní, tiší, připravili jí vřelé přivítání. Okamžitě reagovala stejně srdečně.

„Asi si ráda dáte čaj, než půjdete nahoru na chatu,“ řekla hned Diana a uvedla ji k pohovce. „Udělejte si pohodlí, posuňte ty kocoury. Zavolám syna. Odveze vám věci. Je to příliš daleko, abyste je nesla.“

„A má jich pěknou hromadu,“ vložil se Bill. Stál zády k ohni, otevřené dlaně za sebou obrácené k doutnajícím polínkům. „Počítač a podobně.“

„Bože můj.“ Diana se zamračila. „To budete rozhodně potřebovat pomoc.“

„Kde je ta chata?“ Kate, ačkoliv vychutnávala uklidňující účinek čaje a tepla, byla dychtivá jet se na ni podívat. Posledních pár dní její vzrušení, ač částečně tlumené zjištěním, jak moc jí Jon chybí, tu myšlenku se úmyslně snažila potlačit, bylo velmi silné.

„Asi půl míle odtud. Lesem. Budete přímo na kraji moře, drahá. Doufám, že jste si přinesla dost teplého oblečení.“ Diana starostlivě doplnila Kateřině šálek a vsunula se mezi ní a dveře ke schodišti, kde zahlédla pohyb. Děti špehovaly. Nepochybně se co nevidět objeví. Vzdychla. Opravdu, ty děti! Myslela Alison a Grega. Patrik bude jistě nahoře se svým počítačem a nesejde, dokud ho nezavolá k večeři. Byli to její starší syn, dospělý muž, dost starý, aby měl rozum, a její dcera, kteří, jestli správně soudí, budou dělat potíže. Přes rameno pohlédla na Rogera. „Zavolej Grega. Chci, aby pomohl slečně Kennedyové…“

„Kate, prosím.“

„Kate.“ Věnovala jí krátký úsměv. „Mohl by naložit něco do landroveru.“

„Nerada obtěžuji.“

„Neobtěžujete.“ Byla to jen Katina představa, nebo existovala určitá nekompromisní rozhodnost ve způsobu, jak to řekla? Byl zavolán Greg. Kate mu hádala ke třicítce nebo přes třicet, byl tedy stejně starý jako ona nebo možná o něco mladší. Jeho pohledné rysy byly trochu tlumeny, pije příliš moc piva a nedbá o sebe. Na sobě měl tlustý pulovr, ušpiněný od barev. Podal jí přívětivě ruku, přesto z jeho chování vycítila nádech odměřenosti, snad odporu. To stačilo, aby začala pochybovat o prvním dojmu, že tady snad existuje velice atraktivní muž.

„Promiňte. Je to pro vás asi otrava, že mě musíte vyvézt na chatu,“ řekla. Podívala se na něho vyzývavě.

„Ale nutné, pokud se má náš nájemce bezpečně zabydlet,“ odpověděl. Hlas měl hluboký, melodický, ale chladný. Bill si toho musel také všimnout. Viděla, že se mračí a vstává z nízké pohovky.

„Pojď, Gregu, pomohu ti. Ať si ostatní zatím dopijí čaj.“ Když se otevřely dveře a oba muži zmizeli v šeru, snesl se z komínu obláček voňavého jablečného kouře.

„Můžete parkovat ve stodole, Kate,“ řekl Roger povzbudivě. Opřel se ve své židli a nohy natáhl k ohni. „Bude tu teď nejhorší počasí. A kdykoliv budete mít těžký nákup nebo něco většího, vždycky zavolejte a my vám to vyvezeme. Pěšina je nemožná. Stále se chystám, že požádám souseda, aby přivezl rypadlo nebo cosi podobného a trochu ji vyrovnal, ale víte, jak to chodí. Ještě jsme se k tomu nedostali.“

„Chtěla jsem na samotu,“ usmála se na něho Kate. „Nechci běhat nahoru a dolů. Zaútočím na nejbližší obchod a pak se před světem trochu uzavřu.“ Ta myšlenka ji vzrušovala. Prázdnota krajiny po životě v Londýně a ostrý vzduch, když vystupovala z auta, jen posílily její očekávání.

„Vy to zvládnete i za špatného počasí,“ hlasitě vydechl, což mohlo vyznít jako smích. „Nahoře je telefon. Možná že vám za chvíli přijde vhod, ale jestli chcete klid, pak nesmíte nikomu vyzradit číslo.“ Vzhlédl, když se otevřely dveře.

„Všechno je naloženo.“ Bill se na ně culil. „Jestli by ti to nevadilo, Kate, dal bych se na cestu na svou chatu. Je to hezký kus cesty. Přenechám tě Gregovi, a pokud je ti to vhod, zítra ráno se zastavím. Ukážu ti cestu pěšky za denního světla a zajdeme si na drink, než mne svezeš do Colchesteru k vlaku.“

Přední světla landroveru osvětlovala stromy tajemným zeleným světlem, když se kodrcali do tmy. Kate klouzala na tvrdém sedadle, až zoufale chňapla po přístrojové desce, aby se něčeho přidržela s ustaranými myšlenkami na přenosný počítač, uložený někde vzadu.

„Promiňte. Jedu moc rychle?“ Greg o něco zpomalil. Pohlédl na ni. Už dříve si všiml decentního vzhledu. Vlasy měla myší barvy, ale dlouhé a husté, byla pěkně stavěná; měla drahé oblečení, ale nabyl dojmu, že jí na něm moc nezáleží. Nepopiratelně elegantní vzezření, byl si jist, získávala spíš náhodou než s úmyslem a ta myšlenka ho znepokojovala. Zdálo se mu nespravedlivé, že ona by toho měla mít tak moc.

„Předpokládám, že nejste nervózní typ. Nedovedu si představit mnoho žen, které by tady chtěly žít docela samy uprostřed zimy.“ Kate studovala jeho profil v odrazu světel z palubní desky. „Ne, nejsem,“ řekla. „Mám ráda svou vlastní společnost. A přišla jsem sem pracovat. Nebudu mít čas cítit se osamocená.“

„Fajn. Doufám, že duchů se taky nebojíte.“ Byl to Alisonin nápad, pokus odstrašit ji povídáním o duchovi. Stálo za to nápad vyzkoušet. Alespoň dokud je nenapadne něco lepšího.

„Duchů?“

„Dělám jen legraci.“ Oči měl upřené na pěšinu před sebou. „Tyto pozemky jednou patřily veliteli římských legií, zvanému Marcus Severus Secundus. Jeho socha stojí v colchesterském zámku. Pěkný parchant. Někdy si myslím, že se tu prochází po zahradě, ale ještě jsem ho neviděl.“ Zazubil se. Nesmí na ni jít příliš rychle. Ta ženská není žádný blbec. A zjevně ani hysterka. „Určitě je neškodný.“ Zúžil oči a soustředil se na cestu. Kate se vedle něho usmívala. Když nic, tak její vzrušení vzrostlo. Jakmile se konečně objevila chata, jevila se jí jako menší verze jejich domu. Měla růžové stěny a po nich se plížící popínavé rostliny. Roztomile nepravidelná malá chata s taškovou střechou a kouřícím komínem. Za ní viděla matný třpyt moře mezi zvedajícími se oblázkovými břehy. Greg nechal svítit přední světla a seskočil. Nenamáhal se jí pomoci, hned šel dozadu k autu a nechal ji, ať si zápasí s nevšední klikou dveří. Když se jí konečně podařilo s námahou otevřít a seskočit, Greg se napřímil. Vítr mu česal vlasy do očí. Než si stačila uvědomit, co dělá, hodil po ní svazkem klíčů. Nechytila ho a klíče jí spadly ve tmě k nohám.

„Nešika.“ Výsměšná slova jí došla s větrem. „Běžte a otevřete dveře, já vám přinesu věci dovnitř a pak se vrátím zpět.“ Dveře vlhkem trochu nabobtnaly a Kate zjistila, že do nich musí silně strčit. Než to zvládla, Greg už stál netrpělivě za ní s náručí plnou krabic. Hledala vypínač a konečně ho našla. Lampa osvětlila malou bíle vybílenou předsíň, schodiště a troje dveře, dvoje doleva a jedny doprava.

„Vpravo,“ směroval ji Greg. „Já to tady všechno složím a vy si to už sama roztřídíte.“ Otevřela dveře. Obývací pokoj s nízkým stropem a těžkými trámy, úplný opak jejich domu, se honosil pohovkou a dvěma křesly. Dřevo tiše praskalo v kamnech a vyhřívalo pokoj. Každá z dalších tří stěn měla malé tabulové okno, za kterým se v odrazu lampy rozprostírala černá větrná noc. Šla a zatáhla závěsy z obou stran. To už Greg přinesl další hromadu věcí.

„Hotovo,“ řekl konečně. Neměl v úmyslu něco uklidit nebo roznést. Všechno bylo na hromadě uprostřed koberce. „Jestli budete něco potřebovat, řeknete nám to zítra.“

„Ano, děkuji.“ Usmála se na něho. Nereagoval. Se strohým „dobrou noc“ se otočil, vypochodoval a zavřel za sebou dveře. Odolala dětskému nutkání a neběžela k oknu, aby ho očima vyprovodila. Pozorovala okamžik, jak odraz předních světel osvítil letmo záclony a pak zmizel. Byla sama. Vrátila se do předsíně a zavřela na závoru. Náhlá vlna samoty v absolutním tichu byla jen to, co se dalo očekávat. Vzdychla, rozhlédla se kolem. Jaksi doufala, že s ní první večer stráví Bill. Nebo že noví domácí ji pozvou k sobě na večeři. Doteď to byl jen samý spěch. Balit, uskladnit své věci, půjčit knihy z londýnské knihovny, zařídit si nový život, odloučit se od Jona, měla málo času k přemýšlení a vyčerpání každý večer uvítala. To znamená, že se ničím obšírně nezabývala. A teď bude mít spoustu času. A bude na to myslet, když si nedá pozor. Napřímila se. Bude mít hodně času na práci, ale nejdříve se musí seznámit s novým domovem.

Chata byla velmi malá. Dole byl jen obývací pokoj s malou kuchyňkou a vedle ještě menší koupelnou. Nahoře byly dvě ložnice, skoro stejně velké. Jen v jedné byla postel. Ten pokoj se někdo pokusil zútulnit. Stála tam skříň se zásuvkami a malá viktoriánská židle čalouněná prodřeným zlatým sametem, na které bylo hozeno několik měkkých polštářů. Na křivé podlaze ležel nový koberec a skříň se dotýkala nízkého otrámovaného stropu. V ní našla řadu drátěných věšáků. Zase sešla dolů. Její původní vzrušení a smysl pro dobrodružství ji trochu opouštěly. Ticho na ni doléhalo. Zhluboka se nadechla, šla do kuchyně a našla konvici na vodu. Než začala voda vařit, vytáhla dva kufry nahoru a nechala je tam ležet. Šaty a dvě sukně, které si přivezla, pověsí později. Další oblečení, džíny, kalhoty, svetry, nacpe zítra do zásuvek. Dnes večer se jí nechtělo vybalovat.

Když si roztřídila pár knih a spisů, pečlivě si je na stole v obývacím pokoji uložila do hromádek. Jídlo a láhev skotské, které si přivezla, uskladnila v kuchyni. Byla příliš unavená, aby ještě pokračovala. Udělala si čaj, vybrala pár kazet a vyčerpaná se posadila na pohovku blíž k ohni, nohy si složila pod sebe. Dlaněmi objala šálek a poslouchala melodie Vaughana Williamse z kazetového přehrávače. Byla si podivně vědoma vlnobití moře venku u oblázkového břehu, ačkoliv ho neslyšela.

Měla by se cítit sama se sebou spokojená. Byla konečně na venkově, připravena začít pracovat. Měla ten klid a ticho, po kterém tolik toužila, Gregův postoj ji nenechával na pochybách, že bude její soukromí respektováno, a přesto se dostavoval neustálý smutek, který neměl nic společného s Jonem, proklínala ho. Ještě před třemi týdny s ním žila, připravovala se k psaní knihy, zabydlená Londýňanka, alespoň pro nejbližší budoucnost, a teď tu sedí v malé chatě na divokém severovýchodním pobřeží Essexu, s cizími sousedy, bez peněz, bez muže, bez stálého bydliště a jen s jediným společníkem, lordem Byronem. Pohlédla na zem, kde ležely v záplavě světla krabice knih, a neklidně vstala. Z kapsy džín vylovila unaveně brýle. Musí myslet pozitivně. Zapomenout na Jona.

Zapomenout na Londýn.

Zapomenout na všechno kromě knihy.

Uslyšela nahoře bouchnout dveře a vyskočila. Vzhlédla ke stropu a srdce jí náhle tlouklo až v krku. Na okamžik strnula, pak se zvedla. V domě nikdo nebyl, takže to musel být vítr. Před schodištěm se zastavila, podívala se nahoru do tmy a myšlenka na Gregova legionáře se náhle vrátila.

Vzchopila se a vyšla na podestu schodů. Obojí dveře byly otevřené tak, jak je nechala. Rozžala světlo a nakoukla do ložnice, kde uložila svá zavazadla vedle skříně. Rozhlédla se po pokoji, byla spokojená, že všechno je na místě, a zase zhasla. Ve druhé prázdné ložnici znepokojeně pohlédla na dvě okna, která neměla záclony. Sklo odráželo studené světlo obnažené žárovky a znovu si uvědomila, jak je noc venku černá. Zamračená sešla dolů. Nenašla nic, co by mohla přičíst hluku. Nahlédla do koupelny a do kuchyně a vrátila se do obývacího pokoje.

Bylo tam výrazně chladno. Nakoukla s pochybnostmi do kamen a zjistila, že konejšivá zář uvnitř zmizela. Sáhla na západku, kov byl ještě horký. Brblala a hledala nějaké chránítko na ruce. Nic nenašla, a tak stáhla rukáv kolem prstů a otevřela dvířka. V kamnech zůstaly jen horké uhlíky.

Rozhlédla se kolem, ale předem už věděla, že se tam nenajde ani uhlí, ani koš s poleny. Byla životem v Londýně rozmazlená. Nad způsobem vytápění se nikdy nezamýšlela. Ústřední topení. Stačilo cvaknout vypínačem. Teď ji napadlo, že horká voda i teplo v této chatě záviselo na těchto malých kamnech. Proč se o tom Greg nezmínil? První, co jí měl povědět, bylo, jak topit. Zavrtěla dopáleně hlavou. Toto opomenutí bylo úmyslné. Musela by být velmi tupá, aby nevycítila jeho nepřátelství a odpor. Dej ženské z města lekci! No, jestli ta měšťanka nemá zmrznout, musí si najít někde nějaké palivo. V kuchyňské zásuvce vyhledala krabičku zápalek, díky bohu za ni. Jako nekuřáka ji vůbec nenapadlo vzít si s sebou zápalky. Neměla ani zapalovač, ani baterku. Proklínala svou hloupost a nic jí nezbývalo, než hledat venku ve tmě.

Pevně se rozhodla pustit nevysvětlitelné zvuky z hlavy, navlékla si bundu a rukavice a s mírným váháním šla do předsíně. Odsunula závoru, otevřela dveře a zírala do tmy. Vítr jí odvál vlasy z obličeje a ožehl tváře. Byl čerstvý a ostrý vůní moře a borovic. Chvíli klidně stála a byla si vědoma toho, že ve dveřích tvoří siluetu. Ujistila se, že ji nikdo nepozoruje, a sledovala pruh světla, který vedl od jejích nohou ve velkém cákanci podél pěšiny, než se rozplynul mezi stromy. Po jeho obou stranách byla hustá tma. Za blátivou pěšinou s větrem šlehanou trávou a změtí mrtvého plevele neviděla nic.

Váhavě odstoupila od dveří, šla podél chaty a s jednou rukou nataženou před sebou se dotýkala drsné stěny. Když oči přivykly tmě, pozorovala, jak se na nebi objevuje jedna hvězda za druhou a skvrny mraku, bledé proti temné černi oblohy. Začala v dálce vnímat jemné šplouchání moře a vítr vzdychající ve stromech. Došla za roh a upírala zrak kolem. V malé stodole by určitě nějaké palivo našla. Pohybovala se rychleji, jak jí rostla sebedůvěra. Cítila, že bude mít od trávy mokré nohy. Konečně narazila prsty na prkna stodoly, přes rukavice je cítila překryté, drsné, třískovité. Hmatala kolem sebe, až došla k otevřeným dveřím, tam se zastavila a váhala. Vchod se před ní otvíral, tma byla černá a neproniknutelná ve srovnání s bledou nocí venku.

Zalila ji silná, pryskyřičná a teplá vůně. Vešla a hledala si cestu rukama. Náhle se prsty dotkla něčeho ledově studeného. Klika. Ať to bylo cokoli, vypadlo jí to z ruky a dopadlo s rachotem na zem. Zvedla to. Lopata. Byla to jen lopata. Opřela ji o stěnu a opatrně udělala krok dopředu. Byla uvnitř stodoly. Konečně prsty nahmatala vrstvu polen s ostrými konci a drsnými kulatými hranami. Opatrně za jedno zatáhla. Narušila celou hromadu a uskočila. „Shora, idiote!“ Řekla si to nahlas a zvuk jejího hlasu byl jaksi konejšivý. Narovnala se, zvedla ruce a sahala na vrch hromady a po jednom si podala čtyři polena. Více neunesla. Pevně je tlačila k hrudi, pozadu vyklopýtala ze stodoly a pak se vracela k rohu stěny. Skoro ke dveřím ji vedl paprsek veselého světla z předsíně. Vběhla dovnitř, pustila polena na podlahu, otočila se, práskla za sebou dveřmi a zavřela na závoru.

Teprve když se podívala na polena, pokrytá pilinami a pavučinami, uvědomila si, jak moc se bála. „Ty idiote,“ řekla si znovu. Zavrtěla smutně hlavou a sundala si bundu. Čeho se bála? Ticha? Dřeva? Tmy?

Jako dítě se bála tmy v malé ložnici vedle Annina pokoje v herefordshirském domě. Noc co noc bývala vzhůru, ležela a netroufala si pohnout se, sotva dýchala, oči běhaly po místnosti, a hledaly, co? Nikdy nic nenašly. Nebylo čeho se bát, byla to jen ta hrozná zdrcující samota, strach, že všichni odejdou a opustí ji. Nebo že zemřeli. Přišla pak maminka na to sama, nebo se jí svěřila? Nemohla si teď vzpomenout, ale pamatovala si, že jí maminka dala noční světélko. Byla to porcelánová sova, bílý pták s velkými oranžovými drápy a obrovskýma záhadnýma očima.

„Ty to dítě tou sovou vystrašíš k smrti,“ řekl tatínek, vesnický lékař, který neměl čas na hýčkání své rodiny a tropil si posměšky, když maminka lampu stáhla z půdy.

Kate si ale sovu zamilovala. Když zapálili uvnitř svíčku, celý pták svítil krémovým světlem a oživil sově oči. Byl to milý pták, moudrý pták, hlídal ji a dělal jí společnost a držel bubáky v šachu. Když byla starší, nerozsvěcovaly sovu, stala se ozdobou, ale její strach, logicky vysvětlený a pod kontrolou, přetrvával. Někdy, i když už byla studentkou na univerzitě, ležela ve svém pokoji na koleji, s pokrývkou staženou až k bradě a s prsty zatlačenými do polštáře, který tiskla k sobě, a zírala na čtvercová okna.

Ten strach pominul. Jeden náznak však zůstal. Rozhrnovala na noc závěsy. Se staženými ji přepadala klaustrofobie. Jon se jí smál, ale neměl nic proti tomu. Sám měl rád nepokrytá okna, aby mohl pozorovat rozbřesk, přicházející po londýnských střechách s prvními kosy, zpívajícími na televizních anténách po městě.

No, Kate teď byla dospělá, na vlastních nohou a už se nebála. Vzpamatovala se, sebrala polena a šla do obývacího pokoje, kde je pěkně uložila vedle kamen. Otevřela dvířka a podívala se dovnitř. Uhlíky pomalu dohasínaly. Zamyšleně hleděla na polena. Jestli je dá do kamen, uhasí poslední jiskry. Neměla podpalovač. Potřebovala noviny a suché třísky, aby znovu rozdělala oheň. Rozhlížela se kolem.

Police na zeleninu v rohu kuchyně byly vyložené novinami. Chňapla je, vysypala zbytek hlíny ze starých brambor na kuchyňskou linku. Bylo jich dost na čtyři slušné chomáče. Dovnitř vsunula dřevo, zapálila noviny, zavřela dvířka a otevřela kouřové hradítko. Náhlý jasný plamen byl velice uspokojivý, ale tajila dech. Co když papír shoří a bude po ohni?

Přes rameno se podívala po pokoji a zachvěla se. Jaksi ztratil na kráse. Přenosný počítač a tiskárna jí byly výčitkou, zrovna tak krabice s kartotéčními lístky a poznámkami a lepenková krabice plná knih. Pohlédla na hodiny. Bylo osm. Měla hlad, byla unavená a bylo jí zima. Dá si vařené vejce, šálek kakaa a horkou koupel, pokud přesvědčí kamna, aby hřála, a pak půjde spát. Všechno ostatní může počkat do zítřka. A na denní světlo.

KAPITOLA 7.

Byla lezavá zima a začínalo svítat. Alison Lindseyová stála skrytá mezi stromy a dívala se na chatu. Byla zabalená do svetru ze skotské vlny a tlusté bundy, v botách měla dva páry ponožek a na rukou rukavice mladšího bratra. Dívala se do tmy. Dole byly závěsy stažené, ale nahoře měla obě přední okna s výhledem na zahradu závěsy roztažené. Zamračila se, nabrala odvahu a sprintem běžela přes trávu. Namířila si to do stodoly, vběhla dovnitř a pak tápala ve tmě. Za okamžik ji přepadl ostrý protest.

Někdo jí pohnul s nářadím. Zlostně kopla do topného dříví, uskočila se strachem a se zlomyslným zadostiučiněním, když se jedna hromada začala bortit. Vyhnula se valícím se polenům a čekala, až se pád zastaví a hluk utichne. Prach se usadil, ale z chaty nevycházel žádný zvuk.

„Lady Nafoukaná ještě spí,“ šeptala si s nadřazeným úsměvem. Otočila se k východu a uviděla svou lopatu opřenou v rohu. Zvedla ji a mžourala do tichého svítání. Ještě nevyšlo slunce. Ráno bylo vlhké a ledově studené, na moři byly dlouhé tmavé stíny, které se táhly do černé mlhy. Lehce běžela přes oblázky a skočila dolů do výmolu duny, na stranu obrácenou k moři. Byla to její duna.

Příliv v noci, dívala se s uspokojením, nebyl moc vysoký. Mořské chaluhy, vyplavené na břeh, ještě mokré a s pěnou, byly několik stop od hloubení a nenacházely se v blízkosti místa, kde kopala. S jazykem trochu vystrčeným mezi zuby se dala do krájení mokrého písku a odstraňovala ho ze strany duny. Odněkud ve tmě podél břehu slyšela vřískat racka.

Za několik okamžiků jí mrzly ruce, ačkoliv měla hrubé rukavice, a už se jí vracela bolest hlavy. Podrážděně vzdychla a odpočívala, opřená o lopatu, a foukala si na vlnou pokryté klouby článků prstů. Písek se drolil, kde ho narušila, a dívala se, jak další kousek odpadl sám. A s ním něco velkého, oblého a lesklého. Odhodila lopatu, sehnula se a opatrně předmět od písku očistila. Byla to další část keramiky. Tentokrát daleko větší. Oblá část mísy nebo vázy. Přes rukavice, jak odstraňovala vlhký písek, cítila vyryté zdobení. Dlouho na fragment zírala, pak ho opatrně dala stranou a vrtala do písku s novým nadšením.

Za pár minut začala zase něco objevovat. Bylo to tenké, oblé, zkorodované, zelené barvy, cosi jako zrezivělý kousek starého kovu. Zapomněla na bolest ve spáncích, když ho vzrušeně vytahovala. Silný jako palec, několik coulů dlouhý, s ostrým knoflíkem na jednom konci. Obracela ho v ruce a dlouho se na něj dívala, pak se vyškrábala z chráněného místa výkopu a běžela po oblázcích k moři. Oblázky byly mokré, voněly solí a plevelem, noční úroda mušlí a mrtvých krabů ležela mezi kameny. Blízko už racci dloubali do krabů. Dřepla si, nohy měla skoro ve vodě, když oplachovala předmět na kraji proudu, a pak se na něj znovu dívala. Nebyl o nic čistší, zelená se nedala smýt. Sundala si rukavici, opatrně po něm přejela prstem a cítila na studeném kovu určitou symetrickou nerovnost, jako by to jednou v dávné minulosti bylo ryté a povlaky času a moře a písku to navždy pokryly.

Rozrušená se obrátila zpět k duně a zastavila se ve svých stopách. Zvedl se neočekávaný závan větru. Vyšlehl písek, točil se ve víru, chvíli tančil na pláži a pak se zase rozpadl. Za ní se začalo na horizontu objevovat slunce. Chvíli váhala a mračila se.

Bála se a měla divný pocit, že ji někdo v blízkosti sleduje. Pokrčila rameny, zachumlala se do bundy, zastrčila nález do kapsy a rozhlédla se. Kdyby tam někdo byl, byl by to kamarád. Joe Farnborough z farmy nebo Bill Norcross, kdyby se rozhodl pro ranní procházku, nebo i sama Lady Nafoukaná nebo někdo, kdo venčil psa podél pobřeží.

Lopata ještě ležela tam, kde spadla do písku. Udělala k ní nejistý krok. Mravenčilo ji na krku. Byl to zvláštní pocit, jaký ještě neznala, ale instinktivně tušila, co znamená.

Někdo ji přece sledoval. Slova jedné básně jí náhle přelétla hlavou. Matka jí je četla jednou, když byla velmi malá. Krev malé vnímavé Alison tuhla, když dítě poslouchalo s očima doširoka otevřenýma, a slova se mu ryla do paměti. Byla to jediná báseň, kterou se kdy naučila.

Když je zář zapadajícího slunce nízko nad obzorem a plameny táborových ohňů šlehají do výšky, nepozorovaně se vkrádá, než se objeví hvězdy, záludný pocit nebezpečí džungle…

Primitivní strach. Strach z nebezpečí, které nevidíme. Olízla si nervózně rty. „Hloupá kráva,“ řekla si nahlas. Myslela sebe. „Blbče. Hýbej se. Co se s tebou děje?“

Slunce vystoupilo výš. Červená skvrna se rozšířila na moře a nepostřehnutelně se zvětšovala. Alison zaťala pěsti a přikročila k lopatě. V ústech jí vyschlo a celá se chvěla. Zimou. Samozřejmě zimou. Se zaťatými zuby skočila zpět do jámy a popadla lopatu. Vítr znovu foukal a zvedal jí bundu, vál kolem ní a házel jí vlasy do očí. Prach se znovu vířil a zvedal se jí u nohou. Třela si pěstmi oči. Písek se zvedal a houstl.

Pomalu odstoupila od duny, vyškrábala se z díry a vydala se k chatě. Brzy se dala do běhu. Přes trávník skočila ke stodole, odhodila tam lopatu a běžela po pěšince ke stromům. V duně zůstal kousek červené keramiky zapomenut, pokryt novým rozprášeným pískem.

KAPITOLA 8.

Na okamžik ležela Kate dezorientovaná, zírala na těžký trámový strop a uvažovala, kde je. Měla tak živý, tak hrozný sen. Choulila se pod peřinou do pevné kuličky a snažila se složit jeho střepy a vzpomenout si, čeho se vlastně bála. Detaily už nevěděla. Konečně s úlevou vzdala svůj pokus, posadila se a rozhlížela se po cizím pokoji. Byl v něm ledový chlad. Rozptýlené šedé světlo, jaké ještě neviděla, se filtrovalo mezi roztaženými závěsy. Bylo tajuplné, příliš jasné.

Stáhla ze sebe pokrývku, vylezla z postele a šla k oknu, obrácenému k východu. Vyhlédla ven. Moře bylo břidlicově černé, zastíněné mlhou a nad ním viselo nízké slunce jako tmavý karmínový balon, který netvořil žádný odraz, jen vydával mírné světlo. Byla zima, poutavá scéna bez perspektivy. Zachvěla se a obrátila se zpět do pokoje. Posbírala si oblečení, seběhla po schodech ledově studenými chodidly a nahlédla do obývacího pokoje. Závěsy byly ještě stažené. Roztáhla je, otevřela dvířka kamen a nahlédla dovnitř. Oheň vyhasl a kov byl studený.

„Do prdele!“ Pohlédla na poslední poleno. Bylo minimálně ohořelé. Aby rozdělala nový, potřebovala by podpalovač, sirky, více papíru…

Samozřejmě nebude mít ani teplou vodu. Se zachvěním opustila myšlenku na mytí a natáhla na sebe džíny. S tlustými ponožkami a těžkým svetrem byla připravena vydrancovat ještě jednou stodolu.

Venku byla vlezlá zima. Zahrada, nic než trsy trávy a pár holých záhonů, obklopovala chatu v malém kruhu. Za ní ve studeném ranním světle rostla tráva divočeji a chuchvalcovitěji, než ustoupila dunám a oblázkovým břehům moře.

Když vyšla ze vstupních dveří, zahlédla na straně chaty pohyb. Zastavila se, překvapena, že jí zase bije srdce rychleji. Strach ze snu byl ještě tu a ticho a prázdnota lesa ji znervózňovaly. Přinutila se jít dál, rozhlédla se a s úlevou si uvědomila, že to, co viděla, byl králík. Tři králíci. Napřímili se na okamžik, když se objevila, zastříhali ušima, oči jim hrůzou lezly z důlků a pelášili zpátky do lesa. Usmála se, pobavena, že ji strach uvedl do rozpaků. Bude se muset vzchopit.

U vchodu do stodoly se zastavila. Lopata ležela přes práh. Přikročila a zvedla ji. Ohbí bylo obaleno hrudkami mokrého písku. Někdo s lopatou pracoval, určitě po večerní exkurzi. Jinak bylo všude ticho. I králíci byli pryč.

Pokrčila rameny, pak posbírala další náruč polen, tentokrát si všimla v rohu pečlivě uložené hromady třísek na podpal a naplnila si jimi kapsy.

Horká káva a plamenný oheň v kamnech jí vrátily optimismus podobně jako objevení elektrického ponorného vařiče ve skříni coby příslibu rezervy horké vody. Snědla misku obilných vloček a pak se dala vážně do vybalování. Několikrát, když pohlédla z okna, pozorovala, jak se jasní. Mlha řídla a slunce nabývalo na síle. Než si vyprázdnila kufry a krabice a obsah uložila ve volné ložnici, mělo moře nádhernou modř, srovnatelnou s nebem.

Když se obracela od okna bez závěsů, upoutala její pozornost za dveřmi řada pláten, kterých si dříve nevšimla. Obrazy byly obráceny ke stěně v místě hlubokého stínu. Zvláštní. Jeden otočila k sobě. Byl to obraz moře, podivného surrealistického moře zlých snů. Zašklebila se a vytáhla další plátno. Námět se opakoval na dalším a dalším. Jiné dva zobrazovaly samotnou chatu. Jeden znázorňoval podzim s domem jako čokoládovou krabicí, obklopenou plamennou zdí, na druhém byl dům, jak by vypadal pod mořem zlých snů. Zírala na ten druhý dlouho a pak ho se zachvěním vrátila ke stěně. Všechny obrazy byly namalovány stejnou rukou, rukou, která vládla talentu a moci, ale jí se nelíbily. Byly kruté, ve své koncepci úchylné.

Se zachvěním zavřela dveře a seběhla dolů, zpátky do sluncem naplněného obývacího pokoje, kde měla své knihy a papíry rozložené na stole, připravené, aby začala pracovat. Myšlenku na obrazy vypudila z mysli a teď stála a dívala se na stůl.

Knihu měla už v hlavě a bude lepší než Jane. Kate se usmívala, když vytáhla svůj blok a zapnula diktafon. Zaklepání na dveře o dvě hodiny později ji překvapilo. Docela na Billa zapomněla.

„Ahoj!“ Culil se na ni, když ho vedla do obývacího pokoje. „Jak se máš? Jdeme na oběd?“ Dívala se na něho, na míle vzdálená, neochotná ztratit formu, s touhou pokračovat v práci. Bill na ni hleděl. „Na co myslíš?“ zeptal se přátelsky. „Neslyšela jsi ani slovo, co jsem ti řekl, že ne? Udělal jsem blbost. Vnucuji se spisovatelce s múzou.“

„Ach, Bille, promiň. Samozřejmě že jsem tě slyšela.“ Kate se přenesla do přítomnosti a okamžik jí to trvalo. „K čertu s múzou. Může být pár hodin v krabici. Ano, je to výborný nápad, zajít si na oběd.“ Procházka lesem byla báječná. Dychtivě se rozhlížela, zaznamenávala čistý vzduch, mírně blátivou pěšinu, ševelící voňavé borovice, zimou umrtvený dub, břízu, lísku, vlekla se s rukama v kapsách, odhodila zaujetí pro minulost básníkova otce, bláznivého Jacka Byrona, aby Billovi podrobně vylíčila dobrodružství předešlé noci.

„To je typický Greg, že ti neřekl, jak si počínat s kamny, nebo že ti nenechal pár polen,“ sděloval jí Bill a vrtěl hlavou. „Je malicherný. Zlobí se, že ti musel přenechat chatu.“ Kopl do shnilé větve, která ležela napříč pěšinou.

„Netušila jsem, že tam žil.“

„Greg je vynikající malíř. Asi před šesti lety vyletěl z univerzity, když byl v polovině studia umění, vrátil se domů a více méně nic nedělal. To bylo před tím, než Roger musel nechat práce, asi nebudeš vědět, že má rakovinu.“

Na okamžik se odmlčel. „Lindseyovi Grega hanebně rozmazlují, nemám pro to lepšího slova, a myslím, že mu Roger dal nějakou apanáž. Ale když musel zanechat práce, bylo mu rázně naznačeno, že by nemusel být dále přítěží, mohl si najít práci a pomoci s rodinným rozpočtem. Byl ke všem hluchý. Má vznešené názory na posvátnost svého talentu a myslí si, že svět je mu povinován živobytím, aby mohl rozvíjet své nadání. Chudák Diana, nevím, jak to dosud zvládala. Nápad pronájmu chaty se nesetkal u starého Leonarda s nadšením, jak si dovedeš představit. Nejspíš ho z ní vytáhli za kopání a vřískání. Neber proto jeho nepřátelský postoj osobně. Ale taky nečekej, že tě navštíví s pugétem.“ Kate se zamračila. „To všechno jsi mi, Bille, ale mohl říct.“

„Proč? Byla by sis to rozmyslela a nepřijela?“ Zavrtěla hlavou. „Ne, ale mnohé to vysvětluje.“ Odmlčela se. „Našla jsem v ložnici pár pláten. Musel je tam zapomenout.“

„To pochybuji. Jestli je tam nechal, pak měl k tomu důvod. To znamená, že chtěl, abys je viděla.“ Bill na ni pohlédl. „Podle mého vkusu jsou obrazy příliš chmurné.“ Přikývla. „Mně se nelíbily. Na jedné namaloval chatu pod mořem. Bylo to…“ zamyslela se, aby našla správný výraz „morbidní, hrozivé.“

„Nevšímej si toho. Požádáme Dianu, aby je odnesla.“

„To bych dělala zbytečný povyk.“

„Vůbec ne. Jsi zrovna tak umělec jako on, nemyslíš? Lepší, protože jsi disciplinovaná. A máš právo být senzitivní a nedůtklivá tak jako on.“ Usmál se. „Cítíš se senzitivní a nedůtklivá?“

„Ani v nejmenším. Spíš hladová.“

„Dobře. V tom případě pojďme pro auto a jedeme se najíst.“ Nahlédli do oken Lindseyům, nebyli doma. Katin peugeot byl pečlivě zaparkován vedle starého volva kombi.

„Patří Dianě,“ řekl Bill. „Nemohou být daleko, jestli se všichni namačkali do ďábelského landroveru a chtějí si uchránit zdravý chrup.“ Než dojeli na konec pěšiny a dostali se na vyštěrkovanou cestu, říkala si Kate, že Bill má pravdu, až jí přijde další honorář, měla by v zájmu svých zubů obětovat pár šupů na pérování a koupit si vlastní pohon na čtyři kola na dobu svého zdejšího pobytu.

U Černé labutě si objednali curry. Byla to pěkně dlouhá, nízká, na růžovo natřená hospoda, míli nebo dvě od cesty. Posadili se do rohu blízko obrovského krbu s příjemně doutnajícím polenem, které naplňovalo místnost vůní kořeněného jablka. Až na usmívající se růžovolící děvče za barem byli v hospodě sami.

„Tak co, bude se ti v Redallu líbit?“ Bill seděl na dřevěné lavici s vysokým opěradlem, nohy vystrčil dopředu k ohni a spokojeně si vydechl. Zvedl sklenici a vděčně se plným douškem napil. Kate přikývla. „Pro práci to je perfektní místo.“

„Samota tě netrápí?“ Zavrtěla hlavou. „Musím přiznat, že včera tam bylo trochu moc ticho. Jen to moře. Ale zvyknu si. Pro psaní to bude ideální.“ Zvedla svou skleničku, rozhodla se pro skotskou se sodou, a zadívala se na moment na Billa. V tlustém hnědém pleteném svetru s provazcovým ornamentem a v košili, otevřené u krku, jí trochu připomínal schouleného skotského ovčáckého psa.

„Mluvil jsi vůbec s Jonem, než jsi odjel, Bille?“ Podíval se přes obroučky brýlí. „Volal jednou. Zeptal se, jestli nevím, kam máš namířeno.“

„Řekl jsi mu něco?“ Odvrátila oči, nechtěla, aby viděl, jak moc si přeje, aby odpověděl ano.

„Ne.“ Zamyšleně se odmlčel a napil piva. „Prohodili jsme pár slov na téma spojené s jeho mužským šovinismem, o mé ušlechtilosti na nesprávném místě a profesionální žárlivosti nás všech a při té příležitosti jsem mu řekl, aby odprejskl do Ameriky a nechal tě žít tvůj život. Udělal jsem něco špatně?“

„Ne.“ Neznělo to však příliš přesvědčivě. Myslela na jejich poslední setkání. Jon se chystal na letiště. Taxi stálo u dveří, jeho zavazadla byla připravena na hromadě. Nechtěla se s ním rozloučit, nechtěla ho před odjezdem vidět, aby nezakolísala ve svém rozhodnutí. Vracela se do bytu s tím, že už bude pryč. Okamžik byla v pokušení se otočit a utéct, ale zahlédl ji a nakonec byli přece oba dospělí. Dívali se na sebe, pak se usmála, přistoupila a políbila ho na tvář.

„Dej na sebe pozor. Měj se moc dobře. Doufám, že budeš mít velký úspěch.“ Vteřinu si myslela, že se otočí k odchodu a nevyřkne ani slovo. Pak se rozpačitě usmál.

„Ty dej taky na sebe pozor, Kate, má lásko. Nezaplétej se příliš se starým Georgem. Nezapomeň o sebe pečovat.“ Byli oba zranění, cítili se velmi nešťastní, tvrdohlaví. To bylo všecko. Popadl zavazadla, zanesl si je do taxíku a nastoupil bez dalšího slova nebo ohlédnutí. Nemohla v žádném případě tušit, že měl v očích slzy.

„Moje babička pocházela z Irska, Kate,“ řekl Bill po chvilce soucitného vhodného ticha. „Měla vždycky v rukávu užitečné aforismy. Jeden z jejích oblíbených byl ‚Co se má stát, to se stane.‘ Myslím, že se v tomto případě hodí.“ Kate se smála. „Máš pravdu. Potřebujeme si chvíli od sebe odpočinout.“ Vzhlédla, když se objevila servírka s noži a vidličkami, zabalenými v růžových ubrouscích, s mísou s chutney z manga a s párem botiček s pepřem a solí.

„Jestli ještě zavolá, možná že bys mu pak mohl říct, kde jsem.“ Jejich oči se střetly a oba se uvolněně rozesmáli.

„Máš nějakou ženskou, Bille?“ Nechtěla, aby to vyznělo až tak otevřeně, spíš chtěla změnit předmět hovoru. Nedotklo se ho to.

„Momentálně jenom tetičku Beep – bohyni, pro kterou pracuji. Měl jsem jednu, ale ona také zmizela.“ Přemítavě se odmlčel, zhluboka se napil.

„Nemyslíš to jako nabídku? Ačkoliv by mi to lichotilo a byla by to lákavá příležitost, myslím, že by to ani pro jednoho z nás nebylo dobré.“

„Nic nenabízím. Potřebuji kamaráda. Někoho, kdo by se se mnou tu a tam prošel lesem a zatáhl mne do hospody na curry.“

„Není co řešit. Ale po dnešku bude chvíli pauza. Mám nabitý program do vánoc.“ Sama byla ohromena, jak ničivě na ni jeho slova zapůsobila. Věděla, že odjede do Londýna, a přesto v koutku duše jaksi spoléhala, že se příští víkend zase objeví.

„Dáš si ještě skotskou?“ Pozoroval pozorně její obličej a všiml si v jejích očích záblesku osamělosti. Přikývla a podávala svou sklenku. „Připijeme si na lorda Byrona. Než se znovu uvidíme, bude mít při troše štěstí několik kapitol.“ Když Billa v Colchesteru na nádraží vysadila, pokračovala do města, zvědavá, jak vypadá její nejbližší velké centrum pro několik příštích měsíců. Pevsner v knize, kterou si letmo v londýnské knihovně prostudovala, nadšeně popisoval obchodní střediska šedesátých let postavená z červených cihel, se kterými dnes soupeřily sklo a beton let osmdesátých. Zesmutnělá konečně obrátila svou pozornost k zámeckému muzeu.

Byla to obrovská budova, zalitá září pozdního odpoledního slunce. Přešla most, vstoupila dovnitř a koupila si vstupenku. Bylo tam podivně prázdno. V dálce slyšela odhmotněný dramatický hlas z videa, zvukové efekty a naléhavost vyprávění se nehodily k proskleným skříňkám pod vysokou trámovou střechou zámku. Pomalu procházela mezi exponáty, prohlížela si nástroje doby bronzové a železné a přibližovala se ke zvuku.

Na několik minut zůstala stát a dívala se na video, vyprávělo o Římanech v Colchesteru, pak se obrátila a začala pomalu vystupovat po schodech. Nahoře byly římské exponáty, modely v životní velikosti, barevné, větší než panoramatické obrázky na stěnách, pak další hrající video, tentokrát o Boudiccině útoku a drancování města.

Chudinka Boudicca. Kate chodila pomalu dokola, podrobně studovala exponáty a dávala si dohromady její život, žena Prasutaga, její děti, politické pozadí v Británii prvního století, smrt jejího manžela, znásilnění jejích dcer, její ponížení, když byla mrskána jedním Římanem, konečná pohana po letech neklidu a nespokojenosti v zemi za cizí držby, která byla příčinou revolty a málem ukončila římskou okupaci Británie. Jaký životní příběh! Náhle sledovala video se zvýšenou pozorností. To by byla biografie; to by byla kniha, až dokončí Byrona… Vypálení Colchesteru, běsnění Boudicciny armády přes Essex a Hertfordshire, jak si razila cestu k Londýnu, a poslední hodiny, kdy si uvědomila, že všechno prohrála, a vzala si život. Colchester byl centrem toho všeho, městem, kde plameny šlehaly tak žhavé, že skoro dva tisíce let později sloj zuhelnatělé smrti byla v základech města jasně zřetelná.

Podívala se na film dvakrát, sama v zatemněném boxu, na ty obrazy válečníků. Zaposlouchala se do jejich řevu a křiku. Pak vstala a odešla, najednou si plně uvědomila existenci hrobek pod zámkem, což bylo asi vše, co zůstalo po Claudiově antickém chrámu, po chrámu, který Boudicca nechala s většinou obyvatelstva města vyhořet až k základům.

Znala ten pocit, plná vzrušení, kdy sotva popadá dech, myšlenky v hlavě do sebe narážejí, zatímco pod vousy nadává. Poznala ho po dokončení Jane. Nikoliv než dokončila Jane. Že se jí zmocnil teď, zatímco byla teprve na počátku Pána temnoty, znamenalo, že bude celé měsíce, když ne roky, trpět skrytým a utajeným pocitem marnosti a bude si dělat vrásky, co kdyby někdo jiný přišel na stejný nápad, co kdyby se její vydavatelce ta myšlenka nezamlouvala, co kdyby se ta myšlenka zakořenila do jejího spánku a sílila a začala zasahovat do pokročilé práce.

Zavrtěla hlavou malým podrážděným gestem a popošla dál od exponátů. Jak může žena, jakákoliv žena, jakkoli zraněná a ponížená, nařídit vyvražďování dalších žen, dětí, miminek? Jaký to byl člověk, ta pradávná královna, která svým bohům nabídla před odchodem do války lidskou oběť?

Náhle se zastavila. Stála před sochou římského občana a její oči přitáhlo jméno. Mračila se a četla nápis: ‚MARCUS SEVERUS SECUNDUS, jeden z velmi mála zaznamenaných, kteří přežili Boudiccin masakr. Nápomocný při znovubudování Colchesteru po jeho vyplenění v šedesátém roce našeho letopočtu, zemřel po naplnění svých dnů v úctě a byl pohřben vedle své ženy Augusty v sedmdesátém druhém roce našeho letopočtu. Hroby byly odkryty v roce 1986. Exponát najdete ve skříňce 14.‘

Tak to byl dřívější majitel Redallu. Prohlížela si Marcův kamenný obličej s aristokratickým nosem, byl to trochu suchý muž, v bojovném postoji, s pečlivě vymodelovanými záhyby své tógy, a přemýšlela, jaký člověk asi byl. Byl jedním z těch, co přežili masakr a vrátili se, aby posbírali nitě svého života. Vzrušení jí přivodilo další mrazení po těle. Poznal Boudiccu? Mohl popsat tu bojovnou královnu Icenie s vlajícími rudými vlasy a masivním náhrdelníkem, brněním a válečným vozem?

Vyskočila leknutím, když odhmotněný hlas, rozléhající se po zámku, oznamoval, že muzeum se bude zavírat. Věnovala Marcovi poslední lítostivý pohled. Ale ne příliš lítostivý. Měla totiž pocit, že ho zase brzy přijde navštívit.

KAPITOLA 9.

Nejmladší syn zesnulého krále, hlavou a rameny převyšující své bratry, věděl, že je tím oblíbeným. Jeho láska k učení, jeho paměť a vtip ho už jako dítě předurčily pro studium a uvedení do úřadu. Jeho kněžstvo mu dalo moc. Královská krev mu předznamenala osud. Proto mu byly dány země a pravomoc a proto byl pověřen úlohou poradce římských osadníků v Camelodunu, ačkoliv jeho bratři vedli vzpouru na západě. Nosil římský šat, mluvil jejich jazykem, poznával jejich učení a způsoby. A zamiloval se do jedné z jejich žen. Ale nenáviděl je a čekal na svou příležitost.

Mračil se, když viděl ty nenáviděné nejvyšší vládce, jak si staví chrám v srdci Camelodunu, chrám pro Claudia, chrám pro muže, který se prohlásil bohem. Ale své názory choval v tajnosti. Jednou přijde doba, jednoho dne budou Římané vypuzeni ze země jeho předků. Až ten den přijde, zabije Claudiina manžela a vezme ji zpět do svého sídla. Do té doby, diplomat jako vždy, se bude usmívat.

Jeho povinnosti jako druida byly jasné. Byl z královského rodu, bohatý, zamilovaný. Bohové to pochopí. Bude jim sloužit jak náleží, dokud ladoňky neodkvetou a krev nebude v žílách proudit pomaleji.

Staří kněží nesouhlasili. Mračili se a vrtěli hlavou nejdřív nad ním, pak nad znamením od bohů; bohů, co opovrhovali Římany, kteří se klaněli člověku a považovali ho za jednoho z nich.

Nevěděl, že bohové se taky začínají zlobit.

***

Byla už skoro tma, když Kate sjížděla po pěšině, vjela do stodoly a znovu zaparkovala vedle Dianina volva. Ihned zpozorovala, ke své lítosti a s divným pocitem, že v domě je tma. Teprve si uvědomila, že docela počítala s tím, že bude pozvána, aby se posadila k útulnému ohni na šálek čaje, než se vydá lesem ke své chatě.

Na zpáteční cestě našla otevřený obchod, kde si nakoupila chléb a mléko, drolivý místní sýr a essexský med a ke své radosti podpalovač a zápalky. Nesla igelitovou tašku přes rameno, už byla na pěšině, když se zastavila. Baterku nechala v autě. Vrátila se, otevřela bránu do stodoly, odemkla peugeota a prohledávala přihrádku na rukavice na palubní desce. Našla ji, zkušebně rozžala, fungovala. Uklidněná zase zamkla a odhodlaným krokem se vydala k lesu.

Několik stop vedla pěšina rovně, pak se zatáčela východně, zužovala se, až tam byl prostor jen pro vyježděné koleje landrovem. Uklouzla a musela si vzít baterku, aby viděla, kam v tom blátě šlápnout. Byl tichý večer, bezvětří. V dálce slyšela z močálů cvrlikání kolihy. Zvuk se nesl v padající tmě a jako odpověď se ozvalo houkání sovy. Tiskla k sobě kabelu s pohledem upřeným na pěšinu.

Ať tě bohové celé věčnosti proklejí, Marcu Severe Secunde, a přinesou tvé prohnilé tělo a zkaženou duši k vynesení rozsudku za to, co jsi udělal tento den…

Les byl tichý, ani větévka se nehnula. V hlavě slyšela ta slova čistě a jasně artikulovaná jako od hlasatele BBC. Náhle se zastavila, záblesk potu na tváři, srdce bušilo v uších. Rozhlížela se, napínala oči ve tmě mezi vysokými kmeny stromů, vnímala hnijící dřevo, vlhko a tmu, která ji obklopovala.

Jsem blbá. Tma a ticho po filmovém dramatu v muzeu a rozrušení nad novým nápadem přimělo pracovat mozek přesčas, to bylo všechno. Znovu se rozešla, tentokrát rychleji, svírala baterku pevně v ruce, až jí trnuly prsty.

Když už měla chatu v dohledu, docházel jí dech. Vyhledala v kapse klíč, vešla, rozžala, postavila tašku s nákupem na kuchyňský stůl, vyběhla nahoru a popadla prázdnou krabici z ložnice. Táhla ji za sebou přímo ven a do stodoly. Než začne něco dělat a než ztratí nervy úplně, zásobí se topnými poleny.

Ve stodole si svítila baterkou, naplnila krabici dřevem a hromadou třísek. Byl tam pečlivý pořádek, řady polen pod sítí pavučin a lopata opřená v rohu. Ještě se trochu rozhlédla, zhasla baterku a vrátila ji do kapsy. Potřebovala obě ruce. Zvedla krabici se zasténáním a prošla studenou zahradou. Bylo nemožné, aby běžela. Šla jak rychle to jen šlo a krabici upustila v předsíni na podlahu. Zabouchla za sebou dveře a zavřela na západku.

Byla v bezpečí. Zavřela oči a tiše se sama sobě usmála. V rozpacích, své hlouposti. Zase zvedla krabici, přetáhla ji do obývacího pokoje a pečlivě uložila polena u kamen. Pak zatáhla závěsy, vrátila se do kuchyně a postavila si konvici s vodou na kamna. Když čekala, až voda zavaří, zazvonil telefon.

„Kate, drahá. Jen jsem se chtěl ujistit, že je všechno v pořádku.“ Byl to Roger Lindsey. „Byli jsme celý den pryč, tak jsem se chtěl zeptat, jestli máte všechno, co potřebujete.“

„Děkuji. Všechno je v pořádku.“ Zhluboka se nadechla, potěšena, že slyší lidský hlas. „Vrátila jsem se o něco dříve, takže jsem viděla, že jste pryč.“

„Byli jsme na obědě s přáteli ve Woodbridgi. Prima lidi. Četli vaši knihu.“

„Prima lidi, opravdu.“ Usmála se humorně zatrpkle. „Prosím, řekl byste mi, Rogere, co mohu udělat, aby mi oheň přes noc nevyhasl?“ Uslyšela projev netrpělivosti. „Greg vám to neukázal? To mě mrzí. Člověk si musí zvyknout, ale až tomu přijdete na kloub, udržíte oheň celé měsíce, aniž by vám vyhasl. Chcete, abych přišel a ukázal vám, jak na to?“ Neměla by ho tahat nahoru, byl nemocný, celý den byl pryč a jistě byl unavený, ale pomyšlení na návštěvu bylo lákavé.

„Byl by to nepřiměřený požadavek? Mám tu dobrou whisky.“ Uslyšela, že se usmál. „Jsem na cestě. Ani ne za patnáct minut se ve stromech objevila světla landroveru. Roger vystoupil.

„Greg na den dva odjel. Dám mu co proto, až se vrátí. Byla to jeho povinnost vás do všeho zasvětit.“

„Určitě zapomněl. Přenesl mi sem tolik věcí.“ Zavřela za ním dveře a vedla ho do obývacího pokoje. Postavila na stůl whisky a dvě skleničky. Nalila a pak se dívala, jak poklekl před kamny a otevřel dvířka.

„Necháte vzplanout velký plamen, takto,“ poučoval ji. Pod jeho tenkýma rukama se zázračně objevil oheň.

„Pak přiložíte jedno nebo dvě polena. Takto.“ Kouzelně se mu do malého ohniště vešla a mohl zavřít dvířka.

„Necháte chvíli kouřové hradítko otevřené. Jakmile oheň pořádně chytí, asi do dvou třetin tohoto skla, hradítka plně uzavřete. Důležité je, aby oheň hořel pomalu, zamezíte přístupu vzduchu. Musíte naskládat polena na těsno, v tom získáte praxi. Brzy tomu přijdete na kloub. Když v kamnech pořádně hoří, je tu velice příjemně.“ Přijal skleničku, kterou mu nabídla, usadil se do křesla a rozhlédl se. „Udělala jste si to tu velice útulné.“ Ten vysoký hubený pán, uvelebený v křesle v ošuntělých manšestrových kalhotech a starém tvídovém saku, byl takovou duševní posilou, že vlna nervozity a osamění, která na ni dříve dolehla, byla na ústupu, vrátil se jí klid.

„Dozvěděla jsem se, že tu bydlel váš syn. Je mi líto, že můj příjezd mu byl nevhod,“ řekla a sedla si naproti němu.

„Není důvod k lítosti.“ Na okamžik se přes jeho obličej mihl stín. „Ví, že potřebujeme peníze. Promiňte, jestli to zní neomaleně, ale taková je realita a je příjemné mít tak sympatického nájemníka.“ Spokojeně se usmál. „Už jste asi zjistila, že to tu je dost izolované místo. Proto mě Diana vybídla, abych vás pozval na středu na oběd. Chápeme ovšem, jestli byste raději pracovala…“

„Ráda přijdu.“ Odpověděla tak rychle, že byla sama sebou překvapena. „Budu se moc těšit.“

„Dobře.“ Rozšířil svůj úsměv, který prohloubil síť vrásek kolem očí. „Budete mít příležitost seznámit se s našimi dětmi, s Allií a Patrikem.“ Dopil skleničku a vstal.

„Jestli už nemohu s ničím pomoct, půjdu. Diana už bude mít připravenou večeři.“ Zůstaňte, chtěla mu říct. Prosím, zůstaňte a povídejte si se mnou. Jeho přítomnost jí byla příjemná. Byl tak ryzí. Vracel klid. A pocit bezpečí. Neřekla nic. S úsměvem ho vyprovodila ke dveřím. „Jak se mi bude dařit s topením, vám povím, až se uvidíme.“

„Ano.“

Dívala se za landroverem, dokud nevjel do vyježděných kolejí na pěšině. Za moment byl pryč. Zavřela dveře na závoru a vrátila se do obývacího pokoje. Jako kdyby kamna poznala ruku pána, začala vydávat uspokojivé teplo, které už zaplavovalo celou místnost. Měla radost. Ačkoliv byl Roger pryč, zanechal za sebou něco přátelství, které tu vnesl. Hřána tímto pocitem, chystala se připravit si večeři, chvíli číst, poslechnout si trochu hudby, dát si teplou koupel a jít brzy spát. Zítra stráví celý den s lordem Byronem.

KAPITOLA 10.

V tichu šplouchal příliv nepostřehnutelně dál na pláž, kolem souvratě a pomalu, velmi pomalu do stojaté vody ústí řeky, hladil bahnitý nános, změť plazivého plevele a točil se kolem prstů spících hus a kachen. Stoupal.

Písek v duně uschl. Byl křehký, drolivý, na spadnutí. Pod ním, teď na hloubku jednoho centimetru byl jíl, jíl tvárný, odolný proti vzduchu a vodě a obsahující rašelinu, která konzervovala ostatky čtyř lidských těl.

KAPITOLA 11.

Kate seděla u diktafonu dvě hodiny a nezpozorovala, že se rozednilo. Už měla paže a ramena ztuhlé a v hlavě jí hučelo, jak se intenzivně soustředila. Opřela se ve své židli, odložila brýle vedle poznámek a zadívala se z okna. Mlha ustupovala východu slunce, až to bralo dech. Úzký pruh moře mezi oblázkovými břehy se třpytil oslňující krásou. To bylo silnější, než čemu může člověk odolat, kromě toho potřebovala pauzu.

Oblékla si bundu, vzala šátek a vysoké boty a vyběhla do ledově studeného větru. Rozhlédla se a zhluboka vdechla tu ryzí radostnou náladu. To bylo místo, kde by se i sám Byron cítil doma.

Vlňte se, hluboké a tmavě modré vlny oceánu, vlňte! Deset tisíc flotil se přes vás převalí…

Pláž byla ještě mokrá od postupujícího odlivu, když se podél ní toulala a mumlala si verše z „Childe Haroldovy pouti“. Hlavu měla skloněnou před sílou větru a oslnivou září a do tváří jí šlehaly pramínky vlasů, které vyklouzly z šátku. Citát neodpovídal přesně. Nebyl to oceán a nebyl ani hluboký, ani tmavý, ale nálada odpovídala. Byla povznášející. Chtělo se jí skákat, běhat a tančit, ale oblázky a měkký písek tomu všemu bránily. Když se vyčerpaná konečně zastavila, obrátila se a vracela se po svých stopách. S větrem a září za sebou mohla zpomalit a obdivovat různou barvu a kvalitu vody, kde se písek zvedal k povrchu, byla bledězelená až žlutá. Dále se pruhy syté tyrkysové spojovaly s šedými a černými a safírově modrými, jaké vídáme na dětských kresbách moře. V dálce oblázky ustoupily blátivému písku a ona viděla na břehu jespáka obecného a kakosta smrdutého. Kromě nich tu byla jediným živým tvorem.

Přišla do úrovně chaty, kde ocenila, jak je budova chráněná za oblázkovými břehy, jen úzká část byla viditelná za vlnitou trávou a hromadami písku. Před ní, za dunami, se pláž stáčela a mizela za rohem. Tam vedl úzký přítok do plytkých bahnitých vod Redallského zálivu se sítí malých ostrůvků a slapových zátok.

U poslední duny se zastavila. Jedna část jakoby spadla a v dutině ze strany moře byly známky po čerstvém kopání. Zvědavá přistoupila blíž, až sklouzla do hluboké směsi kamení, bláta a písku. Horní část, kterou nebylo z chaty vidět, měla pečlivě odstraněný příčný výřez. Asi deset stop dlouhý a dvě stopy hluboký kus propletené trávy byl oddělen a pod ním byl písek vyhloubený nemetodicky na hromádky. Když seskočila do dutiny, zírala na odhalenou stěnu duny. Jizva v písku byla příliš pravidelná a pečlivá, aby byla výsledkem dětského hraní, určitě nebyla vytvořena ani přílivem, ačkoliv dále byl řez prodloužen a náhodně zvětšován blátivým sesuvem, a náznaky pletenců plevele a poházené spirálové mušle prozrazovaly vysoký příliv, hnaný východním větrem.

Překvapená Kate projela lehce rukou po písku. Kdo tu kopal a proč? Má to něco společného s mořským opevněním? Otočila se a podívala zpět na pláž. Ustupující odliv vypadal teď mírumilovně a benevolentně, ale nedělala si žádné iluze o síle, kterou by mohl představovat, kdyby vítr a měsíc byly nápomocné.

Už se chtěla vyškrábat z dutiny, když tu její zrak upoutalo něco lesklého, vystupujícího z písku. Vypadalo to jako kus keramiky. Zvedla ho, prohlížela důkladně a pak ještě pozorněji. Byl tenký, jemný, červený, ozdobený vystouplým vzorkem a podobal se jemné terakotové keramice, jakou viděla teprve včera v muzeu. Ale to bylo nemožné. Znovu si prohlížela povrch písku. Byla to nějaká opuštěná vykopávka?

Dívala se na nález skoro s pocitem viny. Snad se ho neměla ani dotknout. Vždyť ležel volně ve vykopané jámě; zřejmě přehlédnutý. Další vysoký příliv by ho pohřbil. Stáhla z hlavy šátek a pečlivě kus keramiky zabalila, posvátně vložila do kapsy, znovu se otočila a očima projela po drolivém písku. Nejjemnější dotek uvolnil další sprchu půdy. Několik stop vlevo zahlédla vyčuhovat něco tmavého. Opatrně se toho dotkla. Prsty hrabala do písku a chtěla zjistit, co to je. Úzký zkroucený kov vylézal z písku v pravém úhlu. Musí se zeptat Lindseyů. Budou vědět, kdo tu kopal a proč přestal. Toužebně hleděla na kov. Co kdyby měl pro archeology význam a ona zničí cenný material, na druhou stranu, příliv ho může nenávratně odplavit. Stála a rozhodovala se a zatím se samovolně utvořila na duně puklina a kus mokrého písku jí spadl k nohám. Za minutu odpadla další část písku i s kovovým předmětem. Sehnula se a zvedla jej. Zkroucený, zkorodovaný kov byl těžký a v ruce studený. Nemohla uhádnout, co mohl znamenat. Zlato to nebylo. Bronz, možná stříbro. Zkoumala předmět rozrušená, naplněná posvátnou hrůzou. Pravděpodobně byla první, která se ho dotkla po tisíciletí, možná po dvou, možná více. Byl to nákrčník.

MOJE LÁSKO!

V hlavě uslyšela promluvit hlas tak silně, že si myslela, že je skutečný. Upustila nákrčník, přikryla si rukama uši a rozhlížela se.

Nikdo tam nebyl. Ústřičník velký se pachtil podél proudu a nořil svůj zobák do písku. Srdce jí bušilo až v uších, jako den předtím večer v lese. Zhluboka se nadechla, sehnula, zvedla nákrčník a vyškrábala se z dutiny. Měla zvednutou paži, aby jí vlasy nepadaly do očí, když už neměla šátek. Kam až dohlédla, nebyl nikdo. Kromě hlasu, který existoval v její hlavě.

Znovu se nadechla a vyběhla k chatě. Vzmuž se, Kennedyová. Ty si ale vymýšlíš, říkala si přísně. Asi máš moc čerstvého vzduchu, to bude ta potíž. Panika ji opustila téměř tak rychle, jak ji zachvátila. V denním nádherném slunci, které vrhalo světlo na ptáky, bezstarostně dohlížející na pobřeží, se jí okamžik úzkosti zdál absurdní. Byly to její výmysly, nic víc. Návštěva muzea, nové zaujetí pro Boudiccu a události před devatenácti sty lety spolu s její izolací, a už měla halucinace. Silná káva to vyřeší.

O něco rychleji, než by šla za normálních okolností, se vrátila k chatě. Ještě jednou se ohlédla. V záři moře se pískový vír točil v dutině, kde před chvílí stála. Okamžik se dívala. Vypadal skoro jako postava. Pak zmizel.

Vešla a chráněna před větrem zaklonila hlavu, setřásla vlasy z očí a svůj objev položila na kuchyňský stůl. Zapnula konvici s vodou, ještě než si sundala bundu a boty. Pak šla telefonovat, ale nikdo to u Lindseyů nezvedal.

Vzala si kávu a oba artefakty do obývacího pokoje a položila je na svůj pracovní stůl. Automaticky zapnula diktafon. Zatímco čekala na svůj program, vzala nákrčník do ruky a znovu si ho prohlížela. Byl veliký, tak veliký, že by objal krk dospělého muže, usoudila. A byl i těžký, snad kvůli nánosu koroze. Dlouho se na něj dívala a pak ho pečlivě uložila na okenní parapet, než se usadila před klávesnici.

Když napříště zvedla oči, byla skoro jedna hodina. Teď byla Diana doma, když volala. Na její dotazy o kopání na pláži reagovala okamžikem rozpačitého ticha.

„Říkáte, že jste tam dnes ráno byla?“ zeptala se opatrně.

„Procházela jsem se po pláži.“

„Jistě. Myslím, že hovoříte o místu, kde se má dcera snaží něco odhalit. Jde o archeologický projekt ze školy. Místo není nijak určeno.“

„Aha,“ mračila se Kate. Vycítila defenzivu v jejím hlasu. „Zdá se, že tam budou zbytky, které mají historickou cenu.“ Očima zabloudila k oknu. Neviděla však z předsíně na okenní parapet, kam nálezy položila. „Mám pocit, že by se na ně měl podívat někdo kvalifikovaný. Může to být důležité naleziště.“

„Alison o tom ví. Je to plně její projekt, Kate.“ Dianin hlas zněl nezvykle tvrdě. „Prosím, přenechte jí to.“

Prostě do toho nestrkej nos, mumlala si Kate, když zavěšovala sluchátko. Vrátila se do obývacího pokoje a dívala se na kovový nákrčník. Pokud bude Alison informovat muzeum, je všechno v pořádku. Ona by jim současně ukázala své dvě trofeje. Vzala nákrčník do ruky. Byl hodně zrezivělý, ale zdobení reliéfem bylo jasně zřetelné. Nehtem opatrně zaškrábala, váhala, znovu zaškrábala, tentokrát silněji. Objevil se zřetelně lesk stříbra. Bylo to stříbro. Držela stříbrný nákrčník.

PROKLÍNÁM TĚ, MARCU SEVERE ZA TO, CO JSI UDĚLAL TENTO DEN!

Ten hlas se ozval tak náhle a tak nahlas, že upustila nákrčník na stůl. Chytila se za hlavu. Hlas měla v uších, vycházel z jejího mozku. Z její hlavy. Z její duše. S obavami se rozhlížela po pokoji. Nadechla se a znovu vzala nákrčník do ruky. Byl velmi studený. Byl stejně studený, jako když ho poprvé zvedla z mokrého písku.

„To je hloupé.“ Vyřkla ta slova nahlas a v tom prázdném pokoji vyzněla křehce. Odnesla nákrčník a kus keramiky k malému stolku v rohu, na němž stála lampa, vytáhla zásuvku, položila oba objevy dovnitř, zásuvku zavřela a otočila klíčem. Sluchové halucinace se rodí za různých stavů mysli a různých fyzických podmínek. Četla o tom v jedné z Anniných knih. Ale které z nich, pokud vůbec nějaké, se vztahovaly k ní? Popadla láhev whisky, prošla kuchyní a pevně za sebou zavřela dveře. První, co udělá, zvedne hladinu cukru v krvi na normál. Možná že dobrý oběd ji z toho vytáhne. Seděla u malého kuchyňského stolu, knihu měla podepřenou před sebou, jedla opečené fazole na topince pokryté rozteklým sýrem, když někdo silně zaklepal na dveře. Odsunula talíř a neochotně šla otevřít. Ve vchodu stálo děvče v džínách a jasně modré větrovce. Blonďaté vlasy svázané do koňského ohonu jí divoce vlály ve větru.

„Přišla jsem vám říct, abyste se vyvarovala dalšího kopání.“ Neusmívala se a zelené oči byly zuřivé. „Máti říkala, že jste se rýpala v duně. Nedělejte to. To, že jste si tu pronajala chatu, vás neopravňuje k tomu, abyste strkala nos do cizích záležitostí. Nechte toho!“ Mladý obličej byl bledý a napjatý. Měla silné bolesti hlavy, tak silné, že nešla do školy, tak silné, že nevstala, dokud jí Diana neřekla, co se přihodilo v duně.

„Musíš být Alison.“ Kate zvedla obočí, silně potlačila zlobu, která byla automatickou reakcí na dívčinu drzost, a jen řekla: „Promiň. Neměla jsem v úmyslu zasahovat do tvého kopání. Samozřejmě nebudu, pokud si to nepřeješ.“

„Ano, nepřeju.“ Zaškaredila se.

„Předpokládám, že jsi už řekla v muzeu o svých nálezech.“

„Brzy to udělám.“ Rozhodně postrčila bradu. Byla podobná staršímu bratrovi. Byla to pohledná rodina, ale neoplývala šarmem. „Nejdříve si to sepisuji a fotím a tak.“

„Dobře,“ usmála se Kate. „Tak je to správné.“ Ustoupila a chystala se zavřít dveře, ale Alison tam ještě stála s rukama v kapsách a viditelně chtěla ještě něco říct.

„Jste opravdu spisovatelka?“ Konečně to z ní vylezlo.

„Ano,“ usmála se Kate. „Jsem.“

„Táta říkal, že píšete o Byronovi.“

„Ano.“

„Tak proč jste přišla sem?“

„Protože potřebuji klid, abych se mohla soustředit na práci.“

„A vyznáte se v dějinách?“ Kate přikývla. „Trochu. Studovala jsem na univerzitě historii.“

„Tak víte o Římanech.“

„Jak jsem řekla, trochu. Byli tady.“

„A i před nimi tu žili lidé.“ Alison svraštila čelo. „Trinovanté žili v Essexu před Římany. Toto je římský hrob.“ Kývla hlavou směrem k pláži.

„Hrob?“ zamračila se Kate. „Proč si to myslíš?“

Marcus. Ta myšlenka přišla spontánně a rychle zase zmizela. Hrob Marca Severa byl nalezen někde na místě zvaném Stanway, kterým, jak viděla na grafické mapě u jeho sochy, byla vzdálená strana Colchesteru dvacet mil odtud.

„Prostě to vím.“ Kate se dívala na děvče znepokojena. „Alison, až budeš mít čas, ukázala bys mi svoje kopání? Vysvětlila bys mi, co jsi už udělala, vypadá, že to děláš profesionálně, a řekla bys mi, co jsi už našla?“

„Opravdu to chcete vědět?“

„Ano. Nechci zasahovat. Jen mě to zajímá.“

„Dobře. Chcete jít hned?“ S lítostivým pomyšlením na opečené fazole a svou knihu Kate přikývla. „Počkej. Vezmu si bundu a boty.“ Odliv ustoupil hodně daleko, když stály vedle sebe na kraji dutiny a dívaly se na její vydlabanou stranu. Vítr zvedal písek do menších vírů, které si šeptaly v tenké, suché trávě, slunce se schovalo za obrovské hrozivé mraky.

„Našla jsem tu kousky keramiky, říká se jim střepy, a kovové předměty.“ Alison mluvila pomalu. „Mám je doma. Ukážu vám je, až přijdete na večeři, jestli chcete.“

„Ráda se podívám.“ Kate pohlédla na děvče. Neprojevovalo žádný zájem seskočit do dutiny.

„Jak jsi věděla, kde kopat?“

„Moře mi to ukázalo. Polovina duny se zhroutila a pak jsem tu začala nacházet ty věci.“

„Proč si myslíš, že to je římský hrob?“

„Takové věci se v hrobech nacházejí. Na místě, kde stojí farma našich sousedů, stávala vila. Do vesnice vedla římská cesta a další na druhou stranu Redallské zátoky.“

„Ano?“ Kate byla fascinovaná. „Můžeme sejít do dutiny? Budeme chráněny před větrem a můžeš mi ukázat, jak jsi sekcionovala půdu.“ Alison váhala, ale za okamžik skočila dolů do měkkého písku k místu, kde kopala.

„Jsem opatrná, abych nic neporušila. Bohužel, písek se prostě sesouvá. Nedá se tomu zabránit. Vítr a moře stále narušují pobřeží. Dokonce padají domy kousek od nás na redallském útesu.“ Zvedla ruku k písku a pak ji zase stáhla zpět, aniž by se ho dotkla. „Nechala jsem si nářadí ve vaší stodole.“

„Říkala jsem si, komu ta lopata patří.“ Kate si odhrnula vlasy z očí a přitom, jak si z kapsy vytahovala brýle, mhouřila oči na povrch duny před sebou.

„Podívej se, vidíš? Tady a tady. Je tu jiná struktura. Písek je více klihovitý. Je hrubší. Myslím, že tu je výchoz jílu a jakési rašeliny. Možná, že tu budeš mít více štěstí při objevování. Písek se nebude tak snadno drolit.“

„Ne.“ Alison udělala krok dopředu a zkoumala místo, na které Kate ukázala. Pak se zachvěla. Bolest hlavy se jí vrátila.

„Dnes je na práci příliš zima. Myslím, že půjdu domů.“ Obrátila se. Škrábaly se nahoru do plné síly větru. Kate si všimla, že Alison se jí podívala přes rameno na místo, kde stály. Na tváři se jí objevily chmury, jako by tam viděla něco, co ji mátlo. Teprve až když Kate vyprovodila Alison očima na pěšinu a vešla do chaty, uvědomila si, že neřekla ani slovo o svém objevu. Šla do kuchyně a s lítostí se dívala na svůj talíř. Seškrábla studené jídlo do odpadkového koše a zapnula konvici s vodou. Dneska už ztratila dost času. Musí zapomenout na Alison Lindseyovou i její římský hrob. Musí se odpoledne vrátit do světa studeného aberdeenského příbytku, kde se u své chůvy mladý George Gordon učil bibli.

S očima přilepenýma na obrazovku počítače Kate ani nezpozorovala, že se stmívá. Už měla ztuhlé prsty i ramena a jedno místo mezi lopatkami začalo bolet dost silně. Odložila brýle, natáhla ruce před sebou a pohybovala prsty. V kamnech jí zase vyhaslo a v pokoji byl ledový chlad. Celá zkřehlá vstala a začala už rutinně rozdělávat oheň, okamžik pozorovala začerněné sklo dvířek. Myšlenkami byla ještě u Catheriny Gordonové a Maye Greyové a jejich výbušného zmatečného vztahu s chlapcem v jejich péči, vztahu, který na něm zanechal jizvy na celý život.

Spokojená v podvědomí, že oheň chytí a ona se zahřeje, vrátila se ke stolu, posadila se a začala číst výsledky své odpolední práce.

Ať tě bohové celé věčnosti proklejí, Marcu Severe Secunde, a přinesou tvé prohnilé tělo a zkaženou duši k vynesení rozsudku za to, co jsi udělal tento den…

Prázdně se dívala na ta slova. Nepamatovala si, že by je psala. Určitě je nepsala. Náhle se v textu objevila svévolně, v polovině popisu Aberdeenu osmnáctého století.

Odsunula židli, prudce vstala a ruce se jí chvěly. Odešla od počítače zpět ke kamnům. Klekla si před otevřená dvířka a natáhla ruce, aby si je ohřála. Je to prostě fráze, která se mi motá v hlavě. Musela jsem ji někde číst, teď se uložila v mém mozku a já jsem ji naťukala. Idiot. Jsem idiot.

Nechtěně jí oči přitáhla zásuvka u stolu. Pár minut odolávala pokušení jít k ní, pak to vzdala a šla rozsvítit lampu. Zvedla nákrčník a odnesla ho k ohni. Posadila se na podlahu před plameny a otáčela jím v ruce. Nebyla žádný expert ani archeolog, ale věděla dost, aby si mohla být jistá, že to byla keltská ozdoba, téměř jistě stříbrná, a proto majetkem bohatého člověka, muže, nikoliv ženy, když vzala v úvahu velikost a váhu. Rozhodně nebyla římská, ať si Alison myslí cokoliv. Takže nepatřil Marcovi Severovi. Komu tedy? Proč byl zahrabán v písku na kraji Redallské zátoky? Britské kmeny, které oponovaly Římu, byly keltské. Keltský svět, který je obecně mezi lidem rozšířen na Wales, Skotsko, Irsko a Bretaň, pokrýval kdysi celou Británii – celou Evropu. Východní část Anglie byla tak keltská, jako gwyneddská anebo gallowayská. Saska invaze ničila jejich stopy v lidových vzpomínkách.

Posadila se na pohovku, stáhla kolena pod bradu a nákrčník držela v rukou. Byl teď teplý. Místa, která vydrhla, se jemně třpytila v záři ohně. Zavřela oči. Tato část země, tato část Essexu, byla, jak řekla Alison, zemí Trinovantů, kmene, který se připojil k Boudicce a Iceni v revoltě proti Římu. Rozčarováni a oklamáni římskými nejvyššími pány v Colcheteru neváhali a povstali proti cizím utlačovatelům. Mohl nákrčník patřit jednomu z nich? Urozenému keltskému lordovi? Princi? Mohlo se stát, že jeho pohřební mohyla tam na pláži byla vymleta zimním mořem?

A co s tím má společného Marcus Severus Secundus?

Kroupy padající proti oknu ji přiměly zvednout oči. Jak rychle se setmělo. Světlo lampy se odráželo ve skle okna a ona náhle pocítila v místnosti chlad. Pohlédla na kamna. Nechala dvířka kamen otevřená a polena rychle shořela. Zůstal jen popel. Vstala, položila nákrčník zpět do zásuvky, zavřela ji a zamkla, pak šla k oknu. Stínila si oči před odleskem světla a hleděla ven. Sklo ji studilo na čele. Bylo ledové a tvrdé.

Ten večer byl temně černý. Kromě deště, padajícího s rachotem a kvílením větru, slyšela nárazy vln na pláž. Se zachvěním ustoupila o krok a zatáhla závěsy. A potřetí ten den zatápěla.

***

Vzbudila se brzy ráno leknutím. V ložnici bylo zima. Zvedl se vítr a zcela zřetelně slyšela moře. Vlny se tříštily na pláži, oblázky chrastily a z druhé strany chaty, západní strany, slyšela klácení větví a vrzání kmenů.

Upřeně se zadívala přes pokoj. Nechala svítit lampičku, pozůstatek starého strachu ze tmy, viděla obrys dveří a uklidňující klínovité paprsky světla. Chvíli ležela a dívala se, a pak rozžala světlo na nočním stolku. Přilepená na polštář a schoulená pod pokrývkou s knihou a brýlemi se cítila v teple a bezpečí. Napolo vychutnávala i běsnění bouře.

Silnější závan větru se opřel do okna a Kate uslyšela sten, zalomcování okenní tabulí a náhle ucítila vůni mokré půdy. Hořkosladká, přesycená, vše zachvacující vůně zahrady, čerstvě okopaných květinových záhonů a lesa naplnila ložnici.

Popadla župan a trepky a přešla pokoj. Dokořán otevřela dveře a vykoukla na podestu. Byla tam ledová zima a neuvěřitelně větrno. Zamračená seběhla dolů po schodech. Vstupní dveře byly dokořán.

Okamžik stála ohromená. Byl to vítr. Musel to být vítr, ale dveře byly na chráněné straně chaty. Sešla dolů a přibouchla dveře. Zavřela na závoru. Ale večer na to přece nezapomněla. Vsunula do zámku klíč.

Dveře do kuchyně a obývacího pokoje byly otevřené a v pokojích byla tma. Hleděla dovnitř ve zlé předtuše. Co když to nebyl vítr, který otevřel dveře. Co když to byl zloděj?

No tak, Kennedyová. Kdo by chtěl vyloupit takovou chatu? Šla ke kuchyňským dveřím a rozsvítila. Pokoj byl prázdný, tak jak ho před několika hodinami opustila, nádobí v dřezu a konvice, když na kov položila ruku, pod palcem se utvořila mlha, byla ještě mírně teplá. Vrátila se do předsíně. Tam byla vůně půdy silnější. Stála a vdechovala ji. Vstupní dveře byly zavřené a vůně by měla být mírnější, ale teď jakoby přicházela z obývacího pokoje.

Když sáhla rukou na vypínač, bylo jí jasné, že někdo je v pokoji. Vyschlo jí v ústech. Zadržela dech, poslouchala, zda druhá osoba dělá totéž, její silueta se rýsovala proti světlu předsíně. Byla to žena.

Nevěděla, proč si tím je tak jista. Nikoho neviděla. „Alison?“ Její hlas zněl směšně nahlas a pronikavě. „Alison, kde jsi? Co tu děláš?“ Našla vypínač, rozsvítila, rozhlédla se a srdce jí bušilo. Nikdo tam nebyl. Okna byla zavřená, závěsy zatažené tak, jak je nechala večer, v kamnech tiše hořelo, tentokrát oheň určitě vydrží do rána. Ale když v kamnech hoří, za sklem dvířek jsou plameny, proč je v pokoji tak smrtelný chlad a odkud přichází ten divný pach? Kousla se do rtu a rozhlížela se, pak šla do pokoje, rychle nahlédla za pohovku, židle, do rohů, i za záclony. Vše bylo tak, jak mělo být.

V poslední minutě ji napadlo zkontrolovat zásuvku, kam uložila nákrčník.

Lampa nestála uprostřed stolu. Posunula ji na stranu sama, že málem přesahovala přes okraj? Tak, že stačil slabý dotek a převrhla by se? Sáhla po knoflíku zásuvky a stáhla ruku zpět. Na knoflíku byla čerstvá hlína. Mokrá, deštěm nasáklá hlína. Opatrně dvěma prsty povytáhla zásuvku. Nákrčník i kus keramiky byly tam. Zdálo se, že netknuté.

Byla tam Alison? Podezírala Kate z krádeže a vrátila se pro svůj poklad? Asi měla od chaty klíč. Ale když uslyšela nahoře Katiny kroky, ztratila nervy a utekla. Kate vrtěla zlostně hlavou, utřela knoflík zásuvky a zavřela ji. Ještě jednou se rozhlédla a vyšla z pokoje.

Chtěla zhasnout světlo, ale ucítila ještě jinou vůni kromě mokré půdy. Byla sytá, ženská a pižmová. Vůně, jakou by použila náročná žena. Ušklíbla se. Asi i drzé, nespoutané a divoké děvče může občas projevit známky toho, že jednoho dne dospěje.

KAPITOLA 12.

Bylo rozhodnuto, obětování se bude konat v Beltaně. Bohové se konečně uklidní, oběť, na kterou padne volba, ten, kdo vytáhne z koše spálený chléb, zemře trojnásobnou smrtí.

Nion se smál, když to slyšel. Byl mladý a silný a nezdolný. A byl zamilovaný. Tělem mu pulzovala červená krev vášně. Kůže se mu vzňala pokaždé, když se ho ona dotkla. Oči mu hladověly po jejím těle, jakmile od něj odcházela. Vědělo se, že jeden ze starších druidů si vytáhne to spálené sousto, jeden ze starců, jeden z otců, který je připraven ochotně odejít na setkání s bohy.

***

V ložnici newyorského hotelu Hyatt bylo dusné horko. Jon Bevan se najednou probudil a jeho tělo se koupalo v potu. Se zasténáním zvedl zápěstí k očím a zkoumal svítící čísla na hodinkách. V očích měl pocit, jako by je třel pískem. Byly čtyři hodiny ráno. Vstal, loudal se do koupelny a chvíli hledal vypínač. Světlo působilo oslnivě. S novým zasténáním napustil do umyvadla studenou vodu, ponořil do ní ruce a opláchl si obličej a paže. Nebyla studená. Vlastně byla vlažná, ale bylo to lepší než nic.

Co ho probudilo? Vrátil se do ložnice a rozsvítil si lampu u postele. Těžké dvojité záclony byly shrnuty. Bylo zvláštní, že si tak zvykl na paranoidní Katinu potřebu mít v ložnici záclony rozhrnuté, teď pociťoval se zataženými klaustrofobii. Zvedl jeden roh záclony a vykoukl ven, věděl, že na nebi nebudou hvězdy. Okna jeho ložnice vedla na obrovskou, hlubokou studnu, obklopenou dalšími okny, sahajícími až k nebi. I když se snažil natáhnout krk, ani za denního světla neviděl na oblohu. Kousek zvedl okno.

Studený vzduch vnikal do pokoje spolu s pachy a hlukem města, troubení klaxonů, vzdálené kvílení policejních sirén, miazma nerozpoznatelné hudby, křik odněkud z tmavé stěny oken před ním, a studený vzduch, sytý, kořeněný, na zvracení, přinášel pach tisíce kuchyní, připravujících stejky a pečeně, burgery a fazole a cibuli. Proboha, ve čtyři hodiny ráno! Zavřel okno, posadil se na postel a zívl. Včerejší večírek v Café des Artistes trval do desíti. Pak odešli s Derekem do čísla čtyřiačtyřicet, kde se setkal s dalšími spisovateli. Pak už si pamatuje málo. Pokračovali do Peace a pak ještě někam jinam, už si nevzpomínal kam, pili, filozofovali, v plačtivé opici upadali do sebelítosti a tvořili ohromnou prózu, kterou škrábali na papírové ubrousky. Ty okamžitě ztráceli a do dalšího dne všechno zapomněli, a bylo to tak lepší. Udělal obličej a bylo mu trapně si jen vzpomenout. A zítra to bude víceméně stejné. Bude mluvit se skupinou začínajících autorů, bude mít autogramiádu u Rizzoli, oběd s… kým?

Pokrčil rameny. Co na tom záleží. Objeví se jeden z Derekových patolízalů, provede ho kolem, a když se ujistí, že mu sedí oblek a má učesané vlasy a představí ho včas, bude se sebou spokojen.

Znechucen padl zpátky na postel a složil si paže pod hlavou. Už neusne. Zašmátral po televizním ovladači a náhodně zatlačil. Za chvíli zase televizi vypnul. Tak zoufalý ještě nebyl. Potíž byla v tom, že mu chyběla Kate. Tak velmi ji postrádal a silný pocit provinění za to, jak se k ní choval před odjezdem, ho neopouštěl. Z toho pomyšlení byl vzteklý sám na sebe. Byl malicherný, žárlivý, nejistý, nespravedlivý. Nemilosrdně si vypočítával své poklesky a hříchy. No, alespoň měl nový americký kontrakt skoro v rukávu a mohl začít vracet peníze, které jí dlužil. Znovu pohlédl na hodiny a kalkuloval, kolik je v Anglii. Devět? Deset? Každopádně ráno. Přitáhl k sobě telefon a začal vytáčet Billovo číslo. Musí ho nějak přesvědčit, aby mu vyzradil její číslo. Musí s ní mluvit. Tak moc mu chyběla.

KAPITOLA 13.

Začal příliv a vítr vál vlny k pobřeží obrácenému severovýchodně. Redallský záliv se plnil, kromě nízko položených ostrovů, které byly sídlem mnoha ptáků. Voda odplavila velkou část útesu, šest metrů dlouhou, po břehu blízko Wrabnessu a přinesla dva duby, které přilnuly k místu, kde se o ně třel písek. Příliv je posouval dál na pláž blíž k duně, až začaly podrývat přední stěnu výkopu.

Dvě těla ležela na sobě, mužské obličejem dolů, zarytým do nasakující půdy, hlavu skloněnou k rameni. Škrtící provaz ležel hlouběji jako podivná vysušená čerň, což bylo vše, co zůstalo z jeho kůže. Byl nahý kromě pruhu stromové kůry, stažené kolem ramene. Ten strom byl totem, podle něho byl muž nazván Nion.

Žena ležela napříč, shrbená, zkroucená agonií, ve které zemřela. Látka jejího šatu byla podivuhodně nedotčena. Na jednom nebo dvou místech byla ještě viditelná barva, ačkoliv ztmavělá chemickými procesy země a soli, rozkladem tělesné schránky a krve. Pod ní, jak ležela napříč přes mužovo tělo, byla dýka. Byla to krátká dýka, zkorodovaná, nyní ostrý tenký kov. Jedna ruka ještě svírala rukojeť. Špička byla zasazena mezi deváté a desáté hrudní žebro.

KAPITOLA 14.

Když Kate příští ráno skládala nádobí do dřezu, náhodou vyhlédla z okna a viděla z lesa vycházet Alison. Měla svítivě zelenou brašnu přes rameno a v ruce nesla červený rádiopřehrávač. Kate byla ještě vyčerpaná a vzteklá, že byla v noci vyrušena. Čekala, že se přiblíží k chatě, ale Alison změnila směr a šla přímo do stodoly. Kate si osušila ruce a vyšla ven. Noční bouřka už ustala, byl jasný den a jemný vánek z jihu ovlažoval vzduch.

„Dobré ráno,“ zastavila se za Alison, která se ve stodole tápavě pohybovala. Alison vyskočila. Otočila se s lopatou v ruce. „Dobrý.“ Neměla radost, že ji vidí.

„Myslela jsem si, že se na slovíčko zastavíš,“ řekla Kate. Alison pokrčila rameny. „Chtěla jsem pokračovat.“

„Jistě. Ale nechceš nejdříve – něco vysvětlit k včerejší noci?“ Nebylo jednoduché usnout po takovém vyrušení. I když měla zastrčenou západku a světla rozžatá v celém domě, usnula Kate snad na hodinu před rozbřeskem, a to spánkem neklidným a lehkým.

„K včerejší noci?“ Alison se otočila a dolovala zahradní lopatku a smeták.

„Byla jsi to jistě ty, kdo přišel do chaty.“

„Já?“ Teď získala její plnou pozornost. „Nebyla jsem tu. Proč bych to proboha dělala?“ Kate se zamračila. Dívala se širokýma očima opravdu zmateně.

„Někdo v noci přišel do chaty. Asi ve tři ráno. A musel mít klíč.“

„To je divné.“ Alison vrtěla hlavou. „Ukradl něco?“

„Ne.“

„Proč si myslíte, že jsem to byla já? Nejsem zloděj.“

„To vím.“ Kate se snažila situaci zlehčit úsměvem. Vyzněl napjatě a prozradil náhlou nejistotu. „Řekla bys mi to, že? Musím vědět, kdo to byl.“

„Možná že to byl Greg. Má asi klíč.“

„Ne. Byla to žena. A měla hlínu na prstech. Myslela jsem si, že jsi třeba zase kopala.“

„Ve tři ráno?“ Alison na ni úkosem pohlédla. „Jestli to byl lupič, raději, raději byste to měla nahlásit policii. Nikdy jsme tu ještě lupiče nezažili.“ Naznačila tónem hlasu, že ty trable přišly zároveň s Kate. „Raději zavolejte otci.“

„To bych měla udělat.“ Kate se mračila. „Zastavím se za ním osobně, až si půjdu pro auto. Musím dnes ráno zajet do Colchesteru.“ Ani nevěděla, kdy se rozhodla, že se musí vrátit do muzea. Ten nápad přišel tak rychle a rozhodně, jako by tu návštěvu muzea dávno plánovala.

„Není teď doma. Odjeli na den do Ipswiche.“

„Aha.“ Kate se cítila podvedená. Od okamžiku, kdy ráno vstala, těšila se na jemný, ubezpečující obličej Rogera Lindseye. Ten by věděl, co si počít.

„Poradíš si tu celý den sama?“ Obrátila se k Alison, která si pohrávala s nářadím v náručí.

„Jistě. Vždycky sem přicházím sama.“ Hlas měla bezstarostný, pevný. Odporoval nejistotě v jejích očích.

***

Muzeum bylo poměrně prázdné, když Kate kličkovala mezi exponáty doby bronzové a železné až ke schodišti. Zleva slyšela hrát video. Někdo zatlačil knoflík, uvedl ho do chodu, odešel a jeho zvuk se teď rozléhal po opuštěné galerii.

Marcus Severus Secundus civěl mrtvýma kamennýma očima do prosklených skříněk kolem sebe. Jeho obličej byl stereotypní, pohledný, klasický, vlasy vlnité. Existovala tu nějaká podobnost, nebo byla socha odkoupena ze sochařovy dílny nějakým obdivovatelem nebo potomkem, snad synem, aby stál in memoriam blízko svého hrobu? Dlouho se na něj dívala a snažila se dostat za jeho prázdné oči. Pak, jemně, s vědomím, že porušuje muzejní regule, zvedla ruku a projela prsty po obličeji, poškozeném nosu, sledovala linii lícních kostí, čelisti, ramena.

Skleněná skříňka, která obsahovala zachované ostatky z hrobu, byla poblízku. Kate stála a prohlížela si je šokovaná. Nečekala, že uvidí kosti.

„Po uložení do země, což se v tomto období dělávalo zřídka, a při odkrytí třetí stanwayské pohřební mohyly na místě B4 byly nalezeny ostatky Marca Severa Augusta a jeho ženy Augusty Honoraty. Marcus Severus, který v šedesátém roce našeho letopočtu přežil Boudiccin útok na Colchester, se stal hlavním obnovitelem města. V hrobě byly nalezeny symboly jeho úřadu, šperky a malé předměty, jaké se nalézají v prehistorických hrobech.“

Kate zírala přes sklo. Kosti byly rozloženy v sádrové replice hrobu. Ani kostra nebyla kompletní. Zemřeli spolu, Marcus Severus a jeho žena? Uvelebila se blízko skříňky, aby si dokonaleji prohlédla vystavené šperky. Dva zlaté prsteny, tyrkysový a jantarově žlutý nákrčník, dvě spony, jedna stříbrná, jedna emailová a několik vlasových spon. Ty musely patřit jí. A jemu ten těžký prsten s pečetí, umístěný pod zvětšovacím sklem, skrz které viděla vyrytého vzpínajícího se koně. A asi mu patřila i ta velká stříbrná spona se spletitým motivem a dlouhou zdobenou jehlicí. Na informační kartě na vzdálené straně skříňky stálo „Exponát 4 Spona z ryzího stříbra, keltská. Pravděpodobně pochází z prvního století před naším letopočtem. Nezvyklý nález v římském hrobu.“ Odkud měl Marcus Severus Secundus z římských legií keltskou sponu? Koupil ji? Ukořistil? Dostal darem?

Konečně opustila muzeum a šla do centra. Zásobila se čerstvými potravinami, koupila pár filmů do fotoaparátu, velkou baterku s náhradními bateriemi. Odměnila se sklenkou vína a salátem v baru na High Street a pak udělala ještě jeden impulzivní kup, lahvičku poliše na stříbro. Ten nápad dostala u stříbrné spony, vystavené ve skříňce exponátů. Ta přece jednou také musela být kouskem zkorodovaného, nerozpoznatelného kovu. Možná že udělá chybu, když nákrčník sama vyčistí. Měla by to přenechat zkušenému muzejnímu restaurátorovi, ale jestli ho vyčistí jemně a velmi opatrně, pokusí se získat stejný jas. Nákrčník měla zamčený v autě. Nechtěla ho nechat v chatě, kde by Alison měla celý den na to, aby ho našla. Náhle ho chtěla vidět, jestli je v bezpečí.

Studený větrný sluneční svit zaplavil město, když se vracela k autu. Míjela divadlo a zachovalý oblouk římské brány Balkerne. Naskýtal se u ní nádherný pohled na římskou stěnu. Obtížena balíčky přešla přes útes po mostě, který byl hlavní dvouproudovou vozovkou do města k mnohaposchodovému parkovišti.

Cesta po pěšině k redallskému domu byla děsivě kluzká. Dvakrát jí auto sklouzlo stranou v místech, ve kterých si už ráno těžko poradila. Další auta, která tudy od té doby jela, musela stezku ještě více rozbrázdit. Doufala, že Lindseyovi už budou doma, ale nebylo po nich ani stopy, když ve stodole parkovala. Přemístila nákrčník ze zavřené přihrádky na přístrojové desce do ruční kabelky, vyložila nákupy a konečně si přezula boty a navlékla těžké kozačky.

Trvalo jí dlouho, než vyšla půl míle blátem k chatě. Několikrát se zastavila, aby si odpočinula a vyměnila těžké kabely z ruky do ruky. Les teď vypadal nádherně. Bez listí byly stromy půvabné, tanečníci ve větru. U nohou se schovávaly květiny, hluchavky a zimní otočník a rozrazil s občasným chumáčem sněženek. Vůně borovic, mokré vegetace a pryskyřice byla ostrá a radostná. Nic z vůně půdy, která prostoupila chatu minulou noc.

S úlevou našla vstupní dveře zamčené. Vešla, položila nákupy na kuchyňský stůl a šla na průzkum. Všechno zůstalo nedotčeno. Vlas, který ostudně položila na zásuvku, byl ještě tam. Nikdo nepřišel. Čím více na to během dne myslela, tím více se ujišťovala, že to byla Alison, kdo k ní v noci vnikl. Kdo jiný by to mohl být? S tichou omluvou mladé sousedce z duny za podezření, že se vrátí, uložila nákrčník zpět do zásuvky. Teprve pak, veselá, že si při práci pískala, vybalila kabely a postavila na plotnu konvici s vodou.

KAPITOLA 15.

Alison stála dlouho na kraji své vykopávky a zkoumala, jakou škodu jí vítr a proud nadělaly na pečlivě odkryté čelní ploše. Duna se téměř rozpadla. Polovina stěny z předešlého dne spadla. Hromada mokrého písku a půdy na dně svahu s roztroušenou mořskou řasou a mušlemi a shnilými, napolo sežranými těly velkých ryb. Při této podívané se jí protáhl obličej. Nářadí uložila na kraj dutiny a skočila dovnitř. Zvedla mrtvou rybu lopatou a se zachvěním s ní mrskla na pláž. Za okamžik už nad ní kroužil křičící racek s roztaženými pařáty.

Obrátila se zpět k oblázkům a rozhlížela se. Zahlédla několik dalších kusů té podivné červené kameniny, ležících volně na půdě. Byly tam i jiné předměty. Malé a kulaté, černé. „Mince!“ Její výkřik zvýraznil racek, který vytančil na moment do vzduchu, než se znovu vrhl na studené bílé rybí maso.

Našla jich patnáct. Pečlivě je zabalila do jemných ubrousků, které si optimisticky přinesla v batůžku právě k takovému účelu, a pak pokračovala v kopání.

Nenáviděla to ticho. To ticho snad překáželo zvuku větru a vln. Působilo hrozivě. Vnikalo jí do rozbolavělé hlavy jako nějaký tvor, bušící na mozek. Právě ono jí způsobovalo migrény, které byly důvodem, proč zanedbávala školu, a teď dostala nápad, jak nad ním zvítězí, jak ho zažene do patřičných mezí. Další půlhodinu za ohlušujícího zvuku Sex Pistols soustředěně prověřovala hromady písku vidlicí a sázecí lopatkou a systematicky oddělovala vše, co by ji mohlo zajímat. Pak se zadívala na skvrnu tmavého písku.

Dýka byla ještě pohřbena, ale rukojeť i koš byly zkorodované. Ne však natolik, aby nebylo možné zbraň okamžitě poznat. Chvíli se Alison dívala bez hnutí, pak klesla na kolena a posvátně začala odhrabávat okolní písek. Dýka byla nějakých patnáct palců dlouhá, ostří v nejsilnějším místě dva palce široké. Seděla s dýkou v ruce a zírala v posvátné úctě, hlas Johnnyho Rottena se rozléhal po pláži a zároveň ztrácel ve větru a vlnách. Postavila se a v dobré náladě svou trofej uložila do batohu.

Závan ledového větru ji docela překvapil. Vyškubl jí batoh s cennými předměty z ruky a shodil ho na pláž. Oslepená zvedajícím se pískem se ho zoufale pokoušela chytit. Smeták upadl a byl odvát, zaklínil se až mezi oblázky na konci duny. Kazetový přehrávač se pomalu sesunul do volné půdy, ale dále vyhrával do dunění větru, dokud těžká půda nestlačila tlačítka a neztichl.

Poryv odezněl tak rychle, jak se dostavil. Alison odhodila vlasy z očí, vyškrábala se z dutiny a dívala se na pláž. Uviděla batoh v denní záři mezi mořskou chaluhou, padesát yardů podél břehu. Vyběhla, přitáhla batoh k hrudi a prudce oddechovala. Pak se vrátila.

Písek nad dunou se ještě bláznivě spirálovitě točil až čtyři stopy vysoko do vzduchu. Pár sekund se dívala, jak víří z dutiny po pláži do zátoky. Nervózně polkla. Dívala se na místo, kde ještě před pěti minutami tak klidně pracovala. Veškeré tvrdé úsilí bylo zničeno. Písek byl znovu navát nazdařbůh, smeták a lopata ležely pod ním. Sázecí lopatka byla pryč. Kazetový přehrávač byl polopohřbený, piknik, dvě čokoládové tabulky a plechovka koly, spadl do kaluže mořské vody.

„Krucinál.“ Skočila do díry. Posbírala si své věci a shromáždila je na kraj. Zapla zase hudbu a s uspokojením zjistila, že přehrávač z toho zřejmě vyšel nepoškozen. To jí vrátilo rovnováhu. Roztrhla obal, nedotčený, z nerozpuštěné čokolády a pustila se do ní. Kousek vlevo, nepozorovaně a téměř neviditelně vyčuhovala z hlíny svraštělá lidská ruka a na studeném vzduchu začal proces rozkladu. Nad ní se vznášel matný stín, Alison konečně vzhlédla a uviděla, že má velikost a podobu člověka.

KAPITOLA 16.

Ach, jak je krásná ta matka jeho syna. Pozoroval ji, jak ležela, opřená o loket, na vzdáleném konci nízkého stolu a uzobávala nečinně fíky, navršené před sebou na talíři. Bohaté husté vlasy měla sčesané nahoru a spletené prstence držely čtyři slonovinové spony. Plet měla smetanovou, hebkou, prsa bujná, svůdná pod jemnými sklady dlouhé tuniky. Cítil v sobě napětí. Těchto prsou se dotýkala ruka jiného muže, rty jiného muže. Bylo to zvláštní. Vzplanutí jeho vzteku a hořké žárlivosti bylo plně ovládnuto ledovou maskou, kterou si vypěstoval. Zvládnuté a zkrocené, ale ne vyhaslé.

Kdyby se byl vrátil do Říma, do domu svého otce, bylo by to jiné? Mohl být tak hloupý, aby odmítl dar země v první kolonii Claudiovy provincie, Británii? Kolonie Claudia Victricensis, což bylo Camulodunum. Zamyšleně žvýkal suchý fík. Země mu přinesla bohatství, respekt, čest, bohatý výsledek příkladné vojenské kariéry. Ale jeho mladá žena byla zdrcená. Chtěla se vrátit do Říma. Ona i její sestra nenáviděly Británii. Jedním z důvodů, proč tolik chtěla do Říma, byl muž. Myslela si, že on nic neví, ale ten muž byl důvodem, proč Marcus v první řadě přijal tento post. Neradostně se usmál. Teprve před několika měsíci si to s Británií rozmyslela a on okamžitě pojal podezření.

Claudia ucítila, že se na ni dívá, a vzhlédla k němu. Její úsměv byl prázdný. Studený. Klamný. Vrátil jej a uviděl v těch nádherných šedých očích nejistotu. Ale jen na okamžik. Myslela si, že je bezpečná. Myslela si, že je chytrá. Ať si to myslí. On počká na svou příležitost. Na ten pravý čas. Jen její milenec bude znát skutečnou příčinu své smrti, protože Marcus si nemohl dovolit skandál, který by vybuchl a dostal se na veřejnost. Soukromý zármutek a zlobu musí ovládnout a podřídit veřejnému blahu. Jakýkoli oheň, který by mohl vrátit oheň revolty, musí tiše zahasit. Nesmí dojít k explozi nenávisti mezi domorodými kmeny a Římem. Ale v soukromí… Hluboce vydechl a svou zlobu měl už pod železnou kontrolou. V soukromí, v tajnosti, dojde k pomstě.

A potrestání jeho ženy bude trvat do konce života a pak celou věčnost.

***

Chvíli měla Kate pokušení udělat si kávu do termosky a vzít ji ven k duně, aby se podívala, jak práce pokračuje, ale pak si to rozmyslela. Už si dopřála volné dopoledne. Odpoledne, nebo co z něho ještě zůstalo, by měla vážně pracovat. Kromě toho by Alison nepochybně nevítala žádné nezvané hosty při soukromém odhalování. Možná později se půjde projít a nadýchat čerstvého vzduchu, ale teď ne. Pracovala soustředěně asi půl hodiny, když ji vyzvánění telefonu vrátilo do reality. Odložila brýle, prošla kuchyní a zvedla sluchátko.

„Kate. Ahoj.“

„Jone?“ Pozvednutá nálada, vzrušení, že slyší jeho hlas po takové době, byly čistě pavlovské reflexy, říkala si, přece s ním žila a milovala ho. „Odkud znáš moje číslo?“

„Od Billa.“ Hlas zazněl defenzivně, pak pokorněji: „Doufám, že ti to nevadí.“ Usmála se. „Ne, nevadí. Samozřejmě že nevadí. Jak pokračuje turné?“

„Dobře. Chválabohu je skoro za mnou.“ Znělo to unaveně. „Jak se daří tobě?“

„Prima. Odvádím kus práce.“

„Je chata pěkná?“ Ptal se ze zdvořilosti, nebo mu na tom opravdu záleželo?

„Ano, vlastně je moc pěkná.“

„Bill říkal, že je dost odříznutá od světa.“

„To je. Je to vhodné místo pro práci.“ Utvořil se jí knedlík v krku. Náhle jí tolik chyběl, bolestně jí chyběl.

„Prima. Peníze, které ti dlužím, budou brzy na cestě, Kate. Promiň, že to tak dlouho trvalo. Podívej se, zítra letím do Bostonu. Zkusím odtamtud zavolat.“ Bylo toho tolik, co jí chtěl říct, tolik toho chtěl povědět, ale nemohl. Z nějakého důvodu měl svázaný jazyk. Miloval ji a zvoral to. „Dej na sebe pozor.“ To bylo vše. Zavěsil. Zírala na sluchátko v ruce a cítila se moc a moc osamělá. Byla příliš rozrušená, aby se vrátila k práci. Po několikaminutovém boji se svým svědomím vstala, odhodila brýle a sáhla po bundě. Pláž byla opuštěná, slunce zapadalo a jeho poslední paprsky padaly v oparu za ústí řeky. Na břehu pilní jespáci klovali svými zobáky do písku. Daleko na moři čekala mlha, vznášející se na obzoru, na setmění. Po Alison nebylo ani památky.

Kate stála a dívala se do prohlubeniny. Nános písku, bláta, spletených chaluh a mušlí vysázelo dotěrné moře do dívenčiny vize římského hrobu. Už tu nebyly známky po úzkostlivě pečlivém kopání a smetávání písku. Vertikální linie naznačená ostřím lopaty byla nahrazena horizontální vrstvou, písek promísen pruhy jílu a širšími hroudami černé, tři tisíce let staré bahnité rašeliny, která pokryla říční údolí, když moře bylo ještě na dvě míle vzdálené. Kate hleděla na tu slátaninu se zachvěním. Viděla v brázdě kus kameniny. Alison ji z nějakého důvodu nepovažovala za vhodnou do sbírky, nesebrala ani kus kovu, který ležel na trsu trávy, vytržené i s kořeny. Kate se sesmekla do zákopu a zvedla ten kov, zamračená. Byla to dýka. Obracela ji v ruce a zamyšleně hleděla na ostří, na důlky vyžrané korozí. Na dotek bylo ledově studené.

Marcus

To byl šepot v jejím uchu. Povzdech větru. To byl výplod fantazie. Za ní, nad lesem, se na zatemnělé obloze objevovaly hvězdy. Vyškrábala se z prohlubně a nabrala rychlé tempo směrem k chatě. Dýku nesla v ruce, hrotem k zemi, jako kdyby mohla být ještě ostrá. Což taky byla.

V chatě za sebou prudce zabouchla dveře před rychle padající tmou, zamkla, zastrčila západku, dýku položila na kuchyňský stůl a šla k telefonu. U Lindseyů se nikdo nehlásil. Nechala telefon vyzvánět několik minut, pak konečně sluchátko odložila. Když Alison nebyla doma, kde je? Zamyšlená šla do obývacího pokoje a rozžala stolní lampu. Když zatahovala závěsy, podívala se na kamna. Nemohla tomu uvěřit. Vyhaslo v nich. A v krabici neměla žádná polena.

„Proklatě!“ Stála zdrcená. Nechtěla už jít ven, ani do stodoly. Nechtěla znovu otevřít vstupní dveře. Celá se chvěla a ke svému ohromení zjistila, že má slzy na krajíčku.

Idiot. Idiotská ženská. Postrádá Jona. Bojí se svého stínu! Tak, Kennedyová, kde je tvá odvaha? Co by si asi o tobě myslela tvá sestra Anna, kdyby tě teď viděla? Znovu si oblékla bundu. V šeru viděla jen ty nejbližší stromy, na jejichž kmenech se třpytila sražená pára. Rezolutně se obrátila ke stodole s prázdnou krabicí v ruce. Alisonino nářadí leželo přeházené ve vchodu, jako by je tam v rychlosti odhodila. Kate vytáhla z kapsy novou baterku a svítila do tmy. Uviděla sázecí lopatku. Kousla se do rtu. Co přimělo to děvče odejít tak náhle, že tam nechala snad nejlepší objev z hrobu, že nechala nářadí, dříve tak pečlivě ukládané, rozhozeno páté přes deváté?

Lépe je na to nemyslet. Asi se začala nudit. Kate si na poryv větru vzpomněla. Rychle uklidila nářadí, naložila dříví a třísky do krabice. Byla těžká a Kate neměla volnou ruku pro baterku. Nerada ji zhasla a vhodila do kapsy. Zahrada tonula ve tmě, ale na cestu bylo vidět docela zřetelně díky světlu z kuchyňského okna. A předních světel auta.

Zastavila se, pozvedla krabici a sledovala světla přibližující se na pěšině trhaně nahoru a dolů, jak landrover sjížděl z lesa přes trávu a před vchodovými dveřmi se škubnutím zastavil. Kate čekala, kdo vystoupí do tmy. Řidič šel ke dveřím chaty a otevřel je.

„Haló?“ K jejímu zklamání to byl hluboký baryton. Nebyl to Roger, ale Greg.

„Dobrý večer.“ Kate potěšilo, že sebou prudce trhl, když se tiše objevila za rohem chaty s krabicí v ruce.

„Bože, vy jste mě vylekala.“ Zadíval se na ni a nakonec dávno zakořeněné kavalírství, vtloukané mu otcem celá léta, zvítězilo nad záměrnou neomaleností, když viděl váhu jejího břemene. „Já to vezmu.“ Vděčně mu podala krabici a uvedla ho do chaty. „Byla jsem v Colchesteru. Bohužel mi vyhaslo.“ Zavřela dveře, ujistila se, že zástrčku dorazila, šla do kuchyně, stáhla závěsy a tím odřízla kaskádovité světlo, které svítilo na trávu. Zahrada byla ponořena do tmy.

„Hledám Alison. Je tady?“ Kate na něj hleděla. „Chcete mi říct, že ještě není doma? Byla jsem se podívat, jestli ještě pracuje na pláži, ale nenašla jsem ji.“ Zírali teď na sebe, vzájemné nepřátelství, které mezi nimi jiskřilo, bylo náhle potlačeno. Greg postavil krabici na zem. „Určitě?“

„Určitě.“ Z kuchyně se ozval telefon. Otočila se a šla zvednout sluchátko. Greg ji následoval. Byl to Roger. „Řekněte Gregovi, že je u kamarádky. Hloupé děcko, nepomyslelo nechat vzkaz. Šla zřejmě lesem k Farnboroughům. Zůstane tam přes noc.“

„Věděl jsem, že se jí nic nestalo.“ Greg zavrtěl hlavou, podrážděný, když mu to vyřizovala. Pak se nahnul přes kuchyňský pult a vzal krabičku zápalek. „Mám vám rozdělat oheň, když už jsem tu?“ Hlas měl odměřený, jako by to nabízel proti své vůli.

„Udělal byste to?“ Nechtěla vyznít příliš vděčně. „Zapalovače jsou tady. Přinesu vám whisky.“

„Hotovo.“ Greg se za pár okamžiků vrátil. „Dobrý bože, co je tohle?“ Ukazoval na dýku, ležící na stole u konvice. Zvědavě ji zvedl a zkoumal. „Kde jste ji našla?“

„Na místě, kde pracuje Alison.“ Zamračil se. „Nežádala vás snad, abyste tam na nic nesahala?“

„Ano, a neměla jsem to také v úmyslu. Ta dýka ležela na zemi, jako by ji tam upustila. Jeden příliv, a byla by ztracena.“ Nalila dvě skleničky a jednu posunula k němu. „Řekla jsem vám, že jsem se šla podívat, jestli nenajdu Alison. V prohlubenině je hrozný zmatek.“ Zvedl skleničku a usrkl whisky. Stále držel dýku. „Myslel jsem, že pracuje velice pečlivě.“

„Ano. Pracuje. Ukázala mi to tam teprve včera. Musela to způsobit ta včerejší bouřka. Má to tam plné chaluh a polovina duny se sesypala dovnitř. Asi tak se dýka objevila.“ Pokynula směrem k ní. Greg zkoumal dýku ještě podrobněji. Vzhlédl. „Myslíte, že je římská?“ Kate nepostřehla pobavení v jeho očích. Pokrčila rameny. „Nevím. Myslím že ne. Myslím, že pochází ještě z dřívější doby, ale nejsem archeoložka. Alison by sem měla pozvat nějaké odborníky. Může svými zásahy udělat nenapravitelnou škodu.“ O nákrčníku se nezmínila.

„Jak to popisujete, moře nadělá více škod než ona. Tak alespoň uchrání pár věcí.“ Greg položil dýku. „Raději ji přineste, až přijdete zítra na večeři.“

„Přinesu.“ Jejich oči se střetly. Okamžik se zkoumali a měřili jeden druhého.

„Tak. Jak se vám líbí v redallské chatě?“ zeptal se konečně.

„Velice. Ale je mi líto, že jste musel odejít, abych se mohla nastěhovat.“

„Chcete říct, že byste byla ráda, kdybych se nastěhoval zpátky k vám?“ Zvedl svůdně obočí.

„Ne. Platím za své soukromí,“ řekla klidně.

„A já ho ruším.“ Odložil skleničku.

„Ne, ani když zůstanete ještě třicet minut. Dovolím si občas přestávku. Dáte si ještě jednu?“ Nadzvedla láhev nad skleničku. Překvapil ji. Pohledný, křupanský, asi talentovaný, trochu záhadný.

„Proč ne. V roveru mne těžko nachytají opilého. Nikdo nic nepozná.“ Kate šla do obývacího pokoje první a on ji následoval. Nalila mu whisky a pak se na něho podívala. „Včera se sem někdo vloupal.“

„Vloupal?“ řekl s nijakým výrazem, se zdvořilým zájmem. Jestli byl překvapen, neukázal to.

„Asi tu něco hledali.“

„Nahlásila jste to na policii?“ Zavrtěla hlavou. „Kdokoli to byl, měl klíč.“ Posadila se a v dlani držela skleničku.

„Aha. Vy si myslíte, že jsem to byl já.“

„Ne, byla to žena.“ To ho překvapilo. „Viděla jste ji?“

„Ne docela. Ale vím, že to byla žena. Cítila jsem její parfém. Nejdříve jsem si myslela, že to byla Alison, ale teď si nejsem jista. Možná to byla její kamarádka.“ Odmlčela se. „Nebo vaše.“ Na to nereagoval.“Schází tu něco?“

„Ne. Alespoň nic mého.“ Usrkla ze skleničky a nedívala se na něho. „Nechal jste ty obrazy nahoře úmyslně?“ zeptala se za okamžik. Hleděla na kamna. Oheň v nich hučel jako divoké zvíře. Greg zavřel nohou kouřové hradítko. „Ano. Doma už nemám místo. Proč? Nelíbí se vám?“ Sesunul se na židli proti ní. V očích se mu objevila vyzývavost.

„Ne moc.“

„Silné pro vás, co?“ Vypadal náhle zmaten. „Chtěla jste naznačit, že jeden chybí?“

„Ne, myslím, že jsou všechny. A ano, jsou nezvyklé,“ připustila.

„Vyjadřují ducha tohoto místa. Chaty. Zálivu. Půdy. Moře. Moře nás jednoho dne pohltí, víte.“

„Asi ano.“ Odmítla se nechat vyvést z míry jeho dramatickou tirádou. „O to dříve, o co se bude kopání záměrně přehlížet.“ Zamračil se. „To je zvláštní. Nikdo z nás nevěděl, že tam něco existuje. Allie to našla před krátkým časem, náznaky v duně svědčily o tom, že tam kopal člověk, před pár týdny spadla mimovolně větší část, a tak se začaly hrnout ven všechny ty drobnosti.“ Hlas měl klidný, ale slova vybíral opatrně. Nespustil oči z jejího obličeje.

„To místo vzbuzuje zlo. Je to v mých obrazech. Jsem překvapen, že to Allie necítí. Ale ona je úžasně necitlivé dítě. Možná proto, že se neustále uvádí do stavu znecitlivění tím hlučným svinstvem, které nazývá hudbou.“ Kate se usmála. „Ráno jsem viděla její červený přehrávač.“ Měl pravdu. Ona to zlo cítila. Nekontrolovaně se zachvěla a zlobila se, že si toho všiml. Usmál se. Okázale položil skleničku, vstal a šel ke kamnům. Otevřel dvířka a přidal další poleno. „Chcete, abych se spojil s policií a vypověděl o vašich nezvaných hostech?“ Zavrtěla hlavou. „Nic nebylo zcizeno. Byla to asi školní rošťárna. Příště zastrčím západku.“

„Vy se tu nebojíte sama?“ Zvedl obočí. „Možná že to vůbec nebyl zloděj. Možná že žena, kterou jste viděla, byl duch. Řekl jsem vám, že tu straší. Jsou tu duchové a zlo. Místní by se sem ani nepřiblížili.“ Co to bylo? Taktický manévr, jak mě vypudit? Usmála se. „Jako spisovatelka o historii si libuji ve spolužití s duchy.“

„Věřím, že tím nepokoušíte osud,“ řekl. Znovu se posadil na židli a dal si nohu přes nohu, levý kotník na pravé koleno, a vzdychl. „Po nějaké době jsem tu občas míval tísnivý pocit. Kresby se měnily. Bylo v nich víc a víc zloby. V podstatě jsem docela veselý maník.“ Bedlivě ho pozorovala. Odložil skleničku. „Doma kreslím jinak. Jalověji,“ pokračoval zamyšleně. „Jestli někdy namaluji mistrovský kus, pak to bude tady na chatě.“ Na okamžik to vypadalo, že mluví sám k sobě. Zapomněl, že je tady. Zapomněl, že ji chce postrašit. Když si uvědomil, že je přítomna, pohlédl na ni. „Umění, zdá se, musí na prodej čekat.“ Přímo od boku. „Neprodávají se vaše malby?“

„Ne.“ Po odpovědi, plné znechucení, následovalo dlouhé ticho. Nepokračovala na toto téma. Studovala jeho obličej. Zasmušile hleděl do ohně. Všimla si kruhů pod očima a uvědomila si, že Greg je velice nešťastný muž. To pochopení jí vzalo slova z úst. Ticho se táhlo nepříjemně dlouho. Zírala do doutnajícího ohně. Rána nahoře je oba postavila na nohy. „Kruci! Co bylo tohle?“ Greg postavil svou sklenku.

Polkla. Takovou ránu už zažila, ale při svém průzkumu nezjistila nic. „Průvan musel zavřít dveře,“ řekla konečně. „Podívám se.“ Ale nehýbala se. V pokoji teď bylo teplo a bezpečně. Nechtělo se jí po schodech. Ten hluk ho vytrhl ze zkoumání jeho myšlenek a citů. Podíval se na ni, zpozoroval bílý obličej a oči plné úzkosti a byl užaslý nad vlastní reakcí. Měl se těšit, že se bojí, ale nepřátelství ustoupilo a zalila ho protektorská vlna. „Podívám se sám.“

Bral schody po dvou a nejprve nahlédl do neobydlené místnosti. Byla prázdná, až na zavazadla a krabice a jeho obrazy, které stály, jak je za dveřmi nechal. Všiml si, že jsou stále otočeny ke stěně. Pak zašel do ložnice a rozžal. Po strohém pracovním ovzduší v obývacím pokoji dole, s počítačem a knihami, ložnice, jeho ložnice, ho šokovala nezvyklou ženskostí. Rozhlédl se dokola. Všechno bylo na svém místě. Obojí dveře byly otevřené. Neviděl nic, co mohlo spadnout. Zkontroloval obraz na stěně.

Jeho obraz, nezvykle pěkný, zobrazující ladoňky v redallském lese. Zachmuřil se. Matka sem musela ten obraz přinést, protože býval v pokoji pro hosty v jejich domě. Ujistil se, že odtud nemohla pocházet rána, a znovu si pomalu ložnici prohlédl. Povšiml si froté koupacího pláště, hozeného přes postel, a trepek, obojího ohnivě rudé barvy, která určitě slušela k její pleti. Představoval si, že ji v županu kreslí. Na zásuvkách ležela hromádka stříbrných náramků, měla je v den příjezdu, to si pamatoval, a vedle stála sklenička se zimními kytkami, které musela posbírat v lese. Přírodopisec v něm poznal brčálové, malé sametově červené hluchavky a odnože vavřínu, které musela najít tam, kde dříve bývala zahrada. Pokračoval rychle ve studiu malé sbírky kosmetiky. Zatím Kate nepotkal namalovanou, ale zřejmě, když si to příležitost žádala, ráda se zkrášlila. Obrátil se k nízkému okennímu parapetu, kde měla několik knih, poezii a sociální historii. Tato autorka nebyla čtenářkou beletrie.

„Našel jste něco?“ Polekal ho hlas za ním ve dveřích a náhle se cítil provinile.

„Nic. Obojí dveře byly otevřené. Zdá se, že nic nespadlo. Okna jsou zavřená.“

„Mohlo to být venku?“

„Myslíte komín?“ usmál se. „To bychom asi zpozorovali, kdyby propadl střechou.“

„Co to tedy bylo?“ Hlas vyzradil rozrušení. Z podesty viděla, že si prohlíží její věci. Takový zájem z jeho strany ji rozzlobil. Cítila se bezbranná.

„Možná že to byl Marcův duch. Často jsem tu slýchával zvuky.“ Když nic nepoznamenala, šel zpět ke schodům a pohlédl na hodinky.

„Podívejte se, Kate, budu muset jít. Není třeba si dělat starosti. Nic tu není. Podívám se na střechu, když budu odcházet, a ještě vám přinesu pár polen. Asi to byly venku stormy, zlomila se větev nebo něco. Akustika je nevypočitatelná.“ Sešel po schodech před ní. „Kdyby něco, zavolejte a otec nebo já přijdeme.“

„Nebude třeba. Poradím si.“

Marcus

Zachvěla se, když ji jméno nezvaně napadlo. Greg si nazul vysoké boty a vzal si bundu. Částečně chtěla, aby odešel. Ačkoliv byl dokonale zdvořilý, cítila jeho antipatii. Částečně se bála. Netěšila ji myšlenka, že zůstane sama.

Což bylo šílenství. Najala si chatu na šest měsíců, a neplánovala si žádné spolubydlící. Musí si zvyknout, že je sama, a musí si zvyknout na jakékoli podivné zvuky, které tato krajina na ni vychrlí. Když Greg otvíral dveře, ozvalo se ostré liščí vytí, jako by mělo otestovat její rozhodnutí. Greg se otočil a studoval její obličej.

„Víte, co to bylo, doufám.“ Ten hulvát. Chce, aby se bála. „Vím,“ řekla a ještě ze sebe vydolovala úsměv.

„Téměř celý život jsem žila na venkově, Gregu. Protože uvádím, nebo jsem uvedla,“ opravila se, když si opět vzpomněla na okolnosti vystěhování z Jonova bytu, „londýnskou adresu, to ze mne ještě nedělá měšťačku.“ Dokonce vypadal trochu zahanbeně, když se uklonil s nádechem vzdoru a šel k landroveru. Neslyšela poznámku na rozloučenou, když se vytahoval za volant.

„Jdi do prdele, Lady Nafoukaná.“ Teprve až doprovodila očima koncová světla k lesu, uvědomila si, že ani nepohlédl na střechu, než odešel, a ani jí nepřinesl slíbená polínka.

„Lotr,“ řekla tentokrát nahlas. Pohlédla na krabici, ve které nosila polena. Bylo jich pár, ale ne dost, aby udržela oheň, který rozdělal, celou noc. Musela by jít znovu do tmy. Baterka zůstala na pultě v kuchyni, kde ji nechala. Vedle dýky. Podívala se na bundu a rozhodla se. Až vyhasne, vykoupe se, vodu nahřeje elektřinou, a půjde spát. Nikdo a nic ji do rozbřesku nedostane ze dveří.

S úžasným pocitem uvolnění zastrčila západku a vrátila se do obývacího pokoje. Ujistila se, že regulátor vzduchu na kamnech je zavřený, tak ta proklatá věcička vydrží déle, zapjala pásek s Elgarem Záhadné variance, hlasitě, a pak si nalila ještě skleničku whisky.

***

Pár hodin pak ještě pracovala na knize a vytiskla pro sebe ještě neuhlazenou verzi, když si vzpomněla, že pod dřez uložila poliš na stříbro. Vypnula počítač, vydechla si s úlevou, uložila pečlivě natištěné stránky a šla k zásuvce. Nákrčník byl zelenočerný, když ho vytáhla a znovu zkoumala v jasném kuchyňském světle. Zatřepala polišem a opatrně natřela trochu směsi na kov. Jemně třela rohem prachovky. Za deset minut to vzdala. Ač pracovala stále energičtěji, bylo to bezvýsledné. Zklamaná položila prachovku i kov na pult. V té chvíli zazvonil telefon.

„Nazdar, Kate.“ Jonův hlas zněl tak silně, jako by hovořil z vedlejší místnosti. „Jsem v Bostonu. Jak se daří lordu Georgovi?“

„Dobře.“ Usmála se. „Co tvoje turné?“

„Trochu únavné. Díky bohu je skoro za mnou. Zašel jsem si do hotelu na čaj a koblihy, než si večer vyjdu. Co máš v plánu ty?“

„Čistím starověký britský nákrčník moderním britským polišem na stříbro bez jakéhokoli efektu.“ Opřela se o pult s telefonem pohodlně na uchu a prohlížela si své dílo.

„To vypadá jako legrace,“ přišla tlumená odpověď přes Atlantik. „Smím se zeptat, kde jsi vzala starověký britský nákrčník?“

„Ležel na pláži.“

„Aha.“ Bylo jí jasné, že nevěří. „Ale nenosí ho Brit z římské invaze!“

„Momentálně ne.“ Usmála se znovu. „Moc by se ti tu, Jone, líbilo.“ Nejistě oťukávala situaci, nabízela smíření.

„Večírky jsou vydařené?“ Ironie v tónu ji připomněla, že už nejsou přátelé. Ani milenci. Proč jí vlastně zase zavolal? Přece se nebude ptát.

„Není tu s kým pořádat večírek. Jen s ptáky a asi s tuleni v zálivu.“

„A občas se starověkým Římanem.“

„Ty jsi to uhod.“ Předstírala něco, co považovala za americkou bezstarostnost. „Ten duch je římský.“

„Jako bys to myslela vážně,“ řekl Jon opatrně.

„Ano?“ Uvědomila si, jak rychle umí pochopit nuance, jeho citlivost je jednou z vlastností, kterou miluje, byla jednou z vlastností. Proto nesla jeho počínání v posledních týdnech ještě hůř. Lehce se pousmála. „Hloupost. Dělám jen legraci.“

„Aha.“ Zamyšleně se zeptal: „Daří se ti dobře?“

„Ano, děkuji.“

„Fajn. Bav se a zase ti za den za dva zavolám.“ Podruhé jí nedal příležitost rozloučit se. Spojení bylo přerušeno a ona byla znovu ponechána se sluchátkem v ruce. Pomalu ho položila a zamyšleně se vrátila ke stolu a prachovce. Závan studeného vzduchu, plného vůně mokré půdy, ji docela překvapil. Otočila se. Vchodové dveře musely být dokořán, ačkoliv zastrčila západku. Nahlédla do předsíně. Dveře byly zavřené a předsíň byla opuštěná a ve tmě.

Hlavu vzhůru, Kennedyová! Buď se někde otevřelo okno, nebo foukl vítr přes komín. Šeptala si pro sebe a dívala se do teplého, matně osvětleného obývacího pokoje. Z kamen ještě vycházela slabá zář, ale krabice na polínka byla prázdná. V pokoji se začalo ochlazovat, vůně půdy však nepřicházela z místnosti. Přicházela shora.

Okno v ložnici musí být otevřené. Zamračila se. Otevřela ho dříve a dívala se na moře a mlhu, padající na tiché šedé vody spolu s nocí, přicházející z východu. Zřejmě je dobře nedovřela. S rukou na zábradlí šla nahoru.

Obojí dveře nahoře byly otevřené. V obou pokojích byla tma. Rosvítila. Okno v ložnici bylo zavřené, jak tušila, a závěsy zatažené. Vdechovala. V chatě musí existovat nějaké mokré místo, které déšť aktivuje. Vyšla z pokoje a na cestě do druhého byl pach silnější a vzduch studenější. Pokoj měl okno na sever, připomněla si a šla ho prozkoumat. Bylo zavřené a podle pavučiny na klice usoudila, že tomu tak je už dlouho. Pomalu zkoumala stěny a hledala na tapetách skvrny od vlhka. Malé citronově žluté květy na hnědozelených stvolech dováděly na nerovných stěnách mezi dubovými trámy bez známek po vlhku. Zhasla, zase sešla dolů a pořád se nadechovala. Pach byl stále silný. Sladký, studený pach, jako zrytý záhon po dešti. S pokrčením ramen se vrátila do obývacího pokoje, obrátila pásek a usedla do křesla co nejblíž k ohni.

Když se vzbudila, pásek dohrál, v kamnech vyhaslo a v pokoji byla ledová zima. Bolela ji hlava a byla celá ztuhlá. Přinutila se postavit, přitom sténala. Zhasla stolní lampu a vyšla z pokoje. Teplá postel a hromada měkkých polštářů, do kterých se zamuchlá, bylo vše, co chtěla. Ve dveřích se otočila, zhasla a pokoj zaplavila tma. Šla do koupelny, a když sahala po zubním kartáčku uvědomila si, že ještě nevečeřela. Dvě sklenky whisky nebyly zrovna příliš výživné na ukončení večera. Možná, že ty jí přivodily bolest hlavy. Zamračila se. Začínala moc pít. Uvažovala, jestli si připraví něco k jídlu, ale neměla hlad. Nezapnula elektrický bojler, takže nebude mít ani teplou vodu na koupel. S povzdechem se nahnula nad umyvadlo a opláchla si vlažnou vodou obličej. Chtěla už spát, nic víc. Jídlo a koupel počkají do zítřka. To patřilo k radostem života, když žila sama. Tak si člověk mohl dělat, co chtěl. Vařit, nebo nevařit. Umýt se, nebo neumýt. Spát, kdy se mu zachtělo. A právě teď si nepřála nic jiného než spát. Když měla nohu na prvním schodu, zahlédla nahoře nějaký pohyb. Ztuhla. „Je tam někdo?“ V hlasu byl slyšet strach. Žádná odpověď.

„Kdo je tu?“ Volala znovu. Touha po spánku byla ta tam. Odpovědí bylo bubnování deště do oken a nápor větru, který se řítil od moře.

„Bože, já už mám halucinace,“ mumlala si pro sebe. Unavené oči, dlouhé hodiny u počítače, měla vysvětlení pro svůj problém, ale potřebovala hodně silné vůle, aby se přinutila jít nahoru. Tam rozsvítila všechna světla. Nikdo nikde nebyl, okna byla zavřená. Čichala. Vůně mokré půdy zmizela. Rozhrnula záclony, zírala do šera a viděla stékat déšť proudem po okenních tabulích. Co nejrychleji se svlékla a vklouzla pod deku. Na podestě nechala svítit světlo. Ležela, ještě vzhůru, tlačila si na hruď polštář a dívala se přes dveře na malý prostor na stěně, namalovaný na růžovo, přetnutý stínem dubového trámu. A poslouchala kapky deště.

KAPITOLA 17.

„Jsi vzhůru, Susan?“ Alison koukala tmou kamarádčiny ložnice k posteli u vzdálené stěny.

„Ano.“ Poslední dvě hodiny si šeptaly a chichotaly se. Dvakrát přišla Susiina matka Cissy Famboroughová a už vyčerpaná je vybízela k spánku. Teď už šla sama spát a v domě byla tma. Posledních dvacet minut se už v rozhovoru děvčat prodlužovala doba ticha.

„Myslíš, že bych to měla říct doma?“

„Co se stalo u hrobu?“

„Samozřejmě to, co se stalo u hrobu.“

„Ne. Budou zasahovat. Rodiče vždycky zasahují. Vrátíš se tam?“ Alison okamžik váhala. „Samozřejmě že se tam vrátím. Musím dokončit výzkum.“

„Sama?“

„Můžeš jít se mnou.“ To vyznělo skoro dychtivě.

„V žádném případě. To není pro mne.“ Susan byla neoblomná.

„Líbilo by se ti tam. Je to legrace.“

„Mně to nepřipadá jako legrace.“ Susan se zlomyslně culila ve tmě. „Tak ses bála, že ses málem počurala. Sama jsi to přiznala.“

„To není pravda.“

„Je to pravda. Proč bys jinak přišla sem? A celou cestu lesem jsi utíkala. Jinak bys počkala doma na máti, až se vrátí z Colchesteru. Ztratila jsi nervy.“

„Neztratila jsem nervy.“

„Ztratila. Jdeš zítra do školy?“

„Ne. Ještě se necítím dobře.“

„Ještě se budeš ulejvat? Já ale jdu, tak už zavři pusu, Allie. Musím se vyspat.“ Susan si nasadila sluchátka a pod polštářem si zapjala walkmana. Rámus Sisters of Mercy na plné pecky se nezdál nejideálnější ukolébavkou, ale do minuty usnula. Na druhé straně pokoje ležela Alison, bděla, dívala se na stažené záclony a poslouchala, jak prší. A i pod půjčenou peřinou se zase rozechvěla.

KAPITOLA 18.

Na kuchyňském stole byla hrstka písčité půdy. Kate strnula. Nákrčník byl na svém místě, ležel u prachovky a poliše na stříbro. Prstem se dotkla půdy. Byla mokrá a studená. Nadechla se. Pach čerstvě zryté zahrady byl teď mizivý. Nebo čerstvě zrytého hrobu. Zavrtěla hlavou. Nespala dobře. V pokoji bylo chladno a hluk větru a déšť, šlehající do oken, ji několikrát probudil z neklidného, sny tíživého spánku. Měla tak těžkou hlavu, že nemohla pořádně myslet. Šla ke dřezu, naplnila konvici a zapjala ji. Snad až vypije šálek kávy, najde vysvětlení pro nepořádek na stole. Musí najít logické vysvětlení. Půda se obvykle na kuchyňském stole nezhmotňuje. Musela spadnout z trámového stropu, snad se uvolnila prostupující vlhkostí a deštěm, nebo byla smetena rozmarným závanem větru pod schodovými dveřmi nebo dolů komínem.

Dala si lžičku neskafé do šálku, zalila vodou a dívala se, jak hnědé granule krouží, narážejí na modrou keramiku a rozpouštějí se. Spálila si jazyk, když se napila, ale kofein se jí vstřebával do krve uspokojivou rychlostí. Odložila šálek, zvedla nákrčník a pozorně si ho prohlížela. Žádný náznak po úsilí, které vynaložila při čištění. I škrábance nehtem zmizely.

Kov byl zelenočerný a zkorodovaný jako dříve. Opatrně ho zabalila do prachovky, vynesla nahoru do volného pokoje. Jenom jeden kufr měl klíč. Zamkla tedy do něj nákrčník, postavila ho do rohu, zavřela za sebou dveře a seběhla dolů. Schovala poliš. Pod horkou vodou namočila hadřík a setřela půdu, znovu ho vypláchla a uložila. Pak si vytáhla boty a bundu a vyšla s krabicí pro polena. Bylo jasné, slunné ráno. Vysoké, bílé, chomáčovité mraky se od západu honily jako o závod po ostře modré obloze a za chatou se oslnivě třpytilo moře.

Vítr nafoukal déšť do stodoly a hodně polen bylo nasáklých vodou. Našla vzadu pár suchých a přinesla je dovnitř. Svůj výlet zopakovala třikrát, až měla u kamen uspokojivou zásobu. Pak si ještě přinesla náruč třísek. Teď měla dostatek paliva alespoň na čtyřiadvacet hodin. Nemělo ale smysl rozdělat oheň teď. Než si sedne ke své práci, musí ještě něco udělat. Nahlodávalo jí to mysl od doby, kdy uklidila v kuchyni hrudku půdy.

Zamkla za sebou dveře, strčila klíč do kapsy bundy, natáhla si rukavice a namířila si to přes trávu za chatou na pláž. Hejno rybáků se zvedlo a kroužilo kolem, když se objevila na oblázkovém břehu a běžela a klouzala k písku. Pláž byla ještě mokrá od přílivu, s nánosem chaluh. Šňůra bílých a hladkých růžových mušlí v jasném svitu označila linii vysokého přílivu. Vzduch byl tak studený, že jí slzely oči. Otočila se doprava a šla podél linie dun k vykopávce.

Dlouho stála na kraji a dívala se dolů. Pořádný kus duny odpadl a ona teď viděla ve slunci zřetelně jinou vrstvu. Byl to jíl, různé odstíny písku a štěrk a teď jasně viditelná hrubá černá drolící se vrstva rašeliny.

Měla zvláštní pocit sucha v ústech, když poloskočila a polosklouzla do výkopu. Snítka řasy měchýřnaté ležela naaranžovaná na dně a něco polozabořeného do písku, cosi jasně červeného upoutalo její pozornost, když přišla blíž. Zamračená odkopla svah písku. Kazeťák ležel pod nánosem chaluh. Vytáhla ho. Knoflík „on“ byl stále zatlačený. Alison tu musela být brzy ráno a zase musela odejít. Postavila magneťák na kraj prohlubeniny a rozhlížela se. Co se mohlo jen stát, že ji přimělo nechat tu tak cenný přehrávač? Nářadí bylo pryč, ale mohlo být taky pod posledním písečným nánosem. Šla blíž a sundala si rukavice. Rašelina byla měkká ve vylisovaných vrstvách. Voněla po mokré zahradní půdě. Kate polkla. „Alison?“ Vítr nesl její výkřik jen kousek, než se rozplynul. „Alison?“ Zakřičela hlasitěji. Vyškrábala se na okraj prohlubeniny, dala si ruku k očím, aby je chránila před září slunce. Pláž byla prázdná.

Otočila se. Nebylo pochyb, že tu to děvče bylo. Na okamžik si s ní její představivost divoce zažertovala. Uviděla pod uvolněným pískem na dně pod jílem dlouhou mohylu. Mohylu ve tvaru lidského hrobu.

Dívala se na to. Alison by sem ve tmě nepřišla. Byla teď v bezpečí domova své kamarádky. Diana to včera večer telefonovala. Kdokoli, cokoli, rychle se opravila, tam dole leželo, nebyla to patnáctiletá školačka z dvacátého století. Kate udělala opatrně krok k mohyle. Její fantazie opět pracovala. Z jiného úhlu byla mohyla jen částí písku, zastíněná slabým svitem. Viděla teď hromádky země, vytvořené dešťovkami, a poprašek rašeliny, který spadl z pískového útesu.

„Co tu děláte?“ Alisonin hlas, tvrdý a nazlobený, ji vyrušil v myšlenkách, až povyskočila.

„Ach, díky bohu!“ Slova vyřkla dřív, než jim mohla zabránit. „Myslela jsem si, že se ti něco stalo…“

„Myslela jste si, že jsem tam pohřbena?“ V otázce zazněla známka opovržení. Alison, bílá ve tváři, sestoupila za okraj duny. Pod očima měla tmavé kruhy. Kate se usmála.“Jenom na vteřinu, když jsem viděla tvůj přehrávač.“ Alison obrátila pohled na kazeťák. Nepohnula se. „Zapomněla jsem na něj,“ řekla za okamžik.

„To vidím. Ležel pod pískem. Asi to způsobil příliv.“

„Proč jste sem přišla?“ Hlas byl znatelně méně agresivní, když se dívala dolů na Kate. Ještě se nechystala skočit dolů, ani si vzít přehrávač.

„Chtěla jsem si něco ověřit.“ Kate se vyškrábala k ní. „Jsou tu odkryty různé vrstvy. Vidíš? Sesuv písku obnažil vrstvu rašeliny, která je stará asi tisíc let.“ Alison upírala oči na tmavé pruhy v písku. Ještě se nepohnula. „Viděla jste nějaký pohyb?“ zeptala se. „Když jste přišla. Bylo tu něco, někdo?“ Kate na ni ostře pohlédla. „Co máš na mysli?“ Alison pokrčila rameny. „Nevím. To včera, když jsem tu byla. Něco tu bylo.“ Vyhýbala se pohledem. „Asi to nebylo nic. Možná milovník divokého ptactva nebo přírodovědec nebo někdo…“ Hlas se jí ztrácel.

„Blíž jsi nikoho neviděla?“ nadhodila Kate.

„Ne.“

„Cítila jsi něco? Jako mokrou půdu?“

Alison na ni zírala. „Všechno je tu mokré.“

„To je pravda,“ usmála se Kate. Chvíli se spolu v tichosti dívaly do prohlubně. „Budeš tady ještě dneska pracovat?“ zeptala se konečně Kate. Alison pokrčila rameny. „Asi ano. Ale musím dohánět učivo.“ Neklidně přešlapovala z nohy na nohu. Nechtěla už dnes přijít, ale něco jí nedalo pokoj. Nemohla si pomoct.

„To je tvrdé. Říkala jsem si, proč nejsi ve škole. Byla jsi nemocná?“ Alison přikývla, ale nic dále nevysvětlila. Kate se dále neptala.

„Nejspíš bude pršet. Bylo by lepší toho pro dnešek nechat.“ Z jakéhosi důvodu by byla raději, kdyby Alison nezůstávala na pláži sama. Ta myšlenka, že dítě tu bude kopat v osamělém hrobu, ji děsila. A hrob to byl. V tom měla Alison pravdu.

„Chtěla jsi fotit. Chceš, abych snímky udělala já? Později, až bude příhodné slunce?“ zeptala se konečně. Alison na ni koukala skrz divoce vlající chomáče vlasů. „Udělala byste mi je?“

„Samozřejmě. Řekněme k poledni. Přijdu pak sem. Večer přinesu film, a kdokoli pojede nejdřív do města, nechá ho vyvolat.“

„Prima.“ Představovala si to jen, nebo opět zaznamenala menší nadšení? „Allie, vylekalo tě tu něco včera?“ zeptala se opatrně Kate.

„Ne, jistěže ne.“ Zčervenalá líčka a vzdorný pohled si odporovaly.

„Jen se tak ptám.“

„Proč? Děsí vás to?“ ozvala se přezíravě.

„Ano. Trochu.“

„Proč?“ Znovu agresivní, výsměšný tón. Ale pod ním Kate vycítila pocit provinění a náhle věděla, že nesmí posílit její obavy. Pokrčila rameny. „Nevím. Možná to bude tím, jak říká tvůj bratr, že jsem si už navykla na život ve městě. Člověk zapomene na vesnické zvuky. A ještě jsem nikdy nebydlela tak blízko moře.“ S úlevou pozorovala, že Alisonin obličej se jasní. „Zvyknete si,“ odpověděla. Poprvé se usmála. „Opravdu mi uděláte ty fotky?“

„Samozřejmě. To je bez problémů.“ Kate váhala. „Nechceš se v chatě napít trochu kávy, než půjdeš domů?“

Alisonino přikývnutí a rychlost, s jakou sebrala přehrávač, vypověděly mnohé. Kate ji následovala a ještě jednou se k výkopu otočila. Mrak racků se snesl na místo, kde s Alison stály. Pak s divokým křikem a vřískotem zakroužili jako jeden a letěli přímo k moři.

***

„Proč zamykáte? My jsme nikdy nezamykali.“ Z dohledu dun byla Alison zase arogantní.

„Asi zvyk,“ odpověděla Kate. „Nakonec, už jsem tu zažila vloupání.“ Strčila do dveří. „Černou, nebo bílou?“ Šla napřed do kuchyně.

„Bílou, prosím.“ Alison nešla za ní a také nijak nereagovala na Katinu poznámku. Šla do obývacího pokoje. „Vyhaslo vám v kamnech,“ volala. Kate na okamžik zavřela oči a zhluboka se nadechla. „Vím, ale mám vše nachystané k zapálení. Chceš mi to udělat?“ Sáhla po sklence s kávou a ztuhla. Na pracovní desce byla trocha rašeliny.

„Ó bože.“ Neuvědomila si, že mluví nahlas.

„Co je?“ Alison se objevila ve dveřích. Kate se nadechla. „Nic. Jen jsem trochu rozlila.“

„Kde máte zápalky?“ Alison si dřepla a hledala ve skříňce pod dřezem. Odložila si bundu a prsty projela vlasy.

„Tady, na kredenci.“ Kate ještě upírala oči na zrnka mokré půdy mezi šálky. „Allie, neobtěžuj se teď s ohněm. Napijeme se a já tě doprovodím. Musím dnes ráno do Colchesteru.“ Ta myšlenka přišla spontánně. Tentokrát asi proto, že nechtěla být doma sama.

„Co ty fotky? Slíbila jste mi je.“

Proklaté fotky!

„Udělám je později, nedělej si starosti. Čím později je budu dělat, tím lepší světlo budeme mít. Získáme ostrost. Do večera je budeš mít.“ Omyla dva šálky pod tekoucí vodou a pak vzala do ruky sklenku s kávou.

„Co to tu je za špínu?“ Alison to uviděla. Projela v hromádce prstem a zanechala na nalakované desce čistou stopu. Kate zavrtěla hlavou. „Nevím, musela jsem ji přinést s poleny.“ Ta odpověď Alison uspokojila a vrátila se do obývacího pokoje.

„Pracujete ráda s počítačem?“ Hlas přicházel dveřmi do kuchyně, kde Kate čekala, až voda v konvici začne vařit.

„Ano, docela. Zjednodušuje mi práci s uváděním fakt do souladu a s chronologií.“ Kate přinášela kávu. Alison stála nad stolem a dívala se na knihy a poznámky.

„Můj bratr Patrik je počítačový kouzelník,“ řeklo děvče. „Většinou je blbec, ale v počítačích je špička.“

„Bude večer doma?“

„Jo.“

„A Greg?“ Alison pokrčila rameny. „Nikdo nikdy neví, co ten udělá.“

„Aha,“ řekla suše Kate. „Těším se na večeři s tvými rodiči. Připadají mi velice milí.“

„Asi jsou.“ Alison dopila kávu a položila hrnek. „Jdu. Chcete jít se mnou?“ Výzva v očích byla zase nepřátelská a Alison už opravdu Kate unavovala. „Bude mi to trvat tak půl hodiny,“ řekla. „Jestli chceš počkat, fajn, jestli ne, přijdu později.“ Chvíli Alison váhala, zřejmě se jí nechtělo jít samotné a pak se s přemrštěným vzdechem spustila na židli. „Já počkám.“

„Dík.“ Kate se usmála. Vzala šálky a nechala tam děvče sedět.

***

Dveře do volného pokoje byly otevřené a zavazadla a krabice byly rozházené po celém prostoru. Vyděšená Kate zírala na tu scénu, pak se otočila a volala dolů. „Alison, to jsi udělala ty?“

„Co?“ volala zpět zmatená Alison.

„Toto všechno. Proboha!“ Kufr s nákrčníkem byl zamčený, to viděla od dveří.

Alison vyběhla za ní a rozhlížela se. „To je binec!“

„Všechny ty kufry a krabice jsem měla úhledně uložené.“

„Ach.“ Alison se vyhnula jejímu pohledu. „Já to nebyla. Jak bych mohla. Vždyť jsem vůbec nebyla nahoře.“ Kate silně bušilo srdce. Přece musí existovat vysvětlení. To děvče nebo její bratr! Možná že když byla na pláži, Greg nebo ten počítačový kouzelník sem tajně přišli a udělali nepořádek. Pak se Kate otočila a otevřela do ložnice. Tam se nikdo ničeho nedotkl. Všechno bylo na svém místě.

Když viděla Alisonin bílý obličej, zamračila se. Alison taky podezírala Grega. Když s ním naposledy mluvila, plánoval stále, jak Kate vypudí z chaty. Byl nadšen jejím nápadem, že přesvědčí Kate o tom, že v chatě straší. Mohl to udělat on? Šel by tak daleko? Celá se chvěla. Jestli to byl on, pak to tedy funguje. Zúžila oči. Nebyl to na pláži taky Greg? Stál snad za vším, co se včera přihodilo? Náhle ji popadl vztek. Otočila se, běžela ze schodů a vyběhla ven. „Musím domů,“ volala. „Nic se neděje. Pojďme.“

Jestli to byl Greg, rozdá si to s ním, i kdyby to měla být poslední věc, kterou udělá. Parchant! Prohnaný, falešný, podvodný mizera! Opravdu ji vystrašil. A dluží jí nový radiopřehrávač.

KAPITOLA 19.

„Neměla jsi chodit.“ Nion ji vzal za ruku. „Moc riskuješ. Co když tě někdo viděl?“ Odpoutala se, vyběhla pár schodů nahoru ke kraji vody a hopkala jako dítě. „Kdo by mě viděl? Celý den je pryč. Jeho otroci jsou příliš zaneprázdněni, aby jevili zájem. Dítě s vychovatelkou si myslí, že jsem šla navštívit sestru.“ Zatančila piruetu a smála se. „Ještě jsem nikdy nebyla tak šťastná. Nemohu uvěřit, že se to může přihodit. Mně, seriózní římské matroně, a tobě…“ stála před ním, dívala se mu do obličeje a ruce jí přitom spočinuly na záhybech jeho kabátu, ,, tobě, princi Trinovantů.“

Nion se usmál, zakláněl hlavu, odkryl silné bílé zuby v opáleném obličeji, vějířky vrásek kolem očí a úst se zarývaly hluboko do pravidelných rysů. Kolem nich se na míle rozprostíraly duny, písek navátý a odvátý větrem do výmolů a hřebenů, oblázky kulaté a čistě za odlivu. Vedle stál trpělivě mezek a kůň u oje válečného vozu a apaticky spásal mořské rostliny a trávu. Byli sami. Docela sami. Přitáhl ji k sobě a zabořil jí obličej do vlasů.

„Odejdi se mnou. Mám jednoho bratra na západě. Mohli bychom jít k němu. Tvůj manžel nás nikdy nenajde.“ Strnula, pomalu zvedla obličej k jeho a on v jejích očích četl rozporné pocity. Touhu. Naději. Vzrušení. Všechny tři hořely v hloubce jejich mořské šedi, ale byla tam taky pochybnost. Pochybnost a strach. „ Nemohu opustit svého chlapce.“

„Pak ho vezmeme s sebou.“

„Ne.“ Vrtěla smutně hlavou. „Ne. On by nikdy nedovolil svému synovi odejít. Co se mne týče…“ váhala. „Nevím, jestli by šel za mnou, ale prohledal by celou zemi, aby našel svého syna.“ Slzy jí stouply do očí. „A nemohu po tobě žádat, abys opustil svůj domov.“ Jeho zemi, jeho lesy, pastviny, pole, vody, solné pánve, ze kterých zbohatl prací lidí svého národa.

Zachvěla se, znovu k němu vzhlédla, nabídla mu rty. Jeho bohové byli mocní, krutí, nároční. Někdy přemýšlela, jestli dali své požehnání svazku svého služebníka s dcerou Říma, nebo jestli žárlili, čekali na svou příležitost, aby ji potrestali za její troufalost.

Za nimi se slunce třpytilo na moři a měnilo jeho barvu v jadeitovou. Když sjel rukama dolů, aby ji zbavil opasku, zapomněla na svůj starch, zapomněla na všechno a nacházela potěšení v jeho doteku.

***

„Budeme vám muset dát permanentku,“ vítal pokladník muzea Kate s veselým úsměvem. Také se usmála. „Permanentku nebo práci.“ Ještě sama nevěděla, proč tam je. Byla to myšlenka na další knihu, kvasící nekontrolovaně v podvědomí, nebo ji prostě fascinuje podivné kopání hrobu na pláži u chaty? Odmítala připustit, že jí nebylo milé zůstat sama doma. To nemohla dovolit. Možná že to bylo trochu z každého. Měla pocit viny. Neměla tu být. Měla pracovat na Georgu Byronovi a jeho podrážděné hysterické matce.

Vyšla nahoru a zase se postavila před sochu Marca Severa, dívala se mu do obličeje, jako by v jeho chladných, mrtvých očích chtěla najít odpověď na svou hádanku. Měl totiž něco společného s hrobem. Tím si byla jistá. Marcus Severus Secundus a Augusta, jeho žena. Zamyšleně se obrátila ke skříňce, kde byly vystaveny jeho kosti. Tam odpověď nenašla. Nic než jemný šum světel a vzdáleně tlumené a neskutečné křiky a skřeky z videa o Boudiccině masakru.

Když později zaparkovala auto ve stodole, pohlédla na redallský dům s určitou touhou. Tentokrát byli doma. Viděla z komínu vycházet kouř a v kuchyni se svítilo. Očekávali ji k večeři, co kdyby zaklepala a přišla už teď? Snad by mohla pomoci s přípravami nebo se posadit k ohni a usrkávat čaj nebo ještě lépe whisky. Ale to nemohla, ne, jistěže ne. Pohlédla na hodinky. Ještě nebyly tři hodiny. Musí počkat ještě pět hodin, než zaklepe na dveře. Přehodila si kabelku přes rameno a dala se na pěšinu k chatě. Slunce už zapadalo. Zvedal se vítr a rychlá sprška deště a sněhu se prohnala lesem. Zachvěla se. Alespoň má vše přichystáno, aby doma zatopila.

Doma. Dříve o chatě nepřemýšlela jako o domovu, ale tím momentálně je. Shrne závěsy, dá si čaj a horkou koupel a pár hodin bude pracovat, než se znovu vydá na cestu lesem ve tmě. Otevřela dveře, pustila kabelu na podlahu a rozhlédla se. Podvědomě se připravovala na nejhorší, na zjištění, že někdo byl uvnitř. Nikdo tam nebyl. Kuchyň byla bez poskvrny, dveře a okna byly zavřené a vzduch voněl jablkovým dřevem. S uvolněním vybalila nákup, rozdělala oheň a šla pomalu nahoru.

Otevřela skříň a probrala šaty, které si s sebou přivezla. Od doby, kdy přijela do severního Essexu, nosila kalhoty a hrubé svetry, ale dnes večer si chtěla obléct něco společenského, i když praktického. Nezapomněla, že má dlouhou cestu blátem přes les. Vytáhla vlněnou sukni a blůzu s dlouhým rukávem a hodila je na postel.

Tehdy si vzpomněla, že slíbila Alison vyfotit hrob. Pohlédla z okna. Brzy se setmí a obloha už teď byla pokryta mraky. Snad to může počkat do zítřka. Ale chtěla splnit svůj slib. Potřebovala získat důvěru děvčete už kvůli vykopávce. Chvíli váhala a pak šla neochotně hledat foťák. Založila nový film a s toužebným pohledem na oheň sáhla po bundě a vyšla do zimy.

Pláž byla ponurá. Zvedla límec, hlavu sklonila proti větru a rychle šla k Alisoninu hrobu. Silně odolávala pokušení se ohlédnout za nastávající tmou. Vítr zavál písek do vyvýšenin, ohladil ostré hroty, vysušil povrch půdy a jednotlivé vrstvy se staly těžko rozpoznatelné. Mhouřila oči přes poletující vlasy, zvedla foťák a dívala se do hledáčku. Pochybovala, že z toho něco vyjde, i když použije blesk, ale alespoň se pokusí. Vyfotila celý film, brala prohlubeň ze všech úhlů a umíněně se snažila i o pár snímků čelní stěny. Nevnímala tmu, svraštělý pahýl, ani prsty a výčnělek, což byl femor, zlomený a roztříštěný, zapadající zpět do písku.

Zpátky v chatě zamkla dveře a s uvolněním si vydechla. Vytáhla film, vložila ho do silonového sáčku a do kabelky. Byla celá zkřehlá. Pustila si na kazetě Pátou symfonii Vaughana Williamse, velmi hlasitě. Nahoře v ložnici si sundala šátek, vytřepala mokré vlasy a začala se svlékat. Vzala si župan a slyšela, že hudba dole ztichla. Z volného pokoje vycházelo zvláštní bzučení. Zamračila se. Chvíli váhala a kousala se do rtu. Co je v tom proklatém domě, co ji leká? Asi moucha, která se probudila v ranním slunci. Nadechla se zhluboka, otevřela dveře a rozsvítila. Pokoj byl opuštěný. Zavazadla a krabice stály na svém místě. Gregovy obrazy tam, kde je nechal, čelem ke stěně za dveřmi. Měla pravdu. Pár masařek bloudilo po okně. Když rozžala, zuřivě narážely do skla. Kate se stáhla a zavřela dveře. Bude se jimi zabývat zítra.

V koupelně byla zima. Se zachvěním zatáhla za provázek a zapnula elektrická kamínka na stěně. Napustila si horkou vodu do vany. Skla oken se zamlžila. Kate stáhla záclony a vkročila do tvořící se pěny. Sepjala si vlasy do uzlu a nadšeně se položila do teplé vody. Celá se s radostí ponořila až po krk a zavřela oči.

Ani si nevšimla masařky v rohu na rámu okna. Světlo a teplo ji pod záclonou probudilo a teď zlostně narážela do světla nad umyvadlem. Kate otevřela oči a podrážděně ji pozorovala. Pronikavý bzukot jí kazil náladu. Moucha několikrát ťukla do zrcadla a pak obletěla koupelnu. Kate se nedobrovolně ponořila, když jí moucha zaútočila na hlavu. „Proklatě, k čertu!“ Cvrnkla po ní prstem pěnu. Nenechá si kazit lázeň.

Když voda chladla, otočila kohoutkem horké vody, ale voda se ještě nestačila znovu zahřát. Jak očekávala, tekla studená. Zvedla se, vystoupila na předložku a obalila se ručníkem. Utřela ze zrcadla páru a zadívala se na svůj obličej. Koutkem oka viděla, že masařka sedí na zrcadlovém rámu. Pleskla po ní, až odletěla ke světlu. Tehdy zazvonil telefon. Zabalená v ručníku zvedla sluchátko.

„Kate? Jsi v pořádku? Dělám si starosti.“

„Jone?“ Srdce jí povyskočilo. Posadila se. „Bože, kéž bys byl tady!“

„Myslel jsem si to. Něco se přihodilo, že? Včera jsem to slyšel v tvém hlasu.“ Nejraději by se kousla do jazyka. Proč něco takového vyřkla? Jejich vztah skončil. A stejně, jaký smysl mělo dělat mu starost, když byl tak daleko? „Nic se nepřihodilo,“ řekla spěšně. „Jen jsem si myslela, že by se ti tu líbilo. Ta obloha, moře, to ticho.“

„Až se vrátím, rozjedu se za tebou.“ Ve spojení se tvořila ozvěna, pauzy mezi větami, oba hlasy zněly podivně. Nemluvili dlouho. Když zavěsila, zůstala chvíli zamyšleně sedět. Jejich vztah skončil, proč stále volá?

Ve tři čtvrtě na osm vypnula počítač, zhasla stolní lampu, vstala a protáhla se. I při práci vnímala, že se venku zvedl vítr. Rachotil s okny a občas uslyšela na okně spršku deště. Naložila do kamen, zavřela pevně dvířka a také regulátory vzduchu, aby byla kamna zajištěna, než se vrátí domů. Pak si neochotně vzala bundu a boty. Rozhlédla se ještě po obývacím pokoji, kde nechala svítit světélko, které by ji uvítalo, a vykročila do noci. Zavřela za sebou a zamkla. Poslední hodinu doufala, že Roger zatelefonuje a navrhne, že jí přijede naproti. Trvalo by mu to landroverem jen deset minut. Vzdychla. V ruce svírala baterku a paprsek světla nasměrovala na lesní pěšinu.

Trvalo jí půl hodiny, než sešla půl míle lesem. Pěšina byla bahnitá a kluzká. Vítr rozházel pružné pryskyřičné větve borovic po zemi, nohy jí po nich klouzaly. Několikrát se zastavila a obrátila světlo baterky mezi stromy. Úzký paprsek osvětlil jen mokré, černé kmeny, hluboké stíny a změť mdlého podrostu.

Diana otevřela dveře s výkřikem překvapení. „Kate, snad jste nešla pěšky! Greg pro vás před půlhodinou odjel.“ Greg. To si mohla myslet. Usmála se a přitom si uvědomila, že má tak studený obličej, že jí snad vůbec nepracují svaly. „Kéž bych to byla věděla, počkala bych na něj,“ řekla. Následovala Dianu dovnitř, odložila si a pak byla uvedena k vysněnému krbu. Usadila se do nejteplejšího rohu na pohovku s whisky v ruce a kocourem na koleně.

V pokoji to nádherně vonělo jablkovým dřevem a dobrým jídlem. Očekávání se naplnilo, česnek, oregano, rajčata, tedy něco italského. Hlavu si opírala o polštáře a usmívala se na Rogera, který seděl naproti ní. „To je pohádka. Nestojí mi za to vařit pro jednoho. Poslední dny žiju na fazolích a polévkách z konzerv.“

„A jak pokračujete s knihou?“ usmíval se Roger. Diana zatím zvedala pokličky hrnců na kamnech a jemně míchala. Kate usrkovala whisky a cítila, jak jí teplo prostupuje žílami. „Docela dobře. Z hlediska psaní knihy byl příchod sem dobré rozhodnutí. Soustředím se tady.“

„Nic moc jiného se tu nedá dělat, že?“ usmíval se Roger. Otevřely se dveře a objevil se Greg. „Myslel jsem, že vyzvedneš našeho hosta,“ řekl Roger ostře. Greg se zašklebil. „Promiň. Neuvědomil jsem si, kolik je hodin. Chtěl jsem teď pro ni jet.“

Kate na něj cynicky pohlédla. Nevěřila mu. Chtěl se natolik zpozdit, aby musela jít pěšky. Neřekla ovšem nic. Nechtěla zkazit náladu. „Nedělejte si starosti,“ řekla uvolněně. „Nic se nestalo. Procházka sem byla příjemná.“

„Ujišťuji vás, že po večeři vás domů zaveze,“ řekl tiše Roger. Z jeho hlasu bylo Kate jasné, že si je vědom toho, že Greg ji nevyzvedl úmyslně. Odpočívala na polštářích, hladila kocoura Blaženého Smitha a pociťovala úlevu, že nebude muset sama vkročit večer do chladu mokrých stromů.

Greg vzhlédl od svého piva, když se objevili Patrik a Alison. „Nezapomněla jste přinést tu dýku z Alisoniny prohlubně?“ zeptal se. Ačkoliv mluvil tiše, nepřátelský tón byl zjevný. Zamračila se. „Ne, nezapomněla.“ Opatrně, aby nerušila kocoura, se nahnula dopředu a sáhla do kožené kabelky, která jí ležela u nohou. Železná dýka byla zabalena do novin. Vytáhla ji a podala Alison. „Našla jsem ji ležet na písku,“ řekla. „Vzala jsem ji, protože byl příliv. Ztratila by se.“ Alison chvíli váhala. Vzala opatrně dýku. „Díky.“ Položila ji, aniž by ji vybalila. „Dala jsem si ji do chlebníku. Musela mi vypadnout.“ Kate zvedla obočí. „Nepodíváš se na ni?“

„Později.“

„Co se děje, Allie? Ztratila jsi zájem?“ Gregovo vyzvání jí vehnalo rozpačitost do tváří.

„Neztratila.“

„Dnes jsi tam nebyla.“

„Byla.“ Odsekla zlobně. ‚Nic nevíš. Ona mě viděla, že ano?“

„Viděla,“ potvrdila Kate.

„Co si myslíte o Alisonině vykopávce?“ vložil se tiše Roger, dávno zvyklý vstupovat do hádek svých dětí.

„Je pozoruhodná,“ odpověděla Kate. „Věřím, že Alison sem brzy přivede odborníky. Odliv rychle odnáší písek. Když nebude opatrná, všechno zmizí dříve, než se stačí udělat řádné záznamy.“

„Nezapomněla jste mi to vyfotit?“ Alisonin dotaz nebyl položen tolik ze zájmu, měla Kate pocit, jako z touhy ji nachytat. S uspokojením přikývla a vytáhla z kabelky film.

„Obávám se, že světlo nebylo tak dobré, jak jsem doufala. Ale je to lepší než nic.“

Alison vzala film a hodila ho na stůl. „Díky,“ řekla.

„To bylo od vás moc milé,“ řekl Roger. Na dceru se mračil. „Alison, Kate má pravdu. Už jsi s někým mluvila o svých objevech? Měl by přijít někdo povolaný.“

„Udělá to, až si bude myslet, že je pravá doba,“ říkala Diana z kuchyně. „Netrap to dítě. Ať nejdřív sepíše sama svůj projekt, když to tak chce.“ Kate se otočila a paži si opřela na opěradlo pohovky, aby viděla na Dianu, která u kuchyňského stolu strouhala parmazán. „Začíná to být naléhavé,“ řekla skoro omluvně. „Pár přílivů a mohyla bude pryč.“

„Tak to je mohyla,“ vložil se Greg. „Zdá se, že máme na místě experta.“

„Nejsem expert,“ otočila se Kate zpět. Kocour na koleně byl zjevně podrážděn, že neumí sedět v klidu. „Zdaleka ne. Ale může to být důležité.“

MARCUS!

Zdálo se, že hlas se rozléhá místností. Kocour zabodl drápky do kolena a seskočil jí z klína. Zmizel na schodech. Ostatní na něj hleděli s překvapením.

„Promiňte, doufám, že vás nedrápl,“ řekl Roger se zmateným úsměvem. „Nevím, proč to udělal. Zdálo se, že si vás oblíbil.“

„Asi to způsobila vůně v kuchyni,“ utrousil ten večer Patrik první poznámku. Neslyšel ten hlas kromě kocoura nikdo? Ta bolest v hlasu, která se vznášela v místnosti, jí v uších zvonila velmi silně. Ta úzkost. Strach. Rozrušená Kate si všimla, jak ji Greg bedlivě pozoruje.

„Možná že přece nemáte ráda kočky,“ řekl. „Často sedávají na klíně lidem, kteří je nemají rádi, z čisté perverzity.“

„Ale já mám kočky ráda,“ hájila se Kate. V ruce svírala prázdnou skleničku. Roger to zpozoroval a zvedl se. „Dovolte, abych vám dolil, Kate. Zapomeňte na číču. Je hrozně náladová.“ Jeho hlas byl útěchou. „Řekněte mi, jak se vám líbí v redallské chatě?“

„Viděla jste včera večer zase duchy?“ Gregova otázka připlula dříve, než měla možnost zodpovědět Rogerovu.

„Jaké duchy?“ ptala se Diana. „Tady žádná strašidla nejsou, Kate. Nevšímejte si našeho syna. Snaží se vás škádlit.“

„Ano?“ smál se Greg. „Samozřejmě že tam jsou. Včera jsme s Kate diskutovali o nepříjemném ovzduší v chatě. Že ano? A Kate mi řekla, že je viděla.“ Chtěl podtrhnout své tvrzení. „Oba věříme, že to má něco společného s hrobem na pláži.“ Alison zbledla. „Buď zticha, Gregu.“ Bratr se na ni podíval. Když se jejich pohledy setkaly, zvedl mírně obočí. Alison provinile odvrátila svůj pohled. Teprve před hodinou jí všechno vysvětlil, když ho vyzvala, aby vypudil tu Nafoukanou z chaty. Byla tam přece samotná, nervózní a budou stačit maličkosti – třeba hlasy nebo podivné události – a ona s křikem uteče. Ale o hrobu se nezmínil.

Kate si prohlížela Grega. Byl pohledný muž, na první pohled s poctivým obličejem a bezelstnýma očima. Pozorovala, jak na ni kouká a humor se vzdorem schovává pod maskou. Byla to maska. Hrál to na ni.

„Jestli je to duch, je pěkný.“ Usmála se na něj. „A užívá bezvadný parfém.“ Alison se kousala do rtu. „Přestaňte o tom šprýmovat.“ Hlas zněl až poplašně. „Kdy bude večeře? Hladovím.“ Na konci místnosti prostírala Diana stůl. Vzhlédla a usmála se. Poslouchala je a bylo jí skoro jasné, co Greg sleduje. „Je hotová. Pojď, Allie, dokonči to tu. Můžeme jíst. Gregu, nalij víno. Rogere a Patriku, vy seďte, dokud vás nezavolám. Znám vás. Jakmile chci volat ke stolu, zmizíte na nějakou naléhavou pochůzku a celé hodiny vás nevidím.“ Obrátila se a pokračovala s přípravou těstovin. V pokoji byl pohyb a teplo. Kate si znovu usrkla whisky. Začala být veselá. Nikdo z nich hlas neslyšel? Nebo pocházel od Grega? Tu si uvědomila, že stojí před ní. Natáhl ruku pro její skleničku. „Dovolte, abych vás doprovodil ke stolu,“ řekl a nabídl jí rámě.

Zvedla se. „Děkuji.“ Byl asi stejně vysoký jako ona, dobře stavěný, cítila vůni vody po holení. Najednou si to uvědomila, Greg byl velice atraktivní muž. Pevně jí držel ruku pod paží a vedl ji ke stolu. Přidělili jí místo mezi ním a jeho otcem.

„Jestli tu jsou duchové, pak jsou dva.“ Kate se bavila. „A jsou římští,“ dodala, když před ni Diana postavila předkrm. „Jeden bude váš Marcus Severus Secundus a ten druhý, kterého jsem viděla, mohla být asi jeho žena Augusta.“ Roger se smál. Nožem si z másla odkrojil celý roh. „Proboha! Jak jste došla k takovému závěru?“ Kate se otočila na Grega. „Vy jste řekl, že Marcus strašil v redallské chatě,“ řekla. „Šla jsem do muzea a viděla jsem exponáty, týkající se jeho i jeho ženy. Proto znám jejich jména.“ Greg se culil. Nabral si máslo. „Věřím, že za jejich dob tu stála krásná vila. Je to zvláštní. Vy o něm mluvíte, jako by měl každým okamžikem vejít. Nemohu říct, že si s ním tykám. A navíc si myslím, že neměl vůbec příjemnou povahu.“

„Proč to říkáte?“ Kate z Grega nespustila oči a snažila se něco vyčíst z jeho výrazu.

„Gregu.“ Diana kárala syna od druhého konce stolu.

„Promiň, mami, ale domnívám se, že musíme Kate varovat. Je, nakonec, Marcovým hostem. A jestli se se svou ženou představili, určitě se budou chtít seznámit blíž.“ Nastal okamžik ticha.

„Ta dýka patřila jemu,“ vložila se tiše Alison. „Zabíjel s ní lidi.“ Kate na ni pohlédla a zachvěla se zlou předtuchou. Alison se upřeně dívala na svůj talíř. Vrátila se jí bolest hlavy.

„Pak jsem se jí ráda zbavila,“ řekla Kate. Nutila se být veselá. „Bude bezpečnější z jeho dosahu, tady, kde na ni dáte pozor. Večer jsem mluvila telefonem s přítelem ze Států,“ pokračovala, aby dokázala, že ji atmosféra v místnosti nedeptá, „a v Americe nemají římské duchy. Docela mi záviděl.“ Jeli v tom Alison a Greg spolu? Smáli se spolu na její účet? „Proč by měl být nepříjemný?“ tlačila na Grega. Pozorně se na něho dívala. Pokrčil rameny. „Říká se, že některé noci, když je vysoký příliv a plný měsíc, jsou slyšet výkřiky jeho obětí.“

„Gregu, už toho bylo dost!“ řekl prudce otec. „Strašíš svou sestru.“

„Blbost. Allie má hroší kůži. To bych se musel víc namáhat, abych ji vystrašil,“ odpověděl ironicky. Obrátil se ke Kate „Jsem si také jist, že ani naše historička se duchů nebojí. Patří nakonec k jejímu řemeslu. Určitě je potěšena, že si jich pár mohla najmout za tak rozumnou cenu.“ Tak se sám vyzradil. Kate se usmívala. A dokonce se i cítila veselejší. Zvládla Grega Lindseye. Dala si do úst sousto Dianiny chutné, doma dělané paštiky a obrátila se zpět k němu. „Proč by strašili v hrobu na pláži? Nebyli tam pohřbeni a jsem si docela jista, že se nejedná o římský hrob.“

„Jak vůbec víte, že je to hrob?“ položil Patrik další nečekanou otázku. „Allie přece nenašla tělo.“

„Ne, nenašla.“ Znovu panika v Alisonině hlasu. Nevysvětlitelná. Náhlá. Převratná. Alison zaťala pěsti na spáncích, ve kterých jí dunělo.

„A asi ani nenajde. Písek tělo zničí,“ řekla Kate. Nedívala se na Alison. „Jako u Sutton Hoo. Ačkoliv to je saský hrob, a proto mnohem pozdější, musí existovat stejná pravidla. Soli v písku rozmělní všechno kromě ducha. Archeologové mohou jen zjistit, nakolik hrob zůstal neporušen.“ Všimla si Alisonina vyčerpaného pohledu a rychle dodala: „Potíží redallské pláže je blízkost moře. Přílivy a vítr už zničily pohřebiště tak, že najít nějaké důkazy je beznadějné.“ Rašelina. Vrstva rašeliny v duně. Ta slova jí plula v mysli, když se dívala na paštiku na talíři. Rašelina byla nově odkryta, jen kraj se drolil a voněl sladkou zahradní půdou… Upustila vidličku. Ostatní na ni pohlédli. „Promiňte.“ Usmála se a sebrala ji. „To je to povídání. Nakonec se vám podařilo mě znervóznit.“

„A to nelze prominout,“ řekla ostře Diana. „S těmi nesmysly skončíte. Chatu máme celý život. Nestraší v ní. Nikdy v ní nestrašilo a nebudeme o tom dále diskutovat.“ Kate se pokradmu podívala na Grega. Ten se upřeně díval do talíře. Když dojedli a odebrali se ke krbu, Diana objala Kate kolem ramen. „Půjdete mi pomoct s přípravou kávy? Neměla jsem ještě příležitost si s vámi promluvit.“ Usmívala se, když vzala konvici a nesla ji k dřezu. Žádná nepromluvila, zatímco natékala voda do konvice. Pak pokynula Diana Kate, aby přistoupila blíž ke kamnům. Ploténka zasyčela, když na ni postavila mokrou konvici. „Asi jste už na to přišla, že Greg se vás snaží vystrnadit z redallské chaty,“ řekla tiše. „Je mi moc líto, že se chová tak dětinsky. Neprominul mi, že jsem ho přiměla se vystěhovat. Nemá to s vámi nic společného. Jsem to já, na koho se zlobí.“ Kate se otočila ke stolu a začala skládat nádobí. Pohlédla na druhý konec pokoje, kde Roger vybíral CD z hromádky na stereu. Greg se věnoval krbu, přihazoval polínka do ohně.

„Tušila jsem, co se bude dít,“ řekla za okamžik. „Alison a Greg v tom jedou spolu. Nedělejte si ale starost, já to zvládnu.“

„Myslíte?“ mračila se Diana. „Je tak prostoduché říct, že s tím nemohu nic dělat, ale ať řeknu cokoli, budou pokračovat, pokud si budou myslet, že jim to vychází.“ Zlobně dala na sebe dva talíře a položila je do dřezu. „Nerada myslím na to, že jste tam sama. Všude je tak daleko.“

„Ale nepředpokládáte, že by mi chtěli něco provést?“ Hleděla na ni Kate zaraženě.

„Ne, ne. Samozřejmě že ne. Ani jeden z nich by neudělal nic ani mouše. Ale mají legraci, když vás mohou postrašit.“ Zavrtěla hlavou. „Kdybyste věděla, jak je mi to líto. Mám z toho hrozný pocit. Greg není jednoduchá povaha.“ Hlas se jí bezmocně ztrácel. Kate polila vlna vzteku. Impulzivně položila Dianě ruku na rameno. „Prosím, nedělejte si starosti. Řekla jsem vám, že to zvládnu.“ Usmála se. „Nejsem si jista, jak s opravdovými duchy, ale s podvodníky si poradím. Asi přejdu na jejich hru.“ Diana na ni vděčně pohlédla a Kate se na ni znovu usmála. „Pokud budu vědět, že to jsou oni. A pokud vím, že jste tu vy a Roger, dotek zdravého rozumu na druhém konci telefonu.“

„Tím si můžete být jista.“

„Pak je všechno v pořádku.“ Vzala si svůj šálek a v dřezu do něj napustila horkou vodu, aby se zahřál. Greg se se svým otcem usadili každý na jednu stranu krbu a dva mladší Lindseyovi zmizeli. Hudba pronikala tiše dlouhým nízkým stropem. Byla skoro půlnoc, když se Kate váhavě zvedla a oznámila, že by měla odejít. Roger už dvacet minut pospával a Diana už taky vypadla z čilé konverzace. Greg okamžitě vstal. „Zavezu vás. Určitě nechcete jít v tuto dobu lesem sama.“ Křenil se. Kate se na Dianu usmála. Program byl jasný. Další duchové. „Díky. Neřeknu ne. Až překvapí, jak dlouho může ta cesta trvat, když je člověk unavený.“ Obloha se vyjasnila. Svítily hvězdy. Na předním skle auta byla jemná vrstva ledu. Greg jí otevřel dveře, pak našel pod sedadlem řidiče škrabačku. „Zdržím se jen minutu. Máte zajištěná kamna?“ Usmála se. „Myslím, že už jsem té bestii přišla na kloub. Co se týče pozornosti, je nenasytná.“

„To tedy je.“ Očistil kousek skla – zřejmě víc na úzkou pěšinu nepotřeboval, vyšplhal se vedle ní a práskl dveřmi. Motor neochotně naskočil a vysílal ohlušující zvuky do tiché tmy. Greg zařadil rychlost, otočil vozidlo a směřoval ke stromům. Lesklá vrstva mrazu ležela na vlhké zemi a otáčející se pneumatiky vyrážely bláznivé vzorky do lesklého povrchu kaluží na vyježděných kolejích. Kate se pevně držela, když se landrover prudce nakláněl do stran.

„Zmínila jste se o příteli ve Státech,“ řekl náhle Greg. „Je to váš přítel?“

„Byl.“

„Co se stalo?“ Přeřadil rychlost, když se pneumatiky protáčely.

„Lidé se navzájem odcizí.“

„Ale zůstáváte v kontaktu.“ Podívala se na jeho pěkný profil, snažila se vysvětlit si tajemný tón a pocítila malé vzrušení. „Ano,“ řekla rozhodně. „Zůstáváme v kontaktu.“ K jejímu překvapení znovu nepromluvil, až dojeli. Seskakoval z vysokého sedadla, když se k němu nahnula, aby mu poděkovala.

„Raději zkontroluji, jestli je všechno v pořádku,“ řekl. „To je to nejmenší, co mohu udělat.“

„Není třeba. Duchové už budou pryč.“ Usmívala se na něho, ale podávala mu klíč. Posílena, že Roger a Diana jsou na její straně, byla zvědavá, co bude následovat. Lampa v obývacím pokoji ještě svítila, v kamnech hořelo. Greg se do nich souhlasně podíval a také mu neušla hromada polen. Jestli byl pobaven její prozíravostí, nedal to najevo. „Zdá se, že je všechno v pořádku. Mám se podívat nahoru?“

„Není třeba, děkuji. Já se nebojím.“ Ještě si neodložila a čekala u dveří. Naposledy se rozhlédl. „Dobře. Brzy se zase uvidíme.“

„Děkuji za svezení. A poděkujte ještě jednou rodičům za příjemný večer. Opravdu byl moc prima.“

„Ano.“ Chvíli se na ni zadíval. Jeho humor byl opět přítomný za střízlivým, přísným zevnějškem, a okamžik si dokonce myslela, že ji políbí na tvář, jako to udělal jeho otec. Jestli se k tomu chystal, pak si to rozmyslel. Krátce se uklonil, pozdrav Angličana, a odešel.

Stála a dívala se, jak naskočil do auta a když prosvítil tmu předními světly a zabočil do lesa, zavřela dveře a s úlevou si vydechla. V chatě bylo teplo a bezpečí. V kamnech hořelo, vodu měla horkou, pro jistotu nechala zapnutý boiler, dveře měla zamčené a měla spojence. Marcus byl podfuk. Výplod čísi představivosti.

KAPITOLA 20.

Zhasla v předsíni a šla do kuchyně. Mrak rozzlobených much se zvedl a bzučel kolem světla, narážel do stropu a stěn. Kate se otřásla odporem. Kde se vzaly? Rozhlédla se. Nenechala nikde ležet žádné jídlo, které by je mohlo pokoušet. Kromě toho, byla přece zima. Šla ke kredenci a tam se zastavila. Na povrchu ze dřeva ležel mokrý jíl. Více jílu bylo na podlaze před skříňkou a ještě více v dřezu. Zírala na nerezavějící ocel. Chtělo se jí zvracet při pohledu na červy v tom svinstvu. Teď si uvědomila, že celá místnost opět voní tou intenzivní sladkou vůní čerstvé půdy. Tu vůni vůbec nevnímala, když vešla do chaty.

Zaťala pěsti. Greg. Určitě to má něco společného s Gregem. To on všechno zařídil, zatímco byla pryč. Věděli, že je v bezpečí v jejich domě, a měli plno času na to, aby jí připravili překvapení.

Vztekle otevřela oba kohoutky naplno a dívala se, jak voda splachuje jíl a červy do odpadu. Pak se dala do úklidu další špíny. S mouchami byla bezradná. Pár jich zabila energickými šlehy srolovanými novinami. Zítra koupí spray.

Konečně zhasla a pevně za sebou zavřela dveře. Pod schody se na chvíli zastavila a dívala se nahoru. V ústech jí vyschlo. Co udělali nahoře? Nazlobená a velice unavená vycházela po schodech, nahoře rozsvítila nejdříve v ložnici. Stála ve dveřích a rozhlížela se se zatajeným dechem. Tam snad k ničemu nedošlo. S úlevou vydechla a šla k posteli. Sundala krajkovou pokrývku. Lůžkoviny byly bez poskvrny. Ještě že nepodlehli dětskému pokušení znečistit jí postel. Pozorně hledala stopy po vetřelcích, ale žádné nenašla. Jediná vůně pocházela od okna, na stole pod ním sladce voněl ze sklenice stvol vavřínu. Šla k oknu, odhrnula záclonu a otevřela ho. Noc byla křišťálová. Hvězdy svítily tak jasně, že viděla detailně zahradu a živý plot a přes duny i na tiché moře, jehož vlny pleskaly monotónně na pláž pomalým, těžkým rytmem, připomínajícím pravidelný dech spícího zvířete. Stála dlouho s lokty na ledovém parapetu, až konečně chvějíc se zimou okno zavřela a vrátila se k posteli.

Zavrzání dveří na podestě ji polekalo tak, že málem vyletěla z kůže. Otočila se a srdce jí tlouklo až pod žebry. Někdo tam byl, někdo se schovával ve volném pokoji. Zhluboka se nadechla a rozhlédla se po nějaké zbrani, kterou by se mohla bránit. Nic, kromě drátěného věšáku na židli, neviděla. Vzala ho, držela před sebou a po špičkách šla ke dveřím. Nebyly úplně zavřené a bylo tedy snadné se připlížit za ně a odtamtud pohlédnout na podestu. Mračila se. V úzkém pruhu světla dopadajícího z ložnice přes rákosovou rohožku na vzdálenější stěnu viděla, že dveře do volného pokoje jsou otevřené. V pokoji byla tma. Okamžik byla v pokušení zabouchnout dveře a skočit do postele, hlavu schovat pod polštář a modlit se, aby kdokoli to byl, prostě odešel. Ale to bylo nemožné.

„Gregu?“ zakvíkla. Odkašlala si a zkusila znovu. „Gregu? Vylezte! Vím, že tu někdo je.“ Třískla za sebou dveřmi, šla k podestě a otevřela protější dveře. „Proboha, přestaň žertovat. Je jedna hodina po půlnoci. Té legrace už bylo dost!“ Zatlačila na vypínač a rozhlédla se. Okamžik byla příliš šokovaná, aby mohla vůbec reagovat.

Krabice a kufry byly všude rozházené. Gregovy obrazy rovněž pohozené, napínací rám rozbitý, plátna rozřezaná a po celém pokoji byl poprašek černé půdy. Pach byl silný, sladký, čerstvý, jílový. Lepila se na dveře jako na oporu a chvěla se, kolena se poddávala. Žluč cítila až v krku. Kdokoli to udělal, kdokoli tam byl, způsobil v pokoji spoušť. Oči jí zabloudily k zamčenému kufru. Byl roztrhaný a prachovka, ve které byl nákrčník zabalený, byla na kusy, rozházená po celé podlaze. A jestli dobře viděla, nákrčník byl pryč. „Bože!“ Rty měla suché, dlaně mokré. Otočila se a dívala se do tmy schodiště.

„Kde ksakru vězíš?“ křičela. Seběhla dolů a rozsvítila v předsíni. „Kde jsi?“ Dveře byly zamčené na západku, klíč ležel v misce na stole v předsíni. Okna byla zavřená. Kuchyň byla taky opuštěná až na mrak masařek, které se zvedly, jakmile udělala světlo, k nekonečnému kroužení u stropu. Zvedla sluchátko. Telefon dlouho vyzváněl, než se Diana ospalým hlasem ozvala.

„Diano, promiňte, že volám tak pozdě.“ Vůbec si neuvědomovala, jak se jí chvěje hlas. „Mohu mluvit s Gregem? Varovala jste mě. Varovala jste mě a já jsem se domnívala, že situaci zvládnu, ale to je příliš. Ať sem nakluše a všechno uklidí teď hned!“

„Kate, co se stalo?“ Diana se teď posadila na posteli a rozžala světlo na nočním stolku. Vedle ní zasténal Roger a otevřel oči.

„Všechno je zničené. Moje kufry, jeho obrazy, jeho vlastní obrazy, jsou rozřezané!“ Kate polkla a snažila se zpomalit dech, chtěla se zklidnit. „Prosím, pošlete ho sem!“ Praštila sluchátkem a šla prozkoumat kuchyň. Nejdříve si myslela, že kuchyň je v pořádku, čistá, ale teď zjistila, že si nevšimla hromádky hlíny na kredenci za drobnostmi – hodinami, oznamujícími čas zvukovým signálem, knihami a perem. Červ se plazil po pokladním účtu, který vyhodila po návratu z Colchesteru, a jeho bílé rosolovité tělo bylo pokryté zrnky vláknité rašeliny. Na okamžik se jí zdálo, že bude na místě zvracet. Zavřela oči, zhluboka se nadechla a pocítila na obličeji studený pot. Pomalu z kuchyně vycouvala. Bouchla jejími dveřmi a šla ke kamnům. Stála nad nimi, hřála si ruce a čekala na zvuk landroveru. Trvalo plných dvacet minut, než uslyšela motor a viděla odraz předních světel přes záclony. Měla tak slabé nohy, že sotva došla ke vstupním dveřím. Nešikovně vložila do zámku klíč, otevřela západku a vpustila Dianu, Rogera a Grega do předsíně.

„Co se stalo?“ Diana ji objala. „Co se tu, drahá, stalo?“

„Zeptejte se jeho.“ Kate pokynula na Grega a styděla se, že má tak blízko k slzám.

„Nevím, co si myslíte, že jsem kruci udělal,“ reagoval ostře Greg. Vešel do obývacího pokoje a rozhlédl se. „Co se děje?“

„Nahoře.“ Kate se vzpamatovávala. „Ve volném pokoji.“

Zůstala s Dianou v předsíni, zatímco Greg po dvou schodech vyběhl. Jeho otec ho pomalu následoval. Chvíli bylo ticho a pak uslyšela proud sprostých slov a kleteb.

„Mohl to udělat?“ ptala se Kate. „Zničil by své obrazy?“

Diana se mračila a šla po schodech za mužskými. Greg stál uprostřed pokoje a v ruce držel jedno plátno. Otočil se, když Diana v závěsu s Kate vešly. „Kdo to udělal?“ Měl bílé rty.

„Myslela jsem si, že na to mi odpovíte vy,“ odpověděla Kate. „Byl to váš plán, ne? Vylekat mě tak, abych odtud odešla a vy se mohl vrátit.“

„Myslíte si, že bych zničil své obrazy?“ Křičel. „Opravdu si myslíte, že bych to udělal? Bože všemohoucí. Tento byl můj nejlepší.“ Jednalo se o obraz chaty pod mořem.

„Proč jste ho pak tady nechal?“ vystřelila Kate. „Když je tak vzácný, proč jste si ho neodnesl?“

„Protože… protože patří sem.“ Pohlédl na ni. „Protože jsem ho chtěl nechat zarámovat a pověsit tady.“ V ruce držel roztrhané plátno.

„Zřejmě vaši najatí lotři pochopili špatně příkazy.“

„Co tím chcete říct?“ křičel. „Kam chodíte na takové nápady? K matce, ne?“

„Nemůžeš zapřít, že jsi chtěl Kate zastrašit,“ vložil se Roger. „Nemohl jsem uvěřit, že bys dělal něco tak dětinského, když mi maminka řekla o tvých úmyslech. Ale měla pravdu. Viděl jsem to dnes u večeře.“ Opřel se o stěnu a ruku si pokradmu soukal pod sako na prsa. V obličeji zsinal vyčerpáním. Greg hladil ukazováčkem svou malbu. „Nezapírám, že jsme si s Allií chtěli užít trochu legrace, bavit se o duších a tak.“ Pomalu pohlédl na Kate. „Ale toto ne.“

„Pak kdo to udělal?“ zašeptala Kate. Podívali se na sebe.

„Vandalové?“ Diana udělala krok dopředu a zvedla malou skicu, vytrženou z bloku, která byla spolu s obrazy opřena o stěnu. Smutně si ji prohlížela.

„Vandalové by se určitě nespokojili s jedním pokojem,“ řekla Kate. „A pokud já vím, nic neukradli.“ Ale nákrčník. Nákrčník byl pryč. Pokud někde neležel pohřben v troskách. Roger pozoroval její obličej. „Chybí přece něco?“ zeptal se.

„Možná. Něco, co jsem našla na pláži. Zamkla jsem to do kufru.“

„Něco z výkopu?“ vyhrkl obviňovačně Greg. Pokrčila rameny. „Chtěla jsem to vzít do muzea. Byla jsem si docela jista, že se Alison nebude obtěžovat. To místo je příliš důležité, než aby si tam dítě hrálo a zničilo to málo, co ještě zůstalo. Nezlobte se, ale tak jsem to pochopila. Byl to nákrčník. Něco důležitého.“ Vešla do pokoje, zvedla kufr, odhodila ho stranou a nohou strčila do papírů pod chodidlem. Hrudka rašelinové půdy jí odpadla k nohám. Něco se v ní kroutilo. Okamžik zalapala po dechu a pak se odvrátila.

„Ach bože,“ zakryla si Diana oči. Byla podrážděná.

„Myslím, že bychom měli zavolat policii,“ zavzdychal Roger. „Jestliže s tím Greg nemá nic společného, a já za nic na světě nevěřím, že má, pak je to jistě jejich záležitost.“

„Ale nikdo se nevloupal,“ řekla tiše Kate. „Dveře byly zamčené. Všechna okna byla zavřená.“

„Sám jsem je dole zkontroloval.“ Greg mrskl zničeným obrazem do rohu. „Škoda, že jste mi nedovolila zkontrolovat je také nahoře. Mohl jsem vám ušetřit ten šok. Zavolám policii.“ Prošel kolem nich a zmizel. Diana chytila Kate za ruku. „Musíte jít teď s námi, drahá. Tady nemůžete zůstat sama po tom, co se stalo.“ Kate neodporovala. Následovala ostatní dolů po úzkém schodišti, šla do kuchyně, vytáhla čtyři pohárky a láhev whisky a k ostatním se připojila v obývacím pokoji, kde Greg, který už zavolal policii, přikládal do kamen. „Budou tu co nevidět,“ řekl. Napřímil se a pohlédl na Kate. „Dlužím vám omluvu. Otec měl pravdu. Bylo vysloveně dětinské, že jsem se pokoušel vás vystrnadit, ale přísahám vám, že tady s tím nemám nic společného.“ Ramena mu mírně poklesla, když od ní přijímal pohár s whisky. Do žádné nepřidala vodu. „Možná že jsem nahoře mluvil o obrazech unáhleně, ale některé byly jedinečné. Alespoň z mého hlediska. Nebyl bych je nikdy zničil.“ Věnovala mu chabý úsměv. „Věřím vám.“

„Kate,“ Roger si sedal do křesla u ohně, „myslím, že byste si přece měla projít své věci a ujistit se, že vám nic nechybí.“ Pohlédl na stůl s počítačem a tiskárnou mezi rozházenými knihami. „Ačkoli nevěřím, že by se někdo vloupal a tohle ponechal bez povšimnutí. Právě tyto věci by si určitě vzal.“ Kate přikývla. „Díky bohu, že je nevzal. Ale máte pravdu. Podívám se. Měla jsem v ložnici pár stříbrných náramků a prstýnků.“ Šla ke dveřím a váhala. Náhle jí horní patro připadalo nepřátelské. Greg bez řečí vstal. „Půjdu napřed.“ Nikdo se v ložnici ničeho netkl. Nezdálo se, že by tam vůbec někdo vkročil. Pozorně vše prohlédli a pak se odvážili znovu do volného pokoje. „Podívám se po nákrčníku,“ řekl Greg. „Ale raději bychom neměli na nic sahat. Asi si budou chtít odebrat ze všeho otisky.“ Rozhlédla se. Masařky tam ještě byly a jejich zuřivý bzukot vibroval v tichu, když střemhlavým letem narážely do jediné žárovky u stropu. Zavrtěla hlavou. „Já to nechápu. Já to prostě nechápu,“ řekla. Pokrčil rameny. „Kdoví proč lidé dělají takové věci. Existuje spousta důvodů. Ale ten člověk se prostě zlobil. Z nějakého důvodu zuřil.“

„Možná že hledal něco, co nenašel.“

„Ale co? Peníze?“

„Kdyby hledal peníze, určitě by šel do ložnice. Díval se pod židle a do komína.“ Mdle se usmála. „Vzpomínám si, když přišli zloději do sestřina bytu. Ale v našem případě chtěl někdo něco tady. Něco specifického.“

„Nákrčník?“

„Ale jak by o něm mohl vědět? Byla jsem jediná, kdo o něm věděl.“

Pohlédli na sebe.

Marcus

To jméno nebylo vyřčeno nahlas, ale bylo přítomno a viselo mezi nimi ve vzduchu. Kate zavrtěla hlavou. Marcus jako osobnost byl výmysl, který ona, Greg a Alison spontánně ve svých myslích nechali žít, výplod zralé mysli, její, podnícen dvěma scestnými, jejich.

„Tak, kdo ještě o tom věděl?“ nadhodil tiše Greg. „Měla jste někoho na mysli.“

„Jenom Marca,“ řekla.

KAPITOLA 21.

Policisté dlouho prohledávali volný pokoj v chatě a bylo po čtvrté, když unavení nastoupili do svého vozu a v závěsu za Lindseyovým landroverem odjížděli po hrbolaté cestě k redallskému domu. Kate ještě chvíli pozorovala policejní vůz, dokud se jeho zadní světla neztratila v lese, a vrátila se k ostatním. Hlava se jí točila a byla vyčerpaná. Uvědomila si, že si za tu krátkou dobu, kdy tam žila, i přes občasnou nervozitu redallskou chatu zamilovala. Náhle se ale její sebedůvěra zhroutila. Dalo se to přirovnat k situaci, kdy se přítel otočí a uhodí vás pod pás. Diana na ni čekala v předsíni. „Budete spát v Gregově pokoji, Kate. Šel už vám nahoru ustlat.“

„Ale co Greg?“ Kate šla za ní do známého pokoje. Oheň dohořel na popel, ale bylo tam útulně a vzduch byl ještě načichlý kávou s nádechem oregana a česneku z večeře před tolika hodinami.

„Tomu se vůbec nic neděje,“ vložil se Roger. „Upravil si mou studovnu na ateliér.“ Pokynul ke vchodu do pokoje, který ještě neviděla. „Ať se tam utáboří. Vypadáte vyčerpaná. Měla byste jít přímo nahoru a do postele. Promluvíme si ráno.“

Přes svou únavu si Kate prohlížela Gregovu ložnici, když se vysílená posadila na postel. Jestli tam ale hledala klíč k jeho povaze, byla zklamaná. Pokoj býval, a zřejmě stále zůstával, neobydleným pokojem v domě. Zařízení, ačkoliv pohodlné a nápadité, mělo ten zvláštní nádech, že vlastně nepatří nikomu, jak to v takových pokojích bývá. Podle stylu bylo zařízení příliš ženské, než aby bylo Gregovo, a zase příliš pánské, aby to byl dámský pokoj. Dívala se na jeho věci na stole u okna. Před malým, čtverhranným edwardiánským zrcadlem leželo pár pohozených drobností. Vedle kartáče a hřebenu manžetové knoflíčky, takže se oblékal formálně, když chtěl, nějak si ho neuměla představit. Dále štětec, zdálo se, ještě nepoužitý, několik tužek s tvrdými i měkkými tuhami, hromádka drobných, zmačkaná jízdenka na zastávku vlaku v Liverpoolské ulici, řetěz sponek na papír, kulaté mintové bonbony ve zbytku otrhaného stříbrného papíru a nádherná smaltovaná tabatěrka. Zvedla ji a dívala se na ni okouzlena a pak pokračovala v prohlídce pokoje. Na stěnách byly tapety s pěkným květinovým vzorem, nízký strop byl podepřen napříč uloženými trámy. Nábytek většinou viktoriánský. Pokoj byl malý, pohodlný a bezpečný.

Během dvou minut se převlékla do bavlněné noční košile, kterou si nacpala do kabelky spolu se zubním kartáčkem, a vděčně vklouzla do postele. Stáhla si peřinu přes hlavu a zavřela oči. Za pár minut je zase otevřela. Byla příliš unavená, příliš zdrcená a mozek pracoval na plné obrátky. Tiskla se k polštáři, dívala se z postele do okna na černou oblohu a slzy jí tekly po tvářích. Bláto venku se třpytilo ve svitu hvězd a vlny zaplavovaly pobřeží slanou vodou.

Teprve za denního světla usnula lehkým a přerušovaným spánkem a něco po jedenácté ji vyburcoval z těžkého snu zvuk hlasité populární hudby, vycházející z vedlejšího pokoje. Pomalu se posadila, spustila nohy na podlahu a rukama si unaveně třela obličej. Když se zpěvák Johnny Rotten znovu nadechoval, slyšela zdola zvuk vysavače. Trvalo jí deset minut, než si omyla obličej studenou vodou, vykartáčovala vlasy, znovu oblékla sukni a blůzu ze včerejška a seběhla dolů. Obývací pokoj, který zabíral polovinu obytné plochy, byl opuštěný – ani kocouři tam nebyli. Pohlédla za dubové sloupy, které dělily pokoj, a viděla Rogera sedícího samotného u kuchyňského stolu. Četl The Times. Zvuk vysavače se posunul do vzdáleného zákoutí domu. Roger vzhlédl a uviděl ji. Usmál se. „Káva je hotová. Pojďte a dejte si šálek. Určitě vám přijde vhod.“

„Děkuji.“ Posadila se naproti němu. Přemýšlela, jak se tak brzy dostal k novinám, určitě nebyly doručeny až sem, pak si ale uvědomila, kolik je hodin. Bylo skoro poledne. Dost času k tomu, aby kterýkoliv z jejích hostitelů objel půl hrabství a vrátil se, pokud chtěl.

Posunul k ní šálek, složil noviny, pečlivě je uložil vedle talíře a opřel se o lokty. „Ráno jsem měl dlouhý hovor s policií. Po náležité a zralé celonoční úvaze si myslí, že vše způsobil Greg sám, nebo alespoň že byl za to zodpovědný. V domě nebylo náznaku po vloupání a on je jediný člověk, kromě Diany a mne, samozřejmě, kdo má k chatě klíč.“ Kate zavrtěla hlavou. „Ale on by si jistě nezničil obrazy.“ Roger vzdychl. „Někdy je těžké posoudit jeho myšlenkové pochody, Kate. Často si myslím, že nenávidí svůj talent.“ Nalil si ještě šálek kávy. „Moje milá…“ odmlčel se, aby našel správná slova. „Samozřejmě bych pochopil, kdybyste se rozhodla, že chcete odjet, a já bych vám samozřejmě a rád vrátil nájem. Celý. Jsem neobyčejně v rozpacích ze všech těch událostí. Ale jestli ještě chcete zůstat…“ Váhal. „Jestli ještě v chatě chcete zůstat, nechám dnes vyměnit zámky a sám dohlédnu na to, aby po zbytek vašeho pobytu nikdo jiný neměl klíče. Nemohu se dostatečně omluvit za nesnáze, které vám byly způsobeny.“ Usmál se. Vypadal vyčerpaný. Z jeho suché, papírově tenoučké pleti se odplavila barva.

Kate položila impulzivně svou ruku na jeho. Za denního světla se její úzkost vypařila. „Myslím, že bych ráda zůstala. Je tu tak nádherně a na knize dělám skvělé pokroky.“ Pohlédla k oknu s ginghamovými závěsy. „Jistě, teď se to snadno říká, venku svítí slunce a dům je plný lidí.“ Dívala se do šálku s kávou. „Nevím, jaké budu mít pocity ve tmě, až budu sama.“ Omluvně pokrčila rameny.

„Zkuste to.“ teď ji chytil na okamžik za ruku zase on. „Můžete si to kdykoli rozmyslet. Kdykoli byste pocítila nervozitu, víte, že můžeme být u vás velmi rychle. Jeden z nás vždycky přijde, stačí zavolat, to vám slibuji.“ Vstal. „Greg není doma. Pojďte, podíváme se na jeho obrazy.“ Následovala ho do studovny, u dveří se zastavila a rozhlížela, zatímco Roger šel přímo k židli za psacím stolem a posadil se. „Má talent,“ řekl unaveně. „To ho neomlouvá, ale snad nám to může pomoci trochu ho pochopit.“ Kate se pomalu prošla po pokoji. Utvořila si už názor na obrazy nahoře v chatě, ale tato sbírka ji v něm ještě desetkrát utvrdila. Greg byl opravdu moc dobrý. „Kdo je ta žena?“ Držela malý obrázek a začínala být zvědavá. Byl to jeden z několika na stejné téma. Roger pokrčil rameny. „Neznám ji. Ačkoliv obrázky namaloval nedávno.“

Kate si ji prohlížela. Žena měla velké, oválné šedé oči, příliš velké na svůj obličej, na všech obrazech byly stejné, a vlnité kaštanové vlasy. Vždycky byla v modrém, ale co měla na sobě, nebylo zobrazeno v detailech, jen rozmazaná čmouha, náznak ramen, paží, a nic víc. Zachvěla se a obrázek odložila. „Je dobrý.“

Roger přikývl. Konspiračně se usmál. „Nevyzraďte mne, že jsem vám je ukázal. Pojďme. Dáme si brambory a po obědě vás zavezeme zpět na chatu.“

Nezbavila se úzkosti, když později vcházela do chaty, ale přítomnost Rogera a Diany ji posilovala, stejně tak zámečníkova o půl hodiny později. Zatímco měnil zámek, ostatní ji doprovodili nahoru, kde společně uklidili a vyčistili volný pokoj. Roger zkontroloval obě okna. „Chcete nechat namontovat zámky do oken, když už je zámečník tady?“ zeptal se a pochybovačně zkoumal okenní rámy. Nikde nebyly známky po násilném vloupání. Kate pokrčila rameny. „To se zdá trochu přehnané…“

„Snad by se daly přišroubovat. Bylo by to méně drahé,“ přerušila ji Diana. „Měli bychom udělat veškerá opatření. A na dveřích by měla být větší západka.“ Byla už skoro tma, když všichni odjeli. Kate se rozhlížela. Kupodivu se jí ulevilo, že jsou pryč. Utěšena, že chata je teď chráněna jako pevnost Knox, a ubezpečena, že na špatné zkušenosti se podílel Greg, jaksi toužila, aby se vzdálili, po čtyřiadvaceti hodinách bez psaní pociťovala špatné svědomí, že nepokročila s prací.

Odnesla si šálek kávy k psacímu stolu, posadila se a přisunula si hromadu textu. S perem v ruce začala číst. Venku se zimní den ponořil do studené, ponuré noci. Jednou nebo dvakrát pohlédla k oknům a naslouchala. Nakonec se rozhodla proti šroubování zámků do okenic. Bylo by smutné, kdyby měla ztratit ten ubezpečující zvuk moře a čistý vzduch. V té chvíli nepřicházel zvenku žádný zvuk. Ani vítr, ani hluk moře. Absolutní ticho zahalilo chatu, rušilo je jenom bzučení počítače a doprovodné ťukání prstů na klávesnici. Zazvonění telefonu v kuchyni ji polekalo.

Byl to Jon. Jeho hlas byl zase společenský a uvolněný, jako by opravdu neměl žádný důvod k transoceánskému hovoru. „Jak se máš?“

„Jde to,“ odpověděla. Posadila se na vysokou stoličku. „Vlastně ne moc dobře. Měla jsem tu zloděje.“

„To nemyslíš vážně. Proboha, Kate, daří se ti dobře?“ Podruhé teď litovala, když slyšela ten skutečný zájem v hlasu, že mu tu novinku pověděla.“

„Jistě. Nic nevzali kromě…“ odmlčela se, pamatuješ si, jak jsem ti říkala, když jsi minule telefonoval, že čistím nákrčník?“

„Který patřil starobylému Britovi?“ Ač slova vyzněla lehkomyslně, slyšela v jeho hlasu obavu.

„Vzali ho. A zničili pár obrazů.“

„Kate, tam nemůžeš zůstat…“

„Ne, ne. Nic mi není. Mám telefon a vyměněný zámek. Jsem tu zavřená jako ve věznici Holloway, jenže já jediná mám klíč. Asi to byla místní děcka, která se domnívala, že chata je prázdná. Nepředpokládám, že by se vrátila.“

„Zavolali jste policii? Určitě se ti nic nestalo? Bože, Kate, kéž bych byl blíž.“ Teplo jeho hlasu naplnilo kuchyň. „Dej na sebe pozor, miláčku, prosím.“ Zamyšleně zavěsila. Oslovil ji miláčku. Miláčku. On ji ještě miloval. Náhle si uvědomila, že se venku zvedá vítr. Slyšela mírné sténání větví v lese, ale to nevadilo. Najednou jí nic nevadilo. Cítila se nekonečně šťastná, v teplíčku, s dostatečnou zásobou palivového dřeva v krabici a zbrusu novým zámkem a západkou na dveřích nahoře i dole. Usmívala se. S těmi zvuky se cítila ještě bezpečněji a útulněji.

Vrátila se ke knize. Bylo obtížné se soustředit. Myšlenky jí utíkaly k Jonovi, až konečně ji text plně zaujal a vtáhl do básníkova dětství. Catherina Gordonová byla jakási záhada ve vztahu ke svému synovi, její láska byla tak zrůdná a deformovaná jako ubohá koňská noha jejího dítěte. Kate se opřela ve své židli a žvýkala konec kuličkového pera. Poryv větru udeřil do chaty. Stěny se až zachvěly a náhle začal do oken bubnovat déšť. Poposedla si dopředu, dala ruce na klávesnici a začala psát. Za minutu zírala v úžasu na obrazovku.

Ať tě bohové celé věčnosti proklejí, Marcu Severe, a přinesou tvé prohnilé tělo a zkaženou duši k vynesení rozsudku za to, co jsi udělal v tento den…

Bože! zašeptala. Ó bože!

Další závan větru udeřil do oken a ona uhnula, jako by déšť a vítr udeřily do ní. Rychle vypnula počítač a odsunula židli. Ruce se jí chvěly. To jsem nenapsala já. Ale napsala to jako robot – písař podle diktátu. Rozhlédla se po pokoji. Bylo dokonalé ticho. Závan větru a deště ustoupil tak rychle, jak se objevil, a noc byla venku opět tichá. Jediné, co slyšela, bylo tepání pulsu v uších. Chňapla po přehrávači a chvějícíma se rukama vložila kazetu. Hlas Sibelia naplnil pokoj, šla ke kamnům, otevřela dvířka a dívala se na teplou zář doutnajících polen.

„Jsem unavená, to je všechno,“ šeptala si pro sebe. „Byl to dlouhý den. Potřebuji se vyspat. Pořádně vyspat.“ Nalila si sklenku whisky, ještě vůbec ne pevnou rukou. Pár minut ještě stála u kamen a usrkávala drink.

Postupně si plně uvědomila, že někdo stojí za ní. Prsty na skleničce zbělely, v zátylku měla mravenčení, tajila dech a neodvažovala se pohnout. „Alison?“ Hlas měla chraptivý napětím. Byla to žena. Tím si byla jista. „Alison, jsi to ty?“ Pomalu se otočila. Pokoj byl prázdný. Hleděla na zavřené dveře. Lety se mírně pokroutily a ona si už zvykla na vrzání, když se otevíraly a zavíraly. Byl to zřetelný zvuk, a ona nic neslyšela.

No tak, Kennedyová. Vzchop se. Lokla si whisky a cítila pálení v krku. Do žil se vkrádalo teplo. To jí dodalo odvahu jít ke dveřím a otevřít je. Předsíň byla opuštěná. Vstupní dveře byly zamčené. Nikdo tam nebyl. Rozhodně, se skleničkou v ruce šla nahoru, rozžala a rozhlížela se v ložnici. Byla prázdná. Pokoj byl uklizený. Chvíli váhala před volným pokojem, pak se nadechla, nechala rozletět dveře. V pokoji se nic nezměnilo. Byl pečlivě uklizený, skoro prázdný, zavazadla u stěny. Zbytky Gregových obrazů byly pryč, odneseny do provizorního ateliéru v otcově studovně. Obě okna byla zavřená. Masařky byly pryč. Po nákrčníku ani památky.

Vydechla si s úlevou a vrátila se dolů do obývacího pokoje.

Bože, a byla tam zase! Ta vůně půdy se sladkým, nedefinovatelným nádechem. Unaveně kroutila hlavou, šla ke kamnům, naložila tolik polen, kolik se jich tam vešlo, a práskla dvířky.

„K čertu s tebou, Marcu, ať jsi kdekoli, nech mě na pokoji!“ řekla nahlas.

Obrátila se, aby zhasla stolní lampičku, a vykřikla. Prázdná sklenička jí vypadla z ruky.

V rohu pokoje stála žena. Ve zlomku vteřiny, kdy tam stála, Kate viděla kaštanové vlasy, poskvrněný, roztrhaný dlouhý šat a věděla, že někdy někde tu osobu už viděla. Pak ale postava zmizela a zanechala za sebou jen vůni půdy s jílovitým, květinovým parfémem.

Zatrpklo jí v ústech. Kate couvala ke dveřím, dále do předsíně, s očima pevně upřenýma k místu, kde stála ta žena. Nevěřila v duchy. Nikdo se zdravým rozumem nevěří v duchy. Jen aby si zašprýmovali s Lindseyovými. Měla halucinaci, byla si vědoma černé bouřkové noci venku za okny a ta jí vytvořila takovou vizi. Tak to bylo. Kdo říkal, že v noci jsme všichni blázni? Byl to Mark Twain? Zavrtěla hlavou. Ať to byl kdokoli, měl pravdu.

Nebo že by to byla ta whisky? Třeba se napila moc. Zbytek v láhvi zůstal v obývacím pokoji, kde ona stála. Smůla. Obejde se. Brala to po dvou schodech do ložnice a zabouchla dveře. Ještě se chvěla, ale už ne tolik, aby nemohla přetáhnout viktoriánskou židli, ač malou, ale těžkou, přes pokoj a zaklínit ji pod kliku. Proč, ach proč jen netrvala na tom, aby taky dveře do ložnice měly západku, když už tam ten zámečník odpoledne byl?

Teprve až se svlékla, skočila do postele a přetáhla pokrývku přes hlavu, uvědomila si, že duchům zámky nevadí.

KAPITOLA 22.

Patrik se mračil. Matematický příklad, na kterém pracoval, mu nevycházel. Musí to zkusit jinak. Chvíli zíral do prostoru. Hudba z Alliiny ložnice se rozléhala do chodby. I za zavřenými dveřmi byla ohlušující. Vzdychl. Má na ni zakřičet? Tím nic nespraví. Jen to, že si ji pustí hlasitěji. Chvíli hloubal, jak Grega přesvědčila, aby jí vyklopil peníze na nový přehrávač. Otec říkal, že pojišťovna to nakonec zaplatí, ale proč sáhl Greg tak rychle do kapsy? Ještě se tím zabýval pár minut a pak se vrátil k číslům na obrazovce.

Měl kolem sebe knihy úhledně seřazeny hřbety vedle sebe a byly mu v polotmě přátelskými společníky. Jediná světla v pokoji vycházela z lampy na stole a z obrazovky počítače. Zmáčkl klávesu enter několikrát a zkoušel znova. Náhle si uvědomil šum moře v dálce, kňučení východního větru a pleskavé zvuky deště na okno. Obrazovka se zachvěla. Zamračil se a promnul si oči. Písmenko spadlo shora obrazovky dolů. Pak další, a další.

„Ale ne! Proklatě!“ Zíral v nevíře. „Snad to není virus! Ne posraný virus!“

Se zatajeným dechem ťukal zoufale na klávesnici, aby zachránil to, na čem pracoval, ale obrazovka byla prázdná a kurzor se pohyboval účelně nahoru doleva. Pomalu se objevil vzkaz.

Ať tě bohové celé věčnosti proklejí, Marcu Severe Secunde, a přinesou tvé prohnilé tělo a zkaženou duši k vynesení rozsudku za to, co jsi udělal tento den…

Patrik zíral, ruce tiskl na dřevěná opěradla židle. Chvíli nehnutě seděl a znovu a znovu pročítal vzkaz, pak se postavil tak energicky, že židle za ním spadla.

„Allie! Allie! Já tě asi uškrtím!“ Vrhl se ke dveřím. „Co jsi udělala s mým počítačem, ty blbá, pitomá krávo?“ Dunivě šel šest kroků chodbou a prudce otevřel dveře do její ložnice. Po poměrné tmě v jeho pokoji byl její pokoj pro něj šok. Svítilo tam alespoň šest žárovek – dvě vápenná světla, stropní světlo a tři stolní lampy, postavené ve strategickém úhlu na zemi. Není divu, že mívá migrény! Jeho sestra ležela na posteli, ještě oblečená, s omámeným výrazem v obličeji, když po tisíceré poslouchala pásek se Sisters of Mercy. Patrik se vrhl k přehrávači a vytrhl šňůru ze zdi. „Ty krávo! Uvědomuješ si, co jsi mi provedla? Zprasila jsi mi projekt, chápeš?“

„Cože?“ Zírala na něj prázdně. Náhlé ticho po tom vřeštění bylo obzvlášť šokující.

„Ten vzkaz na počítači. Ohromná legrace! Senza šprým. Všichni se smějme!“ Skoro zlostí plival.

„Jaký vzkaz?“ Znovu si lehla a paže si položila přes oči. „Ani jsem se tvého pitomého počítače nedotkla.“

„Pak kdo tedy?“

„Nevím, a taky je mi to fuk. Vypadni z mého pokoje!“

„Allie,“ řekl náhle tichým hlasem. „Já tě varuju!“

„Řekla jsem ti, nic o tom nevím,“ opakovala. „Zmiz!“ Naklonil se k ní a chytil ji za paži. „Pojď se mnou.“

„Ne.“

„Pojď se mnou!“ Vytáhl ji z postele.

„Paddy! To mě bolí!“ naříkala a neochotně šla chodbou za ním do lůna tmy jeho pokoje.

„Tady toto. Vysvětli to!“ Ukazoval na obrazovku. Nahnula se blíž a dívala se na ni. „To vypadá jako matematika,“ řekla. „Nemám ponětí, co to znamená.“

„Matematika?“ Odstrčil ji stranou. Na obrazovce byla úhledně napsaná dokonalá formule. Nic neblikalo. Zíral v nevíře. „Ale mně to vypadlo. Byl tam vzkaz, kletba…“

„Hovno!“ řekla sprostě, „už můžu jít?“

Neslyšel ji. Prstem jezdil po obrazovce. „Viděl jsem to. Byl to vzkaz. Kletba…“

Ale Allie už byla pryč a pořádně za sebou práskla dveřmi.

KAPITOLA 23.

„Doufám, že nebude sněžit silně. Bylo by nemilé, kdybyste propásl poslední rozhovor,“ řekl Jonův vydavatel Sam Wannaburger smířlivě, když zvedal těžký kufr. „Jsem tak rád, že jste souhlasil s návštěvou.“

Vyzvedl Jona z hotelu dodávkou velikosti stěhovacího vozu a vezl ho jihovýchodním směrem. Konečně zastavili u bíle natřeného domu, pobitého překládanými prkny, kus od hlavní ulice v malém městě někde v nitru Massachusetts. Měli zapnuté světlomety, které teď osvětlily půvabné linie domu a okolní smrky, skoro nadpozemský pohled v bílém moři, trávu a chodníky už pokrývaly dva nebo tři palce jemného prachového sněhu. „Stejně je na takové starosti pozdě. Dobře se napijeme, dobře si popovídáme, dobře se najíme. Nebude záležet na tom, jak silně bude sněžit. A jestli nebudeme schopni vrátit se do velkého města touto dodávkou, zaveze nás tam traktor.“ Sam poklepal Jona po zádech a postrčil ho na cestě k hlavním dveřím.

Byl to nádherný dům. Obrovský, přestavěný, z počátku devatenáctého století, říkal mu pyšně Sam. Samotný krb měl asi dvanáct stop, polena byla odpovídající velikosti, měkké pohovky a židle byly zřejmě vyrobeny pro dvoumetrové Američany. Dům voněl skleníkovými květinami, a Jon tajil úsměv, když zvedl hlavu a pokradmu vdechoval jako ohař, mohl by to být jablkový koláč?

Samova žena byla hubená až vyzáblá a elegantní a vypadala, že se zlomí, jestli se bude pohybovat příliš rychle. Její ruka v Jonově byla suchá a jako proutek, její vitalita, pomyslel si, když se usmíval do jejích jasných ptačích očí, balancovala sotva nad nulou. Patřila mezi ty Američanky, které ho naplňovaly smutkem, drží dietu, je sešněrovaná do korzetu, po kosmetické operaci obličeje, oblečená v předpředeném hedvábí, což muselo starého Sama stát pár tisíc lupenů, a vypadala tak nesvá, že mu jí bylo až líto. Bylo neuvěřitelně smutné, že přes veškeré úsilí, možná díky tomuto úsilí, vypadala o mnoho starší než starý svraštělý tlustý Sam s pivním břichem, plešatějící lebkou a velkým nepotlačitelným úsměvem.

Kdoví, myslel si nejapně, když ji viděl stát na špičkách a nastavovat svou nalíčenou tvář manželovi k polibku, polibku, který mezi nimi ponechával dobré dva palce studeného vzduchu, jestli umí někdy skopnout boty a řádně se rozchechtat. Ta myšlenka mu připomněla Kate a on se mračil. Dělal si starosti s vloupáním. Z Bostonu se jí pokoušel po jejich odpoledním krátkém hovoru třikrát dovolat, a nikdy nezvedla sluchátko. Automaticky pohlédl na hodinky a počítal. Šest večer v Bostonu znamenalo doma jedenáct v noci nebo tak nějak. Otočil se na Sama. „Mohl bych se pokusit ještě naposledy zavolat Kate? Mají teď jedenáct. Určitě už bude doma.“

„Jistě.“ Sam zářil. „Pojďte, zavedu vás do vašeho pokoje. Máte tam svůj telefon.“ Popadl Jonův kufr a vedl ho širokým otevřeným schodištěm, které se půvabně točilo z obývacího pokoje do chodby široké jako šestiproudová dálnice. Jonova ložnice nebyla tak velká, jak se obával, ale taková luxusní, o jaké se mu nezdálo ani v těch nejdivočejších snech, postel, židle, závěsy, koberec, stínovaná sladěná směs zelených barev, až měl pocit, že chodí v lůně lesa. Usmál se při té metafoře. Směšné. Přehnané. Neskutečné. Jak pokoj, tak hostitel. A nádherně pohostinné. Když ho Sam opustil, posadil se na postel a přitáhl k sobě telefon.

Za dvacet minut, osprchovaný, v čisté košili a kašmírovém svetru, který mu dala Kate k loňským narozeninám, seběhl Jon po schodech a přijal od hostitele whisky. Telefonování byla naprostá ztráta času. Po delším dohadování mezi americkou telefonní a telegrafní společností a britskou telefonní ústřednou mu oznámili, že telefon v redallské chatě je najednou naprosto hluchý.

KAPITOLA 24.

Kněží přicházeli v předepsaném procesí k posvátnému místu v kruhu stromů na vyvýšenině nad bažinou. Nion nepatřil mezi ty starší, byl mladý, ale jeho královská krev mu dávala jakousi přednost, když se oděni do slavnostního roucha s vážnou tváří stavěli do kruhu na předem určená místa.

Nion se rozhlédl. Obličeje jeho učitelů, přátel a kolegů byly napjaté, myšlenky soustředěné na vlastní nitro, těla krátce po lázni, oddaná danému cíli. Ušklíbl se, snažil se přimět svou mysl k modlitbě a meditaci. Volba oběti byla ceremonie, které se už jednou zúčastnil. Při této příležitosti byl svatý chléb opékán na plameni a lámán, podle tradice staré staletí. Ten sežehnutý kus, kus, který patřil bohům, byl vybrán druidem osmdesátníkem nebo starším mužem, oddaným a připraveným na jakékoli nařízení bohů. Ale i toho, kdo si vytáhl sežehnutý kus a věděl, že zemře, prozradil záblesk hrůzy, než souhlasně sklonil hlavu.

Obřad byl přesně stanoven. Ten muž byl poctěn kolegy, korunován zlatem. V hodinách, které mu zůstaly, se rozloučil se svou rodinou, zařídil své záležitosti, nakonec se vzdal veškerého šatu, vykoupal se ve vodách posvěcených bylinami a kořennou vůní, vypil posvěcené otrávené víno a poklekl ochotně jako oběť, byl popraven garotou, jestliže byla jeho oběť věnovaná bohům země, provazem, jestliže bohům nebes, a třetí smrt byla smrt vodou, a to v případě, že byl obětován bohům řek a moří.

Nion sledoval, s hlavou pokrytou jako ostatní, jak byl kámen žehnán a žhaven. Měl sucho v ústech, ačkoliv si byl vědom, že volba je předem určená. Kradmo pohlédl na nejstaršího druida, muže křehkého jako větrem ohnuté rákosí, s lysou lebkou pod lněným závojem, krabatou jako starý, mrtvý list. Téměř jistě bude vybrán, chléb mu podají tak, aby jeho byl ten rozhodující. Jaký má asi pocit, když ví, že za příštího rozbřesku bude mrtvý?

Nion zavřel oči a snažil se soustředit na modlitbu, ale v poledne se měl setkat s Claudií. Jeho tělo, silné, statné, temperamentní, se při té myšlence zachvělo. Ostře se pokáral a nutil své myšlenky vrátit se na scénu před sebou.

Chléb se už smažil, ostrá vůně v ranním ovzduší. Jeho nozdry zachytily štiplavý pach, nervózně polkl a automaticky pohlédl na starce, který zbělel do nezdravého odstínu podmáslí.

Díval se, čekal, paže měl složené pod kabátem, až chléb vychladne a bude nalámán na malé kousky, jedenadvacet, sedm krát tři, jeden pro každého, a bude vložen do košíku. Pomalu byl nesen dokola. Pomalu. Pomalu. Jeden po druhém vkládali ruku dovnitř. Volba začala. Jednomu po druhém se v obličeji rozlévala úleva. Přišla řada na starce. Vložil ruku, viditelně se chvěl, a vytáhl. Nion viděl, jak kus nevěřícně obrací znovu a znovu a nevěří. Úlevně se usmál bezzubými ústy. Bohové odmítli starého, křehkého muže. Ze strany Říma taková obět nestačila.

Nionův žaludek se silně zauzlil strachem. Zpozoroval náhle, že několik mužů ho přes pokrývku hlavy pokradmo sleduje.

Pletený koš se blížil. Ruce se mu potily. Zůstávalo pět porcí. Pak stál před ním, držen rukou prvního druida, který chléb pekl a sám si jeden kus vzal. Nion okamžik váhal. Zvedl oči k obličeji tohoto muže a přečetl v něm svůj osud, než vložil ruku do košíku.

Kus chleba, který si vzal, se drolil, ještě horký z kamene, ožehnutý do hněda.

***

V šest hodin ráno byl vysoký příliv, vítr přicházel ze severovýchodu přes Ural, nesl na kontinent led a šlehal načeřenou mořskou pěnu do divokých výšek.

Alison sebou v posteli házela, měla těžké sny. Všude kolem ní ležela studená mokrá půda, ucpávala jí nosní dírky, drolila se jí do očí, plnila uši, až dívka už nic neslyšela, a stahovala ji do vlhké ostřice. Schovávala ji. Schovávala pravdu. Pravdu, kterou musí vyslovit. S výkřikem zděšení se posadila, vymotala z peřin. Zírala po pokoji. Byla tma jako v pytli. Venku na zahradě slyšela padat déšť. Až se rozední, bude na okenní římse kaluž.

Ještě omráčená snem se postavila a začala se oblékat. Musela to udělat, bylo to naléhavé. Bušení za očima bylo vytrvalé jako opakované údery proudu na pobřeží a vedlo ji, tlačilo proti její vůli. Otevřela dveře, chvíli stála na podestě a poslouchala. V domě bylo ticho. Rodiče spali v ložnici na vzdáleném konci chodby s okny do lesa. Vedle ní Greg a za ní Patrik spali vždycky jako zabití, dokud je někdo nevzbudil. Silně se zachvěla. Dnes byl den probuzení mrtvých.

Sotva věděla, co dělá, natáhla si nepromokavou bundu, nacpala se do gumových bot, otevřela dveře a vykoukla do ledového rána. Vítr jí burácel ze severovýchodu přímo do obličeje, když za sebou s obtíží zavřela dveře a vydala se do tmy po lesní pěšině. Jediné, co věděla, že se musí dostat k hrobu, musí se tam dostat, než ho příliv zaplaví.

Musí ho zachránit.

KAPITOLA 25.

Kate nakonec usnula, byla příliš vyčerpaná, aby dělala něco jiného. V šest ráno se vzbudila burácením deště do oken. Byl tentokrát vytrvalý, silný, neochabující a bylo slyšet taky vítr.

Nechtěla vstávat. Něco dole ji děsilo, něco, s čím se bude muset konfrontovat za denního světla, ale do té doby zůstane, kde je, bezpečně zachumlaná do peřin, s rozžatými světly. Unaveně sáhla po knize, tulila se k polštáři. Když se za hodinu vysoukala z postele a roztáhla závěsy, viděla jen tmu, zmírněnou pouze nepravidelnými pruhy deště řinoucího se po skle. Ale do postele se vrátit nemohla. Pořád si uvědomovala to ticho za dveřmi.

Natáhla na sebe džíny a hrubý svetr, vyšla na podestu a dívala se dolů. Tam se zdálo všechno jako obvykle. Stála tam několik vteřin, pak se zhluboka nadechla, seběhla dolů a rozrazila dveře do obývacího pokoje. Pokoj byl prázdný. V kamnech byl ještě oheň. Všechno bylo, jak má být. Světla svítila ve všech pokojích, bůhvíjak bude vypadat účet za elektřinu, když bude odjíždět, ale všude byl klid. Žádné podivné pachy, žádné skrývající se přeludy.

Smočila obličej studenou vodou, připravila si silnou kávu, nasypala müsli do misky a šla si do ledničky pro mléko. Byla prvotřídní idiot s pětihvězdičkovou představivostí, jak jinak by taky mohla být úspěšnou spisovatelkou, a dobrou dávkou nervozity. Jediné, co potřebovala, bylo jídlo, kava, to si už obstarala, a pak injekce ve formě procházky v dešti, aby se jí rozjasnilo v hlavě. Pak, za denního světla, posilněna další kávou, zapne znovu počítač a vrátí se k mladému Georgovi a jeho matce. Zaklepání na dveře ji dokonale překvapilo. Venku stál Greg, měl zvednutý límec až k uším a z bundy mu kapala voda. Ruce měl pevně zaraženy do kapes.

„Vidíte. Nemám klíč. Musel jsem klepat,“ řekl zachmuřeně. Vítr mu bral slova ze rtů a unášel je do deště. „Smím jít dál, nebo jsem příliš nebezpečný, abych překročil práh?“

„Samozřejmě že můžete dál.“ Kate odstoupila, aby mohl vejít, a pak za ním zavřela. „Proč ten sarkasmus?“

„Sarkasmus, jak ho nazýváte, byl asi zplozen včera večer během dvouhodinového vyšetřování na policii. Nabyli dojmu, že vy si myslíte, že jsem plenil chatu já.“ Sundal si bundu, pověsil ji na zábradlí a otřepal se jako pes. „Chtěl jsem vám osobně poděkovat za vaši důvěru a při té příležitosti si tu posbírat pár švestek, které bych tu nerad nechal.“

V Kate narůstala nevraživost, podobná jeho. „Ujišťuji vás, že jsem policii neřekla, že jste to byl vy. Jestli si to mysleli, pak na ten nápad přišli někde jinde,“ řekla vztekle. „A kdoví jestli nemají pravdu. To by odpovídalo nedomyšlenému pokusu mě odtud vystrnadit. Taková byla vaše představa, ne? Dostat mne odtud.“

„Bylo by krásné, kdybych vás odtud dostal.“ Založil si ruce na prsou. „Ale jak se zdá, počasí to udělá za mne. A teď, jestli vám to nevadí, bych si vzal své věci a pak vás ponechám s vaším vítězstvím za zamčenými dveřmi.“

„Co jste si tu vlastně ještě nechal?“ Pouštěli se do sebe v předsíni jako kocouři, kteří si vyrovnávají účty. „Mně se zdá, že jste všechno vyklidil ve středu večer.“

„Rozbité obrazy ano. Jsou tu ale ještě dva na stěnách.“ Prošel kolem ní do obývacího pokoje. Tam v rohu visela vedle okna malá skica, portrét ženy. Kate si ho málem nevšimla. Sundal ho a položil na stůl. „Ještě jeden je nahoře. Když dovolíte.“ Vůbec se neusmíval. Vyběhl po dvou schodech nahoru.

Kate pokrčila rameny. Kam až ta malichernost může dojít? Proti své vůli šla k obrázku a prohlížela si ho. Byla to žena, jejíž portrét viděla tolikrát v ateliéru redallského domu, ale na tomhle měla celá postava jasně vykreslený oděv. Vrátil se do pokoje právě v okamžiku, kdy vykřikla. „Kdo je to?“ Podívala se na něho, bílá v obličeji. „Viděl jste ji. Vy jste ji tady viděl,“ řekla vyčítavě, ještě v šoku.

„Koho?“ V ruce držel obrázek ladoněk, který visel v její ložnici. Pohlédla na malbu lítostivě. Byla tak odlišná od jeho stylu. Docela si ji oblíbila.

„Tu ženu na obrázku. Viděla jsem ji. V noci.“ Zamračil se. „Nemohla jste ji vidět. Vymyslel jsem si ji. Vznikla v mé hlavě. Je to koláž stylů, dělal jsem ji z legrace. Je to čmáranina.“ Je to čmáranina obličeje ženy, která mě trýznila a přicházela nezvaná.

„Čmáranina tak důležitá, že mi ji tady nemůžete nechat?“ Kate mluvila velice potichu, až musel napínat uši.

„Ano,“ řekl agresivním hlasem. „Co jste chtěla říct tím, že jste ji včera v noci viděla? Měla jste návštěvu, ano? Víte určitě, že to nebyl zloděj nebo vandal?“

„Přišla jako duch.“ Řekla to tak přímo a bez obalu, že si nebyl jist, zda správně rozuměl. Chvíli na ni civěl. On byl přece ten, kdo ji měl vyvádět z míry; kdo se rozhodl použít duchy k tomu, aby ji vyplašil, a teď, díky této věcičce, mu naskočila husí kůže, zachvěl se a vzadu na krku se mu naježily chlupy. Za okamžik se vzpamatoval. Zkoušela přejít na jeho hru. Fajn, jestli to je to, co chce. „Kde jste ji viděla?“

„Tam. Skoro tam, kde stojíte. Vaše skica je jednobarevná, ale ona měla modré šaty jako na vašich dalších obrazech, mašle a hřebeny ve vlasech byly černé.“ Greg se musel přinutit, aby se pohnul z místa. „Předpokládejme, že připustím, že jsem ji viděl.“ Ve svých snech, v hlavě, v srdci. „Neobáváte se pobývat v jednom domě s duchem?“ Odmlčela se, jako by to zvažovala. Dívala se mu do očí. „Když mám být upřímná, ano, obávám.“

„Ale vy zůstanete, schválně mně na zlost.“

„Jestli to tak smím říct, máte velice bombastickou představu o důvodu, proč jsem sem přijela,“ řekla vážně. „Přijela jsem proto, abych tu napsala knihu, toto je na šest měsíců můj domov a…“ nechtěla už nic dodat, přesto to z ní vyhrklo „nemám kam jít. Momentálně si nemohu dovolit londýnské ceny nájemného.“ Nic mu do toho není, proč.

„Takže zůstáváte.“

„Takže zůstávám.“ Pohlédla na obraz pod jeho paží. „Je mi líto, že obraz odnášíte. Líbí se mi.“ Tím vyznáním se jí ulevilo. Nebyl tím usmířen. Obraz byl bezvýznamný, jenom kresba, na kterou nebyl pyšný. „Můžete si koupit reprodukci, když chcete mít na stěně ladoňky.“ Zúžila oči. „Nebudu se obtěžovat,“ řekla suše. „Tak, pokud je to všechno, ráda bych se vrátila ke své práci a vy se asi půjdete hlásit na policejní stanici.“ Její sladký úsměv odměnil zakaboněným pohledem.

„Je mi líto, musím vás zklamat. Nezatkli mne ani žádného z mých přátel.“

„Určitě je to jenom otázka času.“ Prošla kolem něho ke vstupním dveřím. Vítr se poněkud změnil. Otevřela dveře, děšť se nahrnul do chodby, ledový, ostrý, nelítostný. Ustoupila a Greg vyšel, aniž by se ohlédl. Než nasedl do landroveru, zavřela dveře a vrátila se do kuchyně.

Byla zamyšlená. Intuice jí říkala, že nelže, že vloupání s ním nemá nic společného. Ale ten obraz? Co znamená obraz té ženy? Počkala, až byl bezpečně z dohledu, a oblékla si nepromokavou bundu a šátek. Nadšení ji opustilo, ale stejně byla rozhodnuta jít ven, vyjasnit si hlavu, zbavit se toho hrozného tlukotu ve spáncích, vrátit své myšlenky ke knize, vytříbit si představu o následující kapitole. Musela se nějak zbavit obrazů posledních pár dní. Chata přestala být neosobním místem k práci a přemýšlení. Začala být svázána s osobnostmi, s Gregem, Alison, Rogerem a Dianou – a bože ochraňuj, s Marcem a dámou v modrém.

Mokrá tráva jí ulpívala na botách a promáčela kalhoty. Přešla pak přes krátké trsy na písek. Příliv byl na ústupu, ale zlostné vlny s bílými hřebeny ještě pleskaly o pláž, vsávaly pobřežní plevel a naplňovaly vzduch ostrou studenou vůní vzdáleného ledu. Zarputile natočila svá záda k místu vykopávky, ruce tlačila do dna kapes. Chlad byl tak intenzivní, že štípal do tváří a těžce se dýchalo. Pevně sevřela rty, sklonila hlavu, pevně vykračovala a sotva si uvědomovala krásu moře za pláží, kde byl obzor křišťálový a nabýval postupně perleťové barvy a kde zvedající se masa vody měla lesk vyleštěného cínu. Někde blízko vřeštěl racek. Vzhlédla a uviděla ho, jak se lehce kolébá a krouží ve větru, součást té hrůzostrašné síly.

Radost je jako les bez pěšinek.

Nadšení na opuštěném pobřeží,

Soukromí jejich společnosti neobtěžují vetřelci,

u hlubokého moře a hudby v jejím dunění…

Bylo to zemité, nádherné. Jako vždycky, Byron nacházel slova, kterými vyjádřil sílu scenérie, kéž by se jí dařilo do své knihy vnést jeho obrazy…

Písek jí vířil kolem chodidel, kypřený zmrzlým deštěm. Před sebou viděla tělo dalšího racka, který prohrál bitvu s přírodou a ležel mokrý a ušpiněný na záhonku z oblázkového štěrku. Změť plevele ležela vedle, a až když přišla blíž a smutně ho srovnávala s nádhernou divokou krásou křičícího ptáka nad hlavou, teprve si všimla silonové šňůry kolem mrtvých noh. Zdrcena bezohlednou arogancí člověka přistoupila a pohladila skvrnité šedohnědé peří. Nebyl to ještě dospělý pták. Musela to být jeho první zima, jeho první střetnutí s přírodními silami. Tělo měl studené a tvrdé, peří přilnulo k tělu. Zachvěla se, vstala a pokračovala.

Nešla daleko. Nepropustná mlha na horizontu se blížila, vítr sílil. Viděla matné stíny na vlnách, asi krupobití, vanoucí k pobřeží a Redallskému zálivu. Otočila se a kráčela rychle zpět, pak již uvolněněji, protože vítr jí byl v zádech.

Neměla v úmyslu jít až k místu vykopávky, ale jaksi nemohla odolat. Jen jeden pohled, jestli je všechno tak, jak bylo. Každý příliv znamenal hrozbu. Každá bouře, každý vítr.

Boty jí sklouzly po straně duny, už byla skoro na místě, když ji udeřil první závan krupobití. Ostrý a kousavý. Led ji řezal do rukou a obličeje a bral šátek. Ještě pár kroků a už se dívala dolů do otevřené duny. Nebyla tam ovšem první. Na písku klečela Alison, bez rukavic, s očima upřenýma na vykopávku. Jeden pohled na plevel a mušle ujistil Kate, že ranní příliv tentokrát nedošel až ke kraji vykopávky. Neohrozil ji tedy.

Váhala, nejistá, jestli se má odplížit, nerušit a neriskovat záplavu urážek. Děvče se nehýbalo. Kate se zamračila. Udělala ještě jeden krok. Nikde neviděla rýč nebo lopatku, vůbec žádné nářadí, ani přehrávač. Alison se ani nehnula. Vlasy jí divoce šlehaly kolem hlavy, rozepnutá bunda vlála kolem těla.

„Alison?“ zavolala nesvá. Chvíli byla potichu a čekala, až se otočí a začne nadávat, že ji ruší v přemítání, ale Alison zůstávala nehybná.

„Alison!“ zavolala znovu, tentokrát ostřeji a začala klouzat po boku duny k ní. „Alison? Je ti dobře?“ Alison ji nebrala na vědomí. Oči měla upřené na písek a rašelinu.

„Alison?“ Polekaná Kate zvýšila hlas a objala ji kolem ramen. „Alison, slyšíš mě?“ Jemně s ní zatřepala. Alison měla na studeném strnulém těle pod vlající bundou s kapucí jen tričko a tenký svetřík. „Alison, co se děje?“

Za nimi se od moře přihrnul další závan krupobití. Kroupy s rachotem padaly na trávu, tuhou jako drát, do písku a tloukly do obličeje. Kate se vyděsila, když viděla, že Alison ani nemrkla, když jí kroupy metaly do obličeje a klouzaly po tvářích. „Ach, bože!“ Divoce se rozhlédla, jako by doufala, že někoho kolem uvidí, někoho, kdo by pomohl. Věděla ovšem, že na pláži vůbec nikdo není. „Alison, musíš mě poslouchat.“ Chytla ji za ruku studenou jako led a začala ji energicky mnout. „Alison, musíš se postavit. No tak. Nemůžeš tady zůstat. Chytíš zápal plic. Pojď. Postav se.“

Alison nejevila žádné známky života. Zůstávala nehybná kromě ruky, kterou Kate tahala, ochablou a studenou jako smrt. Kate se rozhlédla, vlasy se jí splétaly před očima a obličej už měla od krupobití celý ledový. Barva moře se během několika vteřin změnila ze stříbrné na černou, bylo temné, neprůzračné, zlověstné v znepokojujícím rytmu. Na obzoru už obloha a moře splývaly. Všechno bylo černé a hrozivé.

„Alison pojď. Počasí se zhoršuje.“ Kate pustila její ruku a postavila se před ni. Alison měla nehybný obličej, pohled upřený před sebe a nereagovala, když jí Kate dala před oči ruku. „Tak dobře,“ řekla Kate rozhodně. „Promiň, ale musím to udělat.“ A silně Alison uhodila. Děvče nereagovalo. Ani nemrklo. Od moře se přihnal další závoj krup, pokryl písek, až se pláž zatřpytila.

Kate v zoufalosti sundala bundu a přehodila ji Alison kolem ramen. Bez vatované bundy s vlněnou vložkou ji obklopil chlad, usadil se do plic, napadal kosti, ale ona si toho nevšímala. Dala si Alisoninu paži kolem krku a s námahou ji zvedala, ale marně. „Postav se, k čertu. Postav!“ skřípala zuby. „Musíš se pohnout, nebo tu chladem umřeš.“ Zoufale bojovala s mrtvou váhou dívky. Alison byla o něco málo menší, a ačkoliv nebyla tlustá, byla silných kostí. Zdálo se, že se Kate nepodaří zvednout ji z kolen.

„Prosím.“ Zanechala bezvýsledného úsilí, ustoupila, otřela si z obličeje sníh s ledem a cítila, jak jí ledový chlad prosakuje svetrem. „Prosím tě, Allie, musíš se pokusit. Postav se. Pomůžu ti. Pak půjdeme do chaty. Je tam teplo. Teplo a bezpečí.“ Proti své vůli pohlédla na příval písku. Nechtěla pomyslet na to, co mohlo Alison do tohoto stavu přivést. Neopovažovala se.

Zhluboka se nadechla, ještě jednou si dala její paži kolem krku, uchopila Alison kolem pasu a zhoupla ji jemně na stranu, aby ji rozhýbala. Jako by teprve teď procitla, dívka zareagovala. „Vidíš. Pomoz mi. Zkus to. Postav se.“ Kate se zaradovala. Znovu se zhluboka nadechla a obnovila své úsilí s posledními silami. Tentokrát se Alison s námahou postavila. „Dobře. A teď udělej krok. Hodná holka.“ Kate ji zoufale táhla s obavami, aby znovu neklesla. Alison byla vratká a silně se o Kate opírala. „Tak, a teď se musíme odtud dostat. Krok za krokem. Plynule dopředu. Tak.“ Pot jí tekl po tváři bez ohledu na ledový liják. Kate polovedla a polotlačila Alison po náspu a na pláž. Dívčiny oči se ještě stále nehnuly, ještě, zdálo se, nic kolem sebe nezaznamenává, ale klopýtala dopředu a Kate ji pevně držela kolem pasu. Visela jí na rameni jako obrovská hadrová panenka.

Dvakrát se musely zastavit, aby Kate mohla nabrat sil, ale pomalu se blížily k chatě. Pak se Kate nějak podařilo opřít ji o zeď, zatímco vyhledala své nové, lesknoucí se klíče, konečně otevřela dveře a vešly dovnitř. Třískla nohou do dveří a trochu Alison nesla, trochu táhla do obývacího pokoje a bez dlouhých cirátů ji povalila na pohovku. Popadla dech, vyběhla nahoru do ložnice a stáhla z postele pokrývku. Po cestě z pokoje ještě sebrala župan a utíkala dolů. Alison ležela tak, jak ji zanechala, napolo na pohovce s nohama ještě bezvládnýma na zemi.

„Tak a teď se musíš zbavit toho mokrého oblečení.“ Kate z ní začala neobratně tahat mokrý svetřík a tričko. Pak studené nehybné ruce nacpala do županu z froté a snažila se vetřít trochu tepla do mokré kůže, která jí s hrůzou připomínala peří mrtvého ptáka. Pak jí sundala boty, džíny, ponožky, vyzvedla nohy na pohovku, celou ji zakuklila do pokrývky, ze které děvčeti koukala jen hlava s rozcuchanými, mokrými vlasy, jako hlava vyplašené loutky.

Telefon. Kate se sice sama třepala zimou, ale namířila si to do kuchyně. Chvěla se a čekala na spojení s redallským domem. Teprve když vytáčela podruhé, uvědomila si, že neslyší žádný tón. Telefon byl hluchý. Jemně syčel a rezonoval, jako by někdo na druhém konci byl. Ale vytáčené číslo to ticho nijak neovlivňovalo. „Ach ne. Prosím!“ Byl to výkřik zoufalství. Zhluboka se nadechla a zavolala devět devět devět. Telefon zůstal hluchý a Kate měla pocit, jako by na druhé straně někdo poslouchal a byl stejně zoufalý jako ona. „Haló?“ Třepala sluchátkem. „Haló, slyšíte mě? Je tam někdo?“ Nepřicházela žádná odpověď. Do okna udeřila čerstvá vlna ledu. Pomalu zavěsila. Ještě nikdy se necítila víc sama.

Vrátila se do obývacího pokoje a dívala se na Alison. Výraz v obličeji se nezměnil, svaly měla stažené do stejného pohledu úžasu a zděšení. Nemrkala. Panenky nereagovaly na šero v obývacím pokoji. Byly stále zúžené. Kate ji chytila pod pokrývkou za ruku. Byla o poznání teplejší? Věřila, že ano. Co se dělá se stavem podchlazení? Žádný alkohol. Neříká se to? Ohřívací láhev. Sama žádnou neměla, a kdyby v chatě byla, určitě by si jí všimla. Určitě ji ani Greg, ani jeho rodiče nepovažovali za nutnost. Co by ještě mohla použít? Horkou cihlu. Nebyla to právě cihla, kterou lidé používali za dávných časů? Horkou cihlu zabalenou do flanelu?

Smutně se usmála. V chatě přece neviděla ani cihly, ani flanel. Pak si vzpomněla na kameny venku, lemovaly příjezdovou cestu. Velké, hladké kameny, placaté, asi z pláže. Jeden by jistě stačil, kdyby ho zabalila do ručníku. Otočila se a běžela ke vstupním dveřím. Otevřela je a hleděla do bouře. Jasné ráno se změnilo v mizernou tmu, bičovanou nápory krupobití a zmrzlého deště, které se jí zadíraly do oblečení a připomněly jí, že ona je také zmrzlá do morku kosti a mokrá skrz naskrz. Vyskočila a chtěla zvednout kámen ve tvaru polštáře, ale byl pevně zasazený. Pak se jí za přísavného zvuku podařilo kámen z ledové země vytáhnout a přinést dovnitř.

Klopýtala pod jeho překvapivou váhou. Opatrně ho položila na kamna a pár polínek přiložila. „Nebude to dlouho trvat,“ řekla přes rameno, „a zahřeješ si nohy. Dala by sis něco teplého k pití?“ Otočila se k děvčeti. „Allie, už jsi v bezpečí. Zkus to, vzbud se.“

Posadila se na okraj pohovky a položila jí ruku na rameno. Alison ucukla. Ten pohyb byl tak náhlý a tak prudký, až Kate poskočila. Zamračila se. „Allie, jsi v bezpečí,“ opakovala tiše. „Není čeho se bát.“ Dívala se z okna. Za proudem zmrzlého deště, klouzajícím po skle, neviděla nic. K čemu mohlo v té duně dojít? Jak vroucně si přála, aby se objevil Greg. Kdyby si tak ještě na něco vzpomněl a přiřítil se v landroveru. Neměla by zkusit znovu vytočit telefonní číslo?

Když vstávala, Alison ji chytila za zápěstí. Kate leknutím vykřikla. Alison se teď na ni dívala s očima plně upřenýma. Obličej měla bílý. „Nechoďte pryč.“ Hlas byl zachraptělý, sotva slyšitelný. Kate úlevou vydechla. „Všechno je v pořádku. Jsi v bezpečí.“

„Ne.“ Alison zavrtěla hlavou. Ten pohyb ji asi bolel, hlava jí klesla a na chvíli zavřela oči. Kate se sice ulevilo, že Alliin úděsný pohled je pryč, ale při té jednoslabičné odpovědi ji zamrazilo. „Proč nejsi v bezpečí?“ zeptala se tiše. „Co se stalo? Řekneš mi to?“ Chvíli si myslela, že Alison neslyšela, ale děvče pomalu otevíralo oči. „Jsou volní,“ zašeptala. Prsty držela Katinu ruku překvapivou silou. Byly ještě ledově studené. „Osvobodila jsem je.“ Slova jí splývala, jako by byla trochu opilá. „Čekali. Claudia… Claudia se chce pomstít.“

„Claudia?“ Kate zírala na její bílou, ztrhanou tvář a byla zmatená. „Kdo je Claudia?“ Alison se rozechvěle usmála, ale promluvila už svým hlasem. „Claudia je děvka, zrádce. Je to zvíře. Zaslouží si smrt.“ Kate na ni vyděšeně zírala. „Alison, víš, kde jsi?“ Dívka otevřela své zelené oči. Bloumaly po pokoji a pak upřely pohled na Kate. Chvíli neříkala nic a pak se náhle rozplakala.

„Ach, Allie, neplakej. Řekla jsem ti přece, že jsi v bezpečí.“ Kate užasla nad vlnou soucitu, která jí projela. Nahnula se k ní, objala Alison a přitiskla k sobě. Holčina se zdála křehká jako pták. Kosti jí trčely přes župan, ale z těla ještě čišel chlad. „Vyběhnu nahoru pro ručník. Ohřála jsem kámen. Zabalím ho a položím ti ho k nohám.“ Kate se s pohledem na kamna začala zvedat.

„Ne!“ Alison ji křečovitě držela. „Neopouštějte mě.“ Kate si sedla zpět na pohovku. „Nic ti tu nehrozí, Alison,“ řekla tiše. „Jsi v bezpečí.“

Jakoby ke zdůraznění těch slov další nápor větru otřásl chatou. Obláček kouře vyfoukl z kamen do pokoje a přivanul pronikavé aroma hořícího dubu a jablka. Kate pohlédla k oknu s obavou, zda okno odolá síle bouřky. Upoutal ji pohyb na parapetu. Voda. Na parapetu byla voda. Okno netěsnilo. Jemně se pohnula, aniž by pustila Alisoninu ruku, natáhla krk a hleděla. Opravdu, na dřevě se udělala kaluž. Nevěřila svým očím, v kaluži plavaly kousky listů a zrnka půdy a na jejím okraji se kroutilo několik larev. Dělalo se jí špatně.

„Co je? Co se stalo?“ zavřískla v panice Alison a držela Kate ještě pevněji. „Co vidíte?“

„Nic. Vůbec nic.“ Trhla sebou při bolesti ze stisku prstů a chtěla se z nich vymanit. „Proniklo sem pár kapek deště. Nic víc. To nás nemůže překvapit, když je vítr tak silný.“ Přinutila se, aby působila klidně. „Moment, zajdu si pro něco, abych je setřela. Položím na parapet ručník. Někde v okenním rámu se musela udělat díra. A taky připravím něco teplého k pití. Určitě by sis něco dala, že?“ Sama byla překvapena, jak se jí daří mít tak pevný hlas. Silou se musela uvolnit z Alisonina sevření. Dívka se jí zoufale držela jako máminy sukně. Jakmile se Kate vysvobodila z jedné ruky, druhá ji chňapla. „Allie, není čeho se bát,“ opakovala. Allie konečně přikývla. „Ale je, je. Nechápete? Claudia je volná. Claudia a…“ váhala, mračila se, hlavu natočila na bok, jako by poslouchala něco z dálky, z vedlejšího pokoje. „Claudia a… a… Claudia a…“ Hlas odezněl. V obličeji se objevil výraz zmatku. „Co jsem říkala?“

„Nic, Allie, vůbec nic.“ řekla Kate s klidem, který nepociťovala. To dítě má halucinaci. Je to příznak podchlazení? Nevěděla. Nepřesná formulace, strach, patří k tomu? Ach bože, potřebovala lékaře. „Allie, půjdu zavolat mamince. Nic se ti tu nestane. Budu jen v kuchyni. Nechám obojí dveře otevřené, abys na mě pořád viděla.“

„Ne!“ vykřikla, až Kate naskočila husí kůže. Alison teď zápasila s pokrývkami. „Jdu s vámi. Nelíbí se mi to tady. To okno. Ona přijde oknem.“ Rozhodila paži. Kate hleděla, kam míří. V kaluži přibylo půdy. Země a rašelina a cítila žluč až v krku, když viděla pohyb svého přeludu. Náhle se rozhodla. „Dobře, jdeme do kuchyně. Pojď. Pomohu ti. Napijeme se něčeho teplého a já zkusím telefonovat.“

Prosím, ať funguje. Prosím, bože, ať telefon funguje.

Držela Alison kolem ramen, pomohla jí došourat se do kuchyně a usadila ji a zabalila do dek. Tiše zavřela dveře a otočila klíčem. Pak, chvějící se rukou, zvedla sluchátko.

Telefon byl dosud hluchý.

KAPITOLA 26.

Greg vzdorovitě zaparkoval v prostoru vyhrazeném pro invalidy přímo vedle vrat do zámku a šel ke vchodu. Pohlédl na oblohu. V předpovědi hlásili, že počáteční déšť se sněhem se později změní, nezvykle pro dané roční období, v silné sněžení. To bude znamenat v Redallském zálivu zmrzlý déšť, ale člověk nikdy neví. Každopádně v Colchesteru bude počasí horší. Tam vždycky sněží více.

Už je to dávno, co byl naposledy v muzeu. Rozhlížel se, zmaten. Obrovská hala s exponáty rozmístěnými podél stěn zmizela. Byla teď rozčleněná, přepažená, s intimnějším osvětlením, lákavá a ze vzdáleného rohu se ozývaly naléhavé zvuky komentáře z videa. Zamračil se. Proč ti prevíti nemohou nechat věci na pokoji? Dříve došel k Marcově soše poslepu. A teď je bůhvíkde.

Vyšel nahoru a byl ještě blíž vemlouvavému videu. S netrpělivým pohledem na box, ze kterého vycházely zvuky jakéhosi masakru, stál před sochou. Dlouze se jí zadíval do obličeje. Pak, tak jako Kate, pokračoval s prohlížením exponátů mužovy kostry. Měla pravdu. Nebyl to sám Marcus, kdo byl pohřbený v Redallu. Tak kdo to byl? Pohled mu zabloudil k dalším ostatkům. Menším, ne ovšem co do významnosti. Marcova žena měla silné, dobře stavěné kosti. Gregovy znalosti z uměleckých studií kostry byly dost elementární, ale dostatečné k tomu, aby poučeně odhadl, že zemřela mladá. Kdoví jak. Nemoc? Zranění? Při porodu? Pohlédl na nápis. Žádný klíč, nic než pouhé minimum. Prohlížel si, co zůstalo z Marcovy lebky. Vtiskl se mu jeho příběh do kostí? Jeho lásky, nelibosti, vítězství a katastrofy? Greg položil ruce na studené sklo vitríny. „Tak, bastarde, vyklop to!“ Ani si neuvědomil, že promluvil nahlas, teprve až se na něj překvapeně ohlédla jedna žena. Greg rychle pohledem uhnul. Nepřítomně se zazubil, ale to už byla jeho pozornost zpět u Marca. Bohatý, úspěšný Marcus, který po Boudiccině porážce sekal dobrotu, vrátil se do Colchesteru a Redallu a koupil půdu, asi když byly nejnižší možné ceny. Jako dnes, udělal grimasu, bylo to tak? Nebo si jen nějak pomohl k majetku, který se mu líbil? Zemřel dřívější vlastník Redallu za rebelie a zanechal za sebou pustou a opuštěnou zemi, nebo ji se ziskem prodal? Popošel blíž ke sklu, opřel o ně čelo a zavřel oči.

NENÁVIST

ZLOBA

STRACH

VZTEK

Tyto emoce ho zachvátily a vyhladily každou jeho další myšlenku. Vířily v něm a blikaly barvami. Červená! Černá! Hříšná křiklavá oranžová! Prskal, křičel, rval se s větrem a vzdáleně si byl vědom, že má v koutcích úst pěnu, slyšel kvílení mučivé bolesti v uších. Pak, tak náhle, jak se dostavily, hluk, barvy a bolest byly pryč a on si uvědomil totální ticho kolem.

Bože, byl to on? Křičel tak nahlas, nebo se to všechno odehrálo v jeho hlavě? Kazeta v boxu dohrála a několik minut byl klid, než začalo nové dějství, konverzace mezi dvěma Římany a shluk davu. V chodbě se rozléhalo ticho a chlad.

Rychlý, naléhavý krok po podlaze ho vyrušil z šoku, a pak ucítil na rameni ruku. „Je vám něco? Mám někoho zavolat?“ Žena, která ho pozorovala, mu teď civěla do obličeje. „Viděla jsem vás klopýtat. Myslela jsem si…“ Mluvila nejistě a on se na ni díval prázdným pohledem. „Myslela jsem si, jestli nejste epileptik nebo něco…“ Její úzkost vymizela a žena zrudla. „Promiňte.“

Viděl ji matně. „Nic mi není. Děkuji. Musí to být tím vedrem.“ Rozhlédl se zmaten. Na chodbě bylo chladno. Velmi, velmi chladno.

Pozvolna vycouvala a jakmile byla z dohledu, rozběhla se dolů po schodech, aby možná poslala nahoru službu. Kdyby někdo přišel, ať by to byl kdokoli, zjistil by, že není opilý. Ještě nikdy totiž nebyl tak střízlivý.

Zvedl ruku k vitríně a rychle ji stáhl, jako by ho něco bodlo. Cokoli ho napadlo a přemohlo ohavnými emocemi, vyšlo zpod toho skla.

KAPITOLA 27.

Neměl žádný doprovod, žádnou stráž, aby ho hlídala. Měl plnou důvěru. Bohové promluvili, nebylo pochyb, že uposlechne. Poskytnutí poslední minuty k rozloučení bylo běžné. Co je přirozenější, než že se člověk rozloučí se světem?

„NE!“

Výkřik utrpení se rozléhal dunami a bažinami, ten zvuk se zvedal a padal na zem i na moře, dokud se neztratil v mracích za obzorem.

„Claudia… má lásko…“

„Ne! Nedovolím jim to! Jaké barbarské bohy to ctíš, že to dopustí? Nemůžeš se k nim vrátit. Nemůžeš! Nemůžeš…!“ Rozplakala se.

„Claudio, já musím. Bohově mě vybrali.“ Mluvil pevným hlasem s překvapivou silou.

„Nenávidím tvé bohy!“

„To nesmíš. Musíš je ctít, tak jako je ctím já. A poslouchat. Být zvolen jako velká oběť je nejvyšší možná pocta.“

„Pocta! Myslela jsem si, že tví lidé obětují zajatce! Otroky! Jaká pocta to je, když zemřeš jako oni?“ Slzy jí stékaly po obličeji s proužky šafránových stínů, které si tak pečlivě nalíčila, než odešla z domu.

„Bohové si vyžádali prince.“ Mluvil klidně, musel ji ujistit způsobem, který dodá odvahy i jemu. „Možná, že jsme je urazili naší láskou, moje nejdražší,“ řekl jemně a dotkl se jejího obličeje konečkem prstu, jako by si chtěl vrýt do paměti tvar nosu, úst, očí na celou věčnost. „Snad je to tak nejlepší. Tví bohové také budou, doufám, usmířeni a poctěni mou smrtí.“

„Ne.“ Rozhořčeně vrtěla hlavou. „Ne. Ctím Fortunu. Ta nežádá smrt svých přívrženců. Chce, aby žili a byli šťastni. Ne, nenechám tě umřít. Jestli zemřeš ty, chci zemřít také.“

„Ne!“ Vzal ji za ramena a jemně s ní zatřásl. „Claudio, ty musíš žít. Kvůli synovi. Nemůžeš ho opustit. A kvůli mně. Budeš nosit mou památku ve svém srdci. Musíš být silná. Jsi přece dcera Říma.“ Byla na to tak pyšná, na svůj vznešený původ. Jak doufal, ta slova přijala. Napřímila trochu ramena, zvedla hlavu, ačkoliv jí po tváři stále stékaly slzy. „ Ty se nebojíš?“

„Jistěže se nebojím.“ Letmo se usmál. „Jsem princ a kněz. Proč bych se měl bát setkat se s bohy?“ Vzal do ruky těžkou stříbrnou sponu, která zapínala jeho kabát. „Vezmi si ji. Nos ji za mne a netruchli moc.“ Přijala dar chvějící se rukou a přitiskla ke rtům. „Kdy… Kdy má k tomu dojít?“

„Za úsvitu. Až slunce vyjde na východním kraji světa.“

„Kde…?“ Byl to sotva šepot.

„Na posvátné bažině.“ Smutně se usmál. „Na zemi, která patřila mým otcům a otcům mých otců. Na místě, kde se bohové scházejí a kde tento a onen svět mají k sobě tak blízko.“ Zhluboka se nadechl. „Musíš už jít.“

„Ještě ne.“

„Prosím, Claudio Honorato. Přeji si rozloučit se s tebou bez slz. Chci, abys byla plna cti a odvahy a pýchy, jako kdybys byla moje žena.“ Měl pevný hlas. Na okamžik zavřela oči a zhluboka se nadechla. „Jestli je to tvé přání, muži mého srdce.“ Nutila se do napjatého bezvýznamného úsměvu, pozvedla obličej a políbila ho na tvář. Uchopil její ruce, přitiskl ke rtům a pak, když už si dále nemohl důvěřovat, otočil se a běžel ke svému vozu.

***

Telefon byl stále hluchý. Třikrát vytočila číslo zpocenou rukou, druhá klouzala na sluchátku, a třikrát ji uvítalo to zvláštní ticho a přesvědčení, že na druhém konci někdo poslouchá její těžký dech.

„Co se děje?“ Alison se viditelně chvěla.

„Telefon nefunguje.“

„Myslíte, že jsme odříznutý?“ zapištěla.

„To nic, Allie. To nevadí. Tady jsi v bezpečí a teple.“ Kate se přiměla ke konejšivému úsměvu. „teď připravím něco teplého. Co by sis dala?“ Pohlédla na Alison, která pokrčila rameny.

Kate vzala konvici a šla ke dřezu, aby ji naplnila vodou. Přitom se dívala z okna. Stromy byly za proudy zmrzlého deště sotva viditelné. Ohýbaly se pod náporem větru. Obloha byla podivně tmavá těžkými nahnědlými mraky. Sníh. Byly to sněhové mraky.

Otočila kohoutkem. V dřezu byl písek. Písek a rašelina. V posledním okamžiku odtáhla konvici, aby proud vody smyl půdu. Pohlédla na Alison a doufala, že si ničeho nevšimla. Ta měla zavřené oči a jemně se kolébala na židli. Se zkřiveným obličejem naplnila Kate konvici a šla ji zapnout. „Chceš jít zpátky ke kamnům?“ zeptala se. „Můžeš si lehnout na pohovku a zdřímnout si.“

„Ne.“ Alison zavrtěla hlavou. „Chci zůstat s vámi.“

„Dobře.“ Kate nachystala dva šálky. Nejprve sahala po kávě, ale pak vzala ještě zavřenou plechovku s čokoládou. Musela ji tam dát Diana, když chatu zásobovala základními potravinami. Čokoláda je přece vydatná, uklidňující a povzbuzující. Oběma udělá dobře. Otevřela víko a lžičkou odtrhla papír hermeticky uzavírající obsah. Plechovka byla plná hlíny. Tlustý slimák se svíjel pobouřený náhlým světlem. Kate s výkřikem mrskla plechovkou, která s nárazem přistála na stěně. Alison sebou trhla. „Co je?“ Zírala na červenou plechovku, která se skutálela do rohu a zanechala na podlaze pruh čokoládového prášku. Kate si promnula oči. Třásla se jako list. „Promiň. Vypadlo mi to z ruky. Jak hloupé.“ Přiměla se plechovku zvednout. Opatrně si přičichla k obsahu. Čokoláda voněla dobře, sladce, čistě. „Naštěstí zůstalo dost, abychom se obě napily.“ Měla halucinace. Blbec. Kvůli Alison musí být klidná a silná. Zhluboka se nadechla. „Allie, kdo je Claudia?“

„Claudia?“ Alison se k ní otočila. Už se jí trochu vrátila barva do tváře a byla už čilejší, i když někde za očima měla zvláštní prázdno, ze kterého byla Kate nesvá. „Neznám žádnou Claudii. Proč?“

„Myslela jsem, že jsi řekla…“ Vydechla si. „Ne. Asi jsem špatně slyšela. Nevadí. Čokoláda je hotová. Půjdeme spolu vedle a posadíme se ke kamnům.“ Déšť bubnoval do okenních tabulí a kaluž na parapetu byla větší. Voda začala kapat na podlahu. Kate odložila šálky s čokoládou a vrátila se do kuchyně pro utěrku. Alison dosud seděla na židli. „Pojď. Já ještě přihodím pár polínek. Mám ti pomoct?“ Alison zavrtěla hlavou. „Je tam… je tam všechno OK?“

„Samozřejmě. Troška vody u okna, to je všechno.“ Vzala utěrku. „Vytřu to a přiložím.“ Opatrně přistoupila k okennímu parapetu. Ve vodě plavala zrnka půdy, ale slimáci zmizeli. S úlevou vysála vodu a zaklínila kus hadru tak, aby vsakoval roztopené vločky sněhu, které tam pronikaly. Otočila se ke kamnům. V krabici už zbývala jen tři polínka. Otevřela dvířka a jedno vhodila dovnitř, pootevřela kouřové dusítko a nechala oheň trochu vzplát. Pak natřásla polštáře na pohovce. Alison se už došourala ke dveřím a dívala se do pokoje.

„Je pryč?“ zeptala se.

„Kdo?“ otočila se prudce Kate. Alison zatajila dech a ramena jí poklesla. „Nevím. Někdo tu byl… nebo byla na pláži?“ Kate přišla k ní a objala ji kolem ramen. „Nikdo tu není, Allie,“ řekla jemně. „Není čeho se bát. Na pláži jsi promrzla a máš příznaky podchlazení. To si pak lidé občas vymýšlejí. Pojď a posaď se, dej si nohy výše a napij se. Budeš se cítit lépe, slibuji.“ Nepodívala se do rohu, kde viděla postavu ženy. To byla taky jen její představa. „Co říkáš, pustíme si trochu hudby?“ Prošla hromadu kazet s mírným úsměvem nad myšlenkou, co si bude Alison myslet o Vaughanu Williamsovi nebo Sibelionovi nebo Bachovi, když měly tak evidentně rozdílný vkus. Rukou přejížděla po kazetách. Faureho Requiem. Jak ta se sem dostala? Byla Jonova. Zadívala se na ni, pak krabici otevřela a vyňala kazetu. Byla to atavistická potřeba modlitby, která ji přiměla ji vybrat? Ať to bylo cokoliv, nemohlo to škodit. Když kazetu vsunovala do přehrávače, zadívala se na hromadu strojopisu na stole. Pokrčila rameny, teď se nemohla starat o svou práci. Snad kdyby Alison usnula, mohla by se věnovat psaní. Momentálně to děvče nemohlo nikam jít a jí nezbývalo, než ji držet v teple a čekat. Ale později, až bude Alison lépe, měly by se vydat do jejího domova, nebo by měly počkat, až ji začnou Diana a Roger postrádat a hledat? Cítila se bez telefonu osamělá. Odkázaná sama na sebe.

Jak tak nadpozemské melodie Introitu a Kyrie naplňovaly pokoj, Alison bez protestu ulehla a zavřela oči. Kate ji pokradmu pozorovala ze židle naproti. Polínko v kamnech hořelo. Za chvíli bude muset přiložit další. Pak už jí zůstane jen jedno. Pohlédla k oknu. Utěrka byla ještě suchá a Kate neviděla žádný pohyb. Nejisté zaklepání na vstupní dveře se téměř ztratilo v tónech hudby, přesto ale vymrštilo Kate ze židle. Pohlédla na Alison, ale ta asi nic neslyšela. Ve dveřích stál Patrik. Přes hrubou bundu měl žlutý dešťák, vlasy přilepené na čele a líčka růžová úsilím, které musel vynaložit při jízdě na kole mokrou blátivou pěšinou.

„Dobrý den. Máti se ptá, jestli je u vás Allie. Nefunguje vám telefon, víte to?“

„Ano, vím, ano, je tady.“ Kate ho vtáhla dovnitř a zavřela dveře. „Díky bohu, že jsi přišel.“ Pohlédla přes rameno do obývacího pokoje. Alison asi ještě nic neslyšela. Měla zavřené oči a její obličej vypadal ve spánku klidný. „Pojď do kuchyně, musíme si promluvit.“ Kate ho vedla a tiše za ním zavřela. Styděla se, že se jí dosud chvějí ruce. „Poslouchej, stalo se něco moc zvláštního. Našla jsem Alison venku v duně, klečela tam jakoby v transu. Musíš přivést rodiče a landroverem ji dopravit domů. Je teď víceméně v pořádku, ale není schopna jít pěšky. Asi by se na ni měl podívat lékař.“

„Ó kruci.“ Patrikův hubený obličej byl rozpačitý. „Přijel jsem na kole, protože Greg si vzal landrovera. Nikdo nevíme, kam jel. Volvem to lesem nezvládneme. Je tam bláto. Ráno varovali ve zprávách o počasí, že bude silně sněžit.“

„Proklatě.“ Kate si kousala nehet.

„Co je s Allií? Co tam dělala venku v tom počasí?“ zeptal se zamyšleně Patrik.

„Nevím. Neměla s sebou rýč, nic takového. Byla jakoby v šoku.“ Kate dosud ještě neměla příležitost mluvit s tímto senzitivním mladým mužem, ale líbil se jí. Zdál se stálejší a klidnější než jeho bratr nebo sestra, spíš podobný otci. „Něco se jí tam přihodilo, Patriku. Nevím co, ale vyděsilo ji to pořádně. Ještě je plná obav. Já taky.“ Vlastně tu poslední větu nechtěla dodat. Patrik se na ni upřeně díval. „Něco začalo, když se poflakovala u toho hrobu, že?“ řekl. Hlas měl příjemný, poměrně slabý a klidný. „Něco rozvířila.“ Kate polkla. „To je možné,“ řekla opatrně.

„Myslíte si, že to je Marcův hrob?“ Kate zavrtěla hlavou. „Nechápu, jak by mohl být. Jeho hrob byl nalezen někde u Colchesteru.“ Váhala. „Myslím, že to je hrob ženy.“

„Aha.“ Zamračil se. Nevypadal překvapen. Nezeptal se, jak to ví. Nechával si projít hlavou nové možnosti. „Věříte, že s tím duchem to není vtip? Že duch ženy skutečně navštěvuje tuto chatu? Myslíte, že ji Allie viděla?“ Kate přikývla. „Jmenuje se Claudia.“ Patrik zvedl obočí. „Jak to víte?“

„Allie o ní mluvila. Nepamatuje si to už, ale několikrát vyslovila její jméno.“

„Jú,“ řekl Patrik v posvátné hrůze. „Ježíši. Kéž by tu byli máma s tátou.“ Vzhlédl a popuzen mávl do vzduchu, když blízko něho proletěla ke světlu masařka. Kate na ni hleděla. Pocítila chlad v žaludku. Odkud přicházejí ty masařky a larvy? Jako by jí Patrik četl myšlenky, usmál se. „Často se doma v zimě probouzejí,“ řekl uvolněně. „Přezimovávají, nebo tak něco. Pod podlahovými deskami jsou asi mrtvé myši. Vy jste pořádně zatopila a ony se probudily.“ Samozřejmě měl pravdu. Kate se zachvěla. Opravdu si mohla myslet, že červi a půda a mouchy se dostaly nějakým způsobem z hrobu? Udělala mírný úšklebek. „Začínala jsem pomýšlet na nejhorší.“

„Už jste ji viděla? Claudii?“ Patrik měl oči jako jeho bratr. Hluboké, šedozelené, ale na rozdíl od Grega ospalé, jemné. Klamné. Zavrtávaly se do duše.

„Ano, viděla.“ Znovu přijal odpověď bez překvapení. V jeho hlasu nebyla známka po výsměchu nebo nevíře, když jí položil další otázku.

„Myslíte si, že ona to tu zdemolovala?“ Nespouštěl z ní očí. Pokrčila rameny. „Zatím jsem se nevěnovala myšlence, jestli věřím, nebo nevěřím v duchy. Je to zábavné pomyšlení, z bezpečné vzdálenosti.“

„Vědecky je to samozřejmě neobhajitelné.“ Usmála se. „Ano? To by mě zajímalo.“

„Psychokinetická energie je měřitelná a je schopná s věcmi trochu zatočit. Takový duch hází předměty. Jeho existence je obyčejně spojována s přítomností mladistvých. S bezmocným pocitem úzkosti.“ Usmíval se a Kate se sarkastickým pobavením uvažovala, o kolik je tento silný chlapec vyspělejší než jeho starší bratr.

„Allie je takové třeštidlo,“ pokračoval, „ale je to dobré děcko. Není zlomyslná. Neudělala by nic naschvál.“ Mluvil z bezpečné platformy dvouleté nadřazenosti. Vzhlédl, když silný závan větru smetl kroupy proti oknu. Zachvěl se. „Mohl bych se, než odejdu, podívat na pokoj, kde se to stalo?“

„Prosím. Nahoře vlevo.“ Zůstala v kuchyni, když Patrik běžel nahoru, a naslouchala nad hlavou jeho krokům. Za minutku se vrátil. „Všecko je tam úhledně uklizeno.“

„Má, co chtěla.“

„Allie?“

„Ne. Allie ne.“ Oči se mu rozšířily. „Nevěděl jsem, že se něco ztratilo. Máti říkala, že nic nevzali.“

„Oni… vzala stříbrný nákrčník, který jsem našla v hrobu.“

„Jú.“ Odmlčel se, když o tom uvažoval. „Pak to nemohl být duch. Nakonec to musel být přece zloděj.“ Byl zklamaný. „Duchové nemohou krást.“

„Mohou.“ Aniž to někdo z nich zpozoroval, ve dveřích se objevila Alison. Držela si pokrývku kolem ramen jako kabát. Obličej měla průsvitný a bílý. Nejistě došla k židli a posadila se. „Chtěla nákrčník, protože patřil jemu.“

„Komu?“ Patrik zíral na svou sestru. Chtěla něco říct, ale nevyřkla ani slovo. Jako by to slovo, jméno, jí bylo strženo ze rtů. „Nevím. Ale milovala ho.“ Patrik krátce pohlédl na Kate. Byla to prosba o pochopení. „Poslouchej, Allie. Půjdu teď domů a přivedu mámu a tátu. Měla bys být v posteli.“

„Je mi dobře.“ V rozporu s tímto prohlášením se zachvěla.

„Přivedeš je co nejdříve?“ zeptala se tiše Kate, když doprovázela Patrika ke dveřím. „Prosím. Neměly by… neměly bychom tu být samy.“ Natáhl si žlutý dešťák. Nechtěla, aby odešel. Chtěla ho chytit za rukáv a zavolat, aby zůstal. Chtěla, aby se tam zabarikádoval s nimi. Hloupá. Čeho se bojí?

„Potřebuje doktora, Patriku. Pokud bude v teple, bude v pořádku, ale nevyznám se v takových záležitostech. Byla bych radši, kdyby se na ni někdo podíval.“ Přikývl. „Nedělejte si starosti. Máma bývala zdravotní sestrou. Poradí si. Za deset minut jsem doma. Jestli tam Greg ještě nebude, zavoláme Bobovi Famboroughovi. Má pohon na čtyři kola.“ Už se otočil na cestu do plískanice, když se zastavil. „Dáme všechno do pořádku. Nedělejte si starosti. Zamkněte si.“

Dívala se na něho. Když se jejich oči střetly, uvědomila si, že on se taky bojí a stejně jako ona si je vědom, že dveře Claudii, pokud to je Claudia, nezastaví.

KAPITOLA 28.

Na dně vyhloubeniny byl písek řídce pokryt rašelinou, z otevřené strany duny byl odplaven a rozptýlil se do zledovatělých kaluží. Déšť a kroupy napadaly na tuhou kůži, která je nasála, a krátce ji ochránily před vzduchem. Vrátila se jí vláčnost. Prameny vlasů, dlouhé, mědi podobné, hedvábné, ležely i po devatenácti stech letech přes slepý obličej s očními jamkami upřenými do tmy. Její paže ležící přes jeho hruď byla zkroucená, zlomená, s nataženými prsty. A jak mu studený vzduch přejížděl po rameni, kůže se pojila s kůží, rty se rty, suché, křehké kosti se drolily a splývaly s pískem.

Nápor větru od moře teď zasáhl dunu a způsobil sesuv dalšího písku. Jemná mokrá směs písku a půdy se svezla do ledové vody a stříbrný nákrčník, který Nion volně držel ve vyzáblých prstech znovu pomalu mizel.

KAPITOLA 29.

Bill stál u okna, díval se dolů na ulici a vzdychl. Neměl rád Londýn za deště a chladu, ale krupobití bylo nejhorší. Bylo příliš mokro, nevypadalo to na sníh, který by se udržel. Studený vítr obracel na ulicích špínu, listí a odpadky. Dešťová voda bublala v okapu u okna. Jako když vytéká voda z vany. Bylo to velice skličující. Rozhodoval se, jestli má jet na chatu. Celý týden se těšil, že si odpočine. Po pečlivém vytřídění závazků v diáři si vyčistil celé pondělí a půlku úterý, takže by mohl mít dlouhý víkend. Jeden z nejlepších.. Ale počasí teď vyvádělo, co mohlo, aby mu celý plán zkazilo. Vrátil se k psacímu stolu. Vzal do ruky z psací mapy sklenku vína, zbytek z včerejšího večírku. Jedna láhev se zachránila v ledničce. Záleželo teď na něm. Plní jen své vlastní přání. A má vůbec chuť bičovat se po A12 a riskovat, že se déšť změní na sníh, jakmile vyjede na předměstí Londýna? Jistě, mohlo to být lákavé. Dovedl si představit horší místa než redallskou chatu, kde by ztvrdl třeba i do Vánoc. Kdyby vzal dost jídla a pití, mohl by se tam na pár dní šťastně uvelebit. Vrátil se k oknu a bojoval sám se sebou. V druhé polovině příštího týdne má program plný. Blížily se Vánoce a nemohl si dovolit nějaký den v úřadě chybět. Pozoroval pod oknem dva londýnské autobusy s červenými střechami pokrytými deštěm se sněhem. Voda se na nich udržela jen zlomek vteřiny, než její praménky stekly dolů po oknech. Za ním zazvonil telefon. Dopil skleničku, vrátil se ke stolu a zvedl sluchátko.

„Bille, tady je Bevan.“ Bill uvolněně sklouzl do židle s pozvednutým obočím. „Nazdar. Kdy ses vrátil?“

„Ještě jsem se nevrátil. Letím domů zítra. Bille, mám starosti. Nemohu dostat spojení na Kate. Nefunguje jí telefon. Máš číslo té rodiny?“

„Jistě.“ Bill sáhl po napěchovaném, ošuntělém koženém adresáři, který mu byl příjemný teprve teď, když už byl nemoderní. „Jak se ti tam vede?“

„Ne zle. Chtěl jsem zjistit, jestli bych byl v Redallu vítaný.“

„V tom ti neposloužím. Tento týden jsem s nimi nemluvil.“

„Tak ty nevíš o vloupání?“

„Vloupání?“ Bill se zamračil, šokován. „Do domu?“

„Ne, do Katiny chaty. Působila tak nervózně, když jsem s ní naposledy mluvil. Jako by se bála. Znepokojuje mě to.“

„Nervózně?“ Bill zíral na kružnicové panáky, které čmáral do bloku. Dodal pár kudrlinek a oko. „To ti věřím. Jestliže ji vyloupili. Vzali hodně?“

„Myslím že ne. Něco, co vykopala v písku, to je vše. Určitě se jí nic nestalo. Jistě není třeba se znepokojovat.“ Bill se smál. „Máš pravdu, zavolám Lindseyům a ověřím to. Uvažoval jsem, že tam dnes večer pojedu. Ještě ale nevím. Počasí je dost špatné.“

„Tady taky.“ V Massachusetts Jon pohlédl z okna ložnice na hustý bílý sníh, který kroužil nad zahradou a zastíral výhled na javory na vzdálené straně trávníku. „Měl bys jet, Bille. A prosím tě, jeď. Zavoláš mi, až se s ní uvidíš? Nebo ať mi ona odněkud zavolá. Počkej. Dám ti číslo.“ Bill si ho poznamenal. „Brnknu ti hned, jakmile se spojím s Dianou, ano? Nesmuť, starý brachu, Kate bude určitě v pořádku.“ Nejdříve vytočil její číslo. Linka byla, jak Jon řekl, hluchá. Pak zavolal Lindseyům. Chvíli trvalo, než kdosi zvedl sluchátko.

„Gregu?“ Bill už chtěl zavěsit. „Tady je Bill Norcross. Mohu mluvit s Dianou?“

„Lituji. Všichni jsou pryč.“ Byl odměřený. „Co pro vás mohu udělat?“

„Jen jsem se chtěl zeptat, jaké je na vašem konci počasí. Chtěl jsem dnes přijet.“

„Je větrno, padají kroupy a předpověď je bídná. Seděl bych u ohně v Londýně, kdybych byl vámi.“

„Setkal ses v poslední době s Kate?“

„Setkal.“ Jen co je pravda. Byl ještě rezervovanější.

„Jak se jí daří? Nefunguje jí telefon.“

„Obdivuhodně dobře, když jsem ji viděl naposledy. Přímo bojeschopná, řekl bych. Zapsal jste si to?“

„Udělám to.“

„Fajn. No, až jí spraví telefon, můžete jí zavolat a zeptat se, jaké je počasí přesně v tu hodinu.“ Bill se zamračil. „Dobře. Díky, Gregu.“ Zavěsil. Tužka, kterou kreslil panáka, praskla na dva kusy. Byl překvapen. „Parchant,“ mumlal si pro sebe. „Mizera.“

***

Uplynuly skoro dvě hodiny, co Patrik zanechal Kate a Alison o samotě, než Kate zahlédla z okna starý vůz, jak se zahrkáním zastavil. Řídil ho neznámý muž. Diana a Roger vystoupili a těsně za nimi Patrik.

„Díky bohu,“ zamumlala. Alison ležela zabalená do dek na pohovce. Zdálo se, že spí. Kate běžela otevřít dveře.

„Kde je?“ Diana měla bílý obličej a byla napjatá. Proběhla kolem Kate do obývacího pokoje.

„Ahoj, mami.“ Alison otevřela oči.

„Co se stalo?“ Roger se zastavil v předsíni a chytil Kate kolem ramen. „Promiňte. Seznamte se. To je Joe Farnborough. Byl tak laskav a zavezl nás sem.“ Kate se dívala na vysokého bělovlasého muže, který na ni hleděl s nepředstíranou zvědavostí. Jejich oči se setkaly. Usmál se. Měl stříbrné oči a větrem ošlehaný obličej. „Malá Allie se zapletla do nesnází, co?“ zeptal se. Pokrčila rameny. „To bude zase dobré, ale měla by být doma.“ Následovali Dianu a Rogera do obývacího pokoje, kde se skláněli nad Alison. Diana ji držela za ruku.

„Nic mi není, mami. Fakt.“ Děvče bylo vyčerpané, ale hlas už nabyl na síle a na vzdorovitosti. „Nedělejte paniku a vezměte mě domů.“

„Ale co se stalo, Allie?“ Roger poodhrnul deky a posadil se. „Řekni nám to.“ Alison zavrtěla hlavou. „Nevím to jistě. Šla jsem ke hrobu. Chtěla jsem ho vidět. Bylo brzy, byla ještě tma.“

„Šla jsi ven, když ještě byla tma?“ opakovala šokovaná Diana. Alison přikývla. „Nevím proč. Prostě jsem musela. Vzala jsem si baterku. V lese bylo mokro a zima a velká tma a já jsem se bála.“ Hlas se jí chvěl. „Když jsem došla k chatě, bylo v ní rozžato. Cítila jsem se líp. Myslela jsem, že zaklepu a požádám Kate, aby šla se mnou. Ale nemohla jsem.“ Rozplakala se. „Chtěla jsem, ale nemohla.“ Kate se na ni dívala, zděšená. „Allie, proč ne? Byla bych tě doprovodila.“

„Neříkám, že jsem nemohla, protože jsem nechtěla. Já jsem chtěla, ale ona mi nedovolila.“ Okamžik bylo ticho. Pohledy Kate a Rogera se setkaly. To bylo na pováženou. Hádala, že už jim Patrik o Claudii řekl.

„Kdo ti nedovolil? Kate?“ zeptala se jemně Diana.

„Kdosi. Ona. Nevím. On mi brání, ale ona mi chce něco říct. Bojují v mé hlavě.“ Složila si hlavu do dlaní a stále plakala. „Chce, abych to věděla.“

„Chce, abys přestala ve vykopávce?“ vložil se Patrik od dveří. „To je to, že ano?“

„Ne.“ Allie se posadila. „Ne, tak to není. Ona mě tam chce. Chce, abych něco… našla.“ Zase se položila.

„No, ať už to je jakkoli, zavezu tě domů, slečno,“ vmísil se Joe Farnborough. „Nechci vás honit, přátelé, ale musím něco vyzvednout ve městě, než se počasí ještě zhorší.“

„Jistě, Joe, promiňte. Jste moc hodný, že jste nás sem vzal,“ Diana se zvedla. „Rogere, poneseš ji?“

„Není třeba, mami. Půjdu sama.“ Popotahovala, sundala nohy z pohovky a postavila se. Kate ji sledovala, jak ji vedou ze dveří a usazují do landroveru, modelu ještě starobylejšího a zablácenějšího než auto Lindseyových. Patrik se otočil a zadíval se na ni. „Tati, může jet Kate s námi? Neměla by tu teď zůstat sama.“ Roger se k ní otočil. „Samozřejmě. To se rozumí samo sebou. Musíte jet s námi, Kate. Musíme to všechno vážně prodiskutovat. A když nic jiného, musíme nahlásit poruchu telefonu a nechat ho spravit, než se vrátíte.“ Sundal z věšáku za dveřmi bundu a podržel jí ji.

Kate uvolněním zavřela oči. Okamžik si myslela, že odjedou bez ní, a věděla, že by nebyla schopna za nimi zavolat. Nutkání zůstat v chatě bylo tak silné jako nutkání odejít. Obrátila se a začala zhasínat světla. Zavřela dvířka kamen a ještě se rozhlédla. Voda začala prosakovat do utěrky. Na kraji zahlédla pár tmavých zrnek půdy a ve stínu se něco bílého kroutilo cílevědomě ke kraji parapetu. Prudce se otočila a chňapla po své kabelce. Ještě rychle posbírala ze stolu hromadu strojopisu a vytáhla disketu z počítače. Pak vyběhla za Rogerem, bouchla dveřmi a zamkla.

KAPITOLA 30.

Diana sešla dolů. Alison ležela v posteli. Vedle sebe pod pokrývkou schovávala starého odřeného medvídka s jedním ouškem. Všechna světla v místnosti byla rozžata.

Za pár minut se objevil ve dveřích Greg. „Jsi vzhůru, Allie?“ Postrčila medvídka hlouběji pod pokrývku. „Cože?“

„Podívej. Musíme si promluvit.“ Vešel a zavřel za sebou. Posadil se na kraj postele a založil si ruce. „Já vím, že jsem říkal, že ji musíme odstrašit. Myslím Kate. Vím, že jsem toho spoustu napovídal, jak překáží. A myslel jsem to vážně. Je otravná.“ Na minutu ustal a zamyšleně se díval dolů.

„Byla ke mně hodná,“ řekla Alison konečně. V hlasu se neobjevila obvyklá ostrost.

„Co se vlastně stalo, Allie?“ Zase se díval na ni. „Tam venku. Nechtěla jsi ji jenom vystrašit, že ne?“

„Ne,“ řekla přiškrceným hlasem.

„Tak. Co se stalo?“

„Nic.“

„To nemohlo být nic.“ Položil jí ruku na rameno pod pokrývkou. „No tak. Mně to přece můžeš říct.“

„To je pravda. Nic se nestalo. Nic jsem neviděla. Šlo jen o pocity.“ Rty se jí chvěly. Posadila se a pokradmu vytáhla medvídka. Pevně ho tulila k hrudi a v nazelenalé noční košilce s vlasy rozcuchanými po celém obličeji vypadala na šest. Grega překvapil závan náklonnosti k sestře. „Jaké pocity?“ zeptal se tiše. Zamračila se. „Strach. Zloba. Nenávist. Jaksi do mě udeřily a draly se v červeném víru. Bolelo to.“ Oči se jí naplnily slzami. Zíral na ni, ale neviděl ji. Viděl malou šedovlasou ženu v bleděmodrém kabátku na vysokých podpatcích. „Viděla jsem vás klopýtat… Myslela jsem si, jestli nejste epileptik nebo něco…“ Hlas se mu stále vracel. Pod silnou vrstvou košile, svetru z ovčí vlny a starého tvídového saka cítil, jak mu naskakuje po těle husí kůže. V ústech mu vyschlo.

„Co je?“ Allie měla obrovské oči, panenky rozšířené. „Stalo se něco?“

„Nic. Nic se nestalo, miláčku.“ Tak ji ještě nikdy neoslovil. Tento projev něžnosti ji vystrašil ještě víc než to podivné zaujetí v jeho tváři. Vstal. „Poslouchej, Allie. Musíš se vyspat. Jo? Zase si lehni a já tě přikryju.“ Nahnul se nad ni, když sklouzla na polštář, přitáhl jí pokrývku k bradě a po stranách ji zasunul s neohrabanou, nezvyklou něžností. „Mám zhasnout?“

„Ne.“ Ostře na ni pohlédl. Tlumená slova, filtrovaná přes ošoupaný kožíšek medvídka, svědčila o opravdovém strachu.

„OK. Klid!“ Snažil se usmát. „Dobře se vyspi, bobku.“ To už byl víc on. Normálnější. Dalo by se říct. Ostatní seděli dole u ohně s šálky čaje, ze kterých se kouřilo. Greg zaujal pozici zády ke krbu, mluvčí oslovuje přítomné na schůzi. „Musíme ten výkop zahrnout. Alison už tam nesmí a myslím si, že Kate by se měla z chaty vystěhovat.“

„Abyste se vy mohl nastěhovat.“ Kate vyjádřila svá slova mírným hlasem, ale neušla mu tvrdost ve tváři, která dostatečně vypovídala o jejím rozhodnutí zůstat, i o tom, že se v jeho společnosti cítí stále více nesvá. Vzdychl. „Ne. Vlastně nemám vůbec touhu se tam momentálně nastěhovat. Vy opravdu chcete zůstat? Po všem, co se přihodilo? Nevěřím, že se vám daří práce, když jste neustále vyrušovaná.“

„Mohu vás ubezpečit, že se mi pracuje velmi dobře, děkuji,“ odvětila Kate. „A bylo by velice malicherné, kdybych odmítla strávit tu chvíli s Alison. Je to milé, inteligentní děvče. Začínám jí přicházet na chuť. Nevím, proč zůstala u hrobu, jistě to vysvětlí, jakmile jí bude lépe, ale v žádném případě mě to neodradilo od pobytu na redallské chatě. Ty zámky, které jste mi nechali vyměnit, mě chrání, jako bych žila na pevnosti Knox.“

„Souhlasím se zahrnutím výkopu,“ vložil se Roger. Pohodlně se opíral ve svém křesle. „Od doby, kdy Allie to místo objevila, měli jsme s ním jenom nesnáze. Navrhoval bych, aby tam Joe vyjel s buldozerem a zarovnal to.“

„Ne!“ Kate si ani neuvědomila, že to slovo vylétlo z jejích úst, dokud se na ni všichni nedívali. „Ne,“ opakovala jemněji. „To bychom neměli dopustit. Je to důležité místo. Daleko lepší by bylo rychle se spojit s místní archeologickou společností nebo s muzeem, přivést je sem, aby zjistili, o co se vlastně jedná.“

„Nevím, jestli opravdu chceme vědět, o co se jedná,“ řekl stručně Greg. „Souhlasíš, tati? Allie je už tak dost zdrcená.“

„Není zdrcená myšlenkou, že to je hrob,“ odpověděla Kate.

„Promiňte, ale myslím, že je. Navenek je možná neomalené, únavné děcko a určitě má dost odvahy, ale uvnitř je zranitelná. Celá ta záležitost je pro ni skličující. Sama jste viděla, jak podněcuje její představivost. To pro ni není dobré, mami,“ dovolával se matky, „musíš mě podpořit.“ Diana mlčela. Celému hovoru tiše naslouchala. „V určitém směru máte pravdu oba. Je tím místem posedlá a to není dobré, ale nemyslím, si, že to pravé řešení je výkop zahrnout. Hrob tam pořád zůstane a ona to ví.“ Kate přitakala. „Bude lepší ho řádně odkrýt – to se dá rychle zařídit. Pak budeme všichni znát pravdu.“

„Jakou pravdu?“ doplnil Greg tichým hlasem. „Co je tak důležité, co máme vědět? Já si myslím, že tam není nic, o čem bychom měli vědět. Vůbec nic.“

KAPITOLA 31.

Světlo bylo deprimující. Za chladného rozbřesku před východem slunce byla bažina zahalena bledým závojem mlhy, který pokrýval trávu a rákosí.

Nion stál na kraji tůňky. Po lázni, oděn do nejlepšího hávu, byl připraven. Za ním stáli dva kněží a na dřevěném oltáři měli vystavenou výzbroj svého cechu – provaz, nůž. Čekali v modlitbách a s úctou přihlíželi jeho přípravám. Až přijde ten okamžik, dá jim vědět.

Zamračil se. Proč jen dva kněží? Očekával je všechny, okruh doprovodu, ne takovou tichou, téměř podřadnou záležitost bez svědků a bez zpěvu. Začal s přípravami. Kolem krku měl dva nákrčníky. Velký skroucený zlatý nákrčník, symbol královské krve a kněžství, a pod ním tepaný stříbrný, který mu darovala sama Claudia. Odložil si první, cítil jeho svírání a své polknutí, když jej sundával z teplé kůže krku, a nepřipouštěl si, co má následovat. Držel nákrčník v rukou, prsty jemně přejížděl po spletitém motivu a naposledy ho obdivoval. Byl to dárek skutečně hodný bohů. Držel ho nad hlavou a skoro čekal, že zbloudilý paprsek ještě schovaného slunce zachytí třpyt zlata. Nestalo se. Šeptal slova obětování a pak ho vrhl vší silou do mlhou zahalené vody. Odešel na onen svět před ním. Na řadu přišlo stříbro. Sundal ho z krku, přiblížil ke rtům a pak s ním mrštil za prvním. Otočil se a složil zbraně. Meč, oštěp, dýku. Jednu po druhé zvedl jako obět na otevřených dlaních a odhodil. Pod bílou mlhou klesly do studené vody a pak se začaly neúprosně propadat do bláta.

Na řadu přišel háv. Rozepnul kabát, skládal ho do co nejmenšího uzlíku, pomalu, přepečlivě, snad aby prodloužil posledních pár chvil, než se obrys slunce ukáže nad mořem. Sepnul uzlík svou kabátovou sponou a odhodil ho za zbraněmi. Dále měšec s penězi, kožený opasek, pásky z paží, tuniku. Teď zůstal nahý, až na pruh z jasanové kůry kolem paže, právo prvorozeného a rodinný symbol. Studený vzduch ho chladil na kůži. Zamračil se. Nechtěl, aby si kněží mysleli, že se zachvěl strachy. Mimoděk se napřímil a jeho oči, stejně jako jejich, se upřely na východní horizont, který jasněl každou vteřinu. Byl si vědom, že kněz za ním sáhl k oltáři a uchopil garotu. Ovinul si ji kolem rukou.

Nion zaťal pěsti. Slunce se ještě neobjevilo, ale tam, za studenými vodami, schovaní v mlze, čekali bohové.

***

Telefon v redallské chatě spravili teprve pozdě odpoledne. Roger za hustého deště se sněhem zavezl Kate zpátky a prošel s ní pokoj za pokojem.

„Vypadá to, že je všechno v pořádku,“ řekl nakonec. Trval na tom, že rozdělá oheň a přinese pár polen. „Jste si opravdu jista, že tady chcete zůstat sama?“ Na kuchyňském stole stála krabice s konzervami, kávou, lahví skotské, zápalkami a dalším, i věcmi, které jí Diana zabalila z vlastních zásob. „To je jen pro případ, že by vás tam uvěznilo špatné počasí, které předpovídají,“ řekla Kateřině. Vzala ji stranou a také se ještě zeptala, jestli přece jen nechce zůstat u nich, ale Kate byla neoblomná. „Musím pracovat. Opravdu.“ Roger se rozhlížel, zdálo se, že váhá s odchodem. „Určitě jste se rozhodla správně?“ zeptal se ještě jednou.

„Docela určitě.“ Zazubila se na něj. „Chci se vrátit ke psaní.“

„Dobře.“ Mile se usmál. „No, víte, kde jsme, jestliže budete cokoli potřebovat.“ Stála ve dveřích a dívala se za ním, jak sjíždí do lesa. Nic nerozhodli ohledně výkopu. Greg chtěl nálezy pohřbít hluboko pod písek, Roger a ona chtěli zavolat odborníky z archeologické společnosti v Colchesteru a Alison, když se konečně probudila, byla přímo hysterická při myšlence, že by se měl vůbec kdokoli něčeho jen dotknout. S ohledem na její slzy Diana odmítla jakékoli návrhy alespoň ještě na jeden dva dny a Kate neochotně souhlasila. Byl to nakonec jejich pozemek, jejich duna. Hodinky ukazovaly skoro čtyři. Postavila si konvici, přitáhla si stoličku a sáhla po telefonu. Byla to Anna.

„Ahoj, cizinče. Jak se daří?“ zeptala se sestra veselým hlasem.

„Dobře. A jaký je Edinburg?“

„Nádherný. Dokonce lepší, než jsem si představovala. Práce je fantastická, město jsem si zamilovala a C.J. se byt líbí. Je obrovský ve srovnání s naším starým a vzadu je zděná zahrada. C.J. je v sedmém nebi. Alespoň byl, dokud nezačalo sněžit.“ Smála se. „Řekni mi něco o divočejším pobřeží východní Anglie.“

„Vlastně je to tu trochu zvláštní.“ Kate se odmlčela a dívala se na páru, vycházející z hubičky konvice. „Anno. Existují duchové?“ Na druhé straně aparátu nastala chvíle ticha. „To je mi ale vzrušující otázka. Proč se ptáš?“

„Z různých důvodů.“ Kate se ušklíbla. Teď se nevyhne odpovědím, dokud z ní Anna nevytáhne i ten nejmenší detail. Zhluboka se nadechla. „Řeknu ti, co se stalo, a ty mi povíš svůj názor…“ Trvalo překvapivě dlouho, než to vypověděla. Anna v tichosti poslouchala, jen jednou luskla prsty na Carla Gustava, který provokativně napružil ťapky na opěradle křesla. Zazářil, skočil jí na klín a uvelebil se na delší dobu.

„Z toho, co říkáš, je zřejmé, že tvá původní otázka vychází z podezření, že všechny „záhady“ se točí kolem Alison, je to tak?“ řekla konečně.

„Nestává se to? Pocit úzkosti v dívčím věku? Pocit křivdy.“

„Stává.“ Anna se smála. „Může se stát. To bouchání, které popisuješ, vypadá na praskání dřeva. Asi topíš více než kdokoli za celá léta a chata se rozpadá. Pomyslela jsi na něco takového? Může to být exploze okultní síly, pokud na ni člověk věří. Rozhodně jsem o tom četla. Ale to další! Ta půda. Larvy. Uf! To taky nevypadá na aktivitu duchů, abych řekla. Spíš na hororový román.“ Kate sešpulila rty. „Anno, to není román! No tak. Pomoz mi!“

„Pak je asi probudilo to teplo. Nenaznačil ti to už někdo? To zní skutečněji. Ale spíš mi to připadá jako nějaký vtip, Kate, a jestli její bratr, Greg se jmenuje? je tak zlý, jak říkáš… Vypadá jako velice nešťastný a frustrovaný mladík.“

„Nevěříš tedy, že jde o něco nadpřirozeného?“

„To je nepravděpodobné. A duch, kterého, jak se domníváš, jsi viděla? Byla jsi unavená, třeba sis to jen představovala. Puch se dá také snadno vysvětlit. Přetrvává v domech celé měsíce, někdy i roky. A larvy, proboha! Co si myslíš? Že pocházejí z hrobu starého dva tisíce leť? Jak dlouho, myslíš, že zůstává maso na kostech? Jak dlouho, myslíš, že vůbec přežívá organická hmota? Kromě toho, jak by se do chaty dostaly?“ Anna hladila Carla Gustava. Kate v telefonu slyšela, jak přede, a náhle se cítila děsně osamělá.

„Jak se mám k tomu postavit, sestro? Nechci odtud odjet. Je tu nádherně. Líbí se mi tu a práce mi jde od ruky.“

„Došlo k něčemu od doby, kdy byly vyměněny zámky?“

„Ano.“

„Doufám, že nevěříš, že se larvy živí něčím mrtvým pod podlahovými prkny?“

„Ne.“ Kate se podívala na podlahu. Ta byla nepochybně betonová.

„Nemohla Alison položit krabičku od zápalek s larvami na okenní parapet, když jsi nebyla v pokoji?“

„Ne, nemohla.“

„Musím o tom napsat. To je důmyslné.“ Anna se smála nahlas. „Zajímavé a důmyslné. Ty se ale nebojíš, že ne?“

„Ne.“

„Neříkáš to moc jistě.“

„Co bys říkala ty? Uprostřed neznámé pustiny? Stmívá se. Teď se objevila masařka.“ Před pár minutami tu ještě nebyla. Určitě. A teď lítá kolem světla.

„Budiž ti útěchou, že na mouše není nic nadpřirozeného. Třeba nepřijdeš na to, kde se vylíhla, každopádně asi z larev, které pocházejí z prohnilého těla…“

„Co říkáš?“ přerušila ji Kate hlasem naplněným obavami.

„Řekla jsem prohnilého těla.“

„Tvé prohnilé tělo a zkaženou duši,“ citovala Kate pomalu. „To jsou slova, která se mi neustále pletou v hlavě.“ Opravdu se začínala bát.

„To je náhoda. Neslyšela jsi ještě nikdy o synchronii?“ Anna uslyšela v Katině hlasu strach a okamžitě se snažila vrátit jí sebedůvěru. „Není to žádná náhoda, když mluvíme o larvách. Ale poslouchej, mám k večeři pozvané hosty. Budu muset začít něco chystat, jestli jim nechci nabídnout sardinky na toustu. Promluvíme si zítra. Vyhledám si něco o duchařství a vlkodlacích, abych tě vybavila střelivem na Alison. Ale kdybych byla tebou, dala bych si silný drink, zavřela na závoru, zkontrolovala, zda pod skříní neleží krabička od zápalek s larvami, a zcela se oddala knize. Kdyby ses fakt bála, určitě mi hned zavolej. Kdykoliv. Ano? teď musím jít.“

Zavěsila, než se Kate mohla rozloučit.

„Anno, Anno?“ Třepala sluchátkem. Anna byla pryč, ale vypadalo to, jako by nebylo přerušeno spojení. Ještě chvíli poslouchala. „Ach ne. Ne zase.“ Zpanikařila a třásla telefonem, zavěsila a znovu zvedla sluchátko. Spojení bylo přerušeno. Neslyšela tón. Zase ho položila a podruhé zvedla. Bylo to stejné.

V Edinburgu zírala Anna na telefon na stole před sebou a kousala se do rtu. Bylo tak nezvyklé, že se Kate něčeho bála, bylo jí to tak nepodobné. K čertu s hosty. Kate byla důležitější než dokonalé suflé. Sáhla znovu po sluchátku a vytočila Katino číslo.

Telefon byl hluchý.

* * *

S tísnivým pocitem prošla Kate kuchyní. Proklatě. Vždyť se nic neděje. Zítra půjde dolů a nahlásí poruchu. Není důvod, proč by měla ten večer ještě někomu telefonovat. Jak jí řekla Anna, dá si drink, zkontroluje larvy a vrátí se k práci.

Zbývalo čtvrt hodiny do půlnoci, když konečně vypnula počítač, protáhla se a vstala. Měla unavené oči i mozek. Dívala se na hromadu vytištěných stránek na stole, nasadila si brýle a ještě jednou pročetla poslední odstavec. Líbil se jí. Byl vzrušující, působivý, báječný. S lepší náladou šla do kuchyně a sáhla po nové láhvi whisky. Lindseyovi asi pijí Johnnieho Walkera. Nalila si a vrátila se do obývacího pokoje. Když měla pokažený telefon, nikdo tedy nemohl volat ani jí. A tu si uvědomila, že doufala, že se ozve Jon. Vzdychla. Tolik jí chyběl.

Silná rána nahoře nad hlavou ji ani příliš nevylekala. Pohlédla na strop, pomalu se naklonila dopředu a sáhla znovu po láhvi. „Jdi do prdele, Marcu!“ zamumlala. „Buď jsi okultní síla, nebo jsi praskající trám. Ať už tak či onak, není to můj problém.“

KAPITOLA 32.

Další ráno našel Greg Allii v kuchyni. Seděla u stolu ještě v županu. Měla bledý a unavený obličej. Posadil se naproti ní a nalil si z konvice kávu. „Jak se dnes cítíš, bobku?“ zeptal se. Pohlédla na něj. „Hrozně.“

„Říkala máti, že musíš k lékaři?“

„Ne. Myslí, že mi nic není, jen jsem unavená.“

„Nespala jsi?“

„Co myslíš?“ Dala ruce na stůl a podepřela si hlavu.

„Zavoláme dnes Joovi a požádáme ho, aby přijel s traktorem a dunu zahladil,“ řekl jemně. „Táta to považuje za nejlepší řešení. Stejně je to otázka dní, než ji smete moře.“

„To nemůžete.“ Hleděla zděšeně. Vlasy jí padaly do očí. „To nesmíte udělat. To je archeologické naleziště.“

„Nikdo o něm neví. Je mi líto, Allie, ale já jsem se rozhodl. Někdy je lepší nechat věci na pokoji. Když se nad tím zamyslíš, budeš souhlasit.“

„Ne!“ Vyskočila, až nohy židle škrtly po podlaze. „Ne. Já ti to nedovolím. Nemůžeš. Nesmíš!“

„Allie…“

„Ne.“ Skoro křičela. „Nechápeš. Lidi se to musí dovědět. Musí se dovědět pravdu.“

„Pravdu o čem?“ Zamračil se.

„Pravdu o…“ Pokrčila rameny, zase se posadila. „Pravdu o tom, co je v hrobě. Pravdu o tom, co se tam stalo. Pravdu o ní.“ Nedokončila větu. Jako by jí to jméno bylo serváno ze rtů. „Pravdu o tom, čí je ten hrob,“ zaimprovizovala. „Nedotkneš se ho. V žádném případě. Jestli zavoláš Joovi, já zavolám do muzea. Vydají ochranný příkaz.“

„Co ty propánakrále víš o ochranných příkazech?“ zeptal se Greg. Zloba v něm rostla. Byl blbec, že jí o tom vůbec řekl. Mohl Joovi zavolat a mohli s tím pohnout, aniž by to věděla.

„Nic o nich nevím, ale určitě by přišli. Ani farmářům nepovolí orat na poli, na kterém jsou nezvyklé věci.“

„No ale tady žádné zvláštní věci nejsou. Pár starých střepů v duně na kraji moře. To je toho! Radím ti, zapomeň na to.“

„Ne.“ Zúžily se jí oči. Vypadala jako kocour, který chytil myš nebo ptáka a někdo mu chce kořist vzít. „Nedotkneš se toho místa. Pravda musí vyjít najevo.“

Greg vstal, vzal si šálek s kávou a zjistil, že mu poskakuje na talířku. „Jak myslíš.“ Šel se posadit na pohovku vedle kocourů, dokonale uvelebených tak, jako by projevovali hluboké opovržení vnějším světem, kde déšť se sněhem padal z břidlicové oblohy a vítr řezal do rozpadajícího se těla. Cítil se mimořádně sklíčený. Adrenalin mu zaplavil tělo, cítil v krku nucení ke zvracení. Jeho ruce, svírající šálek, se mírně třásly a měl vztek jako ještě nikdy předtím. Zhluboka se nadechl a snažil se uklidnit dech. Co se s ním proboha děje? Vždyť mu mohl být ten proklatý hrob úplně ukradený, a že ho Alison takticky porazila, nestálo za řeč. Dařilo se jí to často a většinou ji toleroval. Napil se pořádně kávy, opřel se dozadu a zavřel oči.

Alison zůstala sedět u stolu. Potahovala nosem a pokradmu si hřbetem ruky utírala oči. V hlavě jí dunělo a obličej měla nateklý nevyspáním. Měla nutkání udělat něco, ale ještě nevěděla co. Unaveně se podívala z okna. Silný závan větru právě mrštil kroupy na sklo. V kuchyni byla zima. Pohlédla na stáložárná kamna. Byla rozpálená. Z konvice vycházela jemná pára. Tak proč se pořád chvěje? Vstala a šla se posadit na opěradlo pohovky, na které seděl bratr. „Zavolám archeology.“

Pohlédl na ni. „Nebuď bláhová. Neuvítají to. A co by taky v tomto počasí mohli dělat?“ A jakoby na podporu jeho poznámky další závan větru zatřásl domem. Oheň se vznítil a několik jisker vyprsklo na předložku před krbem. Alison automaticky vstala a jednu za druhou zašlápla. „Ale uvítají.“

„Nebudou chtít přijet. Stejně, než se sem dostanou, nebude nic k vidění. Domnívám se, že moře se o to postará.“ Dopil šálek a pozoroval ji, jak metodicky šlape po předložce a ujišťuje se, že uhasila poslední jiskru. Otočila se ke dveřím.

„Kam jdeš?“

„Telefonovat.“

„Teď?“ Posadil se.

„Ano, teď.“

„Allie, to nesmíš.“

„Proč ne?“ Otočila se čelem k němu, vlasy jí padaly do obličeje. „Proč jsi tak proti tomu?“

„Protože to přinese jen další problémy.“

„Jaké problémy?“ Jemně zvedla bradu ve vzdoru, což bylo pro ni typičtější než to vyčerpání. Vstal. „Nech to tak, Allie. Prosím. Počkejme alespoň do pondělka. V takovém počasí se sem stejně nedostanou. Ještě lepší by bylo počkat do jara. Pak se mohou podívat, jestli je nález důležitý.“

„To je to.“ Dupla nohou. „Nevidíš? Musí sem přijít, než ho moře odplaví. Musí zjistit, kdo je pohřben, a proč.“

„Ne.“ Řekl uváženě tvrdým hlasem. „Ne. Nikdo se to nikdy nesmí dovědět.“

„Proboha proč ne?“ Hleděla na něj v úžasu a bála se jeho neuhasitelného vzteku. „Gregu, co se děje? Nechápu.“ Měl tvrdý pohled a panenky se mu zúžily na titěrné tečky, ačkoliv světlo v pokoji bylo matné. Za ním skočili současně oba kocouři z pohovky a zmizeli za kamny.

„Gregu?“ říkala prosebným hlasem. „Co je? Děsíš mě.“ Chvíli na ni ještě zíral, jako by se jeho nenávist k ní vůbec nedala potlačit, pak se konečně uvolnil od podivné emoce, která se ho zmocnila. „Promiň. Nevím, co se děje. Je mi jedno, co si s tím hloupým hrobem uděláš, Allie. Dělej, jak myslíš.“

Byl otřesen. Přihodilo se mu to znovu. Zvláštní pocit, že má v hlavě jakéhosi vetřelce, který mu drtí lebku – běsnícího vetřelce. Opřel se o polštář a se stenem si rukou zakryl oči.

Alison na něj nervózně pohlédla a ráda se ztratila do otcovy studovny. Telefonní seznamy ležely na zemi na hromadě u psacího stolu. Přitáhla si otočnou židli, posadila se a vytáhla místní telefonní seznam. Všude kolem byly bratrovy obrazy opřené o stěny a jeden na stojanu. V pokoji byl zvláštní pach, ta příjemná známá vůně byla utlumena olejem a terpentýnem a nádhernou tajemnou vůní barev lněného oleje. Otevřela telefonní seznam a začala hledat heslo Archeologie. Nebylo tam. Zkusila pod heslem Colchester. Za pár vteřin číslo našla. Držela pod číslem prst, sahala po sluchátku a byla si vědoma, že do pokoje vešel Greg, zůstal stát ve dveřích a pozoruje ji. Tiskla sluchátko pevněji. Ignorovala Grega a začala vytáčet. Poslouchala pár minut, mračila se. Několikrát zmáčkla vidlici a vytáčela znova.

„Co se děje? Stalo se něco?“ Gregův hlas, přicházející od vchodu, zněl výsměšně.

„Neslyším vyzváněcí tón.“ Zatřepala sluchátkem a zkusila znovu. „Znělo to, jako by to byla dvě spojení. Jako by někdo na druhém konci poslouchal.“

Usmál se. „Možná, že poslouchá,“ řekl tiše.

KAPITOLA 33.

Bill se nakláněl dopředu a zíral předním sklem. Hořce litoval, že se na chatě ohlásil. Právě když odpoledne odcházel z kanceláře, kdosi za ním přišel a pár hodin ho zdržel. Pak se už stmívalo. Rozhodl se, že pojede až ráno.

Slunce prosvítilo mraky, když se v devět ráno probudil. Zamyšleně hleděl z okna na vzdálený Hampstead Heath a zpět na neuklizenou a vydýchanou ložnici. V rohu ležely ponožky, jak je večer sundal a odhodil. Možná, že víkend na čistém, osvěžujícím východoanglickém vzduchu mu udělá dobře.

Slunce skoro zmizelo, jakmile se dostal na Al. Než dojel na M25, obloha už byla zatažená hlubokými hnědými mraky. Když se dostal do Chelmsfordu, začalo sněžit. Mokrý sníh šplíchal pod kola a bránil stěračům v pohybu. Provoz vázl, ne proto, že by bylo na cestě mnoho aut, bylo sice nezvykle světlo, ale viditelnost kvůli padajícímu sněhu úděsná. Bill se tiše proklínal, že byl tak hloupý a vydal se na cestu. Nahnul se dopředu, vsunul kazetu do přehrávače, ale nespustil přitom oči z cesty. Zajede do Colchesteru, zaparkuje, nají se u Georga a pak si rozváží, jestli bude pokračovat, nebo se vrátí.

KAPITOLA 34.

Kate měla zase v noci sen. Něco hrozivého obcházelo půlnoční pláž. Běžela, ohlížela se přes rameno s vědomím, že hrozba se stále blíží. Slyšela se vzlykat, lapala po dechu, kolébavě se pohybovala z posledních sil, písek jí pod botami klouzal. Dokáže to. Natáhla ruku. Slyšela za sebou kroky. Byla doma.

Sahala po dveřích a najednou tam uviděla stát někoho, kdo jí podával ruku. Byl to Jon. Viděla jeho úsměv, jeho ruku, cítila konečky jeho prstů a pak klopýtla. Ruka sahala do řídkého vzduchu, dveře se zavíraly a ona zůstala venku, ve tmě, sama…

***

Probudila se s povzdechem, s obličejem mokrým od slz. V hlavě jí bušilo a v ústech měla sucho. Pokusila se posadit, zasténala, znovu se položila na polštář a přála si, aby byla mrtvá. Několik minut tiše ležela, ale pak musela jít na záchod. Trošku klopýtala, ale podařilo se jí tápavě sejít ze schodů. Chlad v chatě jí okamžitě oznámil, že zapomněla přiložit do kamen. Když si umyla obličej, vyčistila zuby a učesala se, cítila se jen nepatrně lépe. Zapnula konvici s vodou a prošla obývacím pokojem. Rozhrnula záclony a zjistila, že venku je už světlo, tedy skoro. Déšť se sněhem z východu padal ze stříbrných mraků a dopadal na studené okenní římsy. Podívala se na parapet. Byl suchý. Nic zlověstného tam na ni nečekalo.

V kuchyni si připravila šálek černé kávy. Usrkávala a přitom zvedla sluchátko a poslouchala. Žádný tón. Nic než podivné meziplanetární echo. Práskla sluchátkem a mírně ucukla, jak jí ta rána projela paží až do hlavy.

Oblékla si košili a tlustý svetr, kalhoty a dvoje ponožky. Natáhla bundu, šátek a rukavice. Kozačky měla u dveří. Než odešla, rozdělala oheň ve víře, že se vrátí do teplé chaty. Když bude mít trochu štěstí, někdo ji snad od Lindseyů zpátky přiveze. Otevřel jí Patrik. „Dobrý den.“ Usmál se potěšen, že ji vidí. „Pojďte dál.“ Měla příjemný pocit, že ji vidí rád. „Jak se daří Allie?“ Následovala ho do předsíně a sundala si kozačky.

„Dobře. Je trochu divná, ale žije.“ Uvažovala, jestli má požádat, aby trochu rozvedl svou tajemnou odpověď, ale neudělala to. „Patriku, mohla bych si od vás zatelefonovat? Můj telefon zase nefunguje.“

„Jistě. Běžte do studovny.“ Ukázal na dveře vpravo. „Zavolejte si a přijďte do kuchyně. Jsou tam ostatní. Řeknu jim, ať vám nalijí kávu.“ S vděčným úsměvem otevřela dveře do Rogerovy studovny. Telefon byl na stole. Střásla z hlavy vlněný šátek a přistoupila ke stolu.

„Mohu vám s něčím pomoci?“ Tichý hlas ji řádně vylekal. Otočila se. „Gregu! Promiňte. Nevěděla jsem, že tu někdo je.“

„To vidím.“ Seděl na opěradle pohodlného, ošumělého křesla u okna s blokem v jedné ruce a s tužkou v druhé. Jedno světlo ze stěny mu svítilo na papír. Jeho obličej byl ve stínu.

„Chtěla jsem si zatelefonovat.“

„Nevěříte nám, že? Chcete zavolat do muzea sama,“ řekl sarkasticky.

„Ne, nechci.“ Podívala se na něj pobouřeně. „Řekla jsem, že nic nepodniknu, dokud to ještě neprodiskutujeme, a své slovo dodržím. Kromě toho, kdybych chtěla volat kvůli hrobu, sotva bych vážila cestu v tomto mizerném počasí. Chci jen nahlásit další poruchu svého telefonu.“

„Aha.“ Pobaveně se zašklebil. „Obávám se, že máte smůlu. Nám taky nefunguje.“ Překvapil ji pocit strachu. Chvíli si myslela, že se jí podlomí nohy. Opřela se o stůl. „Jste si jist?“

„Přesvědčte se sama.“ Obrátil se zpět ke své kresbě. Zvedla sluchátko a poslouchala. Totéž zvláštní ticho, které jakoby spojovalo vzdálené planety. Odložila ho a na dlani se jí objevil ledový pot. „Nahlásili jste poruchu?“

„Táta dnes později pojede do vesnice. Určitě to nahlásí.“ Vzhlédl. Její obličej, který byl růžový a lesklý od větru a deště, teď zbělel. „Je vám dobře?“

„Ano, jistě.“

„To vás tolik zlobí? Že nemáte telefon?“

„Ano.“ Nutila se do úsměvu.

„Bojíte se tam sama, že?“ Hlas zněl měkce.

„Ne. Nebojím.“ Zhluboka se nadechla. „Je to nepříjemné. Potřebuji telefon ke své práci. Potřebuji mluvit se svým vydavatelem, a potřebuji telefon k výzkumné práci.“

„Zaneprázdněná dáma.“ Odložil blok a pomalu se postavil. „A samozřejmě chcete volat tomu muži do Ameriky. No, určitě poruchu brzy opraví. Vedení je staré. Vždycky tu jsou s telefonem potíže. Předpokládám, že příští rok bude naše ústředna zmodernizovaná a bude odpovídat kosmickému věku. Bůhví co se stane potom. Jestli totiž ponechají staré telegrafní sloupy a opotřebované vedení, stejně bude za dešťů docházet k poruchám.“ Odmlčel se a zamyšleně ji sledoval. „Tak jak pokračujete s knihou?“

„Opravdu to chcete vědět?“

„Neztrácel bych čas otázkou, kdyby mě to nezajímalo.“ Stínoval část své kresby, tahy tužkou byly jisté a pevné.

„Pak tedy děkuji. Jde mi to velmi dobře.“

„Fajn.“ Vzhlédl. „Kate. Viděla jste včera Allii. Víte, v jakém byla stavu. Prosím zkuste ji odradit od pokračování v jejích archeologických plánech. Příliš ji to rozrušuje. Má noční můry, horory. Představuje si bůhvíjaká monstra, šplhající z hrobu. Musíte vidět, že to pro ni není dobré. Je to jako v nějakém drastickém filmu.“

Kate prošla zamyšleně kolem stolu a posadila se do Rogerovy židle. Naklonila se dopředu a bradu opřela o lokty. „Zlobí ji to, že neví, co tam je, Gregu. Když celý výkop shrnetete buldozerem do moře, bude to mít stejný výsledek. Ať je to cokoli, bude ‚to‘ stále tam, protože už na to nemůže nemyslet. Mnohem lepší by bylo sehnat odborníky, aby se na to podívali. Mohou říct ‚Podívejte se, celá záležitost je nesmysl. Není to nic víc než vykopaná zemina. Není to žádný hrob.‘ Nebo mohou říct ‚Ano, je to hrob, snad kremace z doby železné. Je to pryč. Nic tu nezůstalo kromě nějakých předmětů z kovu a pár střepů.‘ Byla by zbavena obav. A určitě by využili její pomoci. Pomohli by jí s projektem. Podpořili by ji a promluvili s ní o tom. Jsem přesvědčena, že to by bylo to nejlepší řešení. Nejhorší by naopak bylo, kdybyste si předstírali, že nic neexistuje.“

„Jsme úplní psychologové, že?“ Nenechala si hnout žlučí jeho úmyslně úsměvným tónem. „Ne, je to jenom selský rozum.“ Vstala. „Patrik říkal, že v kuchyni je káva. Jdete taky?“ Zavrtěl hlavou, ani nezvedl od bloku oči.

„Pak mne omluvte, já jdu. Byla to sem dlouhá cesta a jsem prokřehlá…“

„Kate.“ Odložil blok. „Řekněte mi něco. Myslíte si, že si to Allie všechno vymýšlí?“ Dobrou půlminutu vydržela jeho pohled. „Ne docela. Ne.“

„To je dost dvojznačné, řekl bych. Znamená to, že stále podezříváte mne?“

„Existuje provokující fráze, která se sem hodí. Jestli se sem hodí.“

„Vy si zřejmě myslíte, že hodí.“ Po cestě ke dveřím krčila rameny. „Nemohu se rozhodnout, Gregu. Řekněme to tak. Když za vším nejste vy, pak si myslím, že bychom si asi všichni měli dělat starosti spolu s Allií.“

„Počkejte, něco vám ukážu, než si odejdete vypít kávu.“ Greg se postavil. Přešel ke stolu, hrabal se v dolní zásuvce pod hromadou záznamníků svého otce. Vytáhl sáček s fotografiemi a položil ho na stůl. „Nechal jsem u Boots vyvolat váš film.“ Pohlédla na jeho obličej a pak si z kapsy džín vytáhla brýle. Otevřela sáček. V místnosti bylo ticho, zatímco obrázky studovala. Když na něho pohlédla, byl její obličej ještě bělejší než předtím. „Mohl jste je padělat?“

„Ale no tak. Sotva bych se obtěžoval jít až tak daleko.“

„Ukázal jste je Alison?“

„Samozřejmě že ne.“ Znovu se na ně podívala. Vyšly velmi dobře, ačkoliv měly nezvyklé světlo. Každé zrnko písku bylo vidět, každá vrstva, každá změť plevele, každá mušle. Na třech bylo zřetelně viditelné ještě něco, čeho si nevšimla, když ty snímky dělala.

„Co si myslíte, že to je?“ Greg se opíral o stůl vedle ní. Ukázal na jeden snímek. „Vypadá to jako nějaký vír, prachový čert, vzdušný vír. Jak to vypadalo, když jste to fotila?“ Němě vrtěla hlavou. „Nic jsem neviděla. Nic zvláštního.“ Nechtěně se zachvěla. „Neměla jsem dobré světlo. Abych řekla pravdu, nečekala jsem, že vyjdou.“ Hlavu měl velmi blízko její, když se opírali o stůl. Překvapilo ji, že pocítila jakési vzrušení, když se jejich ramena o sebe otřela. Zlobila se na sebe a odstoupila. Vzala jednu fotku a odnesla ji k lampě, kde dříve seděl. Celý okraj byl velmi ostrý a asi ve třetině mírně vlevo od středu bylo něco podivného, točivého. „Myslíte si, že mi do foťáku vniklo světlo?“ řekla pomalu. Znovu ji přiblížila k lampě.

„To si myslím, že ne. Celá fotka by se zničila. Jestliže se podíváte na okraje té věci, uvidíte to docela jasně. Vezměte si tohle.“ Zvedl zvětšovací sklo, které leželo na stole. „Vidíte, ta věc, ať je to cokoliv. Něco je ale před tím.“ Vzala si od něj zvětšovací sklo a dívala se přivřenýma očima. „Co si tedy myslíte?“

„Domnívám se, že jde o silové pole.“

„Kde se tam ta energie bere?“ Snažila se mluvit klidně.

„Jak já to vidím, jsou tři možnosti. První je lidský zdroj. Vy.“ Pohlédl na ni. „Mohla jste vytvářet nějaké silové pole. Potlačená zloba třeba? Rozhořčení, pobouření? Frustrace?“ Usmál se. „Dovedu si představit, že jste to všechno od příjezdu na chatu pociťovala.“

„To je možné,“ odvětila jedovatě. „Ale ne dostatečně silně, abych vytvořila vzdušný vír.“ Stál zase u ní velmi blízko a díval se na fotku v její ruce. Tentokrát neodstoupila. „Jaké jsou vaše další dvě domněnky?“ zeptala se.

„Že to byl vzdušný vír, ale že jste si ho nevšimla. A ta energie vyšla ze země.“

„Ta první verze je vyloučená věc.“ Doufala, že si nevšiml, že se jí chvěje hlas.

„Ta druhá?“

„Energie ze země? Myslíte něco jako travopolní vrstvy?“

„Buď, anebo snad z jiných zdrojů v zemi.“ Nastalo ticho, než promyslela jeho slova. „Gregu, co se mi snažíte říct?“ Když se na něho podívala, měl obličej blízko jejího. Nebyl, jak teprve zjistila, oholený. Stín vousu byl syté zlaté barvy, daleko světlejší, než měl vlasy. Pokrčil rameny. „Jen jsem uvažoval, jestli by snad mohla pocházet z něčeho, co je tam pohřbeno.“

„Něčeho nebo někoho?“

„Obávám se, že někoho.“

„Ale tím si nemůžeme být jisti. A to je právě ten důvod, proč bychom s tím něco měli dělat.“ Znovu se dostavilo to mírné vzrušení, když se rukou dotkl jejího ramene. Vzal fotku do ruky. „Myslím, že si můžeme být jisti, Kate. Podíváte se na jinou a uvidíte.“ Otočil se ke stolu a prohrabal se fotkami. „Tady. Podívejte se do rohu. Tady do písku.“ Na ukazováčku měl ještě kobaltovou modř. Když si od něho brala snímek, jejich ruce se dotkly. On ruku neodtáhl. Dívala se zvětšovacím sklem a zlobila se, že se jí chvějí ruce. „Na co se mám podívat? Není tu žádný písečný čert.“

„Tady. Okamžik, ukážu na to tužkou. Podívejte se.“ Zúžila oči. Písek, vrstvy rašeliny, mušle, všechno překvapivě jasné a tam na kraji snímku něco z písku vystupuje.

„Proboha,“ zašeptala.

„To je část ruky, že?“ zeptal se tiše Greg. Dívala se mu přímo do očí. „Položil jste ji tam?“ Jejich obličeje byly jen kousíček od sebe.

„Ne.“ Tentokrát mu věřila. Náhle v ní nezůstal ani náznak pochybnosti. Cítila, jak jí chloupky na zápěstí stojí, když držela fotku. „Musíme se tam zajít podívat.“

„Ano.“

„Co jste řekl Allii o fotkách?“

„Že jsem přišel pozdě, aby mi je mohli udělat do hodiny, takže je vyzvednu za pár dní. Zdálo se, že se jí ulevilo.“

„To místo ji děsí. Nechce s ním mít nic společného a zároveň ho chce odkrýt. To je divné. Nebezpečné.“ Přikývl. „Tak a jsme na jedné lodi.“

„O to se nejedná.“ Vrtěla zamyšleně hlavou. „Ne, Gregu, ten hrob se musí prozkoumat, to vidíte jistě sám. Jestli je na pláži tělo, nejdřív musíme informovat koronera, ať jde o jakkoli starou záležitost. A policii také.“

„Sotva se bude jednat o vyšetřování vraždy.“

Řekl ta slova se smíchem. Zaklonil hlavu a sesbíral fotky. Zloba byla ta tam a jeho myšlenky byly příjemnou směsí utajované intriky, buldozeru, kávy v kuchyni a ženy stojící tak blízko u něho. Byla, najednou si to uvědomil, opravdu velice krásná, když nebyla nervózní.

Náhlý pokles teploty je oba překvapil. Jako by někdo blízko otevřel mrazničku. Na okamžik byl v pokoji vzduch jako nabitý elektřinou.

„Marcus,“ šeptem vylétlo z Katiných úst. Aniž by si to uvědomila, chytila Grega za paži. „Och, Ježíši Kriste, Gregu, co je to?“ Zavrtěl hlavou. „Bůhví. Pojďte. Zřejmě jsme se někde dotkli struny. Pojďme odtud. A ani slovo ostatním. Ještě ne. Ne, dokud to nepromyslím.“ Vyprostil se jí, otevřel dveře a vedl ji.

Následovala ho s pohledem přes rameno. Pokoj vypadal zcela normálně. Nic, co by je mělo děsit, nic mimořádného. Když zavřela dveře, byla teplota stejná jako předtím. Jen jedna věc byla jiná. Vůně barvy a laku a lněného oleje byla zcela zatlačena do pozadí prostupující vůní mokré, studené půdy.

KAPITOLA 35.

Oči měla zaslepené slzami, když chvějícíma se rukama odhrnula shluk keřů černého bezu. Stál pár yardů od ní, teď bez šatů, s pažemi zvednutými, aby obřadně pozdravil východní oblohu, s pěstmi spjatými na pozadí karmínově červených mraků. Za ním čekali kněží. Viděla zlatý nůž, provaz, pohár, který obsahoval svatou medovinu. Otočil se a na okamžik zahlédla jeho obličej. Do sebe uzavřený, chladný, necitelný, jako by ho duch už opustil.

Kněz přistoupil s pohárem. S úklonou ho podal Nionovi. Mladý muž se otočil zpět k východu. Pozvedl pohár k černým mrakům. Na vzdáleném horizontu, dvě míle odtud, kde moře splývalo s nebem, karmínová barva prosakovala nahoru z okraje země. Za ním kněz zvedl nůž. Všichni čekali s upřenými pohledy do dálky, až se objeví slunce.

Claudia polykala slzy. Zatínala pěsti. Neuvidí ji, neucítí její bolest. Také upjala svoje oči k obzoru. Pozorovala, kdy se první záblesk šarlatu vynoří z karmínové mlhy.

Nion byl napjatý. Klouby mu na poháru bělely. Na zlomek vteřiny jako by ho vztáhl blíž ke slunci, pak zaklonil hlavu a začal pít. Viděla pohyb na jeho krku, viděla tu zlatou tekutinu téci po zlatém poháru, po bradě, na paže, šplíchnout na hruď. Vypil pohár do dna a mrštil jím do bažiny, pak překřížil ruce na prsou a poklekl.

Dva kněží, stojící za ním, přistoupili. Viděla červený odraz slunce pableskovat na pozvednutém ostří nože. A viděla garotu, jak mu rychle a obratně sklouzla kolem krku.

***

Jídlo bylo vynikající. Bill seděl dlouho u kávy. Vedle šálku ležely Timesy, pečlivě složené tak, že na horní straně byla křížovka. Za poslední hodinu se mu podařilo zapsat jen dvě tajenky a to ho odradilo. Pohlédl z okna. Vypadalo to, že venku je po plískanici. Mezi mraky se objevovaly cákance barvy vybledlých vypraných džín. To mu zvedlo náladu. Vždyť už to měl ksakru jen dvacet mil.

K několika igelitovým taškám s jídlem od Marks & Spencera přidal čtyři láhve vína a nasedl na místo řidiče.

Neměl problém, dokud nedojel k pěšině redallského lesa, kterou plískanice proměnila v bahnisko. Zastavil a vystoupil. Za ním pomalu rachotil traktor. Zabrzdil za jeho autem. Bill k němu přikročil. „Nazdar, Joe. Bylo by to šílenství jet autem až k chatě?“

Joe se smál. Poškrábal se na hlavě. „Myslím, že bylo šílenství, že jsi vůbec přijel,“ překřikoval klepání motoru. „Víš co? Nechej auto u Lindseyů a já tě zavezu k tvé chatě. To bude nejlepší.“

Bill vzdal úsilí soutěžit s obrovským motorem. S úsměvem dal znamení zvednutým prstem a obrátil se k autu. Tak alespoň v tom počasí nikde neuvízne. Do hodiny ho Joe dopravil ke dveřím chaty. Mávl dobrému samaritánovi, strčil klíč do zámku a ramenem otevřel. Zavanuly na něho chlad a vlhko a on se zašklebil. „Pitomče,“ nadával si.

Vstupní dveře vedly přímo do obývacího pokoje. Zařízení bylo staré a ne moc pěkné, dost dobré na víkendy, ale rozhodně by je nikdo neukradl. Pokaždé ho to po příjezdu trochu sklíčilo, ale měl už dlouhou zkušenost, že jakmile škrtl zápalkou, aby rozdělal oheň, ještě nikdy neporušil přesevzetí před každým odjezdem do Londýna připravit si kamna, a rozžal světlo a rádio, dům ožil. Pozpěvoval si, když procházel kuchyní, jen se základním vybavením, hlubokým dřezem, špatně fungujícím elektrickým vařičem a borovicovým stolem a židlemi, dnes dosahujícími asi obrovské ceny jako starožitnost. Jakmile se zabydlí, vyhrabe své holínky a navštíví Kate.

Vůbec ho nenapadlo, že by nemusela být doma. Nahlídl do chaty oknem. V kamnech hořelo, viděl zář ohně. Zaclonil si oči a přistoupil blíž. Na stole měla nepořádek, jako by vstala uprostřed práce. Lampa v rohu na stole svítila. Pak přes rameno pohlédl na pláž. Třeba šla na procházku.

Na cestě k moři klouzal v holínkách po písku a oblázcích, až konečně stál na břehu, chránil si oči a rozhlížel se. Mokrý sníh vál do vnitrozemí. Mrak byl ještě mohutný, ale teď byl výše a stále přetrvávala modrá místa. Ruce zasunul hluboko do kapes, napřímil se a zhluboka se nadechl. Tento rychlý pohyb ho přinutil ke kašli, ale alespoň měl přísun potřebného čistého vzduchu. Potlačil úsměv, obrátil se k severu a vykročil briskně po plážovém písku. Moře bylo kalné, hrozivě se na horizontu vzdouvalo a vysílalo masu vod zdánlivě bez vln. Příliv byl v polovině své cesty, přicházel váhavě a trousil trošky plevele a mušlí na pláž, než se vrátil zpět do černé hloubky, aby se připravil na další výpad.

Nešel daleko. Vítr, který mu foukal do obličeje, nebyl silný, ale kousavě studený. Otočil se a podíval se zpět, odkud přišel. Po Kate ani zdání. V písku nebyly žádné stopy. Zklamaný se vracel. K čertu s čerstvým vzduchem. Všeho moc škodí. Šel dolů po pláži, až ke konci dun, a šplhal se nahoru, aby získal výhled na ústí řeky. Bylo plné hus v čilém pohybu. Slyšel je, jak klevetí, hašteří se, reptají a létají přes tichou vodu na nízké ostrovy a pobřeží zaplavované slanou vodou. Usmál se sám pro sebe. Měl rád husy. Připadaly mu žoviální, sympatické, s nimi se člověk nemohl cítit osamělý. Nechápal, proč je lidé musí střílet. Ale někteří lidé zabíjejí všecko, co se pohne, jakmile k tomu mají nejmenší příležitost. Přitáhl si tlustou prošívanou bundu, odvrátil se a zastavil. Viděl stát v dálce na duně ženu. Srdce mu poskočilo. „Kate!“ křičel. „Tady jsem.“ Mával. Stála k němu zády. Byla zachumlaná do dlouhého hávu. Vlasy se jí uvolňovaly ze sponek.

„Kate!“ Dal dlaně k ústům a křičel. Smůla byla, že vítr vál od ní k němu. Husy se přestaly pást a on uslyšel příval poplašných zvuků. Seskočil z duny a běžel k ní po hlubokém měkkém písku, cítil na těle pod tlustou bundou pot. Prudce oddechoval, přesvědčen, že dostane infarkt, ale přesto vyšplhal na dunu, kde předtím stála. Nebyla tam. Zíral dolů. Polovina duny se sesunula na pláž. Bylo vidět stružku po odplaveném písku a hromádky zeminy pokryté plevelem. Ležel tam na zádech mrtvý rak. Pokrčil nos. Klouzal a klopýtal zpět na pláž a rozhlížel se. Kam k čertu odešla? Na moři už se začal stahovat večer. Viděl mlhu, která předcházela nastávající tmě, vznášející se na horizontu.

Nazlobený se vydal zpět k chatě. Zřejmě ho neviděla. No, nemohl ji vyčítat, že šla dovnitř. Začínalo se silně ochlazovat. Cítil ledový chlad na těle, když na něm vyschl pot. Náhle se cítil opuštěný.

V chatě nebyla a dveře byly zamčené. Zíral na ně v nevíře. Nebyla to snad Kate, koho viděl? Musel to být někdo jiný. Ale kdo jiný by byl na pláži v tomto počasí a v tuto dobu? Určitě to nebyla ani Alison, ani Diana. Jedna byla příliš malá, druhá silnější. Ačkoliv viděl postavu v dálce, aby ji mohl rozeznat, věděl, že byla vysoká a štíhlá jako vrbový proutek. Všiml si toho, když si přitáhla kabát těsně kolem těla.

Zklamaný se obrátil a vydal se k Lindseyům na šálek čaje. Stejně bude asi u nich. Zvedl si límec na uši a vykročil směrem ke stromům.

KAPITOLA 36.

„Kde je Allie?“ Diana se rozhlédla po kuchyni, jako by právě teď zpozorovala dceřinu nepřítomnost. Od oběda uběhly dvě hodiny. Byla na něj s jistou samozřejmostí pozvaná i Kate. Pozvání přijala velice ráda. Alison byla u stolu při prvním chodu, sotva se však jídla dotkla, omluvila se a odešla si nahoru lehnout. „Patriku, vyběhni, prosím, nahoru a podívej se, jak jí je, ano?“ Spolu s Kate umyly nádobí a další konvice s vodou se vařila na stáložárných kamnech. „Měla by něco sníst.“ Patrik zmizel a Diana se usmála. „Vím, že se zbytečně starám, ale nemohu si pomoct. Není ještě ve své kůži.“

„Neměla byste ji vzít k lékaři?“ Kate položila na stůl šest šálků. Než stačila Diana odpovědět, Patrik zakřičel: „Mami! Ona tu není!“ Diana pohlédla ke schodišti. „Co to znamená, že tam není? Samozřejmě že tam je.“

„Není. A v koupelně taky není. Díval jsem se všude.“ Patrik byl zpátky. Roger podřimoval u ohně. Odstrčil kocoury z klína „Někde musí být. Není to přece tak velký dům. Musíme ji najít.“ Nezatajil úzkost v hlasu.

„Je pryč.“ Diana odhodila azbestovou rukavici, kterou si nasadila, aby vzala konvici. „Odešla k tomu proklatému hrobu.“

„To ne,“ zašeptala Kate, právě když Roger odhodil noviny.

„Nemohla. Nebyla by tak hloupá. Bože! Do hodiny bude tma.“ Šel ke dveřím.

„Podívej se, prosím, jestli tu má bundu.“ Diana stála uprostřed pokoje jako přimrazená.

„Nemá.“ Roger se přebíral kabáty a bundami na věšáku na dveřích. „Ani boty.“ Když byli po obědě, Greg zmizel s šálkem kávy do studovny. Zaslechl Rogerův zvýšený hlas, vykoukl ze dveří a zeptal se: „Co se děje?“

„Tvoje sestra asi odešla.“ Gregovy oči se setkaly s Katinými. Jeho obličej dostal pochmurný výraz.

„Půjdeme ji s Kate hledat,“ řekl. „Vezmeme si landrover, nedělejte si starosti. Mami, nic se jí nestane. Není hloupá. Vzala si bundu a boty, jistě je jí dost teplo, vidíš, že je rozumná.“

„Půjdu s vámi.“ Otec sahal po kabátě, ale Greg mu položil ruku na paži. „Ne, tati, není třeba. Fakt. My ji s Kate najdeme. Zůstaň tu s máti. Nikdy nemůžeš vědět. Třeba se šla jen projít po zahradě. Třeba zbytečně panikaříme.“ Usmál se do ticha. Nikdo tomu nevěřil, všichni věděli, kam odešla. V landroveru bylo chladno. Kate se vyhoupla na sedadlo vedle řidiče a ruce zarazila hluboko do kapes. Tiše čekala, než Greg obešel vůz, nasedl a otevřel okno. Nastartoval a přitom se na ni podíval. „Jak dlouho myslíte, že je pryč?“

„Může to být pár hodin. Všimli bychom si, kdyby odešla už během oběda?“ Pokrčil rameny. „Musela by projít obývacím pokojem, kdyby chtěla ke dveřím. Bavili jsme se ovšem tak hlasitě, že bychom si jí asi nevšimli, i kdyby skákala a křičela.“ Zařadil rychlost a rozjel se. „Vzala jste deky?“ Kate přikývla. Bylo jí chladno a chvěla se. V ústech měla sucho. Greg cítil, jak pneumatiky kloužou v blátě. Teprve mezi stromy si uvědomili, jak brzy se bude stmívat. Stíny pod borovicemi a modříny byly černé, les byl v dálce tmavý. Přední světla osvětlovala podrost a žluté pruhy. Vrbové pruty už ukazovaly známky jara, i přes tu zimu.

„Nepodíváme se na stopy, jestli opravdu šla touto cestou?“ zeptala se Kate opatrně. Sahal po klice.

„Určitě šla tudy,“ Greg na ni rychle pohlédl. „Připoutejte si pás, aby vás to nevyhodilo ze sedadla, když se nakloníme. Pěšina bude neprůjezdná, jestli se tohle počasí udrží.“ Prudce zatočil volantem, když vůz sklouzl na bok do výmolu.

„Snad kdybyste jel o něco pomaleji.“

„Musíme se tam dostat dříve než ona. Hernajs!“ Přeřadil a vyjel autem zpět na pěšinu. Sprška deště udeřila na přední sklo, když projeli větvemi břečťanu a klematisu, holými větvemi plaménku plotního, který se už chlubil drobnými pupeny. Vpředu se na pěšině něco pohnulo. Greg zpomalil. „Co to bylo? Byla to Allie?“ Kate se horlivě nakláněla dopředu. Zavrtěl chnurně hlavou. „Srnec.“ Zatočil volantem. „Bože, kam až došla?“

„Mohla jít nějakou jinou cestou? Nějakou zkratkou?“

„Myslím že ne. Toto je zkratka.Všichni chodíme tou nejrychlejší cestou.“ Kate na něho pohlédla. Starost na jeho obličeji byla zřetelná, vráska mezi nosem a ústy napjatá a hluboká, vrásky mezi obočím zvýrazněné temnějším světlem. I když se se svou sestrou neustále hašteřil, bylo teď zřejmé, že ji má moc rád. Pocítila k němu téměř náklonnost. Ovládla instinkt chytit ho za rameno a tím mu dodat trochu útěchy a dívala se před sebe. „Určitě se jí nic nestalo. Najdeme ji.“

„To určitě,“ řekl smutným hlasem. Jeli tiše pár minut, když Kate vykřikla. „Tam je! Podívejte. Tam!“ Greg stočil landrover z pěšiny k postavě, ukrývající se pod stromem. Zastavili u ní a Greg už otevíral dveře, když si uvědomil, že to není Allie. Ta klopýtající postava byl muž. Kate ho poznala.

„Bille!“ Vyskočila ze svého sedadla, běžela kolem vozu, vlastně klouzala v blátě. „Bille, co tu děláš?“

„Pozor! Je zraněn.“ Greg ji chytil za rameno, aby ji zastavil. Díky rozžatým předním světlům viděli, že Billovi teče po obličeji proud krve.

„Bille?“ Žaludek se jí svíral strachy. Kate mu položila ruku na rameno. „Bille, co je ti? To jsem já, Kate.“ Díval se na ni, ale neviděl ji.

„Přinesu deku.“ Greg se otočil a spěchal do auta. Vrátil se s dekou a omotal ji Billovi kolem ramen. „Zvládnete chůzi, kamaráde? No tak. Jen pár kroků. Kate, otevřte zadní dveře. Zvedneme ho. Bože, co se mu stalo?“ Kate strachy vyschlo v ústech. Pomohla Gregovi vtlačit Billa na zadní sedadlo. Byl to velký mužský a jaksi nebyl schopen koordinovat pohyb končetin. Chvěl se pod hrubou dekou. Sedla si k němu a vzala jeho ruku do svých, jemně ji třela, zděšena chladem pokožky. „Měli bychom ho zavézt do nemocnice, Gregu,“ zamumlala.

Greg přikývl. „Jen co najdeme Allii. Asi spadl. Počkejte. Vezmu baterku a vytáhnu lékárničku.“ Hrabal se v krabici, pak pohlédl do tmavého lesa. Kate zírala na Billův obličej. Výraz pohledu do prázdna, zafixované panenky, prochladlé tělo. Stejné jako u Alison. Identické. Pohlédla na Grega, který se posadil na úzké sedadlo naproti. „Tak vypadala Allie, když jsem ji našla.“ Bill se zachvěl.

„Kriste!“ Greg se kousl do rtu. „Zvládnete to vzadu? Musíme ji najít.“

„Ano. Bill není tak prochladlý, jako byla Alison.“ I tak mu cvakaly zuby. Otevřela lékárničku. Měla špatné světlo, ale nahmatala dezinfekci a nějaké náplasti. Jak nejjemněji uměla, vysušila mu tampónem krev na čele, zachvěla se ale u poranění ve vlasech. Bill seděl nehnutě a nedbal, co se s ním děje, ačkoliv jednou nebo dvakrát ucukl, když ho tampón zaštípal. Přilepila mu na čelo náplast a opatrně stírala krev z tváří, když ji náhle velmi silně chytil za zápěstí. „Alison!“ vydechl.

„Viděl jsi ji?“ Kate bylo úzko, až nevolno. Nechala svou ruku v jeho. V prstech měl sílu, ačkoliv je měl velmi studené. Bill zavrtěl hlavou. Položil si ruku na spánek, odtáhl ji a díval se na prsty, jako by očekával, že na nich uvidí krev. Neuvědomoval si, že má ránu ošetřenou. „Udeřila mě.“ Greg nasedl k volantu. Obrátil se a loket si opřel o sedadlo. „Alison vás udeřila!“

„Chtěl jsem jí v tom zabránit. Byla s někým. S ženou, kterou jsem viděl na pláži.“ Kate zděšeně pozorovala, že se mu oči plní slzami. „Chtěl jsem, aby šla se mnou,“ pokračoval. Trochu mumlal. „Vzal jsem ji za paži a tehdy se na mne otočila. Její obličej byl…“ několikrát zavrtěl hlavou tam a zpět, „prostě naháněl hrůzu. Chňapla spadlou větev. Velkou. Borovicovou nebo březovou. Zvedla ji a praštila mě. Ztratil jsem vědomí. Nepamatoval jsem si nic, vybavilo se mi to, až jste přišli.“

„Máte halucinace. To by Allie neudělala,“ řekl Greg, zděšený. Kate k němu vzhlédla. „Jakou ženu jsi viděl, Bille?“ zeptala se. Pokrčil rameny. „Viděl jsem ji v dálce na pláži. Byla vysoká. Štíhlá. Myslel jsem si, že jsi to ty. Byla zabalená proti větru. Měla dlouhé vlasy, rozcuchané. Zlobila se. Cítil jsem její zlobu.“ Greg se podíval z Billa na Kate. Uvažoval, jestli vypadá tak vystrašený a šokovaný jako ona. Jejich pohledy se setkaly. „Jeďte raději dál, Gregu,“ řekla chraplavým hlasem. Chvíli váhal. Pak přikývl. Obrátil se a zasunul klíč do zapalování. Kate chytila Billa kolem ramen, když se landrover rozjížděl. Cítila, jak zeslábl a chvěl se. Vytáhla další deku z hromady, kterou Greg hodil na zem před ni, a zabalila ho. Pak ho znovu vzala za ruku a držela ji. Trvalo jim asi deset minut, než přijeli k chatě. Greg zastavil na trávě tak, že světla svítila podél stavení k moři. Kate se nahnula, dívala se, ale Alison neviděla. Greg popadl baterku a otevřel dveře. „Zůstaňte tady. Zajdu k hrobu.“

„Měla bych jít s vámi.“

„Nemůžete,“ řekl stroze. Potom změkl. Šel dozadu a otevřel Kate dveře. Na okamžik se jí zadíval do očí. Natáhl ruku, aby jí pomohl vystoupit. Chytil ji pevně za ruku. „Musíte zůstat s Billem. Vezměte ho dovnitř. Zapněte konvici s vodou. Budu hned zpátky. Oba víme, kde ji najdu.“

„Buďte opatrný, Gregu.“

„Budu.“ Chvíli se na ni díval, pak se nahnul a letmo ji políbil na rty. Pozorovala, jak se světlo baterky vzdaluje. Pak zmizelo. Landrover vydával zvuk chladnoucího motoru. Kate polkla. Okamžik se nehýbala. Ani Bill se nehnul z místa. Pak sáhla do kapsy pro klíč. V okně napravo od dveří viděla matné světlo lampičky, kterou nechala rozžatou.

„Kam jdeš?“ trhl sebou Bill, když se otočila.

„Otevřít dveře. Je tam pohodlí. Teplo. Můžeš chodit?“

„Kde je Greg?“ Teprve si uvědomil, že Greg odešel.

„Hledá Allii…“

„Sám?“ Ze strachu v jeho hlasu jí naskočila husí kůže.

„Poradí si. Je to velký kluk. A ví, že si musí dát pozor, vždyť jsi nás varoval.“ Žasla, jak přesvědčivě znějí její slova. „Půjdu otevřít dveře a vrátím se pro tebe.“

„Ne.“ Billovy prsty ji chytily za zápěstí. „Půjdu s tebou.“ Teplo v chatě jí přineslo úlevu. Opřela Billa o stěnu, všude dole rozsvítila a zatáhla závěsy. Pak se na něj poprvé pořádně podívala. Obličej měl samou modřinu. Na hlavě poranění, které ve světle baterky neviděla. Svetr a plášť měl potrhané a nasáklé už zaschlou krví. Ovládla se a doufala, že si nevšiml jejího zděšení, když viděla rozsah zranění. „Bille, musíš si lehnout.“

„Ne. Ne, chci minutu stát.“ Poodešel od stěny. „Můžeme se napít něčeho teplého? Je mi zima.“

„Samozřejmě.“ Vzala ho za paži a usadila na židli v kuchyni. Pak vzala konvici. Celou dobu napínala uši, jestli neuslyší zvenku nějaký zvuk. Hlavní dveře zamkla a zatáhla závoru.

„Měla bych ti ty ranky vyčistit o něco lépe,“ řekla a nachystala dva šálky.

„Neobtěžuj se. To bude dobré.“ Pod modřinami získávala pleť pomalu svou barvu. Jeho ruce se však viditelně třásly, když si bral kávu.

„Povíš mi něco víc, Bille?“ zeptala se tiše a sedla si naproti němu. „O té ženě. Řekla něco?“ Zavrtěl hlavou. „Ani slovo. Jen se vznášela v pozadí.“

„Vznášela?“

„No, dívala se. Víš. Obličej měla nezúčastněný. Apatický. Nezajímalo ji, co Allie dělá.“ Hlas se mu zase chvěl.

„Bille.“ Kate se k němu nahnula a chytila ho konějšivě za ruku. „Allie se necítí ve své kůži. Cosi se jí na pláži přihodilo.“ Váhala. „Asi nevěděla, co dělá. A co se týče té ženy.“ Kousla se do rtu. „Bůhví kdo to je. Bille?“ Všimla si, že se dívá na záclonu s hlavou mírně na stranu.

„Slyšela jsi to?“ zeptal se.

„Co?“ zadržela dech a poslouchala.

„Zdálo se mi, že něco slyším, křik, nevím.“ Chytl si hlavu do dlaní.

„Mám se jít podívat?“ Nic by neudělala méně ráda, než aby otevřela dveře, ale Greg byl venku, a sám. Zavrtěl němě hlavou. „Nemůžeš mu pomoct,“ řekl po chvíli. „Nikdo mu nemůže pomoct.“

„Co tím chceš říct?“ Zírala na něho, zbledlá v obličeji. Pokrčil rameny. Náhle se rozesmál, ale přitom mu padala po tváři slza. „Přišel jsem tě pozvat na večeři. Koupil jsem víno a gurmánské jídlo u Marks & Spencera. Čeká to u mne.“ Nahnula se dopředu, aby mu doplnila šálek. „To je prima nápad. Už se těším.“

„Ale teď se všechno změnilo.“ Mluvil jako dítě. S lítostí zjistil, že se mu pokazily plány. Podívala se na něho vystrašená. Bill býval silný, spolehlivý, vždycky se mohla o něho opřít. Tento třesoucí se, šokovaný muž nebyl Bill, jakého znala.

„Sníme to zítra,“ řekla optimistickým hlasem. „Třeba na oběd. To by se mi líbilo.“

„Ano. Oběd,“ řekl sklesle. Tlačil si ruku na hlavu. „Chce se mi hrozně spát, Kate.“

„Pojd, lehni si na pohovku. Budu u tebe a budu ti dělat společnost.“ Zvedla se a chytila ho za ruku. Šel s ní do obývacího pokoje, poslušně se položil a své dlouhé nohy nechal viset přes opěradlo. Stáhla přes něj deku a pod hlavu mu opatrně vsunula polštář. Neměl to pohodlné, ale stočil se na bok a beze slova zavřel oči. Posadila se naproti a celá nesvá ho pozorovala. Nemohla mu pomoct, dokud ho nedopraví do nemocnice. Opřela se v židli a hleděla do ohně. V chatě bylo ticho. Napínala uši, aby slyšela přes stěny. Neslyšela ale nic než šustění růžového keře u okna s výhledem na moře. Kde vězí Greg? Proč mu to trvá tak dlouho?

KAPITOLA 37.

Greg stál na oblázkovém břehu a do deště se sněhem před sebou svítil baterkou. Viděl jen do tmy padat stříbrné jehličky, v dálce slyšel přes kvílení větru moře. Celý svět se zdál neskutečný a v pohybu. Písek. Oblázky. Voda. Tráva. Všechno se houpalo a posunovalo a ve světle baterky jevilo jako beztvaré.

„Allie!“ volal. Hlas nemohl soupeřit s řevem přírodních živlů. „Allie, kde jsi?“ Proč ji více nevyzpovídali? Proč se nepokusili zjistit, proč vlastně za rozbřesku vyběhla do té zimy? Proč se nezeptali, co se vlastně stalo? Celý se zachvěl. Co ji přimělo k tomu, aby napadla Billa, muže, se kterým se už tolikrát setkala? Nepoznala ho snad, nebo na něho zaútočil někdo jiný? Třeba ta žena? A kdo byla ta žena? Kriste, jen ať je Allie pořádku! Pokračoval v cestě, klouzal na mokrých kamenech a přejížděl baterkou ze strany na stranu. Nic. Nikde nic. Chvěl se a nutil se prodřít se větrem a dunami na pláž a ke hrobu. V hlučné tmě viděl záblesk pěnící se příbojové vlny a slyšel, jak se voda stahuje. Zdálo se mu, jako by se pod ním chvěla zem.

„Allie!“ Strach, který před Kate ovládal, rostl s každou vteřinou. Strach o Allii, strach o sebe. Chodil na pláž za každého počasí tisíckrát, o půlnoci a za dne, ale ještě na něj nikdy nepůsobila tak hrozivě. Zpomalil krok, když se blížil k hrobu. Srdce mu tlouklo, cítil chlad a dělalo se mu špatně. Baterka mu v prstech klouzala, hnal se kupředu, když paprsek dosáhl okraj vyhloubeniny.

„Allie?“ volal chraptivým hlasem. „Allie? Bobku! Kde jsi?“ Byla tma. Déšť se sněhem a vítr uháněly a zanechávaly rozsáhlou tichou tmu. Klouzal po mokrém písku k okraji jámy a díval se dolů. Baterkou pohyboval nahoru a dolů. Srdce se mu na chvíli zastavilo. Černá prohlubeň se otevírala pod nohama a vedla dolů a dolů. Baterka se vznášela dlouze nad prohlubní a pak zjistil, že jde o trik světla, lež páchanou stíny. Nebylo tam nic než trochu vyšší hřeben písku, který vrhal ten hluboký, neproniknutelný stín. Vedle leželo obvyklé seskupení mušlí a plevele. Místo hrobu bylo prázdné. Pocítil úlevu a současně ostrou bolest ze zklamání. Poloočekával, doufal, že ji tam najde, právě tak, jako ji tam našla Kate. Skočil do prohlubně. Světlo baterky odhalilo každou bouli a každý důlek v písku, ale žádnou stopu, jen dolíčky od deště.

Přikrčil se, aby na něj nefoukal vítr a baterku namířil na geologické vrstvy. Povrch byl hladký, mokrý a kompaktní. Žádná známka po nějakých ostatcích. Žádné kosti. Z písku netrčela ruka nebo zlomené prsty sevřené do úpěnlivé prosby. Znovu se nekontrolované zachvěl. Napřímil se a posvítil na druhou stranu. Kde je? Kde proboha vězí?

Ten proklatý hrob. Kéž by ho nebyla našla! Zlostně kopl do písku a s radostí se díval, jak velká část duny odpadla. Kopl ještě jednou. Bude to trvat jen chvíli. Písek byl sypký. Bude to vypadat, jako by to udělalo moře. Byl příliv a voda se nahrnula na pláž. Zaťal zuby a chystal se k dalšímu kopnutí, když uslyšel za sebou zvuk. Obrátil se a držel baterku před sebou jako zbraň.

„Allie!“ zaskřehotal. „Allie?“ zkusil ještě jednou. „Kde jsi?“ Zapomněl na úmysl zničit dunu, škrábal se, klouzal a klopýtal zpět do větru. Světlo baterky bylo stále tlumenější. Zlostně jí třepal a bouchl do ní dlaní. Ruce měl ledově studené a mokré a prsty necitlivé. Temnota byla prázdná. Allie mohla být kdekoli. V lese, na pláži, v bažinách. Kdekoli. Bezmocně se pomalu otočil, zíral do trhající se tmy, cítil, jak mu ledově studený déšť se sněhem padají za límec, bojoval se silou větru a slyšel tep svého srdce. Možná že je zpátky v chatě. Sevřel baterku pevněji. Co když tam šla? Co když se skrývá v kůlně nebo mezi stromy a čeká na Kate? Oblíbila si ji. Zdá se, že jí důvěřuje. Určitě to tak bude. Obrátil se zády k moři, aby se vrátil po svých stopách. Právě tehdy se mu zdálo, že v místě, kde končí světlo z baterky, vidí postavu. Byl to muž. Když se postava vzdalovala, Gregovo světlo zachytilo záblesk něčeho, co vypadalo jako ostří nože. Pak se ztratila ve tmě.

KAPITOLA 38.

„Bille?“ Katin šepot vyzněl v tichu pokoje nahlas. „Bille, spíš?“ Ležel na boku, schoulený pod dekou, kterou ho přikryla, s hlavou na polštáři, který mu přinesla dolů z ložnice. Jedna ranka se mu na spánku otevřela a malý pramínek černé krve prosakoval náplastí na květinový povlak polštáře. Ohavně dekoroval spletené chrpy a máky, které se ve světle lampy nyní jevily lesklé a olejové. „Bille?“ Klekla si vedle něho. Ten spánek ji děsil. Byl příliš hluboký, příliš náhlý a ona nevěděla, co si má počít.

Zašilhala na zápěstí. Bylo sedm hodin. Před dvěma hodinami opustili redallský dům a hodinu a půl už byli na chatě. Kde tedy vězel Greg? Dívala se na okno za záclonou a napínala uši. Chatu naplňovaly zvuky větru a moře. Stěny jako by se chvěly pod jejich nárazy. Závany průvanu se honily po podlaze, mírně pohybovaly záclonami, povzbuzovaly plameny v kamnech a dobíraly si třásně na jednom polštáři na židli.

Vzala Billovu ruku, jemně ji hladila, zděšena jejím chladem. Sklouzla prsty na zápěstí a hledala puls. Doufala, že ho nahmatá, byl však zoufale slabý. Nicotné záchvěvy pod studenými prsty. Strach jí nedovolil na něho sáhnout, a tak mu ruku přikryla dekou a vstala. Kámen, který přinesla pro Alison, položila na kamna, otevřela dvířka a přihodila polínko. Pak se otočila ke kazetovému přehrávači. Stále tam bylo ještě Requiem. Když se hudba v pokoji rozezněla, pohlédla zase na Billa.

Už to bylo dávno, co se modlila. Byla malé dítě, klečela vedle postýlky, ruce pečlivě sepjaté pod bradou, modlila se o poníka. To přání se jí nikdy nesplnilo, víra v ní nakrátko zahořela, ale pak zklamáním odezněla. Nevěděla, jestli se ještě umí modlit. Otče náš, jenž jsi na nebesích. Zachraň Billa. Prosím, zachraň ho a dopřej nám bezpečí. Chraň nás od všeho zlého. Přijď království tvé. Měla oči otevřené, dívala se po pokoji a snažila se vnímat hudbu, aby ji utěšovala a uklidňovala. Za ní se na parapetu zvětšovala kaluž vody. Kapka spadla z okraje na podlahu. Pak další.

„Pie Jesu“ skončilo. V pokoji nastalo ticho, náhle přerušené ostrým cvaknutím, když se přehrávač vypnul. Dokonce i vítr jakoby na chvíli ustal. Okamžik seděla Kate nehnutě, pak vstala. Vzala ručník, který si přinesla z koupelny, a zabalila horký kámen.

„Bille?“ zašeptala. „Bille? Spíš?“ Ten těžký teplý balík ji tlačil do ramene, když se na něho dívala. Jeho obličej byl vzdálený, bílý, krajně nehybný. Rána na spánku přestala krvácet. Bylo vidět, jak jedna kapka stekla pod stroupek. „Bille, dám ti ten kámen k nohám. Zahřeje tě.“ Ale nemohla. Nohy mu visely přes opěradlo. Zvedla deku a chtěla mu nadlehčit kolena. Kalhoty měl vlhké. Měla by mu je zkusit sundat. Pak pokrčila nos a uvědomila si, co se stalo. Byl pomočený. Zavřela oči a zase ho přikryla.

Ještě nikdy nezkoušela někomu najít tep na krku a nečekala, že ho najde. Strašná prázdnota v pokoji jí sdělila, že zemřel. Posadila se na zem před kamna, přitáhla si rukama kolena pod bradu a slzy jí kanuly po tvářích.

KAPITOLA 39.

Schovával se v rákosí, ležel na břiše, odkud dobře viděl na celý proces, dost blízko, aby uzřel pramínky otrávené medoviny stékat po mužově bradě, krku a hrudi. Když došlo k utažení garoty, pomalu vstal a dal ruce v bok. Viděl Niona, jak otevřel oči, viděl, jak došlo k úsvitu, viděl, jak muži ochably ruce, když se pokusil odtrhnout provaz, začal se smát. „ To nebyli bohové, kdo nařídili tvou smrt, Nione, princi kmene Trinovantů!“ křičel do východu slunce. „ To vše jsem zařídil já, já a kněží, které jsem podplatil. Zemřeš, abys pomstil mou čest na úkor své vlastní.“ Pozoroval, jak na krku mladého muže naběhly žíly po obou stranách zauzleného provazu. Viděl řinout se krev, když Nion končil zápas o svůj život. „Žádný muž, který si lehne s mou ženou, nezůstane naživu. Ani princ, ani druid, ani Říman! A žádný bůh tě neuvítá a nepřevede přes Styx. Zemřeš zneuctěn.“

„Marcus!“

Výkřik ze vzdálené strany obětního místa zněl jako zavolání divokého ptáka. Otočil se, němý šokem, a za ním vrazil kněz nůž do Nionových zad. Na okamžik ho ohromila krása jeho ženy, kterou ozářil východ slunce, pak zase ochladl nenávistí a hleděl na ni s ledovým odporem, jak divoce zírá skrz něj na Niona.

Na chvíli se mladý muž napřímil a skomírající pohled upřel na slunce. Ruce mu z garoty klesly, když mu světlo v očích pohaslo, kolena se poddala a spadl dopředu do čekajícího bláta. Stála až po kolena v rákosí, modrý šat nasáklý vodou se jí lepil na tělo, vlasy měla rozpletené, rozevláté, obličej šílený, když k němu běžela se zvednutými pažemi.

„Ať tě bohové celé věčnosti proklejí, Marcu Severe, a přinesou tvé prohnilé tělo a zkaženou duši k vynesení rozsudku za to, co jsi udělal tento den!“

A jak se její křik rozléhal po močálech, hejno kachen vyletělo z rákosí a plachtilo jim nad hlavami k vycházejícímu slunci, oblak třpytící se zelené a zlaté, jak se vznášely v ostrém světle nového rána.

***

Greg běžel. Lapal po dechu, který mu skřípal v krku, hnal se dopředu po měkkém písku se slábnoucím světlem baterky, které se divoce pohybovalo tam a zpět před jeho chodidly.

„Allie!“ Jeho volání bylo skoro neslyšné. V krku měl sucho a na volání mu nezbýval dech. „Allie, proboha, kde jsi?“

Moře přicházelo blíž. Měl mokré nohy. Mořský plevel se mu lepil na boty. Voda mu vyšplouchla až po kolena, pak se zase stáhla a mokrý oděv ho studil. „Allie!“ Odvrátil se od moře a už dopadal na pevnější písek na pláži. „Allie!“ Muž zase zmizel. Dvakrát ho zahlédl, stín v hluboké tmě, a pokaždé světlo baterky zachytilo ostří nože.

Zastavil se, rozhlédl se, hruď se mu zvedala a v nozdrách cítil led za zvuku krupobití. Řezalo mu do obličeje. Naklonil se dopředu, vypnul na chvíli baterku, opřel se rukama o stehna a celé tělo se zvedalo bolestným, těžkým dýcháním. Vedle něj se nová vlna převalila na pláž, běžela k němu, zastavila se mu kousek od chodidel a vytvořila jen spršku. Napřímil se, v žebrech cítil bolest a rozhlížel se. Bez světla z baterky zužujícího rozhled byl horizont náhle širší. Tma už nebyla tak absolutní. Viděl spleť světélkující krajky bílé vody ze zvedajících se vln na moři, mokrý písek se třpytil, těžká umbra mraků se vzdouvala nad vodou. V hlavě mu tlouklo, celý svět se s ním točil. Zavrávoral a v úžasu zaostřil pohled na muže, který se zase objevil, teď jen pár kroků od něj. Viděl ho jasně. Silný, patricijský obličej, déšť mu lepil vlasy na čelo, těžký, deštěm nasáklý šat mu lnul k tělu. Pod pláštěm svíral v dlani dýku.

ZLOBA

NENÁVIST

Pronikavé, agresivní a rostoucí vytržení vířilo v Gregově mozku. Baterka mu vypadla z prstů, když zvedl ruce k hlavě a čekal na odeznění bolesti. Ustoupil. Noha, zapletená do rosolovitého plevele, uklouzla. Podvrtl si ji. Bolest v kotníku byla tak silná, že ho přinutila padnout na koleno a paže mu bezvládně klesly.

Postava byla náhle blíž. Usmívala se a její hluboké oční důlky, které se na zlomek vteřiny zdály prázdné, zářily.

Greg měl pocit, že mu chybí kyslík. Cítil napětí v plících, s námahou usilovaly o nádech, ke kterému nedocházelo. Hlava se mu točila. Oči se mu zakalily. Neviděl bílé hřebínky vln. Jediné, co pociťoval, byla zima. Podivná, vše zachvacující zima, která vycházela z hloubky jeho nitra a propracovávala se po vrstvách až k povrchu. Jakmile se dostane k mozku, zemře. To věděl jasně. A stejně jasně věděl, že přesně totéž se stalo Alison a Billovi. Zemře tady na pláži podchlazením, a nikdo ho nikdy nenajde, protože je příliv. Zvedl oči k obličeji muže, který stál nad ním, ale postava byla pryč. Noc byla prázdná. Vysoko nad baňatým odporným mrakem přitahoval přibývající měsíc moře a vrhal příliv stále výš a dál na pevninu.

KAPITOLA 40.

S nepřesvědčivou rozhodností sáhla Kate po šátku a uvázala si ho. Oblékla si bundu a rukavice, ještě naposledy zoufale pohlédla na Billa, vzala baterku a otevřela dveře. Musí najít Grega. Na rohu chaty se na okamžik zastavila, dodala si odvahy a vyrazila dolů k dunám vstříc spárům vichřice.

Výkop byl opuštěný. Stála na jeho kraji a dívala se dolů. Mhouřila oči před chladem, obrácena zády k větru, a vlhko jí pronikalo přes bundu na ramena. Písková stěna naproti ní se v jednom místě zbořila a Kate viděla ve světle baterky na odkrytých vrstvách obrovské barevné skvrny. Upírala oči do prázdna. Obrys těla byl zcela zřetelný. Bylo schoulené v zárodečné poloze, odhalené, v písku a jílu, kde spadla stěna výkopu. Na chvíli jen hleděla, protože byla příliš šokovaná, aby reagovala. Baterka v ruce byla mokrá. Zoufale ji přidržovala. Viděla to Alison? Bylo to to, co ji zbavilo smyslů a vedlo k tomu, že napadla a zabila muže? Otočila se horečně zpět k větru, hledala Grega, ale ve tmě a dešti nic neviděla. Zem se pod jejíma nohama chvěla nárazy vln na pláž. Příliv byl vysoký, sahal skoro až k místu, kde stála. Cítila pokaždé na zádech spršku, když nová vlna dopadla na písek a oblázky. Ještě nikdy se necítila tak opuštěná.

„Gregu!“ Slzy jí spalovaly ledová líčka, utřela si je z očí hřbetem rukávu. Kde je? Nevěděla, kde hledat. Duny, pláž, bažiny se rozpínaly na míle na obě strany. Šel dál po kraji moře a hledal Allii, nebo se vracel k chatě? Nebo zpět k lesu?

Znovu posvítila baterkou k přední stěně duny. Bylo stále tam, tělo, skrčené do siluety v mokré rašelině. Pod ní prosakovaly do vyhloubeniny první pramínky zpěněné vody zakalené plevelem. Jestli příliv okamžitě neskončí, bude duna ztracená. Bylo jí to jedno. Bylo by dobré, kdyby se tak stalo, alespoň pokud šlo o ni. Vzdorně se vydala po kraji proudu směrem k severu a držela se paralelně s mořem. Kdyby šla patnáct minut na sever a pak sto yardů do vnitrozemí, stále paralelně s mořem, neztratila by se. Bylo by to lepší než bezcílně přešlapovat mezi dunami. Zhasla baterku a vsunula ji do kapsy. Moře má zvláštní osvětlovací moc a docela dobře na cestu viděla. Raději si bude baterku šetřit, až ji bude potřebovat. Nijak si tuto potřebu nespecifikovala.

Ve tmě před ní se něco pohnulo. Zastavila se a mhouřila oči do větru. Alison? Nebyl to Greg, tím si byla jista. Zrychloval se jí dech. Alison tu byla někde ve tmě. Alison, která zabila muže. Chytila do ruky baterku, ale ještě ji nerozžala. Pomalu se přibližovala k místu, kde zachytila pohyb.

Postava se pohnula. Byla mírně vlevo od Kate, skoro za ní. Kynula jí. Dávala jí znamení, aby se vrátila k hrobu. To nebyla Allie. Tato žena byla vyšší, štíhlejší a měla na sobě jakýsi vlající načechraný šat, navzdory počasí měla sukni, a to dlouhou sukni. Kate vyschlo v ústech. Dechu se jí teď dostávalo v malých vzácných doušcích. Byla to ta žena, kterou viděl Bill s Allií, žena, která sledovala, jak dívka napadla muže, a nezvedla prst, aby pomohla?

„Claudia?“ Zašeptala. Proboha, ať to není pravda. To nesmí být pravda. Kate udělala pár kroků dozadu. Zdálo se, že žena jde za ní. Držela opatrně baterku tak, aby měla palec na vypínači, a vytáhla ji z kapsy. Jedním rychlým pohybem zasvítila ženě přímo do obličeje. Ta nereagovala. Paprsek jí prošel. Kate viděla trsy trávy a zvedající se písek, jako by postava byla ze skla.

„Pomoc!“ Hlas byl vzdálený, skoro ztracený ve větru. „Pomozte mi někdo! Kate!“ Kate se dívala na ženu a ustupovala. Ta, zdálo se, ji následovala. Bylo jí zřetelně vidět do tváře. Měla mladý obličej, ve světle baterky bledý, vysoké lícní kosti. Rozpletené vlasy vlály kolem něj. Měla jasně modrý šat vepředu pokrytý skvrnami, červené vlasy a zvláštní zlaté oční stíny na hluboko zasazených očích.

„Co je? Co chcete?“ ptala se Kate rozechvělým hlasem. Byla si plně vědoma výkřiku za sebou, ale netroufala si otočit se k postavě zády. Nijak jí nehrozila, ale její děs byl tak velký, že se nezmohla na nic jiného než pomalý ústup. Postava k ní natahovala ruce, ale zároveň mizela. Pozadí za ní se stávalo jasnějším. Byly to paprsky baterky, náhle si uvědomila. Slábly. „Ach, ne. Prosím, nezhasni mi.“ Sama ji zhasla a pak zase rozžala a namířila přímo na postavu. Ale žena byla ta tam. Svítila baterkou nahoru a dolů, světlo se mihotalo, jak se jí třásly ruce. Nikdo tam nebyl. Nic než krutá noc. Otočila se a běžela k místu, odkud snad vycházel hlas, pátrala baterkou a pak uviděla Grega. Seděl na písku, skoro ve vodě.

„Gregu. Ach, Gregu, díky bohu!“ Vrhla se na něho, až ho málem porazila, a slzy jí stékaly po tvářích. „Gregu. Gregu.“ Nemohla si pomoct, musela znovu a znovu opakovat jeho jméno a přitom se k němu tiskla. Objal ji a tiskl k sobě. „Už je dobře, Kate. Už je dobře. Uklidni se.“

„Viděla jsem ji. Viděla jsem jejího ducha. Claudii. Stála u hrobu. A je v něm tělo, Gregu. Tělo.“ Vzlykala a obličej mu opírala o rukáv. Bundu měl mokrou a studenou a ona cítila, že se chvěje. „Gregu, Bill je mrtev.“ Slova tlumil zelený tlustý materiál, ale on je slyšel zřetelně.

„Proboha.“ Přivinul ji blíž k sobě. „Poslouchej, Kate. Musíš mi pomoct. Ačkoliv se to může zdát divné, nesedím s nohama v moři z legrace. Něco se mi stalo s kotníkem. Chytil se do čehosi. Podívej se, prosím. Pokaždé, když se nahnu dopředu, abych se z toho vymanil, mám zvláštní pocit.“ Ležel tam a sledoval, jak se příliv zvedá výš a výš, a upadal do mdlob. Nebyl zcela zbaven řeči jako Alison, ani omráčen jako Bill, ale věděl, že tam leží, odevzdán chladu, procházejícímu tělem, a že co nevidět upadne do bezvědomí. Pak zahlédl v dunách bláznivě probleskující světlo Katiny baterky. To mu dalo injekci naděje. Kate se sklonila. Baterkou svítila na kotník. „Je to rybářská udice. Zatočená kolem kotníku. Háček projel botou.“

Při pohledu na krev prosakující do písku se jí svíral žaludek. Udice se zamotala do vyplaveného plevele, který se zachytil na něčem, co vyčnívalo z písku. Škubla tím pozorně, aby se nedotkla chodidla, ale to něco bylo pevné. Greg se opřel o lokty. „Dokážeš to uvolnit? Někde v kapse mám nůž. Tady.“ Chtěl stáhnout zip od brady, ale měl studené a kluzké prsty a cítil, jak na něj přichází další vlna nevolnosti a závratě.

„Já ho najdu.“ Nechala chodidlo a přistoupila blíž. Konce zauzleného šátku se divoce třepotaly ve větru. Bouchaly mu do tváře, když vedle něho klečela se zúženýma očima. „Moment, musím si sundat rukavice.“ Dala mu baterku a on teď sledoval, jak si zuby stahuje rukavice z prstů. Zhasl baterku. Baterie v ní byla slabá. Náhle uhnul hlavou, když se silnější vlna vrhla na pláž a skoro do nich narazila a skropila je. Kate teď měla sundanou rukavici a podařilo se jí stáhnout zip. Cítil ledový vítr, jak mu pronikl až na kůži. Její prsty se hrabaly v podšívce bundy. Trochu se zvedl na druhý loket a volnou paží ji objal kolem ramen, aby si vypůjčil trochu tepla. Ale její bunda byla kluzká od deště a studená. Pohlédla na něj, obličej měli jen kousek od sebe a on v šeru viděl její smutný úsměv. „Vydrž, najdu ho. Máš více kapes než kapsář Artful Dodger.“

„Hledej. Kéž by mi bylo lépe! Obtěžoval bych tě milostnými návrhy.“ Unaveně se usmál.

„V té zimě bych je asi opětovala.“ Rukou metodicky procházela hluboké kapsy na vnitřní straně bundy. Další vlna se o ně zlomila, až chladem vyjekla.

Přitáhl ji blíž. „Už se blíží.“

„Musí být skoro plný příliv. Dosáhl okraje hrobu.“

„Je východní vítr. Žene ho výš než obvykle.“ Pohlédl na nebe nad hlavou. „Díky bohu není měsíc, ať je kdekoli, docela v úplňku. Nejsme v období vysokých slapů, jinak bych už byl nadobro ztracený.“

Bolest od chodidla jím procházela v impulzech, cestovala nahoru do nohy a zase ustupovala, ale od kotníku dolů se držela neustále. Neodvažoval se nohou pohnout. Když se o to pokusil, omdlel. Vzbudila ho až vlna vody na obličeji, dusil se. Nechtěl pomyslet na intenzitu bolesti, kdyby se Kate podařilo vysvobodit ho z udice. Pokud se jí to podaří. Možná, že on znovu omdlí – anestetikum samotného boha. Chtěl se soustředit na její ruku, bloudící v kapsách bundy. Nebyl ještě v takovém stavu, aby nereagoval na slídící ruce krásné ženy. Vlasy jí voněly kouřem a popelem ze dřeva, její tělo, tak blízko jeho, vonělo mokrou vlnou, pod níž cítil nepatrné stopy po vůni, kterou ráno, nebo ať už to bylo kdykoli, použila, a její vlastní nedefinovatelnou vůni, jakou člověk registruje podvědomě a dovede si jedince oblíbit či znelíbit, zamilovat nebo zhnusit anebo k němu zaujmout zcela lhostejný postoj. Přes hněv, který v něm vyvolala, ji považoval za neobyčejně atraktivní. Položil se, aby ulevil loktům, ale cuknul, jaký to byl pro nohu šok. Všimla si toho. „Promiň. Způsobila jsem ti bolest?“

„Ty ne. Ten háček.“

„Našla jsem ho.“ Konečně narazila prsty na nůž. Vytáhla ho z kapsy, odtáhla se a zapnula zip. „Nemůžeš zmrznout.“ Zatřepala hlavou, když je smočila další sprška. Správně se měl proud už otočit před půlhodinou, ale nikdo, zdá se, na to moře neupozornil. Pohlédla mu do obličeje. „Udělám všechno, aby to nebolelo.“ Přinutil se k úsměvu. „Jestli omdlím, jen pokračuj. Prořízni šňůru, zkus vytáhnout háček a zastavit krvácení.“ Nabral dech po dalším návalu bolesti. „Nesnaž se ovšem se mnou hnout. Jsem těžký.“ Další vyčerpaný úsměv. „Až se vzpamatuji, vyplazím se z moře. A ty můžeš jít pro pomoc.“

„OK, šéfe.“ Položila mu ruku na jeho a sevřela ji. Pak zvedla baterku. Ať se stane cokoli, nesmí upustit nůž. Chtěla ho otevřít studenými mokrými prsty, ale marně. Nadávala, zkusila znovu a ruce se jí chvěly. Greg ležel na zádech v písku. Měl zavřené oči. Obličej se zdál ve světle baterky průsvitný. Dýchala si na prsty, aby je zahřála, a pak si mírně otevřela bundu a ruku vsunula pod druhou paži, aby si osušila prsty o vlněný svetr a nabrala do nich cit. Znovu páčila nůž a želízko šlo snadno vytáhnout. S úlevou si vydechla a posunula se ke Gregovu chodidlu. Zdravou nohu měl skrčenou pod sebou a chtěl se odtáhnout od blížící se vody, tu druhou měl nataženou s chodidlem zkrouceným. Pod ním vlna smývala krvavou skvrnu. Kate svítila baterkou na chodidlo a studovala ho. Ruce se jí třásly a zabylo jí najednou špatně. Zjevně ho nejdříve musí zbavit zašmodrchané šňůry, kterou měl omotanou kolem kotníku. Opatrně vjela ostřím do ponožky a nejistě zatahala za silonovou šňůru. Nepovolila. Zatáhla silněji. Greg zasténal.

Kate se kousla do rtu. „Odříznu tuto část šňůry od zbytku. Pak by to nemělo tolik bolet.“ Hmátla pod chodidlo do plevele. Další vlna jí omyla ruce. Zoufale teď sevřela nůž a čekala, až se voda zase stáhne. Jak se mohl zaplést tak těsně? Vypadalo to, jako by mu někdo nohu ovázal kolem dokola a připevnil k něčemu zabořenému na pláži. Hrabala rukama do písku. Byly tam mušle a starý rak zapletený v pleveli, pak ledově studený, mokrý písek, pak narazila prsty na něco tvrdého. Zahrabaný trám. Šňůra jakoby vycházela odtud. Zařízla nožem proti trámu a opravdu, šňůra se přetrhla. Opatrně hmatala dál. Šlo to snáze. I další kus. Ale poslední kousek šňůry, zamotaný kolem chodidla byl stažen pevně. Jistě, udělal si to sám, když se snažil chodidlo uvolnit. Setřepala vodu z očí a vlákno po vláknu odřezávala, až odpadl poslední kus. Znovu zasténal. Nevšímala si toho. Jemně mu sáhla na botu. Rybářský háček v noze byl největší z několika, které byly zauzleny k vláknu. Zakřivené a špičaté se třpytily ve světle baterky, všechny kromě háčku mizícího v botě. Chvíli na něj hleděla a kousala se do rtu. Pak se otočila a zasvítila Gregovi do obličeje. „Pokusíme se tě vytáhnout z moře, než budu pokračovat? Odřízla jsem šňůru, která tě držela.“

Zvedl se na lokty a přikývl. „Jsem moc těžký, Kate. Jen mi pomoz, já se posunu.“ Skrčil neporaněnou nohu, zaklínil patu do mokrých oblázků a písku a zatlačil. Na čele mu vyskočil pot. Zatnul zuby, pohyb opakoval a bolestně se posunul o další kus od moře. Pro zraněnou nohu to byla agonie. Kate se nad ním skláněla. Stála za ním a držela ho pod pažemi. Ještě jeden posun a byl by z dosahu vln. Řada mokrých řas svědčila o tom, že příliv končí. Pohyb byl mučivý. Zadržel pláč a pak byla tma.

„Gregu! Gregu? Co je ti?“ Kate ho opatrně položila. „Gregu?“ Měl zavřené oči. Hleděla do tmy kolem a cítila se strašně osamělá. Ale věděla, co musí udělat. Vytáhnout háček teď, dokud je Greg v bezvědomí. Soustředěná zaklínila baterku, aby paprsky svítily na chodidlo, a v kapse nahmatala nůž. Rozvázat tkaničky bylo ve srovnání s rybářským vlascem snadné. Opatrně řezala kolem háčku, podařilo se jí botu sundat a narovnat zkřivené chodidlo, zčernalé a nateklé. Uvažovala, jestli může být zlomené. Potlačila vlnu nevolnosti, která ji zaplavila, jemně zvedla jazyk boty a dívala se na háček. Byl docela zaražený do nohy. Bylo nesporné, že se bude muset pokusit ho vytáhnout stejným způsobem, jak se zabodl. Hrot na konci háčku napolo vyčníval z boty, byl zaklíněný mezi dvě šlachy. „Proboha.“ Na okamžik si nevěděla rady. Neměla na vybranou. Dávala pozor, aby se nešetrně nedotkla chodidla. Uřízla zbytek šňůry, kde byla pnuzlena k háčku, začala háček zasunovat do bílého masa a protahovala ho nohou.

Který pitomec nechá takovou věc ležet na pláži, aby se na ni mohl kdokoli chytit! Vzpomněla si na racka, utonulého a studeného, s nohama sešněrovanýma nylonovou sítí. A tady – řada háčků zanechaná někým, kdo se nepochybně rozhodl odejít a koupit si hranolky někde dole na pobřeží a neobtěžoval se odnést si své nádobíčko. Zlobou ji polilo horko a pomohlo odvrátit myšlenky od toho, co dělala. Chtěla si odhrnout vlasy z očí, dlouhé prameny jí vypadly z šátku, předtím si toho nevšimla. Musela to nějak dokončit a nohu zavázat, než přijde Greg k sobě a než jí dojdou baterie v baterce. Háček vytáhla překvapivě snadno. Rána začala prosakovat čerstvou, tmavou krví. Strhla šátek a v kapse nahmatala balíček papírových kapesníků, které si tam před několika dny dala. Vytáhla je z celofánu, složila pečlivě do dvou polštářků, jeden na ranku, kde se háček vbodl do nohy, a druhý, kde vycházel. Pevně obtočila kotník šátkem a několikrát zauzlila jeho konce. Když utáhla poslední uzel, baterka zhasla. Dosedla na pláž, pažemi přitáhla nohy, hlavou spočinula na kolenou. Chvíli tiše seděla. Celá se třásla, až při Gregově stenu vyskočila na nohy. Sklonila se k němu a chytila ho za ruku. „Je to hotovo. Háček je venku.“

„Bolí to jako čert.“ Chtěl se posadit, ale nešlo to. Zavřel oči, soustředil se, aby zůstal při vědomí. „Co podnikneme dál?“ Kate unaveně vrtěla hlavou. „Asi bych měla dojít pro pomoc. Nehnu s tebou.“ Vzhlédla bez nadšení na bouřkovou černotu na pobřeží. Chytil ji pevněji za ruku. „Nelíbí se mi myšlenka, že by ses tu měla sama potulovat. Počkej, až se mi trochu vrátí síla a možná budu schopen jít.“ Kate se zadumaně usmála. „V žádném případě. Příšerně sis poranil nohu.“ Na chvíli se odmlčel. „Kdybys mi našla něco, o co bych se mohl opřít. Třeba naplavené dřevo. Spousta je ho vyplavena na pláž. Půjdeme pomalu, vrátíme se do chaty.“ Slovo chata pohnulo oběma myslí. Kate klesla na kolena do písku vedle něho a oči se jí náhle zase zaplnily slzami. „V chatě je Bill.“

„Já vím.“ Pohladil ji po tváři. „Ale u chaty je také landrover.“ Hlas si udržel pevný. „Musíš nás zavézt domů.“ Nezmínil se o Alison. „Už jsi někdy řídila auto s pohonem na čtyři kola?“ Zavrtěla beze slova hlavou.

„No, to nevadí. Je to jednoduché. Jen přemýšlím, jak daleko dojedeš na písku.“ Uvažoval a zhluboka vzdychl. „Ne, to nemá cenu zkoušet. Je tu všude tolik bláta a měkké půdy. Kdybys zapadla, ztratili bychom poslední naději. Pomůže nám jedině hůlka.“ Nutil se dát do slov odhodlání.

„Půjdu podél pobřeží.“ Kate si utřela nos o rukáv, jako malé dítě, pomyslel si láskyplně, a postavila se unaveně na nohy. „Nepůjdu daleko. Nepůjdu z dohledu.“ Ujišťovala sebe stejně jako jeho.

„To nebude třeba. Je překvapivě snadné vidět. Vidím spoustu harampádí odtud.“ Chytil jí ruku. „Jen proboha dej pozor při chůzi. Nechci, abys stoupla na nějaký proklatý háček.“ Díval se na ni, jak opatrně odchází po pobřeží. Bylo nejasné, co se stalo, zlý sen se mu vracel v náhlých záblescích. Pamatoval si, že stoupl na něco kluzkého, pamatoval si, že to něco pod nohou vyklouzlo, a pamatoval si, jak padl na koleno do ledové vody. Tolik věděl jistě. Utíkal před něčím nebo před někým? Zamračil se a usilovně přemýšlel. Kate šla pomalu, skloněná, a tápavě hledala ve vyvržených předmětech na břehu. Našla větev, vítězně ji zvedla, ale zlomila se, jakmile se o ni opřela. Zahodila ji.

Byla tak daleko, že ji ještě mohl vidět. Greg se mračil, vsedě se napřímil a snažil se neztratit ji z očí. Ve tmě vypadala jako tmavší čmouha. Tu a tam, když se narovnala a rozhlížela, viděl jí do tváře, skvrny s vlajícími vlasy. Až ji ztratil. Znovu ji uviděl, kousek od místa, kde byla předtím. Stála teď zpříma a hleděla k moři. To bylo divné. Zdála se vyšší. Vyšší a silnější, a něco se stalo s jejími vlasy. Pohlédl zpět, kde stála dříve, a srdce se mu zastavilo. Ona tam ještě byla! Dřepěla na kraji moře a teď uskočila, když se vlna hrnula na pláž. Držela něco v levé ruce. Pohlédl zpět. Ta druhá postava tam byla také. Blízko Kate. Hleděla na ni. Byl to muž s nožem.

„Proboha.“

„Kate! Pozor!“ křičel Greg do větru. „Kate, proboha, pozor, za tebou!“ Neslyšela ho. Byla k němu zády. Burácení větru a vody na tu vzdálenost všechno ztlumilo. Musel by mít hlas jako hrom. „Ach bože!“ Greg se zoufale nahýbal dopředu a snažil se dostat na kolena. „Kate!“ Ten bastard byl teď u ní blíž. Bez jakékoli námahy se k ní přibližoval. Za minutu bude u ní.

„Kate!“ zakřičel. „Kate, proboha, utíkej!“

Napolo vstal, zapotácel se a našlápl na zraněnou nohu, aniž si to uvědomil. Se zoufalým výkřikem padal přímo na obličej. Byl v bezvědomí, než dopadl na zem.

KAPITOLA 41.

Diana míchala v hrnci na stáložárných kamnech dušené maso. Ke zbytkům z oběda dodala osmaženou cibuli a suché koření ze skleniček v kredenci, brambory, hřiby a mrkev a vonělo to báječně. Kocouři seděli jeden vedle druhého za ní, uctivě sledovali každý její pohyb, obdiv k jejímu kuchařskému umění byl zřetelný v ostražitých pohledech.

Patrik seděl u stolu. Prsty rytmicky a pomalu bubnoval o stůl víření bubnů popravčí čety.

„Přestaň, Paddy!“ řekla mu Diana ostře.

Podíval se na ni a pak na svou ruku, jako by nevěděl, že je jeho. „Promiň.“

„Měli by už být zpátky.“ Chřestila pánvičkami. „Už ji mohli najít.“

„Venku je pěkná bouřka, mami. Mohli s landroverem zapadnout. Nebo se mohli rozhodnout zůstat v chatě.“

„Nebo ji nemuseli najít.“ Diana se otočila k manželovi, který přicházel do kuchyně. „Funguje telefon?“ Zavrtěl hlavou. Obličej měl zvrásněný únavou a Diana viděla, že si pokradmu dává ruku na prsa pod klopy saka.

„Rogere, drahý, běž a posaď se.“ Přenesla svůj zájem od stáložárných kamen, běžela k němu a objala ho kolem ramen. „Pojď, odpočiň si. Jsi vyčerpaný.“

„Měl jsem jít s nimi hledat.“ Zlobně zavrtěl hlavou, ale nechal se doprovodit k ohni.

„Já půjdu.“ Patrik šel za nimi. „Vezmu si kolo a podívám se, kde jsou.“

„Ne.“ Diana vrtěla rozhodně hlavou. „Ne, Paddy. Ty zůstaneš tady s námi.“

„Nechej ho jít, Di.“ Roger se posadil, opřel se o opěradlo židle a zavřel oči. „Může se podívat, jestli nejsou v chatě.“

„Ne.“ Byl to výkřik utrpení. „Ne. Chci, aby zůstal tady. Nechci, aby se ztratily všechny moje děti.“ Diana se neočekávaně posadila, mžourala a jen tak tak ovládala své rozpoložení.

„Neztratím se. Mami, znám tu pěšinu jako svoje boty.“ Patrik jí položil ruku na rameno. Položila na jeho ruku svou a přitiskla ji. „A co ta bouře…“

„Jestli se něco stalo – jestli se pokazil landrover nebo je neprůchodná pěšina nebo cokoli, nemohou nám nic říct, když nefunguje telefon. Můžu se do půl hodiny vrátit a uklidnit vás.“

„Má pravdu, Di.“ Roger neotvíral oči. „Nechej ho jít.“ Bezmocně nechala sklouznout svou ruku. Stiskl jí rameno a zamířil ke dveřím.

„Neriskuj, Paddy.“ Roger otevřel oči. „Nic neriskuj. Jestliže narazíš na něco, s čím si neporadíš, okamžitě se vrať, slyšíš?“

„Jistě, tati.“

„Žádné hrdinské činy.“ Patrik se usmál. „Nejsem superman, tati. A kromě toho, co už můžu potkat? Bláto. Stromy. Sníh. Hlavu vzhůru! Nebudu dlouho pryč.“ Vyběhl do předsíně, vrátil se a natáhl si nepromokavou bundu. „Máme nějakou slušnou baterku?“

„Podám ti ji.“ Diana šla do kuchyně. Hledala v zásuvce. Patrik šel za ní. „Nenechej jít tátu ven,“ šeptal jí. „Vypadá hrozně bledě.“

„Nenechám.“ Našla baterku, rozžala ji a zkontrolovala světlo. „Jsou v ní nové baterie. Paddy, já vím, že to je blbost, ale v chatě došlo k podivným věcem. Dáš na sebe pozor, viď, miláčku?“ Patrik přikývl. „Slibuji. Dal jí pusu na tvář, baterku nacpal do kapsy a vyběhl do deště se sněhem. Chlad mu vzal dech. Ledový vítr řezal do obličeje. Natáhl si rukavice, šel do stodoly, odtáhl těžké dveře a vytáhl kolo.

Úzký paprsek světla z kola osvětloval obloukem stromy kolem pěšiny. Kolo klouzalo a skákalo na dírách. Pak paprsek zamířil na rozbředlou pěšinu, na které byly zřetelné stopy po pneumatikách. Patrik se plně soustředil na jízdu, aniž by se nechal shodit do podrostu, mžoural v tom nečase, hledal nejméně nebezpečnou stezku a vyhlížel landrover. Už se zdaleka necítil tak statečný, když byl venku sám. Myšlenkami se vracel k Alison a jejím bláznivým očím, ke Katině chatě, teď Katině, nikoliv Gregově, a dopuštění, které tam kdosi způsobil. Byl ukrytý v lese? Nebezpečný maniak? Nebo byl opravdu někdo nebo něco v tom hrobu?

Po obzvlášť nepříjemném smyku v hustém bahně zastavil, nabral dech, překročil kořen stromu. Všechny svaly se mu chvěly napětím. Se strachem se rozhlížel. V lese byla hrozná tma. Vítr vyl mezi stromy, až zvuk přecházel do lkaní, věštícího smrt, nebo do sténání. Nahnul se dopředu, chytil pevně řídítka, zhluboka se nadechl, znovu vyrazil a šlápl vší silou na pedály. Nebude myslet na tmu, která zůstává kolem neosvětlená.

Velice se mu ulevilo, když konečně zahlédl obrysy landroveru, zaparkovaného před chatou, tvořil siluetu na pozadí osvětleného okna. Opřel kolo o stěnu a tloukl do dveří. Čekal, hřbetem ruky si třel nos, odhrnoval mokré vlasy z očí a znovu zaklepal. Mračil se. Kalužemi prošel k přednímu oknu, ale tam byly stažené závěsy, a nic tedy neviděl. Vrátil se ke dveřím, znovu klepal, pak bouchal pěstí. „Kate! Gregu! Tak pusťte mě dovnitř!“ Konečně uslyšel zvuk. Někde uvnitř práskly dveře.

„Kate! Gregu! No tak. Je tu krutá zima!“ Chvíli potichu poslouchal, potahoval. V chatě bylo absolutní ticho, které kontrastovalo s běsněním přírodních živlů venku.

Dostal strach. „Kate! Gregu! Proč mi neotvíráte?“ křičel znovu. Mlátil do dveří oběma pěstmi. „No tak, prosím.“ Hlas se mu zlomil, sklouzl do altu, což by ho za normálních okolností přivedlo do hrozných rozpaků. Tady si toho ani nevšiml. Slzy se mu draly do očí. Běžel zpět k oknu, klepal, obličej tlačil na sklo, ale květinové závěsy mu bránily v pohledu do pokoje. Otočil se, utíkal kolem dveří k oknu na boční straně chaty. Okno do koupelny bylo nepatrně otevřené, vsunul ruku dovnitř, trhnutím otevřel kličku a pootevřel ho. Zavanul však vítr a třískl jím. Mezera ale zůstala dost velká, aby se vsunul dovnitř. Kolena se snažil dostat na římsu, ale zachytil se o bundu. Nadával si pro sebe, rozepnul ji a svlékl. Cítil déšť a vítr, schumlal neskladnou bundu a hodil ji před sebe. Pak se vzepřel na římse, zadržel dech, vtěsnal se dovnitř a nešikovně spadl na podlahu. V koupelně byla tma. Podél stěny došel ke dveřím a nahmatal vypínač. Energicky rozsvítil a rozhlížel se. Ve vaně bylo trochu rozházené mokré půdy. Z kohoutku kapala voda, která protékala půdou. Zamračil se. O Kate předpokládal, že by si po sobě vanu úzkostlivě umyla, ale možná, že jako Greg nevěnuje pozornost obyčejným věcem, když je zaujata svým psaním, Greg se zapomínal převléknout a umýt a i jíst, když maloval. Prošel po špičkách, otevřel dveře do předsíně. Byla v ní tma, ale z obývacího pokoje pronikal úzký paprsek. Díval se na schody. Všude byla tma a ticho.

Náhle se zastyděl, že se tam vloupal. Bylo to sprosté, být u někoho bez jeho vědomí. Hlasitě si odkašlal, protože si uvědomil, že by mohl Kate vylekat, kdyby tam byla sama, a nervózně zavolal. „Kate, jste tu?“ Zaklepal na dveře a sám vyskočil, jak dutý a silný zvuk se ozval. „Kate, to jsem já, Patrik.“

Prošel předsíní a strčil do dveří obývacího pokoje. Ten byl prázdný, kromě toho, že kdosi ležel na pohovce a byl přikrytý dekou. Pocítil úlevu. Spí. Proto se neozvali. Když se vplížil do pokoje, ani si neuvědomil, že nohy, které visí přes opěradlo pohovky, patří muži.

„Gregu?“ Přistoupil blíž. V pokoji byl zatuchlý, dost nepříjemný puch. Bylo tam horko. V kamnech žhnulo. „Gregu?“ Odtáhl roh deky z mužova obličeje a vydal zoufalý výkřik. Billův obličej ztratil barvu a byl voskový, oči pod polootevřenými ochablými víčky měl skelné a pohaslé. Slina mu vytekla z koutku úst na polštář, kde uschla v černém krvavém strupu. Bylo zcela zřejmé, že je mrtev. Patrik couval, zděšen, otočil se a zvracel. „Ježíši Kriste! Ježíši Kriste!“ Ohnul se a zase zvracel. Hmatal do kapsy pro něco, čím by si utřel ústa a prsty, a narazil na hadr, zamaštěný od oleje, kterým očistil tyčinku, měřící olej ve volvu, když otci kontroloval motor. Přiložil ho k obličeji, utřel si pusu, obočí a oči. Na tvářích mu zůstaly tmavé čmouhy. S očima upřenýma na tělo vycouval ze dveří. Kde je Kate? V předsíni za sebou zabouchl dveře a opřel se o ně. Bylo mu zoufale zima, celý se chvěl, přestože v chatě bylo horko, a nohy se mu silně třásly. Chvíli si myslel, že se mu podlomí. Sedl si na první schod schodiště a zhluboka se nadechl. Pak otočil hlavu a díval se nahoru do tmy na podestu. „Kate?“ volal chraptivým hlasem, skoro šeptem. „Kate, jste nahoře?“

Jaksi se postavil na nohy a začal stoupat nahoru. Nad ním zase práskly dveře. „Kate?“ Hlas se mu chvěl.,Kate, to jsem já, Patrik.“ Nahoře slyšel vítr zřetelněji. Kvílel kolem oken a za ním, ten podvědomý rytmus, to byl řev a nárazy moře. Vyběhl na podestu, napínal oči do tmy a hmatal po vypínači. Našel ho a rozžal. Obojí dveře do ložnice byly dokořán. Vzduch byl nahoře ledový ve srovnání s horkem a dusnem dole. Zamračil se. Věděl přece, že teplo stoupá nahoru. Nahoře by mělo být tepleji, pokud nebylo někde otevřené okno.

„Kate?“ Šel po špičkách k její ložnici. U dveří se zastavil. Šok z toho, co viděl dole, odezníval, jeho mozek zase začal pracovat a teprve mu svitlo. Žádný pád nemohl Billovi způsobit zranění, které měl na hlavě a obličeji. Ten člověk byl bit k smrti. Bill byl zavražděn a vrah se potuloval někde kolem ve tmě, snad tady nahoře. Připomněl si bouchnutí dveří. Obojí dveře byly ovšem otevřené. Polkl, znovu pocítil ostrou chuť žluče v krku. Kate. Co se jen stalo Kate?

Zhluboka se nadechl a vešel do ložnice. Světlo tam svítilo. Pokoj byl prázdný. Rozhlédl se a kliku držel tak pevně, až mu praskaly klouby. Kromě postele, kde chyběly deky, vypadal pokoj nedotčený. Poklidný. Byl nasycen vůní nedefinovatelného parfému, nikoliv Katina. Čichal a byl zmaten. Vůně byla příjemná, ale znepokojovala ho. Vlasy vzadu na krku mu vstávaly jako naježená srst psa. Nelíbilo se mu to. Obrátil se, vyšel z pokoje a přešel přes podestu do vedlejšího. Byl prázdný, jen na vzdálenější straně pod oknem byly naskládané krabice a kufry. Po Kate ani dechu ani slechu. Všiml si, že okna jsou v obou pokojích pevně zavřená. Které dveře tedy bouchly a proč je tu taková zima? Zachvěl se.

Kuchyň. Nezkontroloval kuchyň. „Kate!“ Hlas se mu zase vrátil. „Kate, kde jste?“ Bral schody po dvou a vletěl do kuchyně. Byla prázdná. Rozhlížel se, zoufalý. Musí tu být. Prosím, bože, ať tu někde je.

Neměla se přece kam schovat. Kde ještě by mohla být? Na stole ležela láhev skotské, kterou jí dali. Byla prázdná. Víčko našel po chvíli hledání na zemi uprostřed další hromádky vlhké půdy, pach mu napověděl, že se do ní whisky vylila.

„Ach bože! Kate! Gregu!“ zoufale se rozhlížel, otočil se na patě, přiběhl ke vstupním dveřím a otevřel je. Nemyslel na nic jiného než jak se co nejrychleji dostat domů. Táta si poradí. Táta dá všechno do pořádku.

Venku byla noc temná a mokrá jako dno moře. Neviděl na krok, neslyšel nic než vítr. Zoufale hledal kolo. Vtom uslyšel za sebou prásknout dveře. Rozhlédl se. Kolo bylo pryč. Nemohl ho najít.

Ve slepé panice se rozhodl pro landrover. Jednou ho už řídil. Běžel k němu, chytil za kliku, otevřel a podíval se dovnitř. V zapalování nebyl klíč. S pocitem zklamání třískl dveřmi a znovu se rozhlížel.

Kde může mít kolo? Musí tu být. Běžel kousek po pěšině a konečně ho uviděl přímo před sebou. Nestačil včas zastavit a přepadl přes ně, než si uvědomil, co se děje. Poranil si kotník a cítil, jak se mu řine teplá krev po noze. Nevšímal si toho, postavil kolo a šmátral zkřehlý po pedálech. Teprve na pěšině mezi stromy, když mu po tvářích stékaly slzy a déšť, si vzpomněl, že nechal svou bundu v koupelně na zemi.

KAPITOLA 42.

V polovině cesty zpět píchl zadní kolo. Najelo hluboko do bláta a zastavilo. Udýchaný chlapec zoufale nutil kolo pokračovat v cestě. Nakonec to vzdal, slezl a proklel ho do horoucích pekel. Bylo nemožné jet na prázdné pneumatice. Chtělo se mu brečet. Kolem něho se uzavíraly lesy. Sáhl po světle, vytáhl je z úchytky a namířil kolem sebe. Stromy se nad ním skláněly, jak to kreslíval Arthur Rackham, jako drápy připravené vyrvat mu maso, kmeny byly zkrouceny do škodolibých obličejů, déšť padal z větví jako kyselina, snažící se rozleptat mu obličej.

Se vzlykotem odhodil kolo a dal se do běhu. Boty klouzaly a sjížděly, po těle se mu řinul pot, světlo z kola mu ukazovalo kaluže, ve kterých se odráželo černé bahno a třpyt krystalků ledu, které se zachycovaly na podrostu. Po chvíli se musel zastavit kvůli mučivému píchání v boku. Stiskl si ho a prudce oddechoval. A tehdy uviděl v šeru postavu.

Ztuhl, píchání jakoby zázrakem zmizelo. Pomalu se napřímil. Bojoval s nutkáním zhasnout baterku. Kdokoliv to byl, stejně už věděl, kde je. Pomalu projel obloukem baterkou po lesklých černých větvích a viděl, jak se stíny stahují a přeskupují za hranici, kam dopadal paprsek. Zadržel dech. Kdyby to byla Kate a Greg, byli by přece za ním okamžitě přišli. Obraz ztlučeného, mrtvého obličeje se mu motal před očima, až se mu zdálo, že ztratí vědomí. Udělal několik kroků zpět, větve a trní mu trhaly svetr, ale cítil se bezpečněji s úzkým kmenem jehličnanu za zády, něčím pevným mezi lopatkami. Alespoň zezadu na něho nikdo nemohl. Pod stromem byla vůně pryskyřice čistá, ostrá a silná. Trochu mu vyjasnila v hlavě.

Znovu metal světlem dokola. Nikde nikdo. Nikdo v dohledu. Sehnul se, chtěl zklidnit dech, který mu ohlušivě zněl v uších.

Nevěděl, jak dlouho tam byl. Možná pět minut, možná že mnohem déle, ale najednou si uvědomil, že se silně chvěje. Déšť se sněhem vsakoval do tlustého svetru a byla mu krutá zima. Mezi stromy neviděl pohyb. Ať to byl kdokoliv, byl dávno pryč. Opatrně přinutil strnulé nohy k pohybu, vyplazil se ze skrýše a napřímil se. Projel kolem sebe rychle hasnoucím světlem. Nic. Díval se dolů a nahoru na pěšinu, která mizela v dálce, a pocítil moment panického strachu. Kterým směrem byl domov? V té hrůze docela ztratil orientaci. Zavřel oči. Idiote. Blázne. Uklidni se. Znal tu pěšinu jako své boty. Hledej orientační bod, vždycky se pyšnil, že zná v lese každý strom.

Svítil si a soustředil se na vegetaci. Ale ve tmě všechno vypadalo jinak, tak zlověstně. Bál se, že se rozpláče. Podezřele ho štípaly oči, v životě se ještě nikdy necítil tak opuštěný a ztracený, ale když vrhl poslední zoufalý pohled kolem sebe, zahlédl osamělou borovici. Ten strom znali všichni dobře, strom daleko vyšší než ostatní v lese, starobylá skotská borovice, jejíž zvláštní rozsochatý tvar nemohlo světlo baterky osvítit najednou. S trpkým úsměvem a úlevou k němu vyrazil a uvědomil si, že je pouhých deset minut od domu.

Když zahýbal kolem stodoly, zahlédl někoho v závětří a zastavil se. Kdokoliv to byl, nehýbal se. Pohlédl na dům a rozsvícené okno mu vrátilo sebedůvěru. Znovu se podíval na postavu. Světlo z kola bylo sotva dost silné, aby mu svítilo na cestu, a teď opatrně posvítil na stodolu.

„Allie?“ Hlas měl ochraptělý. „Allie, jsi to ty?“ Několika kroky se přiblížil. „Allie?“ Běžel k ní. „Allie, co se stalo? Co tu děláš?“ Chytil svou sestru pod paží a postavil ji na nohy.

Nepřítomně na něho hleděla. Její pohled byl tvrdý a zároveň prázdný. Na jedné straně tváře měla hluboký škrábanec od spánku po čelist a ruce, jak si všiml, když ji přitáhl k sobě, byly odřené a krvácející.

„Pojď domů, Allie,“ řekl naléhavě. „Pojď domů. Rychle.“ Pohlédl přes rameno. Někde v lese byl vrah a napadl jeho sestru.

Strčil do dveří a potáhl Alison dovnitř. „Mami!“ Postrkoval ji do obývacího pokoje. „Mami!“ Přiběhla Diana. „Proboha! Alison! Co se jí stalo?“ Patrik se kousal do rtu. Vrtěl hlavou, chvíli nebyl schopen slova a pak se díval, jak Diana vede Alison k židli u ohně, kleká si k ní a mne jí ruce. Otec vstal od kuchyňského stolu, kde se posledních čtyřicet minut nepřítomně díval na křížovku v Timesech. Po prvním vyděšeném pohledu na dceru se Roger obrátil k synovi. Byl otřesen výrazem Patrikovy tváře. Chytil chlapce kolem ramen, vedl ho zpět do kuchyně a posadil ho ke stolu. Beze slova šel ke kredenci a vytáhl láhev brandy. Nalil do poháru, který ležel na odkapávací desce, a podal ho synovi. „Nejdřív se napij. Pak mi všechno povíš,“ nařídil. Patrik usrkl ze skleničky. Oči mu zaslzely. „To je v pořádku, chlapáku. Dej si čas.“ Přes Patrika se Roger díval na svou ženu. Balila Alison kolena do deky. Ta od doby, kdy se posadila, nepromluvila a ani se nehnula.

„Dej jí trochu brandy, Di,“ volal Roger. Posunul láhev po stole.

Diana se na něho podívala, vstala od Alison, obličej měla bílý. Zastavila se a na chvíli se zadívala na Patrika. „Co se jim stalo, Rogere? Co se jim proboha stalo?“ Patrik znovu usrkl ze skleničky. Držel ji tak pevně, že články prstů se přes bláto a šrámy zdály bílé. Při hlubokém nadechnutí se zatřásl a vzhlédl k otci. „Bill Norcross je mrtev. Je v chatě. Byl zavražděn.“ Oči se mu znovu zaplavily slzami a tentokrát už se je nesnažil skrýt. „Hlavu má celou rozmlácenou a jeho obličej…“ Znovu se napil a přitom se mu sklenička v ruce tak třásla, že rodiče slyšeli, jak mu cvaká o zuby. „Nenašel jsem ani Kate, ani Grega. Volal jsem a volal. V chatě nikdo nebyl, tak jsem se vrátil, pak jsem měl defekt a tehdy jsem v lese uviděl, jak se tam někdo krčí…“ Roger se napřímil. Obličej měl šedý. Zavřel oči, jak mu vlna bolesti projela tělem. „Di, podívej se zase na telefon. Možná, že nás už napojili.“ Chvíli se nehýbala, pak se otočila a běžela do studovny. Alison ji pozorovala prázdným pohledem. „Pravda musí vyjít najevo,“ řekla pomalu. Odhrnula deku a se zavrávoráním se postavila na nohy. Matka se ve dveřích zastavila. „Allie? Co tím chceš říct? Viděla jsi, co se stalo?“ Alison se usmála. „To byl Marcus. Všechno mi řekla. Byl to Marcus. Všechny je zabil.“ Sehnula se, vzala kocoura, který ležel stočený na pohovce, a přitiskla ho k sobě.

„Všechny je zabil?“ šeptala Diana. Ústa se jí v úžasu otevřela. „Koho zabil?“ Alison se znovu usmála. Políbila kocoura na hlavu. „Všechny.“

„Koho?“ Roger byl náhle u nich. Chytil dceru za rameno a otočil ji k sobě. Kocour zavřískl, vyskočil jí z náruče a přitom ji silně škrábl, aniž by to Alison zpozorovala. „Alison. Odpověz mi! Kdo byl zabit? Kde je tvůj bratr?“ Dianin bolestný vzdech byl přehlušen jeho křikem. „Alison! Slyšíš mě? Kdo byl zavražděn?“

„Všichni.“ Usmála se neurčitě. „Čekali jste, že je nechá žít?“ Roger se otočil k synovi. „Co chce říct? Viděl jsi landrover? Dostal se Greg na chatu?“ Patrik přikývl. „Auto je zaparkované venku.“

„Takže musel vidět…“ odmlčel se. „Musel tam Billa vidět.“

„Asi ano.“ Patrik se zhluboka nadechl. „Ležel přikrytý na pohovce. Někdo se o něho staral.“

„Asi Greg s Kate.“ Diana se té myšlenky chytila. „Museli ho najít. Snažili se mu pomoct.“

„Musíme zavolat na policii.“ Roger se mračil. „Funguje telefon?“ Diana zavrtěla hlavou. Dívala se na dceru, která se ani nehnula. Stála před ohněm, ruce měla volně spuštěné. Ze škrábance na levém lokti pomalu stékala krev a kapala na koberec. Roger kolem ní prošel do studovny. Za třicet vteřin byl zpátky. „Je hluchý.“ Obličej měl zachmuřený. „Musím nastartovat auto a zajet požádat o pomoc Joa.“ Pohlédl na Patrika, který ještě seděl u kuchyňského stolu a hleděl do prázdného poháru. „Paddy!“ Ostrým hlasem oslovil syna dětsky, což Patrik tak nenáviděl. Patrik vyskočil a pohlédl na otce.

„Patriku, tvoje matka tu musí zůstat a starat se o Alison. Ty tady dáš pozor na obě dvě. Zamkneš za mnou a zavřeš na závoru. Nikoho nepustíš dovnitř. Vůbec nikoho, slyšíš?“

„Tati, ty nemůžeš jít ven.“ Patrik si třel rukávem obličej. Chvěl se ještě v mokrém oblečení. „Dovol mi vzít si volvo. Umím ho řídit.“

„Má pravdu, Rogere. Ty nemůžeš jít.“ Diana se dívala z Alison na svého manžela a zpátky v zápasu nerozhodnosti. „Já bych měla jít.“

„Ne. Alison tě potřebuje,“ vrtěl Roger hlavou.

„Zvládnu to, tati,“ řekl tiše Patrik. Z toho, že Roger jen i na minutu zaváhal, bylo jasnější než z jakýchkoli slov, jak slabý se cítil. Přesto vrtěl hlavou. „Ne v tomto počasí. Je to příliš nebezpečné. Já přece jen zajedu k Joovi. Joe zařídí zbytek a přiveze mě zpět.“ Uvažoval a četl tu směsici pocitů v synově obličeji. Úlevu, že nemusí znovu ven, starost o otce, rozhořčení a pokoření, že není považován za dost velkého, aby to zvládl.

Roger vzdychl. „Vyjeď mi ze stodoly, buď tak hodný.“ Usmál se. „Vezmu si kabát.“ Chytil Patrika za rameno a vzal ho bokem. „Budeš tady užitečnější, chlapče. Kdyby se něco stalo.“ Díval se synovi do obličeje a věděl, že slova, kterými mu vrátil sebevědomí, jsou pravdivá. „Jsi silnější než já. Lépe je ochráníš. Nabij si pistoli. Měj ji blízko u sebe.“

Patrik zíral. Pak přikývl. „Vyjedu s autem.“ Vzal si z poličky za dveřmi klíče, otevřel a díval se ven. Nechtělo se mu vycházet. Bylo tak nevlídně, děsivě. To bezpečí a kouzlo, které celý život znal, byly ty tam, ten tajemný zázrak černé oblohy, poseté hvězdami, ty honící se mraky, i déšť a sníh. Všechno to miloval pro zvláštní čistou čerstvou vůni, která přichází v noci, to ticho, které obklopuje krajinu a na několik hodin smaže ztřeštěný děs dvacátého století.

Patrik za sebou zavřel dveře a přeběhl ke stodole. Odtáhl těžké dvojité dveře a nahmatal vypínač. Pronikavé modré světlo zaplavilo obrovský prostor. Vycházelo ze dvou zářivek, které visely bláznivě pokřivené na řetězech a elektrických šňůrách dvacet stop nad zemí. Uslyšel znepokojené zašramocení z krovu nad sebou a naříkavý pískot. Nějaký pták, který se tam uvelebil z dosahu větru, mu měl jeho vniknutí hořce za zlé. Sedl za volant, práskl za sebou dveřmi a nacpal do zapalování klíč. Byla tam děsná zima. Od pusy mu šla pára. Podíval se přes přední sklo a otočil klíčkem. Motor věrného starého auta naskočil. Patrik pár minut seděl, škádlil špičkou nohy plyn a čekal, až se motor zahřeje. Soustředil se, zamračený, zařadil zpátečku, natahoval krk, díval se přes rameno dozadu a vyjížděl autem přes neproniknutelný kouř, otočil k domu a pěkně zaparkoval před vchodem. Svou misi ukončil.

Vylezl, chvíli váhal, pak natáhl ruku a vypnul motor. Zamkl dveře a vrátil se do domu. Nemá smysl nechat motor běžet.

Otec se zabalil do kabátu a vzal si tlustou šálu. Patrik předstíral, že nevidí, jak si vhodil do kapsy krabičku s pilulkami. Věděl, že má otec silné bolesti. Vypětí v obličeji to napovídalo samo.

„Tady máš.“ Roger mu podával klíče. „Od skříňky s pistolí. Myslím to vážně, Paddy. Nabij si ji a měj ji po ruce. Zkontroluj, jestli jsou dovřená okna, a dveře zavři na závoru. Vrátím se co nejdříve.“

„Buď opatrný, Rogere.“ Diana ho obajala kolem krku. „Neměla bych tě pouštět. Miláčku, buď opatrný.“ Pochmurně se usmál. „Budu. Nedělej si starosti. Otevřel dveře. Během těch několika minut, co se Patrik vrátil, se změnil déšť se sněhem na sníh. Vířil z oblohy a pomalu se usazoval do chráněnějších rohů zahrady. Roger se mračil a upíral zrak skrz sníh a pak se otočil. „Kde jsi nechal auto?“

„Hned tady. Přede dveřmi.“ Patrik ukázal za něj. Rozhodně přistoupil k otci. Auto bylo pryč. Patrikovi poklesla brada. Beznadějně se rozhlížel. „Nechal jsem ho tady. Tady.“ Stál na místě, kde zaparkoval. Ve světle přicházejícím z hlavních dveří se ve sněhu jasně rýsovaly stopy pneumatik. Vzhlédl k otci, téměř bez sebe.

„Ty jsi nezabrzdil,“ řekl pomalu Roger. Mračil se. Plocha štěrku, kde stálo auto, byla rovná.

„Zabrzdil,“ říčně oponoval Patrik. „Samozřejmě že jsem zabrzdil. A zamkl! Někdo ho vzal. Musel se na mne celou dobu dívat.“ Vlasy na krku mu vstávaly. „Musel se vloupat dovnitř a provést zkrat v zapalování.“

„Vždyť mi to trvalo sotva tři minuty, Patriku,“ řekl otec pomalu. „Nikdo se tak rychle nevloupá do auta. Pokud si nevezme na okno perlík – a to bychom slyšeli. Nemohlo být zabrzděno.“ Zíral na zem.

V tenké sněhové pokrývce nebyly známky po vyjetých kolejích.

KAPITOLA 43.

Marcus se díval na ženu, která byla jeho manželkou, tvrdým pohledem. Nikdy ještě nebyla tak krásná. Vlasy měla rozpuštěné, čechrané větrem a v očích žár, když k němu běžela. Na tváři měl chladný úsměv, paže založené na hrudi, vnímal, že kněží se vzdalují a že Nionovo tělo pomalu klesá obličejem dolů do měkkého bahna močálu. Krvavá červeň rozbřesku se rozlívala po rákosí a odrážela se v tichých vodách kolem. Běžela, ale zdála se jí to celá věčnost, než k němu doběhla. Skloněná popadla dýku bezpečně schovanou v pochvě u pásku. Smála se. Z toho zvuku mu tuhla krev. Zvedla dýku. „Proklínám tě, Marcu. Proklínám tě. Nás nerozdělíš.“

Dýka jako by se moment zachytila o tenoučký materiál jejího šatu, a pak jí pronikla do břicha. Okamžik stála vzpříma, silná, pyšná, s pěstni zaťatými kolem rukojeti. Dcera Říma, nevnímající bolest. Pak se její kolena pomalu poddávala a ona začala klesat. Krev jí potřísnila suknici.

***

Kate se otočila a napínala zrak do tmy. Měla pocit, že někdo stojí za ní. „Gregu?“ Divoce se rozhlížela, ale neviděla ho, poodešla dále, než si myslela. Pláž byla opuštěná. Nikde ho neviděla sedět na písku. Srdce jí bilo nepravidelně, jako by běžela, a v ústech jí vyschlo. Držela kousek naplaveného dřeva, který tam sebrala, byl studený, mokrý a tvrdý. Pomalu se začala vracet ve svých šlépějích, namáhala oči. Proboha, kde jen je? Na zádech jí naskočila husí kůže. Přece neodešel. Musí tu někde být. Utřela si vodu z očí a zjistila, že už sněží lehce a měkce jako peří. Sníh jí hladil tvář, zatímco déšť byl předtím ostrý.

Znovu se to dostavilo. To divné přesvědčení, že někdo je těsně u ní. Někdo vedle ní, a to tak blízko, že cítila teplo jeho těla, uvědomovala si jeho výšku. „Jsi idiot.“ Ze strachu promluvila nahlas. Obrátila se k moři, aby se pocitu zbavila, vlna jí zalila boty a pokropila ji. Odskočila, aby ji další vlna nezachytila, a znovu se dostavilo to vědomí, jasné přesvědčení, že u ní stojí člověk. Zastavila se a rozhlížela se. Nikde nikdo. Byl to trik větru a nepohody. Zaťala zuby, otočila se zády k moři a vydala se nahoru po pláži. „Gregu!“ Vsunula si dřevo pod paži a přiložila pootevřené dlaně k ústům. „Gregu! Kde jsi?“ Plahočila se s námahou a znovu zkoumala tmu. Zamračila se. Zjistila, že směřuje zpátky k moři. Nějak se asi otočila kolem dokola, a aniž by to zpozorovala, zabloudila zpět k vysoké ponorové značce. Burácení moře a větru ji dezorientovalo a už se k ní hnala vlna. Ztuhla. Vlna čněla nad ostatními jako slapová. Tsunami. To slovo jí nečekané přišlo na mysl. Zoufale se chtěla rozběhnout, ale nemohla. Jako by zapustila kořeny. Jako by ji někdo držel a nutil jít dopředu proti blížící se vodě. Skoro cítila tlak v zádech, který ji postrkoval.

„Gregu!“ Hlas se jí změnil v křik, když se jí obrovská vlna zvedala nad hlavou. „Gregu!“

Když se přes ni vlna převalila a srazila ji na záda na oblázky, poslední, co slyšela, než jí hukot zaplavil uši, byl mužský smích. Když se probudila, skláněl se nad ní Greg. „Díky bohu jsi v pořádku. Ach bože, Kate, nevím, co se děje.“ Ležel vedle ní, tělem ji chránil, jednu paži přes ni, skoro jako kdyby se milovali. Musel se k ní doplazit po mokrých oblázcích, s bolestí zraněné nohy při pohybu. „Viděl jsem tu vlnu. Viděl jsem, jak do tebe strčil. Myslel jsem, že je po tobě.“ Držel ji za ruku a přitlačil si ji k hrudi. Zoufale se snažila vyjasnit si hlavu, aby mohla myslet. „Kdo do mě strčil?“

„Marcus. Byl to Marcus, Kate. Viděl jsem jeho tógu, jeho plášť, viděl jsem jeho dýku. Stál vedle tebe, pak tě postrčil do moře a pak jsem viděl, jak se ta obrovská vlna vznesla…“ Naklonil se a položil jí hlavu na prsa. Byl to tak uklidňující pocit – docela nevinný. Hladila ho po vlasech.

„Marcus neexistuje, Gregu. Neexistuje ve skutečnosti. Je to socha. Špatný vtip. Fiktivní duch.“

„Nebylo na něm nic fiktivního,“ mumlal jí do bundy. „Byl skutečný. Viděl jsem, jak do tebe strčil. Viděl jsem, jak jsi padala do vlny. Byl opravdový a snažil se ovládnout moje myšlenky. Nebylo to poprvé, ale dařilo se mi odolávat mu. Neuvědomoval jsem si, co se děje, nechápal jsem. Ale teď vím, že z jakéhosi důvodu usiluje o naši smrt.“

Chvíli ležela na zádech a civěla na nebe, mhouřila oči proti jemné návěji sněhu. Začínal padat hustěji a držel se na pláži, kam nedosáhla voda, zahlcoval duny, nechal se unášet větrem. „Proč? Proč by chtěl naši smrt?“ Zavrtěl hlavou. „Nevím. Má to něco společného s tím proklatým hrobem. Vyrušili jsme ho.“

„To není jeho hrob. Je pohřben v Colchesteru.“ Přikulila se k němu, posunula hlavu, takže teď ležel vedle ní obličejem k zemi. Jemně mu položila ruku na záda. „Dokážeš se otočit? Pomůžu ti posadit se. Musíme se pokusit najít nějaké přístřeší.“ Kam se poděl ten pečlivě vyhledaný kus dřeva? Rozhlédla se, ale ve tmě ho neviděla. Moře jí ho muselo ukrást, než ji vyvrhlo zpět na pláž. Vytáhla se na kolena a sténala. Její tělo bylo jedna velká modřina. Byla promočená až na kůži a pociťovala dost silný chlad. Nesmějí přece oba zemřít podchlazením!

Greg jemně vzdychl, položil se na písek na záda a zavřel oči. Kate na okamžik propadla panice. Je mrtvý! Právě zemřel, vedle ní, v okamžiku, jako Bill. „Gregu!“ Skoro zakřičela. Otevřel oči a usmál se. „Už máš plán?“ Tak úžasně se jí ulevilo, že ho skoro políbila. „Musíme se hýbat. Ať to bolí, jak chce. To je jediný způsob, jak zůstat na živu. Jdi do prdele, Marcu! Jestliže se zase přiblíží, budeme se modlit nebo něco. To přece odhání duchy, ne? Uděláme znamení kříže. Znamení proti uhrančivému pohledu. V historických románech se to tak dělá a vždycky to funguje.“ Gregův úsměv se prohloubil. „Víš, jaké existuje znamení proti uhrančivému pohledu?“ Byl by ochotně lhal. Jako ona před chvílí, i on cítil jemný zaplavující klid sněhu, který se nad ním zavíral.

„Určitě na to přijdu. Pojď, Gregu. Hýbej se. Musíš se hýbat. Zkus to a překul se. Když se budeš pomalu plazit, nebudeš zatěžovat nohu. Dělej. Nesmíš to vzdát.“

Se zasténáním ji poslechl, přetočil se a ležel obličejem přitisknutým na studený, mokrý písek. Projel jím paprsek bolesti, pocítil horkost svého potu jako krev stékající po studeném těle. Zabořil lokty do písku a táhl se pár stop dopředu. Padl do lehu a nahlas sténal. „Tímto způsobem mi to bude chvíli trvat.“

„Ať to třeba trvá celou noc, ale my to dokážeme.“ Byla rozhodná. „Kdyby to takhle nešlo, budeš muset vstát a opřít se o mne.“

„Je to lákavé, ale myslím si, že omdlím, když se postavím.“ Zaťal pěsti a s nadlidským úsilím se táhl dál dopředu. Pak prudce klesl. „Nemá to smysl. Nedokážu to. Musíš přijet s landroverem. K chatě to nemůže být daleko.“ S námahou zvedl hlavu a mhouřil oči do tančícího sněhu.

„Nemohu tě tu nechat, Gregu.“ Klečela před ním.

„Musíš! Nebo zemřeme oba. Nic se mi nestane. Budu se posunovat, takto, paralelně s mořem. Jen nevjeď do měkkého písku. Drž se na tvrdém podkladu mimo duny. Zkus přijet co nejblíž. Ve skutečnosti přežijeme, jenom pokud se dostaneme do landroveru. I když zapadne, budeme mít uvnitř šanci a také nás snadněji najdou.“ Vytáhl se na lokty. „Kate, udělej, co ti říkám. Vezmi si klíče. Mám je v kapse.“ Namáhavě sáhl do kapsy a vytáhl je ztuhlými prsty. Když jí je pouštěl do dlaně, pokusil se o úsměv. Přijala je. Dívala se na něho zoufalým pohledem. Měl pravdu. Sám se zpět nedostane. Postavila se a sundávala si bundu.

„Nebuď blázen.“ Vrtěl nazlobeně hlavou. „Potřebuješ ji zrovna tak jako já. Při nejmenším pohybu mě polívá pot. Nic mi nebude. Jen si ji nechej a vrať se co nejdříve.“ Smutně přikývla. Ještě chvíli váhala, pak se otočila a rozběhla se nejistě dolů po pláži. Vítr v zádech jí to usnadňoval a sníh jí nepadal do očí. Její vyčerpání dosáhlo stabilní hladiny, bolest a chlad ustoupily nějaké automaticky naprogramované schopnosti reagovat. Šla dál a dál, chvílemi zpomalovala, chvílemi běžela a hlídala si za sebou zvuk pronásledování. Pronásledování kým? Marcem?

Nadechovala z plných plic, běžela těžce, hnána strachem. Musí se dostat k chatě. Musí najít landrover. Nepochybně se neztratí, když bude mít stále po levici moře, narážející na břeh a nekonečně malinko ustupující, útočící na písek jako zvíře váhající zanechat svou kořist, avšak při novém pohledu na pláž začínala panikařit. Kde je chata? Neměla by už vidět světla v oknech? Nechala je přece rozsvícená. To si pamatovala přesně. Nechala je svítit, protože nechtěla, aby ubohý Bill zůstal ve tmě. Slzy jí zaplavily oči, utřela je mokrým, ledovým rukávem bundy a zastavila se.

Sehnutá v pase lapala po dechu, netroufala si ohlédnout se, dívala se do tmy před sebou. Pak ji náhle uviděla. Siluetu zvedající se z duny na pozadí bílého sněhu a vzdálených stromů, hranatý obrys střechy. Z horních oken nesvítilo žádné světlo.

Polkla a přála si, aby se jí zpomalil srdeční tep. Otočila se k moři a pohlédla na pěšinu mezi dunami. Zahrada u chaty byla pokrytá sněhem, pod stěnou byl sníh navátý do měkkých hromádek. Nechtěla myslet, šla podél stěny a nakoukla za roh. Landrover stál tam, kde ho nechali. Zavřela oči, sjela po stěně, slabá, ale utěšená. Teprve teď si uvědomila, že napůl očekávala, že vůz bude pryč. Poodešla od stěny k vozidlu, pak se náhle zastavila. Dveře do chaty byly dokořán.

„Bille.“ Tiše pronesla to jméno. Žaludek se jí náhle sevřel a nohy ji nechtěly nést. Nějak se přinutila dojít ke dveřím. Světlo z předsíně svítilo na bílý, čistý sníh. Ve sněhu nebyly žádné stopy. Dopotácela se ke dveřím a nakoukla dovnitř. Dveře do obývacího pokoje byly otevřené a záclony na oknech vlály. V chatě páchlo zvratky. „Allie?“ To nebyl hlas, to bylo zaskřehotání. „Allie?“ zkusila znovu. „Jsi tu?“

Musela se přemáhat, aby šla dál a dál a podívala se do pokoje. Nějak to dokázala. Všechno bylo tak, jak to zanechala. Bill stále ležel na pohovce, nikdo se ničeho nedotkl. Obezřetně vešla dovnitř. V kamnech vyhaslo. Nevydávala žádné vítané teplo. V pokoji bylo pozoruhodně chladno. Udělala další krok, předloktí si tiskla k ústům a nosu, aby filtrovala hnusný pach v pokoji. Zastavila se zaplavena úžasem a odporem. Deka, kterou Billovi přikryla obličej, byla stažená. Obličej, modrý a nateklý, byl otočený k ní a jeho polootevřené oči slepě zíraly přímo na ni. Vedle něho byla na podlaze kaluž zvratků.

Otočila se a běžela zpátky ke dveřím a snažila se zvládnout vlastní zvedání žaludku. Vyřítila se z domu a běžela k landroveru, zhroucená, hlavu v dlaních, s pocitem, že má žaludek až v krku. Na několik vteřin zůstala stát, bojovala s nevolností, nohy se jí chvěly, pak konečně vytáhla z kapsy klíč. Doklopýtala ke dveřím vozu a zoufale se snažila zasunout klíč do zámku. Teprve za několik vteřin zjistila, že dveře nejsou zamčené. Otevřela je, vytáhla se na sedadlo a zabouchla. Pak se rozplakala.

Brýle. Ztratila brýle. Horečně vzlykala, chvějícíma se rukama sahala po kapsách, až je konečně našla, vsunuté do vnitřní kapsy. Mokrým rukávem si utírala oči, nasadila si brýle, nahnula se dopředu a zastrčila klíč do zapalování. Neohrabaně se pokoušela zařadit. Pohybovala řadicí pákou dopředu a dozadu, až našla první rychlost, konečně rozjela těžké vozidlo a kodrcavě se blížila k dunám.

„Pojeď. Pojeď. Prosím, nezapadni, mizero, prosím, nezapadni,“ žadonila chraptivým hlasem. Landrover sebou škubal po trávě a písku, pneumatiky klouzaly a sjížděly. Kate se dařilo ovládat řadicí páku i mokrý povrch pláže a hlemýždím tempem se táhla mezi dunami. Přední světla zachycovala vířivou clonu z písku, sněhu a deště. Když konečně uviděla moře, byla to bariéra zlověstné bílé barvy, zvedající se před ní a hrnoucí se na pevninu. Kousala se do rtu, zatočila volantem severně, udržovala vůz ve stálé rychlosti chůze. Napínala všechny svaly, jak se snažila udržet kola v pohybu. Kde je?

Prosím tě, bože, ať ho najdu. Ještě nikdy se v životě necítila tak opuštěná. Usilovně hleděla dopředu, zkoumala pláž a duny a hledala skrčeného Grega. Přece jí to netrvalo tak dlouho. Proklínala čas, který promarnila pláčem jako beznadějný, bezcharakterní, slaboduchý blbec, a v zoufalství poodjela dále od moře. Vozidlo se naklánělo v rozježděných kalužích pokrytých mořskou řasou a najednou pomalu se skřípěním kol zastavilo. „Ach, to ne!“ Sešlápla spojku, přidala plyn v zoufalé snaze nezapadnout hlouběji. „Prosím, prosím, pojeď.“ Škubala řadicí pákou dozadu a dopředu, auto se rozkymácelo, se škubnutím zase zastavilo a kola se protáčela. „Pojeď! Pojeď!“ Ve studených nemilosrdných paprscích předních světel vypadala pláž bez života. Sníh s deštěm vířil ve dvojích světlech, písek se třpytil a přes zvuk motoru bylo slyšet zlobné burácení moře. Plně soustředěná se kousala do rtů, zkoušela další kombinace převodových stupňů, když tu se náhle vozidlo krásně dalo přimět k životu a vyjelo z díry, otřepalo se jako velký hroch, který se provaloval v blátě. „Buď opatrná!“ Kate k sobě upřímně promlouvala. „Buď opatrná, ty hloupá krávo. Dívej se, kam jedeš. Příště se z toho nemusíš dostat.“ Volant držela tak pevně, až jí praskaly klouby na prstech, naklonila se dopředu a dívala se až na místa, kam dosáhla světla auta.

Půlnoc, hodina duchů na tomto prázdném, bezútěšném, osamělém místě.

Kde jen proboha je?

KAPITOLA 44.

„Allie?“ Diana se skláněla nad dceřinou postelí. „Allie, slyšíš mě, miláčku?“ Dítěti byla zase zima, obličej měla nepřítomný, ale nechvěla se. Po prvním výbuchu už neřekla nic. Matka ji odvedla nahoru, připravila horkou koupel a pomohla jí odstrojit se. Normálně by Allie silně protestovala už při myšlence, že by Diana vstoupila do koupelny, zatímco se ona koupe, ale teď pokorně stála a zvedala ruce jako holčička, které maminka sundává svetr a tričko, a tiše vstoupila do vany. Posadila se, přitáhla kolena a objala je a opřela si o ně bradu, oči měla zavřené a Diana jí horkou vodou a houbou myla záda. „Chceš si na chvíli lehnout, aby ses zahřála?“ Byla tak hubená. Jak je možné, že si nevšimla, že tolik zhubla? Diana ji dále omývala houbou a s hrůzou se dívala, jak dívce vonící voda stéká po vystouplých žebrech a obratlích. „Allie, slyšela jsi mě? Chceš se položit a trochu se vyhřát?“ Sotva znatelně zavrtěla hlavou.

„Pak tedy vylez. Půjdeš do postele,“ řekla Diana energicky. „Potom mi musíš povědět, co se stalo. Viděla jsi Grega a Kate?“ Alison stála dřevěně, zatímco se nechala osušovat ručníkem. Nemohoucně pohybovala končetinami. Pak jí Diana přes hlavu oblékla noční košili. Poslušně se nechala doprovodit do ložnice a uložit do postele. Teprve až jí Diana vložila do ruky medvídka, projevila vůbec nějaké city. Tiskla si hračku k hrudi, položila se na bok, zvedla kolena pod bradu, stočila se do klubíčka a rozplakala se.

„Allie, miláčku.“ Diana se k ní posadila a chytila ji za rameno. Cítila se bezmocná a měla strach. „Miláčku, prosím, neplač. Jsi v bezpečí.“

Ale Alison plakala a vzlykala do kožíšku medvídka, dokud neusnula. Diana u ní dlouho seděla a držela ji za ruku, až konečně vstala. Zhasla stropní světlo a nechala jí svítit lampičku na nočním stolku. Pootevřenými dveřmi po špičkách vyšla z pokoje.

V obývacím pokoji nebyl nikdo. „Rogere? Paddy?“ Rychle šla do studovny. Tam také nikoho nenašla. „Rogere?“ Zpanikařila. „Patriku? Kde jste?“ Šla ke dveřím a otevřela je. Zahrada a trávník, který vedl k pobřeží, byly ve tmě stejnoměrně bílé. Žádná známka po manželovi a synovi. Zase dveře zavřela, zastrčila závoru a vrátila se k ohni. Museli se nakonec rozhodnout vyjít na cestu. Rozhlížela se po pokoji. Kocouři seděli svorně na pohovce, pár zahálejících lvů, a dívali se na uhlíky v ohni. Pohled na ně byl konejšivý, přesto poprvé po letech litovala, že nemají psa. Kdyby se někdo v lese skrýval, pes by je alespoň upozornil. Zamyšleně pohlédla na brokovnici, kterou tam Roger nechal s krabicí patron na židli. Nebyla schopna posadit se a uvolnit se. Šla tedy do kuchyně a začala uklízet. Pracovala automaticky. Myšlenky plně soustředila na to, co se děje venku, a poslouchala.

***

„Měli jsme si vzít pistoli, tati.“ Patrik měl strach. Držel se u táty, když šli po cestě. Svítili si baterkou a hledali jakékoli stopy nebo vyježděné koleje.

„Sníh není hustý. Pod stromy se ještě neusadil. Kdyby šel tudy, museli bychom ho vidět.“ Roger byl spíš rozhořčený, strach ho netrápil. Nevěřil, že se v lese skrývá vrah. Ať to byl kdokoliv, ten, kdo napadl Billa, byl už dávno pryč. Zastavil se a zadíval se na místo, kam svítil baterkou, na zablácené borovicové jehličí s hustou olejovou skvrnou. Nedávalo to smysl, auto tu neprojelo. O tom byl přesvědčen. A Dianu nechali doma samotnou. Měli by jít raději domů a hledat před dveřmi, kde auto stálo. Někdo cizí mohl nakonec přejet přes zahradu. Ne, zastavil ten proud myšlenek. Na holých záhonech rovněž nebyly stopy. Další možnost byla, že odjel po trávníku a dolů do bažiny. Zahrada byla na straně domu méně chráněná. Snad opravdu sníh zasypal koleje nebo si jich v počáteční panice při zjištění, že auto je pryč, nevšimli.

Vraceli se. Roger mával baterkou vlevo a vpravo, svítil do tmy mezi stromy. Patrik šel tak blízko, že se dotýkali rameny. Náhle zalitoval, že už není tak malý, aby ho otec mohl držet za ruku. Zastavili se před dveřmi. Roger s úlevou vydechl. Vracely se mu bolesti a už nebyl schopen další chůze. Došel za Patrikem ke dveřím, čekal, opíral se o stěnu, zatímco hoch bouchal na dveře, a byl vděčný, že mu tma halí obličej.

Během několika vteřin otevřela Diana dveře. Objala je a táhla dovnitř ke krbu. „Díky bohu! Podařilo se vám projet? Přijde lékař? A policie?“

Dívala se z jednoho na druhého a zesmutněla. „Nepodařilo, že,“ řekla tiše a posadila se. Roger si sedl k ní a chytil ji za ruku. Zavrtěl hlavou. „Auto je pryč, Di. Někdo ho ukradl.“ Opřel se a zavřel oči.

„Takže tu byl. Přímo před domem.“ Zadívala se na záclony. Pak přivřela oči a klesla na Rogerovo rameno. „Co budeme dělat?“

„Nic. Dnes večer už nic.“ Roger byl tak vyčerpaný, že sotva mluvil. „Můžeme se jen modlit, aby Greg a Kate byli spolu a v bezpečí. Greg se o ni postará…“

Hlas se mu ztrácel při myšlence na Billa. Bill byl muž, zdatný muž, a přesto se neubránil.

„Nic nezmůžeme, budeme-li je hledat ve tmě. Lépe uděláme, když tu zůstaneme v bezpečí do rozednění. Zkontrolujeme ještě jednou okna a dveře a budeme čekat. Nic jiného se dělat nedá.“

„Projdu všechna okna, tati.“ Patrik stál a díval se na rodiče. Zbavil se té vlny strachu v sobě, když si plně uvědomil, že byli tak bezmocní jako on, stalo se poprvé, co si vůbec pamatuje, že nebyli schopni vyřešit určitou situaci. Otec k němu vzhlédl a jejich pohledy se střetly. „Všechno bude zase dobré.“ Roger se přinutil k úsměvu. „Všechno za denního světla vyřešíme.“

„Jistě, tati.“ Patrik se otočil ke schodišti. Pak se zastavil. „Greg si poradí, že?“

„Takový velký chlapec jako Greg? Samozřejmě.“

„Ale v chatě nebyl.“

„Asi hledali Allii.“

„A nevědí, že je v bezpečí.“ Hlas se mu chvěl. „Určitě budou hledat dál. Greg to nevzdá.“

„Oni se o sebe postarají, Paddy.“ Diana se postavila. „Greg není hloupý. Přijde na to, že v tom počasí se nedá nic dělat. Buď se s Kate vrátí do chaty, nebo přijdou sem, teď běž nahoru a všechno prověř, já postavím konvici s vodou. Nevzbuď Allii, ale dobře u ní zkontroluj okna.“

Mladší syn přikývl a otočil se k odchodu. Diana se podívala na manžela. Měl popelavý obličej a zavřené oči. Velmi znepokojena stáhla deku ze židle, kde ji ráno poskládala, včera ráno, opravila se, když pohlédla na hodinky, přikryla ho a postavila konvici na vařič.

KAPITOLA 45.

Kate zastavila landrover a zavřela oči. Po Gregovi ani zdání. Pomalu třikrát projela pláž, vždycky blíž k vodě, zajela směrem na sever, až kam si vůbec troufala, dále, než kam chodívali. Musel se odplazit k dunám, ale tam se neodvážila zajet. Jediné, co jí zbývalo, bylo vrátit se pomalu, dál od vody, a doufat, že Greg uvidí světla vozu a pokusí se se k nim přiblížit. Opatrně zmáčkla spojku, tentokrát zabočila k moři, aby naposledy světly prozkoumala rozbouřené vlny. Tehdy ho uviděla. Klečel na kraji moře a mával na ni.

„Gregu!“ Zařadila a neopatrně přidala plyn. Kola několkrát hrábla do písku naprázdno. Zastavila a vyskočila. „Nemohla jsem tě najít.“ Střepala si vlasy z očí a běžela ho objemout. Chvíli se nehýbal, pak ji také objal a obličej jí zabořil do vlasů. „Kate, ach Kate,“ mumlal. Několik vteřin se drželi, pak se jemně vyprostila.

„Pojď. Zkus se postavit. Posadíš se dozadu, aby sis mohl položit nohu na sedadlo.“ Bylo mu hrozně zima. Cítila to i přes jeho bundu. „No tak, Gregu. Musíš vstát. Já tě nezvednu.“ Díval se na vůz. „Viděl jsem tě. Tam jsem tě viděl.“ Gestikuloval za sebe, směrem k moři.“ Slyšel jsem, jak jsi mě volala. Plazil jsem se k tobě, a pak přišla ta vlna a zase mě zasáhla.“

„Ztratil jsi orientaci a vracel ses. Teď ale pojď a postav se na zdravou nohu. Netroufám si přijet s autem blíž. Budeš muset skákat.“

„Nemohu.“ Znovu se zasténáním klesl do písku. „Je to jasné. Nehnu se.“

„Musíš. Prostě musíš.“ Zaťala zuby. „Přece to teď nevzdáš.“ Tahala ho za rameno. „Najdu ti něco, o co se opřeš. Musíš to, Gregu, zkusit.“ Začínala si zoufat.

„OK, OK.“ Zavrtěl hlavou. Voda z moře a deště ho chladila, slzy a pot na obličeji byly teplé. Sůl mu vnikala do očí a oslepovala ho. Někoho uviděl stát za ní. Proč jí nepomůže? Byla to žena. Nikoliv Allie. Máti taky ne. „Podej mi ruku, prosím.“ Vyslovoval nezřetelně. Kate ho chytila pod paží a tahala nahoru. Ta druhá žena pomáhala, ne, ona byla pryč. Kam šla? Kolena mu podklesávala. Nemohl postavit levou nohu na písek. V hlavě slyšel šum, matně viděl obrysy landroveru. Zadní dveře byly otevřené. Uvnitř bylo bezpečí, teplo, klid. S nadlidským úsilím se k němu s vervou, třemi skoky na zdravé noze, pustil a polovinou těla padl do dveří. Pak znovu ztratil vědomí.

„Gregu, Gregu!“ Kate se nad ním skláněla. „Ještě jen jeden pokus.“ Auto bylo bezpečné útočiště. Přála si, aby byli oba uvnitř za zavřenými dveřmi. Pláž za nimi byla nepřátelská a zlověstná.

Podívala se přes rameno a zahlédla stín, nad nimi se vznášela žena. Obličej měla krabatý, na modrém šatu skvrny, ve větru však oděv nevlál, déšť se sněhem jí nevlhčil vlasy. Pozorovala je a Kate cítila její vůni. Přes vítr a déšť se sněhem a slanou příchuť moře, písku a plevele cítila její květinový parfém. Udělalo se jí špatně. Na okamžik nebyla hrůzou schopna pohybu. Až Gregův sten ji zase vyvedl z hrozivého omámení. Otočila se k němu. „Lez dovnitř, Gregu. Rychle,“ řekla naléhavě. „Polez! Rychle!“

Přes černou mlhu vnímal její paniku. Škrábal se na sedadlo, přitahoval se s námahou a těžce oddechoval. Kate ho chytila kolem boků a celou svou silou ho tlačila dovnitř. Bez ohledu na poraněnou nohu ho chytla pod koleny, ohnula je a bouchla dveřmi.

Otočila se a zírala do noci. Nová metelice se hnala pláží. Kam se žena poděla? Zase ji neviděla. Běžela kolem auta, popadla kliku dveří, přitáhla, vyskočila na místo řidiče a třískla dveřmi. S úlevou se sesunula a snažila se nabrat dech.

Něco bílého se řítilo na kapotu, až Kate vykřikla. Zahlédla obrovské, krví podlité oko. To něco narazilo do předního skla a způsobilo střepinovitou prasklinu. „Ne!“ Tiskla se na opěradlo sedadla a instinktivně zvedla ruce, aby si chránila obličej. „Ne! Prosím! Gregu!“

Greg ležel obličejem na dece na zadním sedadle. Křečovitě se jí držel a nohou mu vystřelovala šílená bolest. „Kate?“ řekl nezřetelně do deky. „Kate, kde jsi?“

„Tady.“ Zašeptala, že to skoro neslyšel. „Gregu, pomoz! Podívej se!“ Přes krutou bolest vnímal hrůzu v jejím hlasu. S velkým úsilím zvedl hlavu. Podařilo se mu otočit se na bok a vytáhl se do sedu. Zuby mu jektaly, tělo ovládla třesavka a on se snažil soustředit. „Jsem tady. Jsem tady.“ Tlačil se na opěradlo předního sedadla.

Kate nespustila oči ze skla a neotočila se. „Podívej.“

Ta obrovská pleskající bílá věc tam byla pořád. Znovu zahlédla oko, žluté, hrozivé a pak příšerný ohnutý zobák. Kate ucukla, zvedla paže, aby se chránila, zavřela hrůzou oči. S halasným křikem zobák silně udeřil do rozbitého čelního skla.

„Kate?“ hlesl Greg. „To je racek!“ Kate se rozvzlykala strachem i úlevou. „To je obrovský racek.“ Na okamžik se mávající křídla, kruté oči a zlověstný zobák mihly zcela zřetelně, nohy s plovací blánou hledaly opěrný bod, odrazily se do větru a pryč z dohledu. Kate se tak chvěly ruce, že se jí sotva podařilo auto nastartovat. Popadla řadicí páku, zařadila první stupeň a odpíchla se z místa. Landrover sebou škubl a motor zhasl.

„Bravo,“ ozvalo se zezadu. Kate se pokusila znovu nastartovat. Nutila se ke klidu, pozorněji promáčkla spojku a zařadila zpáteční rychlost. Landrover odjížděl od moře a světly přejížděl po pláži. „Nevidím toho racka.“

„Nebudeme ho hledat. Musíme se odtud dostat. Vidíš vůbec něco?“ Greg zatínal zuby pod novým návalem bolesti. Stáhl ze sedadla deku a dal si ji přes ramena. Znovu ho ovládla černá mlha.

„Myslím, že jedeme správně.“ Kate pohlédla dozadu na moře. Byl už konečně odliv? Určitě se moře stahovalo a zmírnila se síla větru. Opatrně se otočila k jihu, jela paralelně s vlnami a vracela se k chatě. S námahou se dívala rozbitým sklem. Bylo nemožné, aby poznala, kde je písek pevný. Mohla se jedině modlit, otočila volantem a směřovala k dunám. Ve světlech auta všechno vypadalo jinak, sníh a víry písku maskovaly mezníky. Nic nebylo tam, kde mělo být. Landrover sebou škubl, Kate chytila volant pevněji. Chvíli si myslela, že vůz zastaví, ale kola zabrala a pokračovala v jízdě. Za chvíli už viděla v dálce za dunami světlo z chaty, modlila se a děkovala, zarputile k němu směřovala, opatrně si razila cestu dunami.

Tak často tu přece chodívala pěšky, až konečně auto najelo na sněhem pokrytou trávu. Dveře chaty byly stále otevřené, ale ona si toho nevšímala. Neměla touhu jít dovnitř, kde na pohovce ležel Bill. Místo toho mířila k pěšině k redallskému domu, trochu zrychlila. Auto sebou škubalo na vyježděné brázdě, prokluzovalo na kalužích s ledovými okraji a naráželo na spadlé větve. Kate jela se zaťatými zuby. Ručička ukazující množství benzínu signalizovala prázdnou nádrž. Kate tomu nemohla věřit, teď jim nesmí dojít benzín! Ne tady. „Jeď, ty mizero! Jen jeď!“ Kousala se zoufale do rtu, automaticky se krčila, když projížděli pod nízkými větvemi řady modřínů a sjeli na pěšinu.

Přes prasklé a zamlžené sklo neuviděla stín, který se před nimi náhle objevil, sotva stopu od předního nárazníku. Dupla na brzdu a snažila se ovládnout vozidlo, otočila volantem a se zoufalým výkřikem narazila do stromu. Neměla zapnutý bezpečnostní pás, a tak ji náraz vyhodil dopředu.

Za několik vteřin seděla na sedadle, na čele měla bouli velikosti vejce a připadala si, jako by ji kůň kopl do žeber, ale byla naživu.

Světla mířila v úhlu do vzduchu. Sjeli a zadní kola uvízla v příkopu. Tušila, že odtamtud auto nedostane. „Proklatě.“ Uhodila dlaní do volantu. „Proklatě. Proklatě. Proklatě. Gregu? Nestalo se ti nic?“ Otočila své bolavé tělo, aby se na něho podívala. Nárazem spadl na podlahu a ležel tam schoulený pod sedadlem a nehýbal se. „Ach bože!“ Zdřevěněle tápala po kličce na dveřích a chtěla je otevřít. Byly zaseknuté. Co to jen bylo, co viděla? Zachvěla se. Ať to bylo cokoliv, bylo to pryč, asi výplod její představivosti, a les byl zase prázdný jako dřív.

„Gregu? Gregu? Nestalo se ti nic?“ Zápasila s klikou u dveří. „Gregu, slyšíš mě?“

To k ničemu nevede. Ty dveře neotevře. Pohlédla na dveře na druhé straně. Vypadaly, že půjdou otevřít snadněji. Přesedla si na vedlejší sedadlo a zatáhla za kliku. Otevřely se a mohla vylézt. Stačil jeden pohled, aby viděla, že čelní část je promáčklá, chladič je pryč a přední pneumatika prázdná. „Proklatě!“ Kopla do pneumatiky, otočila se a tahala za zadní dveře. Byly zamčené. Celá se chvěla, vrátila se zpět dopředu, klekla si na sedadlo a šmátrala po Gregovi. Ve tmě mu neviděla do obličeje. „Gregu, Gregu, slyšíš mě?“

Malou baterku měla ještě v kapse. Rozžala ji a namířila na něj. Ležel obličejem k zemi, skrčený, ruce měl pod tělem, jako kdyby nevyvíjel žádné úsilí, aby se zachránil, když byl vyhozen dopředu. Nějak se přetáhla přes sedadlo, objala ho, podepřela na zemi mezi sedadly. Sténal, ale neotevřel oči. Chvíli tiše seděla a dívala se na ostrý paprsek ze světel, který mířil do lesa. Brzy jí baterka zhasne. Podívala se unaveně na hodinky. Bylo po druhé. Nezbývalo jí nic, než nechat ho tam a dojít pěšky pro pomoc.

Zaťala zuby, nacpala baterku do kapsy, přikryla Grega, otevřela trochu okno, aby měl přísun vzduchu, a vyšla do zimy. „Vrátím se co nejdříve. Vydrž!“ zašeptala. Rozhlédla se nahoru a dolů po pěšině, svítila si titěrným, rychle slábnoucím světlem baterky. Jediný zvuk vydávaly kapky tajícího sněhu padající do šelestícího listí.

Nemohlo to být dále než čtvrt mile, nanejvýš deset minut chůze. Vydala se nahoru po pěšině a držela se mezi vyježděnými brázdami. Boty jí opakovaně klouzaly na zledovatělých loužích a zmrzlém blátě. V ramenou měla nepříjemný pocit mravenčení. Nahrbila se, téměř si jistá pocitem, že každým okamžikem se jí dotkne něčí ruka, opakovaně se otáčela a hleděla do tmy. Nikdo nikde. Ticho se prohlubovalo, když kapání z listí ustávalo, plískanice polevovala a zůstával jen zvuk namáhavého dýchání a pravidelný klapot a vrzání gumových bot.

Záblesk světla v dálce přišel náhle a byl tak báječný, že se zastavila a promnula si oči. Bylo to bleděmodré světlo z horního okna redallského domu. Vzlykala a běžela, čvachtala do rozbředlého sněhu, prodírala si cestu větvemi modřínů a smrků, podobajícími se drátu, jak se splétaly a šlehaly před ní. Lapala po dechu, když běžela přes trávu pokrytou sněhem, opřela se o dveře a zoufale zvonila. Několik vteřin čekala na odezvu na své horečné zvonění, a pak uslyšela kroky.

„Kdo je?“ ozval se tlumený Patrikův hlas.

„To jsem já, Kate. Proboha, pusť mě.“ Odemkl, otevřel závoru, pak dveře a Kate vpadla do předsíně.

„Kate, díky bohu, že jste v pořádku. Ale kde je Greg?“ Diana byla ještě oblečená, obličej stažený vyčerpáním a pevně držela Kate za paži.

„Sedí v landroveru. Narazila jsem do stromu. Má zraněnou nohu a možná se i bouchl do hlavy. Je to jen pár set yardů nahoru po pěšině. Musíte mi pomoct přinést ho domů.“

„Proboha!“ Diana se bezmocně dívala na mladšího syna. Jedině Patrik jim ještě mohl pomoct. Roger si šel lehnout, a to si vzal dva prášky proti bolesti. Už před hodinou spal hlubokým spánkem, když nahlídla do ložnice. Obličej měl ještě bílý. Na nočním stolku mu svítila lampička se stínítkem. Allie taky spala, pravidelně oddechovala, pusu měla mírně otevřenou, výraz podivně přísný, avšak barva se jí už vrátila. Tiše jí zavřela dveře a zamyšleně sešla ze schodů. Pohled na dceru ji nenaplnil uspokojením. Patrik usnul v židli u krbu. Přikryla ho dekou a nechala ho u uklidňujících doutnajících uhlíků. Sama seděla u kuchyňského stolu a pila třetí šálek kávy. Vyskočila při Katině překotném zvonění, Patrik se také vzbudil a oba utíkali ke dveřím.

„Posaďte se, dítě, a naberte dech,“ naléhala Diana, když Kate zchvácená vrávorala do obývacího pokoje. Byla promáčená a celá od bláta, vlasy jí visely v pletencích přes obličej a byla průhledná vyčerpáním.

„Je v bezpečí. Zamkla jsem dveře a má deku, ale po tom, co Bill…“ Náhle se rozplakala. „Vy nevíte o Billovi…“

„Víme, Kate.“ Diana objala Kate kolem ramen. „Paddy šel do chaty, než začalo tak silně sněžit. Paddy, podej brandy,“ poručila. „Nenamáhejte se mluvit, Kate, dokud nenačerpáte sil. Pak promyslíme, jak dopravit Grega.“ Pohledem zabloudila k oknu. Byl tam někde sám. Sám a poraněný.

„Alison…“ řekla náhle Kate. Pokoušela se posadit, ale Diana ji jemně vrátila na polštáře. „S Alison si nedělejte starosti, drahá. Je v bezpečí. Přišla domů sama. Spí nahoře. Jediné, co nám zbývá udělat, je přivést Grega. Pak si můžeme všichni odpočinout.“

Nastala chvilka ticha. Mysleli na Billa. Ubohý, milý Bill.

Kate litovala, že je v chatě sám. Nemohli ovšem pro něho nic udělat. Greg potřeboval pomoc.

„Řekla vám Alison, co se stalo?“ Otevřela oči a zkoumala Dianin obličej. Zračilo se v něm vyčerpání a starost.

„Vlastně ne. Byla příliš unavená a prochladlá. Na otázky je dost času ráno.“ Pak bylo ticho. Patrik se objevil s táckem se třemi skleničkami a koňakem. Každému štědře nalil a nabídl jednu Kate a další mamince. Ta nekomentovala, že si třetí vzal sám, a to nečekal. Opatrně polkl, z očí mu vytryskly slzy a krkem projel oheň. „Jak sem dostaneme Grega? Mohli bychom použít vaše auto, Kate?“

Kate zavrtěla hlavou. „Pěšina je téměř neprůjezdná. Proto jsem dostala smyk.“

„Můžeme jít pěšky? Říkala jste, že to je jenom pár set yardů.“

„Je zraněný a úplně zesláblý. Musíme ho nějak přinést.“

„Přinést?“ Gregova matka byla konsternovaná. Podívala se na Patrika a pak na vyčerpanou mladou ženu, sedící na pohovce. Jsou tři. Dokážou to? Greg je vysoký a robustní. Váží alespoň čtrnáct liber. Ale když druhá alternativa je nechat ho tam celou noc…

„Poneseme ho,“ řekla rozhodně. „Není to daleko. Jsme na to tři, dokážeme to. Jen co si Kate trochu oddechne a vypije brandy. Jdu si pro boty a rukavice.“

„Tátovi nic neřekneš?“ zeptal se Patrik. Kousal se strachy do rtu.

„Otec spí. Budeme zpátky, než vůbec zjistí, že jsme odešli,“ řekla Diana pevně. „Nebudeme ho rušit. Zamkneme dům. Allie taky spí. Budou tu v bezpečí.“

Kate polkla brandy a zavřela oči. Teplo se vracelo do žil a současně na ni padala totální únava. Nevěřila, že bude schopna se vůbec postavit, nemluvě o pomoci přinést Grega domů. Přála si, aby se jí vrátila do těla energie, a polkla ještě jeden doušek. Když otevřela oči, Patrik ji pozoroval. „Je vám dobře?“ zeptal se tiše. „Máma si šla pro šátek.“

„Zvládnu to,“ zašklebila se. „Paddy, půjčil bys mi pár teplých ponožek? Mám v botách půl Severního moře a je mi zima.“

„Jistě.“ Usmál se a byl rád, že je žádán o něco, co může tak snadno splnit. „Hned je přinesu.“

Jakmile odešel, znovu se opřela o polštáře a zase zavřela oči a měla pocit, že se celý pokoj točí a naklání. Rychle oči otevřela, když se Patrik vrátil s párem vlněných fotbalových ponožek a ručníkem. „Budou dost teplé?“

Přikývla a najednou si uvědomila, že sedí v jejich obývacím pokoji se zablácenými botami na koberci. Patrik sledoval její pohled. „Nedělejte si starost. Maminka se nezlobí.“ Usmál se. „Mám vám stáhnout ty boty?“

„Udělal bys to? Pochybuji, že mám dost síly.“ Opřela se, když ji Patrik obkročil a profesionálně stáhl jednu a pak druhou botu. Hrudky blátivého mokrého písku odpadávaly na koberec. Pak si klekl a stáhl jí ponožky. Nohy měla bílé, svraštělé a ledově studené.

„Chudáci nožičky.“ Usmál se. Vzal ručník a energicky jí třel chodidla, až je bolestí stáhla, a pak jí natáhl ponožky. „Podívám se, jestli nenajdu jiné boty. Jaké číslo?“

„Pět a půl. Šest.“ Posadila se na kraj pohovky. „Myslím, že si umyju obličej. To mě trochu probudí.“

„Dobře. Určitě vám nějaké padnou. Alespoň budou suché.“ V koupelně se Kate naklonila nad umyvadlem k zrcadlu a zírala na svůj obličej. Byl unavený a popelavý, oči zapadlé a vystrašené. Oběma rukama si stáhla vlasy dozadu a pak si několik vteřin stříkala studenou vodu na obličej. Utřela se do ručníku a měla pocit, že teď to dokáže. Ať venku číhá cokoli, neohrozí je to, když budou tři. Sama dohlédne na to, aby vzal Patrik zbraň, neušlo jí, že ji Patrik držel v ruce, když jí přišli otevřít, a přinesou Grega domů. Celou akci by měli do hodiny zvládnout a pak budou všichni v bezpečí.

Trvala dvě hodiny. Když přišli k vozu, byl Greg při vědomí, a dokonce byl schopen uvítat máti s dávkou humoru a zapomenout na okamžik na to, jak přišel k vědomí a zjistil, že je sám. S častými přestávkami byli zpátky doma po čtvrté ráno.

Diana odemkla a vešla první, nervózně se rozhlédla, zatímco Greg stál na jedné noze ve dveřích a opíral se o zárubně. „Vypadá to dobře. Oba spí.“ Chytila Grega za rameno. „Pojď, synu, pojď a posaď se. Podíváme se na tu ránu.“

Patrik zatím zamkl, zavřel na závoru a uložil zbraň do rohu. Neušlo mu, jak se Kate stále dívala přes rameno a s jakou úlevou došla k domu. V lese tu atmosféru vnímal stejně, přesvědčení, že jim jde někdo v patách.

Gregovi se na čele utvořila fialová modřina, jak se bouchl do opěradla, když Kate dostala smyk. Kromě modřiny, vyčerpání a prochladnutí byl jakž takž v pořádku. Ovšem nohu měl poraněnou zle. Uložili ho na skládací lehátko do Rogerovy studovny, se silnou dávkou aspirinu proti bolesti a Patrik si mohl konečně promluvit s Kate. Matka se šla podívat na Alison.

„Řeknete mi, co se stalo?“

„Řekla jsem ti to.“ Kate se mračila. Obličej měla bílý a stažený. Vzala do ruky šálek s teplým kakaem, který jí Diana připravila, upíjela a jemně foukala do stoupající páry.

„Neřekla. Ne to, co se stalo dříve. Kde jste našla Billa.“ Kate ještě jednou usrkla kakaa, vychutnávala sladkou tekutinu, která jí přinášela útěchu dětských vzpomínek.

„Byl blízko u pěšiny, na cestě sem. Hledal mě v chatě, a když mě nenašel, myslel si, že budu tady.“

„Stačil…“ Patrik váhal, znovu ohromen představou mrtvého muže, ležícího na pohovce v chatě. „Stačil vám povědět, co se stalo?“ Kate váhala. „Byl velice zmatený. Skoro v bezvědomí.“ Zhluboka se nadechla, jako by chtěla promluvit, ale pak se odmlčela. Jak mohla říct Patrikovi, že Bill nařkl Alison, že na něj zaútočila? „Domníval se, že to byly dvě ženy,“ řekla nakonec opatrně.

„Ženy?“ opakoval šokovaný Patrik. Kate přikývla. „Byl v zoufalém stavu, Patriku. Moc si nepamatoval. Landroverem jsme ho zavezli do chaty a pak Greg odešel sám hledat Allii. Dovedeš si představit, jaké jsme si dělali starosti.“ Znovu se odmlčela. Ruce se jí začaly chvět. Tiskla si šálek kakaa k hrudi a pokusila se o chabý úsměv. „Nevěděla jsem si s Billem rady. Přikryla jsem ho, aby mu bylo teplo, a snažila jsem se zastavit krvácení, ale upadl do bezvědomí.“ Bojovala náhle se slzami. „Nevěděla jsem, co dělat. Kdybych znala něco o první pomoci…“

Odložila šálek a utírala si slzy, které jí kanuly po tvářích. Patrik vstal a v tichosti jí přinesl z kuchyně krabičku papírových kapesníčků. Položil ji na opěradlo židle. „Viděl jsem ho, víte,“ řekl opatrně. „Myslím, že znalost první pomoci by nepomohla. Měl snad zlomenou lebku. Nesmíte se vinit.“ Klekl si před krb, vzal pohrabáč a postrčil polena. „Allie říkala, že to byl Marcus, kdo zabil Billa,“ řekl za chvíli. Díval se do doutnajících uhlíků. „Říkala, že zabil i jiné lidi.“ Měl unavený hlas.

„Marcus?“ reagovala Kate automaticky, ale ne přesvědčivě.

„Někdo to musel udělat.“ Patrikův obličej se náhle nakrabatil, jak bojoval se slzami. Zůstával k ní zády a rýpal do polen.

„Do rozednění stejně nemůžeme nic dělat.“ Zvedla se a šla si k němu dřepnout. Chytila ho kolem ramen a cítila, že se chvěje. „Měli bychom se pár hodin prospat,“ řekla po chvíli. „Tady jsme v bezpečí. Ať je to cokoli nebo kdokoli, dovnitř se nedostane. Dveře jsou zamčené a ty máš zbraň. Pojďme si lehnout.“ Zavrtěl beze slova hlavou.

„Lehněte si na pohovku. Položte si zbraň vedle sebe.“

„A co ty?“ Stále se na ni nedíval. Po tvářích mu tekly slzy.

„Když zůstaneš tady, můžu si vlézt do tvé postele?“ Její únava byla tak veliká, že ani nevěděla, jestli bude schopna vyjít po schodech.

„Samozřejmě.“ Konečně se na ni podíval a věnoval jí uslzený úsměv. „Promiňte. Chovám se blbě.“

„Ne, nechováš. Jsi velice statečný.“ Zvedla se. „Zkus si zdřímnout. Zítra budeme potřebovat zdravý rozum.“

Nějak se vyšplhala po schodech. Každá kost a každý sval v těle ji bolely, v hlavě jí tlouklo a nohy necítila, když našlapovala na poslední schod k Patrikovu pokoji. U Alisonina pokoje se zastavila a nakoukla. Z lampičky na nočním stolku vycházelo matné světlo. Diana seděla na kraji postele a dívala se, jak dívka spí. Vzhlédla ke Kate a dala prst na rty. Pak vstala a po špičkách přešla ke dveřím.

„Patrik mi dovolil, abych si hodinu nebo dvě zdřímla v jeho posteli,“ šeptala Kate. Diana přikývla. Chytila ji pod paži a vedla do Patrikova pokoje. Rozsvítila si a rozhlížela se po neuspořádaných knihách a papírech, vrtěla bez komentáře hlavou, vrhla se k posteli a přenesla hromadu knih a pásků na další hromadu na zemi. „Přinesu vám povlečení,“ nabídla unaveně.

„Prosím ne. Neobtěžujte se.“ Aby tomu zabránila, klesla Kate na peřinu ještě oblečená. Byla příliš unavená, aby mohla myslet, hýbat se nebo ještě vteřinu stát. Zavřela oči. Hlava se jí nepříjemně točila, jako by moc pila. Nutila se otevřít oči a zasténala, když ji Diana přikrývala.

Diana se na ni chvíli dívala, pak se otočila a zhasla. „Odpočiňte si. Promluvíme si ráno,“ šeptala, po špičkách vyšla a zavřela za sebou dveře. Někde venku varovně zavřískal do tmy před rozbřeskem bažant a zase ztichl.

KAPITOLA 46.

Těžká ozdobná spona byla z pravého stříbra. Motiv byl provinciální, domácí, ale jeho, britský. Věděl to od začátku. Sehnul se nad ni, strhl sponu z jejího šatu a připnul na svůj kabát s pocitem uspokojivého vítězství. Děvka. Myslela si, že mu nažene hrůzu svými kletbami? Opravdu si myslela, že ho bude pronásledovat po celou věčnost?

Chvíli stál, díval se na ni a uvažoval, jak ji mohl tak milovat, a vůbec nepomyslel na to, aby jí vytáhl dýku z těla. Zloba a nenávist mu pěnily v krvi jako žíravina, pak se zastavil, uchopil ji pod pažemi a táhl ji ke kraji močálu. Jednu věc pro ni mohl udělat, pro svou sladkou ženu, společnici v posteli, partnerku v lásce, matku jeho syna, poslat ji do podsvětí za jejím milencem. S námahou ji zvedl ze země a odhodil ji pár stop do bahniska. Díval se s uspokojením, jak její tělo spadlo na místo, kde zmizel její milenec. Chvíli tam ležela, modrý šat se rozprostřel na blátě, dýka jí stále čněla z těla, vlasy se v paprscích vycházejícího slunce staly skvrnou kaštanově hnědé a pak pomalu, skoro neznatelně se začala postupně ztrácet pod hladinou.

Pozoroval ji s rukama vbok, úsměšek mu kroutil ret. Pomsta, sladká hojivá pomsta. A nikdy nikdo se to nedoví. Mraky pomalu ustupovaly, obloha byla modrá. Rodil se krásný den. Položil ruku k pásku, ucítil svou dýku, kterou nosil na druhém boku než pouzdro s mečem. Vzal rukojeť do ruky, chvíli ji hladil, pak ji vytáhl a vnímal váhu a vyváženost oblíbené, věrné zbraně.

Potom se obrátil ke kněžím.

***

„Budete dneska s Alison pokračovat na projektu, Susan?“ Cissy Farnboroughová viděla jen temeno hlavy své dcery, která byla u stolu ponořena do tlusté knihy.

Nečti u stolu. Chtělo se jí to říct, ale jak mohla, když Joe seděl na vzdálenější straně u balíčku kukuřičných vloček, stejně hluboce pohroužen do Sunday Telegraphu. Vzdychla. „Susan!“ opakovala, tentokrát hlasitěji, podrážděněji. „Slyšela jsi, co jsem se tě ptala?“

Susan vzhlédla. Rozcuchané vlasy jí všude trčely jako narušená svatozář, noční košile, ozdobená obzvlášť hnusným obrázkem nějaké vlasaté popstar v záběru zblízka, byla zmačkaná a značně umouněná. „Nevím, co s ní je. Minulý týden ve škole chyběla. Zavolám jí později,“ řekla nepřívětivě.

„To prosím udělej. Ráda bych věděla, jestli zůstane na oběd.“

„Stejně vždycky uvaříš moc,“ komentovala Susan jedovatě. Znovu se ponořila do knihy. Cissy sešpulila rty. Otočila se, postavila na plotnu konvici s vodou a sáhla po sklenici s kávou. Manžel a dcera mívali ke snídani čaj a Joe jako vždy trval na bohaté žranici plné cholesterolu. Zachvěla se při pohledu na mastnou pánvičku. Od slaniny. „Vydělávám na živobytí, ženská,“ bručel, když se přikláněla ke skromnějšímu jídelníčku. „Ti skleníkoví doktoři neví o životě na venkově nic. Jsou dobří pro městské úřednické typy. Ti lidi nikdy nezvednou zadek ze židle od prvního do posledního dne v měsíci. Měli by zkusit nějakou pořádnou práci. Zkusit, co by to s nimi udělalo!“ Vzdala to. Bylo to otřepané téma. Spojení prosté zemědělské arogance se záští vůči jejímu otci, který byl účetním v Londýně, než odešel na penzi. Míchala si kávu, přemýšlela a vypočítávala si všechny křivdy. Pak se otočila a podívala se z okna. Uzavřela nerovný sňatek, oba rodiče to věděli. Naneštěstí svůj názor netajili. Bránila Joa, zastávala se ho, vášnivě ho podporovala, spala s ním a konečně se za něho provdala. A samozřejmě, rodiče měli pravdu. Chodil do podřadné státní školy v Suffolku a nebyl nikým, koho by nazvala vzdělaným, nezajímalo ho nic než farma, nikdy nečetl nic kromě nedělních novin a pohrdal vzděláním druhých, zvlášť své ženy. U Susan to bylo jiné. Nic pro ni nebylo dost dobré, ale ani tady Cissy nikdy nepodpořil, když chtěla přimět dceru k psaní úkolů. „Nech to dítě na pokoji,“ říkával pokaždé netrpělivě, když Cissy vyzvala Susan, aby vypnula walkmana a televizi a soustředila se na práci. „Je pěkná. Najde si dost brzy manžela. Nepotřebuje znát ty kecy.“

„Nemáme džem, Ciss!“ Joe se objevil za novinami, uražený, s víčkem od skleničky v ruce.

„Hrůza!“ pronesla Cissy tiše. Proč, proč, proč se mu vždycky podaří něco najít? Proč ona vždycky na něco zapomene?“

„Neoslovuj mě Ciss,“ vyhrkla. Cecilia Louise. Tak ji rodiče pokřtili. Joe ji za celý život neoslovil Cecilie. Zpočátku to brala jako legraci, když jí říkal Cissy, ale brzy ji omrzela. Teď jen živila její rozmrzelost.

„Běž a zavolej Alison.“ Obrátila se na Susan. Zlobu a bezmocnost namířila vůči své dceři místo na pravý cíl. „A obleč se. Vypadáš jako šmudla.“

K jejímu překvapení se Susan okamžitě zvedla. Všimla si, že Joe se na ni pokradmu podíval. Možná že promluvila přísněji, než si uvědomovala.

„Dopíšu džem na seznam,“ řekla klidně. „Budeš muset počkat, až pojedu nakoupit. Marmelád je ve spíži dost.“ Usmála se na manžela. „A výtažku z čerstvých kvasnic taky.“ Viditelně se zatřepal, ale kupodivu nic neřekl. Pokorně si namazal tousty máslem a zakousl se do prvního. Jestli kvůli tomu měla mít pocit provinění, tak to byl na omylu. Co už může taková dávka másla způsobit, když se láduje tučnými jídly celá léta?

Zadívala se z kuchyňského okna. Venku bylo hnusně. Obloha byla tmavá, ačkoliv bylo po deváté. Východní vítr ohýbal stromy v sadu za zahradou a na trávě se tvořily tenké, tající sněhové návěje. Zachvěla se. Stále padal déšť se sněhem.

Nakrátko přiletělo hejno ptáků a bojovalo nad miskou s roztopeným tukem a ptačím zobem, které jim tam nachystala. Jediné, co ji těšilo na manželově jídelníčku, bylo množství tuku, které mu kapalo z jídel a které pak mohla dát ptákům. Usmívala se, když pozorovala dvě červenky hašteřící se s vrabci. Na zasněžené trávě pod krmítkem zobalo asi padesát ptáčků zrní, které tam rozsypala.

„Mami! Telefon nefunguje,“ nevrle křičela Susan a třískla sluchátkem. „Hergot. Do prdele, já se na to vyseru.“

Joe vzhlédl. „Běž do svého pokoje, Susan,“ zařval.

„Ale tati. Allie má moje poznámky. Potřebuji s ní mluvit.“

„Je mi jedno, co má a nemá.“ Něco ho konečně probudilo z jeho letargie. „Moje dítě nebude v mém domě používat taková slova!“

Cissy upíjela kávu a jako vždy nezasahovala. Ať si to spolu vyřídí. Susanino přátelství s Alison ochotně podporovala. Lindseyovi byli milá rodina. Přívětivá a vzdělaná. Nemohli za nedostatek peněz. Chudinka Roger byl tak nemocný. Přesto dokázala Diana vést domácnost s půvabem a stylem, což jí Cissy záviděla.

Otočila se od okna k bouřlivé scéně u stolu. „Zavezu tě do redallského domu, jen co postavím na oběd,“ řekla vyrovnaně. „Můžeš si vyzvednout poznámky a přivést Allii na oběd, jestli bude chtít. Vlastně mohou přijít všichni. Mám tento týden velký kus pečeně. Jak jsi řekla, bylo by dost pro všechny a bylo by příjemné, kdyby se tu objevili. V tomto počasí se venku nedá nic dělat.“ Usmála se na muže a dceru a náhle byla veselá. Deprese ji opustila stejně náhle, jak ji zaplavila. Lindseyovi by jim všem pozvedli náladu.

KAPITOLA 47.

Kate se probudila s leknutím, ležela, dívala se na strop a přemýšlela, kde je. Hlava se jí točila. Nic v pokoji nepoznávala, vůbec se nemohla zorientovat. Světlo tlumily stažené oranžové závěsy. Rozhlížela se po přeplněných policích, neuklizeném stole s počítačem, plakátech vyplňujících každý sebemenší volný prostor na stěnách. Zase zavřela oči. Neměla dost síly, aby se posadila, ale věděla, že musí. Zvedla zápěstí k očím a zašilhala na hodinky. Čtvrt na deset. Teprve teď si všimla, že je pod dekou celá oblečená. Opatrně se na posteli pohnula, posunula se blíže ke kraji. Chtěla spustit nohy z postele, ale každý pohyb bolel. Chvíli klidně ležela a snažila se přimět mozek k činnosti. Co se včera stalo? Proč si nemůže vzpomenout?

Otočila hlavu ke dveřím, za nimiž se ozvalo jemné zaklepání. Byl to Patrik. Usmíval se. „Promiňte, že tu mám takový nepořádek. Přinesl jsem vám trochu čaje.“

Jistě. Všechno se jí vracelo. Ta hrůza a strach, ta zima a vyčerpání. Zvedla se na lokty, odhrnula si vlasy z očí a vzala si šálek. „Jsi anděl. Ani jsem netušila, jakou mám žízeň. Jak se daří ostatním?“

„Jsou naživu.“ Patrik posunul židli od stolu, otočil ji, sedl si obkročmo a díval se na ni. „Co se to děje? Co budeme dělat?“ Usrkla horkého čaje a přemýšlela.

„Budeme se muset vydat na cestu. Potřebujeme lékaře. Policii.“ Odmlčela se a obličej se jí zachmuřil. „Jak je Gregovi?“

„Nohu má celou zanícenou. Máma říká, že by měl být v nemocnici.“ Vlna mučivé úzkosti ji překvapila. Greg byl mezi nimi jediný silný, jediný, kdo je mohl chránit, kdyby… Kdyby co? Kdyby byli napadeni?

Jako by Patrik četl její myšlenky, zavrtěl hlavou. „Ten, kdo zabil Billa, bude už dávno pryč. Naším autem. Včera bylo ukradeno. Půjdu teď pěšky k Farnboroughovým. Nebude mi to trvat déle než hodinu.“ Napila se ještě čaje, který jí v žílách působil jako elixír života. „Nemůžeš jít sám. Půjdu s tebou. Rychle se umyju a něco sním…“ teprve si s překvapením uvědomila, jaký má hlad, ,, a jsem připravena. Jak je venku?“ Patrik vstal. Opřel se o stůl a roztáhl závěsy. Dovnitř vniklo matné hnědavé světlo. „Není moc pěkně. Je ještě větrno a dost nasněžilo. Předpovídají blizardy.“ Náhle se zarazil.

„Co se děje?“ Náhlá panika prozradila Kate, že vůbec není tak klidná, jak si myslela. Ten strach byl v ní, někde uvnitř. Jen čekal na příležitost, kdy se prodere na povrch.

„Auto!“ řekl Patrik přiškrceným hlasem. Kate odložila šálek, vyskočila z postele a postavila se vedle Patrika. „Kde? Sakra, mám brýle v bundě.“ Mhouřila oči na zasněženou trávu na kraji pobřeží.

„Tam, na bahnisku,“ řekl naplněn posvátnou hrůzou. Volvo stálo pár yardů od pobřeží na vyvýšeném blátivém místě s drny. Pod koly se vesele čeřila voda ze zátoky a zanechávala na nárazníku zavěšené varhánky vodních rostlin.

„Je někdo v autě?“ Kate na tu vzdálenost viděla jen obrysy.

„Myslím že ne.“ Patrik byl vzrušen. „Jak se tam mohlo dostat? Nikdo ho tam nemohl zavézt.“

„Ani při odlivu?“

„Kate, podívejte se na to vyvýšené místo. Jsou tam jakoby malé ostrovy. I při vysokém přílivu jsou travnatá místa nad hladinou. Musí být čtyři stopy nad okolní zemí. V žádném případě se tam nemohlo to auto dostat, žádným způsobem.“

„Musel ho odnést proud. Včera večer byl šílený vítr…“

„Vál opačným směrem. Od moře. To je auto, Kate. Sakra velké volvo. To není malá hračka. Kdyby se dostalo na moře, šlo by ke dnu.“

„Ano. Jistě.“ Zastrčila ruce hluboko do kapes a vnímala, jak se chvěje. „Můžeme tam jít, až skončí příliv?“ Nepřítomně kýval. „Musím to říct tátovi.“

„Půjdu taky dolů.“

Odstoupila a pozorovala ho, jak omámen vychází ze dveří. Podívala se znovu z okna. Auto tam stálo, o přední sklo se odrážel zatoulaný, slabý sluneční paprsek. Po cestě dolů nahlédla otevřenými dveřmi do Alisonina pokoje. Dívka ležela nehnutě, vlasy měla rozprostřené na polštáři. Medvídek spadl na zem vedle ohřívací láhve. Kate se na Alison chvíli dívala a měla pocit, že nespí.

„Allie?“ zašeptala. „Jsi vzhůru?“ Žádná odpověď. Roger seděl u kuchyňského stolu, před sebou měl šálek kávy, která podle škraloupu na hladině byla studená a nechutná. Diana stála vedle něho a čekala na tousty.

„Vyspala jste se?“ Usmívala se na Kate a ukázala na kávovou konvici na polici u krbu. Kate se jí vděčně chopila. „Trochu.“

„Nalejte, Kate, prosím, také Gregovi a vezměte mu šálek. Rád vás uvidí,“ řekl Roger a uštědřil jí úsměv. „Pak se vy, já a Paddy pustíme do snídaně. Bude odliv a můžeme se vydat k rodinné bryčce. Bestie. Neumím si představit, jak tam sakra to auto dostali, ale po přílivu nebude mít cenu ani penny.“

„Pojišťovna to zaplatí, tati.“ Patrik vyšel ze studovny.

„Doufejme.“ Roger měl zachmuřený obličej, když Kate procházela pokojem se dvěma šálky kávy. Greg ležel ve studovně, opřený o hromadu polštářů a podušek na rozkládacím lůžku. Někdo mu udělal provizorní klícku, která mu chránila nohu od váhy lůžkovin, a ačkoliv se mu bolest zračila v obličeji, usmál se na ni. Vypadal nepoměrně lépe než včera večer.

„Jak je ti?“ Klekla si, podala mu kávu a pak si sedla vedle něho na zem. „Prý to s nohou není dobré.“

„Budu žít.“ Podal jí ruku. „A za to vděčím tobě. Neušlo mi, že jsi mi včera zachránila život alespoň pětkrát. Mám co splácet.“

„Nepřeháněj.“ V rozpacích hleděla do silné, černé kávy.

„Jistě. Každý by to udělal.“ Smál se.

„Asi ano.“

„Stejně děkuji. Být tebou, asi bych se tam nechal shnít a řekl si, že to mám za to, jak jsem tě buzeroval.“ Usmála se. „Řečeno poeticky.“ Nastal okamžik ticha. Greg jí znovu podával ruku. „Kate, měl jsem neuvěřitelný sen a bojím se, že jsme ještě všichni ve velkém nebezpečí. Řekl jsem to Paddymu a říkám to tobě. Budeš si myslet, že mám halucinace, asi si myslíš, že jsem měl halucinace včera…“

„Kdyby to tak bylo, pak bychom je měli oba,“ poznamenala. „Oba jsme tu postavu viděli.“

„Bylo to proto, že jsme to očekávali?“ Zavrtěl hlavou a sahal po šálku. „Když jsi sem přijela, měl jsem v úmyslu tě vypudit. To víš. Ten vtip, pokud to byl vtip, se mi rychle vymkl z ruky. Začali jsme mít vize…“ Odmlčel se, pohled upíral do šálku. Možná že to, co jsem viděl, bylo jenom v mé hlavě…“ Znovu se odmlčel. „Thomas De Quincey to řekl hezky, pokud si dobře pamatuji. ‚Když se člověk, který o volech jenom mluví, stane požívačem opia, začne se mu o volech i zdát.‘ je to správně?“ Pokradmu na ni pohlédl a viděl její překvapený obličej. „A když má člověk, který je filozof, omamný sen, pak humani nihil…“

„Humani nihil a se alienum putat.“ Dokončila za něj Kate. „Nikdy bych nepředpokládala, že jsi četl Konfese.“

Usmál se, rošťáctví ovládlo popelavý obličej. „Býval jsem dost sečtělý, víš. Dokonce i vím, co to znamená, nic lidského mi není cizí, ano?“ Čekal na její reakci. Když nic neřekla, pokračoval. „Dokonce jsem si přečetl i Byrona, když jsem slyšel, k čemu se chystá Lady Nafoukaná v mé chatě.“

„Lady Nafoukaná?“ Byla ještě více ohromena.

„Kdybys věděla, že jsem ti tak říkal, hodila bys mě žralokům.“

„To jistě.“ Zamyšleně se napila. „Ještě jsi mi neřekl, o čem jsi snil. Jaká fantasmagorie tě pronásledovala?“

„Marcus.“ Kousla se do rtu. „Kdo jiný.“

„Snažil se mě dostat na pláži, víš. Snažil se mě ovládnout. Přemohl jsem ho…“ Odmlčel se. „Ve snu se mi zase pokoušel dostat do vědomí.“ Posunul se nevědomky na posteli. „Byl to nejhorší sen, jaký jsem za svůj život měl. A přesto si vzpomínám jen na pár záblesků.“

„Možná že tě vzbudil cizinec z Porlocku.“ Kate se na něj usmála, chtěla ho poškádlit a vyvést z tísnivé nálady.

„Ano, ano, věř nevěř, to znám taky. Jediné, co si pamatuji, je to, že se mi snažil dostat do vědomí. A kdyby se mu to podařilo, vnikl by do tohoto domu. To ovšem chtěl. Dostat nás, protože známe jeho tajemství.“

Dívala se na něho. „Jaké je to jeho tajemství?“

Sledoval ji a hledal známky nevíry nebo výsměchu. „Že zabil Claudii. Ale toho je víc. Daleko víc. Proč by se jinak tak zlobil? Proč by byl tak šílený?“

V místnosti začínalo být nepříjemně ticho. Teď neměl v očích humor ani útěchu. Za zúženými šedozelenými duhovkami viděla strach. Polkla, složila nervózně ruce.

„Kdo myslíš, že zabil Billa?“ zeptala se konečně. Hlas měla chraptivý. Greg těžce vydechl. „Nevím, co si mám myslet. Řekla něco Allie, nevíš?“

„Patrikovi pověděla, že to byl Marcus.“

„Zmínila ses, co řekl Bill?“

„Ne.“ Greg se zvedl a znovu opřel o polštáře. V noze měl pulzující bolest, občas vystřelovala až ke kolenu. Nemusel vidět zanícenou nohu bez barvy a věděl, že v ní má infekci. „Vzbudila se už?“

„Myslím že ne. Hluboce spala, když jsem scházela dolů. Gregu, teď je důležité sehnat pro tebe a pro ni lékaře. Vydáme se s Patrikem na cestu.“ Pohlédla na okno. „Za denního světla to není tak zlé.“ Chytil ji za ruku. „Je mi moc líto, že se to všechno stalo. Chudák starý Byron.“ Měla smutný obličej. „On počká.“

„Ty víš,“ váhal. „Myslím, že jsem nakonec rád, že jsi sem přišla.“ Nahnul se a jemně ji políbil na čelo. Prstem jí pomalu přejel po tváři. „Máš pěknou kostru. Až bude po všem, namaluji tvůj portrét.“ Usmála se a pocítila po těle jemné vzrušení, ačkoliv byla velice unavená. „Mám to brát jako kompliment?“

„Jistě. Lidé, kteří mě znají, by za takový kompliment dokázali zabít.“ Humor v očích byl schován velmi hluboko, pouhý záchvěv očního svalu. Chvíli studovala jeho obličej, pak se váhavě postavila. „Víme, kde je auto.“

„Jo?“ Zasmála se. Smíchem, který hraničil s náznakem hysterie. „Je na pobřeží, uprostřed vody. Nikdo ho tam nemohl zavézt.“ Neřekl nic. Jejich pohledy se střetly a on sám se nepříjemně uchechtl. „Asi byl zvyklý jezdit jen ve válečných vozech, volvo je přece jen trochu jiné.“

„To nemyslíš vážně…“

„Nevím, co si mám myslet.“ Jeho trpělivost povolila. „Proboha, co já tady mohu ovlivnit? Jen budte opatrní. Přiměj Paddyho, aby měl u sebe zbraň, a dávejte si pozor na každý krok. Nevíme, s kým jednáme. Někdo tu na nás číhá s touhou zabíjet. Vlastně nezáleží na tom, jestli je vraždící maniak z masa a krve nebo přízrak. Výsledek je stejný.“

„Nemyslíš si tedy, že to byla Alison.“ Otočila se ke dveřím.

„Jistěže to nebyla Alison. Neměla by tu sílu, i kdyby někoho chtěla zabít. A s tím autem neměla nic společného.“ Skleslá, ovládnutá bezmocí, bezradností a bolestí se na něho podívala, chvíli ještě váhala a pak tiše otevřela dveře a vyklouzla ven. Roger jí posunul po stole další šálek čerstvé kávy, když se vrátila do kuchyně. „Allie je vzhůru. Diana a Paddy jsou u ní.“ Pokynul jí k židli. Vypadal jen o něco odpočinutější než večer předtím, stále měl znepokojující modrý nádech na rtech, když si Kate sedala naproti němu.

„Jak je jí?“ Zavrtěl hlavou. „Myslel jsem si, že počkám, až se vrátí. Allie by přece nechtěla, abychom se u ní všichni shromáždili.“ Kromě toho ještě nejsem schopen vyjít po schodech, ještě ne. Ta myšlenka, ač nevyřčená, byla jasně zapsaná v jeho očích. Kate odvrátila pohled, bolestně si vědoma, jak je nemocný. „Jakmile seběhne Paddy dolů, vydáme se pro lékaře.“

„Musí se informovat policie.“ Hleděl do šálku, zamyšleně míchal kávu, pozoroval pohyb tekutiny s odrazem slabé stropní lampy. „Vím, že jste posedlí bláznivou myšlenkou o existenci ducha, Kate. Probuďte se, řekla by Allie. Duchové nemohou ubít velkého, silného muže k smrti.“ Konečně k ní vzhlédl. „Buďte opatrní. Prosím, buďte opatrní…“ Zarazil se, na pár vteřin se mu objevil ve tváři úsměv a pak uhasl. Sledovala jeho pohled a otočila se na židli. Ve dveřích u schodiště stála Alison. V noční košili, s rozcuchanými vlasy se rozhlížela po kuchyni, jako by ji nikdy předtím neviděla.

„Allie?“ Roger vstal, postrčil židli po kachličkách s nepříjemným zaskřípáním. „Jak je ti, miláčku?“

Jemně pohnula hlavou, jako by jí soustředění dělalo potíže, dívala se na ně nechápavě a tělo se kývalo ze strany na stranu. Za ní se objevil ve dveřích Patrik. Měl bílý obličej. „Allie?“ Kličkoval kolem ní. „Allie, posaď se. Posaď se a já ti donesu něco dobrého k pití.“ Gestikuloval jako posedlý směrem k Rogerovi a Kate.

Ti na sebe pohlédli. Atmosféra v místnosti byla náhle jako nabitá elektřinou. Alison udělala krok dopředu, pokládala jednu nohu opatrně před druhou, jako by podlaha byla houpající se paluba lodi. Dva kocouři, kteří spali u ohně, seskočili ze židle, kde leželi zapleteni do sebe, vypálili jako blesk a zmizeli. Kate na ně zmateně hleděla. Měli divoké oči, srst na krku a ocasy naježené hrůzou. Kate se zamračila, pohlédla zpět na Alison, která se zase zastavila a vypadala, jako kdyby byla opilá. Rogera napadlo totéž. „Alison?“ ozval se ostře. „Co se děje?“

„Napadla maminku,“ ozval se Patrik ochraptěle. Podlezl stůl, aby stál mezi ním a sestrou. „Zbláznila se. Tati, co se to jen děje?“ Obličej měl bílý a vyčerpaný. Vypadal vyděšený. Roger po něm přejel pohledem a pak se zadíval znovu na dceru. Její obličej byl bez výrazu. Udělala další krok dopředu s rukama před sebou, jako by tápala ve tmě.

„Alison!“ zvýšil hlas Roger. „Odpověz! Co se děje?“ Pohlédl na syna. „Kde je Di? Je zraněná?“ Patrik zavrtěl hlavou. „Je v šoku. Máti…“ Byl přerušen náhlým studeným smíchem. Ten hlas ale nepatřil Alison. Kate naskočila husí kůže.

„Nikdo,“ řekla Alison pomalu nakřáplým hlasem. „Nikdo neopustí tento dům. Nikdo se nikdy nedoví, co se stalo.“ Za ní se ve dveřích objevila Diana. Roger při pohledu na svou ženu ostře vdechl. Na bezbarvém obličeji měla fialovou modřinu. Vklouzla do místnosti a zůstala stát, zády ke stěně, viditelně plná obav, bolesti a utrpení. Roger polkl. „Allie, drahá. Myslím, že bychom si měli promluvit. Posaď se. Dáme si něco teplého…“ Zdálo se, že neslyšela. Pomalu a asi s bolestí udělala další krok. Kate se jí dívala do očí. Byly prázdné, naprosto bezobsažné.

„Rogere.“ Kate k němu přistoupila blíž a mluvila sotva šeptem. „Myslím, že spí.“

Roger na ni ostře pohlédl a pak zpět na dceru. Přimhouřil oči. „Proboha, vy máte pravdu. Co budeme dělat?“

„Není to nebezpečné, probudit ji?“ Kate naléhavě pohlédla na Dianu.

Zareagoval Patrik. „Jestli spí, pak nás nevidí,“ řekl tiše. Udělal k sestře opatrný krok, a pak, když nereagovala, další. Postavil se za ni, položil jí ruce na ramena. „Pojď, Allie, zpátky do postele.“ Nevšímala si ho. „Allie, pojď. Musíš si lehnout…“ Chytil ji pevněji a chtěl ji otočit. Náhle, plná napětí, vymanila se z jeho sevření a udeřila ho pěstí, až odletěl.

„Tak, Alison, to stačí.“ Roger se pohyboval překvapivě rychle. Chytil jí zápěstí a přitáhl k židli. „Vzhůru nevzhůru, tak se v tomto domě chovat nebudeš.“ To nečekala. Udělala s ním dva kroky, pak se zastavila a setřásla ho. Roger zavrávoral. Ačkoliv byl oslaben nemocí, byl to vysoký, stále ještě statný muž, a jeho dcera s ním zatočila, jako by jí sahal po pás. Obličej měla stále prázdný, výraz byl z rysů vymazán.

„Je jako robot,“ šeptal Patrik a stál tátovi po boku. „Jsi v pořádku, tati? Není ti nic?“ Roger zavrtěl hlavou. Všechny oči byly upřeny na Alison, jejíž obličej zůstával netečný. Kate se mračila. Spala ještě? Nebo to bylo něco jiného? Alison stála několik minut nehnutě, nikdo se nehýbal ani nepromluvil, až Kate koutkem oka zpozorovala, že Diana vyklouzla z místnosti. Za chvíli se objevila s plachtou v ruce. Po špičkách se přikradla zezadu k Alison s úmyslem přivázat jí ruce k tělu. Allie nereagovala. Di jemně stahovala plachtu nad dívčinými lokty. „Podej prosím Rogere deku a pevně ji zabal,“ poručila. „Rychle. Než se probudí.“

Alison se pohnula, jako by si teprve teď začínala být vědoma omezovacího opatření. Chtěla zvednout paže, přitom se jí na obličeji objevil záblesk strachu a zmatku, následován výbuchem vzteku. Otočila se, rozhodila rukama a téměř bez úsilí roztrhla plachtu. Z obličeje jí čišela zloba. Otočila se ke stolu, natahovala ruku. Kate si všimla nože, ležícího na stole, skočila po něm, ale Alison byla rychlejší a držela rukojeť dříve než Kate. Kate jí chytila za zápěstí a na okamžik se jejich oči střetly. Katiným tělem projela úzkost, oči, které na ni zíraly, nepatřily Alison, už nebyly bez výrazu, už nebyly spící, ale studené, vypočítavé a byl v nich vztek.

„Allie…“ vyjekla. „Prosím.“ Alison se smála. Hlubokým hrdelním hlasem. Bez námahy se vykroutila z Katina sevření, zvedla nůž a zaútočila na matku. Nezasáhla ji a na chvíli ztratila rovnováhu. Patrik se chopil této šance, skočil na ni, spadli na podlahu a zápasili spolu.

„Paddy…“ Dianin výkřik se rozléhal po kuchyni, ostří zachytilo jeho předloktí a šplíchanec krve vystříkl na rohožku z rákosí, ale on ji nepustil. Zuřivě se prali, Patrik kopal a snažil se, ale Alison ho s jistotou přemohla. „Rogere, udělej něco!“ křičela Diana. Zapomněla, jak je manžel slabý. Kate chytila složený ubrus z prádelníku a hodila ho Alison na hlavu. Ve stejný okamžik se Patrik vykroutil ze sestřina stisku, položil jí chodidlo na zápěstí na zemi, až pustila nůž. Pak si teprve všichni všimli, že je v pokoji Greg. Belhal se o holi, obličej měl popelavý bolestí.

„Tady.“ Podal cosi matce. „Rychle. Tátovo sedativum.“ Dianě se viditelně třásly ruce, ale otevřela obal a vytáhla stříkačku. Ještě pohlédla na Rogera, pak natáhla lék, přistoupila ke zmítající se dceři, vytáhla noční košili a vpíchla děvčeti do zadku injekci. Alison zakřičela vzteky, což tlumil ubrus, který jí Kate držela přes hlavu. Následoval proud slov, který pomalu utichal. Její obličej, zrudlý bojem, se konečně uvolnil, dýchala rychle a lehce, vlasy měla rozprostřené na zemi. Patrik k ní přikročil a stáhl jí noční košili, aby jí zakryl zadek. Pak se otočil, vzal si z dřezu utěrku, aby si zastavil krvácení.

„Ne, Patriku, dostaneš tam infekci,“ automaticky zareagovala Diana, nespustila oka z Alison.

„Slyšeli jste, co křičela?“ Greg se usadil, vysílený těmi několika kroky ze studovny.

„Byl to nějaký cizí jazyk,“ řekl Roger po okamžiku váhání.

„Ne nějaký cizí jazyk.“ Greg pohlédl na Kate. „Dělej. Řekni jim to. Jaký to byl jazyk?“ Kate vrtěla hlavou. „Nejsem si jista…“

„Samozřejmě že jsi. Slyšela jsi ji. Byla to latina. Připusť to. Slyšela jsi ji.“ Díval se po všech. „Všichni jste to slyšeli. Byla to latina.“ Patrik se sehnul a zvedl nůž. Nevěřícně se na něj díval. „Allie by to nikdy neudělala, to nemohla udělat. Žádné děvče nemůže být tak silné.“ Diana zvedla plachtu. Byla na dva kusy. „Jak dlouho bude injekce účinkovat?“ zeptal se tiše Roger. Pohlédl na svou ženu. To sedativum tam nechal lékař pro něho.

„Ne dlouho. Nečekala jsem, že zabere okamžitě.“ Dívala se na skleslé Alisonino tělo. „Dala jsem jí jen malou dávku. Ach, Rogere, co si s ní počneme?“ Hlas se jí chvěl a slzy měla na krajíčku. Roger ji objal kolem ramen. „Nevím.“ Pociťoval zklamání. Smutek.

„Je tu ještě něco, co byste měli vědět.“ Greg se díval z jednoho na druhého a pak na Kate, plný soucitu. „Než Bill zemřel, řekl nám, že to byla Alison, kdo ho napadl.“

„Ne!“ zasténala Diana.

„Je mi to líto, ale řekl to,“ dodala Kate. „Ale to nebyla Alison, že ne? To víme všichni. Ty oči nepatřily Alison.“

„Co to říkáte?“ otočila se k ní Diana.

„Ty víš, co říká,“ ozval se Greg. Díval se dolů na ni, ležící na zemi. „Je posedlá.“

„Ne.“

„Jak to chceš jinak nazvat?“ Chtěl se k ní přiblížit, ale ona ustoupila. Pokrčil rameny. „To nemluvila Alison, tak se nechová Alison. Kate má pravdu. To nejsou její oči.“ Diana se rozplakala. „Co si počneme?“ Greg se díval na otce, pak na Kate, která si sedla do čela stolu. Měl unavený obličej. „Potřebujeme lékaře.“

„Ne!“ Diana se na něj obrátila.,Nepotřebujeme ani lékaře, ani policii. Nenechám Alison odvézt…“

„Co moje noha?“ oponoval mírně Greg. „A táta. Na něho by se doktor měl podívat.“ Odmlčel se. „Allie potřebuje pomoc. Naléhavě. A ty to víš.“

„Ne,“ vrtěla Diana hlavou. Po tvářích jí tekly slzy. „Ne, všechno si vyřešíme sami. Všechno bude zase dobré. Allie bude v pořádku, jen co se vyspí. Tvoje noha se taky zahojí, Gregu. Už teď je to lepší, sám jsi to říkal a otec si potřebuje odpočinout…“

„Di,“ vzhlédl Roger. Unaveně si třel tváře a všichni slyšeli, jak mu dlaně škrábají o čtyřiadvacetihodinový vous. „To nezvládneme sami. To víš lépe než já. A v chatě leží mrtvý muž. Mrtvý muž. To není přelud. On si to sám nevyřeší.“

„Allie to auto sama nepřenesla, mami,“ vložil se Patrik. „Ještě někdo tu musí být.“

„Půjdu s Patrikem k Farnboroughovým telefonovat,“ vstala Kate. „Půjdeme teď hned.“

„Vezmi si zbraň, Paddy,“ přikývl Roger. „Greg a já se postaráme o situaci doma.“

Patrik se nejistě podíval na oba rodiče, pak se otočil ke Kate. „OK?“ zašeptal.

KAPITOLA 48.

Kuchyň měla úzkostlivě čistou, v troubě pečeni, pod kterou se pomalu opékaly brambory. Cissy se spokojeně rozhlédla. Dokonce i Joovy nedělní noviny uspořádala na konci stolu do víceméně úhledné hromádky. Nebude mít žádné výčitky, když pojedou se Susan do redallského domu a dají si s Dianou šálek báječně umleté kávy z obchodu v Ipswich. Posedí v tom koutku u krbu, kde je vždycky nepořádek a plno rozsypaného popele.

Často uvažovala, proč se jí u Diany tak líbí, obývací pokoj v Redallu byl prostě pokoj, kde se žilo, všude novin až po kolena, šití a kočky, Gregovy barvy a Patrikovy knihy na hromadách. Na nábytku byl často nepořádek a prach, ale vždycky tam byly květiny, i v době hluboké zimy dokázala Diana něco v lese najít a její dům vždycky voněl kávou, doma pečeným chlebem, sušeným kořením, a i když tam byl někdy pach koček, bylo tam vždycky báječně.

Vzdychla a dívala se po své kuchyni. I kdyby se snažila, nedokázala by žít v nepořádku. Ne ve svém domě. Chtěla sušit květiny, ale uschlé plátky jí padaly na zem, chtěla péct chléb, ale přikryté kynoucí těsto ji popouzelo a výsledek, ačkoliv dobře voněl, byl těžký jako olovo.

„Susan!“ Stála pod schody a volala. „Pojedeme do Redallu?“

„Už jdu!“ Zase jednou se s ní dalo mluvit, protože z nějakého důvodu (asi baterie, myslela si matka) zůstal walkman doma na nočním stolku. Byla tedy svolná k lidské konverzaci. Susan se objevila. „Pozveme je na oběd? Pojedou s námi?“

„Doufám, že ano. Vezmi si rukavice, miláčku.“ Cissy se kriticky dívala na Susanin oděv, černé kamaše, černé triko, černý svetr, který byl vpředu po kolena a vzadu jí sotva zakrýval zadeček, zauzlený černý šátek kolem hlavy a černé oční linky, vzdychla. Když ráno to dítě vstalo, byla tak pěkná, teď vypadala ovšem jako oživlá mrtvola z hororu.

Podrážděně vzdychla, vzala ze stolu v předsíni klíče od landroveru a vyšla ven. Bylo chladné, vlhké ráno a obloha byla silně zatažená, každým okamžikem začne zase sněžit. Nastoupily do auta, Cissy nastartovala a nechala motor chvíli běžet, a zatímco jí stěrače čistily přední sklo, setřela hadrem sraženou páru.

„Nenávidím takové počasí,“ Susan se naklonila, aby pustila rádio a vyhledala stanici. Matka ucukla, když Rádio One zařvalo do ticha. „Musí to být?“

„Ale mami, snad mi nechceš říct, že budem poslouchat ptáky.“

„Proč ne?“ Cissy pokrčila rameny. Nedokázala argumentovat. Vzdychla, odbrzdila ruční brzdu a vytočila těžký vůz ze dvora na silnici. V noci tam byli cestáři a dvouproudová silnice byla rozbředlá žlutým bahnem. Nepotkali žádné auto, ujeli pár mil a zabočili do redallské uličky. „Doufám, že nebudou mít neprůjezdnou pěšinu,“ mumlala, když zatáčela. „Nechápu, proč si Roger nenechá udělat dehtový koberec. Člověk by si myslel, že se chtějí nechat odříznout od světa.“

„Nemají na takové věci peníze,“ vložila se do řeči Susan. Dala si kotník jedné nohy přes koleno druhé, opřela se o dveře a byla uvolněná a v pohodě, když auto kodrcalo po dírách. „Kdyby byl táta pořádný soused, udělal by pro ně něco. Nic by ho to nestálo, pořád dělá cesty a pro Lindseyovy by to byla taková pomoc!“

Cissy zatajila dech a chystala se odseknout, že to vždycky tak nevyjde. Když o tom více přemýšlela, věděla, že Joe by to nikdy neudělal a Roger by nikdy nic nepřijal. Mladí vidí jasně, co je třeba udělat. A často to udělají. To dospělí všecko zprasí přešlapováním a dobrovolně přijatými pravidly. Kousla se do rtu nad hrubými slovy, která se jí hrnula do hlavy. Zmrvený. To vystihovalo její život, a Joův. Zmrvený od začátku do konce. Proč by neměli někomu pomoct? Joe tak snadno mohl objednat více štěrku nebo dehtu nebo čehokoli, co používali na cesty, prostě zalhat, aby si mohl Roger zachovat svou hrdost.

„Čemu se směješ?“ Susan se na ni vyzývavě dívala a čekala, až jí řekne, aby si sedla jako dáma. Neřekne to. Do prčic. Ať si to děcko sedí, jak chce. Je to její život.

Rangerover sjel po prvním příkrém úseku v pohodě a stejnoměrně se posunoval po dalším. Cissy odvážně trochu zrychlila, toužila už tam být. Stromy se skláněly pod sněhovým závojem. Listí bylo mrazem zmačkané a očesané na kostru. Mokré vyježděné koleje neodrážely světlo z nebe. Rozžala hlavní světla s podrážděným výkřikem. Další výkřik následoval, když obloukový reflektor osvětlil postavu na pěšině. Dupla na brzdy, zápasila zoufale s volantem, ale těžký rangerover dostal smyk.

„Bože!“ Chtěla vůz zvládnout a byla si vědoma, že Susan to hodilo stranou k oknu s hlučným nárazem.

„Bože!“ zvedla hlas, když se jí zjevila mužská postava se zvednutými pažemi. Auto sjelo přes okraj pěšiny a stočilo se do příkopu, Cissy hlavou narazila na výztuž volantu a motor zhasl.

V tichu, které následovalo, se začal z rádia vznášet hlas Bruce Springsteena přes sykot unikající páry z rozbitého chladiče.

KAPITOLA 49.

Patrik nesl pušku pod paží. Porušoval všechny sliby. Byla nabitá a nezlomená. Kate to nekomentovala a vyšla za ním ze dveří. Slyšeli, jak za nimi Diana zavřela na závoru.

„Půjdeme se podívat na to auto?“ obrátil se na ni Patrik tázavě. Obličej měl ztrhaný a popelavý. Kate překvapil pocit, který by se dal nazvat mateřský. Ačkoliv se Patrik tolik snažil být dospělý, byl ještě chlapec a vzhlížel k ní jako k dospělé. Skvělé. Vždyť ona se taky ještě chtěla někoho držet za ruku. Zastavila se a poslouchala. Vzduch byl syrový a studený, voněl vlhkými borovicemi a blátem, cítila vlhkost v krku i na obličeji.

„Mohli bychom,“ řekla pomalu. „Zdrží nás to jen pár minut.“ Byla stejně jako on plná úzkosti vydat se tmavou pěšinou. Pustili se přes trsy trávy k písčitému pruhu, který lemoval jejich zahradu a bažinu, chvíli stáli a dívali se na nános z ústí řeky. „Je odliv. Půjdu se podívat.“ Patrik jí podal pušku. „Počkáte tady?“

Přikývla. Puška byla těžká, pochybovala, že by ji vyzvedla k rameni a udržela pevně, i kdyby musela, ale dodávala pocitu jistoty. Mhouřila proti větru oči, aby viděla na Patrika, který ve vysokých gumákách skákal z chomáče trávy na další a pak po blátě a po písčitých a blátivých dunách, vyrůstajících z moře jako ostrůvky. Došel k autu, díval se okny dovnitř a opatrně ho obešel. Sáhl do kapsy, vytáhl klíč, odemkl dveře a nasedl na místo vedle řidiče. Kate tajila dech. V zahradě za ní bylo absolutní ticho. Dovedla si představit, že Diana se s Gregem dívají z kuchyňského okna, a ta myšlenka jí byla útěchou. Za pár vteřin zase Patrik vystoupil. Pečlivě zamkl, což Kate připadalo docela absurdní, a vracel se. Byl celý od bláta a bez dechu, když konečně stál vedle ní.

„Auto bylo zamčené. Žádný náznak po násilném otevření dveří nebo tažení drátů pod palubní deskou. Nic. Žádné bláto, ani voda, ani škrábanec. Je v perfektním stavu.“

„Máme mít radost?“ zeptala se zahořkle. Patrik se kousl do rtu. „Jak jen se tam dostalo?“ Kate pokrčila rameny. „Raději si teď tu otázku nedávejme. Soustřeďme se na cestu.“ Podala mu pušku a odvrátila se od moře. Přikývl. „Existuje tu zkratka. Ukážu vám ji.“ Vedl ji zpět přes trsy trávy. Greg se v domě otočil od okna. Otec si zatím lehl na pohovku a během pár vteřin usnul. Se soucitným pohledem si Greg prohlédl jeho vyčerpaný obličej a odkulhal do kuchyně. „Odešli. Poslouchej, mami, co uděláme s Allií? Nebude spát dlouho.“

Díval se na ni pokradmu a věděl, co udělá, zamkne ji někam, věděl ale, že matka o tom nebude chtít ani slyšet. „Musíme připustit, že může být nebezpečná. Vím, že to není její vina, není to ona, proboha, ale musíme být opatrní.“

„Co navrhuješ?“ Dianin hlas byl ochraptělý únavou.

„Je ve dveřích do ložnice klíč?“

„Ty víš, že je. Vždycky se přece zamyká.“

„Nebude to pro ni žádná trýzeň, když ji vyneseme, uložíme do postele a zamkneme.“ Byl překvapen, že pokrčila rameny. „Dobře.“ Pohlédl na otce a zpět na ni. „Musíme to udělat my dva, mami.“ Přikývla. Chvíli seděla se svěšenou hlavou, pak se napřímila a vzhlédla. Pokusila se o úsměv. „Promiň, Gregu. Nestojím za nic. Samozřejmě máš pravdu.“ Vstala. „Uložím ji nahoru.“

„Sama to nezvládneš.“

„Jistěže zvládnu…“ Diana se zarazila. Chvíli se žádný z nich na Alison nedíval, ale teď zjistili, že otevřela oči.

„Allie?“ Byl to Greg, kdo promluvil první. „Jak je ti?“ Oči měla doširoka otevřené, plné strachu a úzkosti. Svoje oči. Matka to viděla také. Šla k dcerušce, klekla si a objala ji. „Allie, miláčku. Ty jsi nás tak vystrašila.“

„Usnula jsem?“ Alison se snažila posadit a opírala se o matku.

„Byla jsi očarovaná,“ odpověděl Greg. Konejšivě se usmál. „Je ti lépe?“

„Já… myslím, že ano.“

„Do postele, miláčku,“ řekla Diana rozhodně. Přinesu ti nahoru něco na zub.“ Alison se nejistě postavila na nohy, chvíli se mírně nakláněla a rozhlížela jako omámená. „Je pryč, že,“ řekla konečně.

„Ano, je pryč.“ Greg kývl hlavou na Dianu, když se chystala promluvit. „Není čeho se bát.“ Alison se usmála. „Není čeho se bát,“ poslušně opakovala. Ještě stála jako oblouzená. Diana ji vzala za paži. „Pojď, půjdeme nahoru. Ještě se tu dole nachladíš.“ Greg se za nimi díval, pak se posadil a zase vnímal pulzující bolest v noze. Trvalo pár minut a objevila se Diana. „Hned si lehla a zdá se, že zase usnula.“

„Zamkla jsi dveře?“ Přikývla. „Ach, Gregu. Tak nerada!“

„Nic se jí nestane. A lépe tak, než si zopakovat to, co ji už jednou popadlo.“

Přikývla. Vzchopila se a rozhodně přistoupila ke Gregovi. „Tak a teď se ti podívám na tu nohu.“

„Neměli bychom počkat na lékaře?“

„Aby ji mohl amputovat? Ale jdi. Dej nohu na židli.“ Oba věděli, že musí zaměstnat své myšlenky. Jemně sundala obvaz. Prohlíželi si nateklý kotník. „Musím dát drén.“ Vzhlédla k němu. Podařilo se mu vydolovat úsměv. „Zvládneš to?“

„Samozřejmě. Přinesu si lékárničku.“ Byla ve studovně. Rozžala, rozhlédla se po lékárničce, kterou nechala na stole. Nebyla tam. Rozzlobena ji začala hledat a pak se náhle zarazila. Pocítila zimu, mimořádnou zimu, a vůni půdy, vlhké půdy. Zamračila se a potlačila naléhavou chuť utéct z pokoje. „Gregu? Kam jsem položila lékárničku?“ Mluvila nepřirozeně hlasitě, když volala přes rameno. Dveře za ní byly zavřeny. Přece je nezavřela! Nedaly se otevřít. „Gregu!“ křičela. „Gregu!“ Někdo stál za ní. Velmi blízko. Cítila ten parfém, sladký, sytý, a chlad byl ještě intenzivnější, řezal ji do prstů, jak zápasila s klikou. „Gregu!“ vzlykla. Otočila se, zvedla ruce před obličej, aby zahnala kohokoli, kdo tam byl.

Pokoj byl prázdný. Rozhlížela se, omráčena. Byla si jista, slyšela ji, cítila ji, ženu. Jistě to byla žena. Vzlykala strachy a znovu se otočila, aby zápasila s klikou. Dveře šly otevřít velmi snadno.

„Mami? Stalo se něco?“ Slyšela Gregův hlas, ne ustaraný, ani plný obav, ani překvapený. Neslyšel ji křičet? Silně polkla a pokusila se uklidnit. Pohlédla znovu do pokoje. Lékárnička ležela na polici u dveří, kde by ji hned viděla, kdyby se podívala. Popadla ji, práskla za sebou dveřmi a vrátila se do obývacího pokoje.

„Nemohla jsem ji hned najít.“ Nepřirozeně se usmála. „Teď potřebuji vařící vodu, dezinfekci a jdeme na to.“ Vytáhla ze zásuvky ručník, zatímco voda v konvici už vařila, položila ho Gregovi pod nohu a na stůl si nachytsala potřebné vybavení. Položil jí ruku na rameno. „Je ti dobře?“ Přikývla. „Ano.“

„Všechno se spraví,“ ujistil ji úsměvem. „Všechno se vysvětlí. Billa už nezachrání, ale Allie s tím nemá určitě nic společného. Jakmile se objeví policie, všechno objasní, uvidíš.“ Přikývla ještě jednou a soustředila se na náplasti a obvazy. Několik minut vyvařovala žiletku a pak, když si umyla ruce mýdlem a v dezinfekci, počkala, až žiletka trochu vychladne. „Nedívej se.“ Zašklebil se. „Kdybych se nedíval, mohla bys mi useknout nohu.“ Zatnul zuby, když přikládala žiletku ke kůži nateklé nohy. Nevyvinula ani žádný tlak a z rány se už chrlil jakoby s pěnou žlutozelený hnis. Silně polkl, odvrátil oči a trhl sebou, když vytlačila poslední zbytek jedu. Vysušovala tampónem ránu znovu a znovu, vatu držela v pinzetě. Pak cítil chladivé, čisté krytí na zanícené kůži a pak obvaz.

„Díky,“ řekl přes zaťaté zuby a bolestí se mu zatočila hlava. Matka si toho všimla. „Odpočívej, já zatím udělám čaj.“ Sebrala tampóny a vyhodila je do koše, uklidila, utřela stůl. Vzala konvici a byla v půli cesty ke dřezu, když zhaslo světlo.

„Do prdele!“ ozval se Greg. „To musí být pojistky.“

„Ani se nehni!“ Diana mu položila ruku na rameno, když chtěl vstát. „Ty tu počkáš a já se půjdu podívat do skříně.“ V místnosti bylo bez světel šero, okna propouštěla šedé, matné světlo ze zahrady, kde zase začínaly padat jemné sněhové vločky. Na obloze visely těžké mraky.

Znepokojeni a s obavami vzhlédli, když nahoře uslyšeli silnou ránu.

„Allie?“ volal Greg. „Vzbudila se.“ Pohlédl na otce. Ten se nehýbal, ležel klidně s hlavou na polštáři.

„Jdu tam.“ Diana položila konvici, byla zděšená, zděšená z toho, že se bojí jít nahoru k vlastní dceři.

„Buď opatrná. Pamatuj, že to není ona,“ připomněl Greg.

„Co to říkáš, kým by měla být?“

„Nevím. Nikým. Jen chci, abys byla opatrná. Zažila toho tolik a má zlé sny a pochybuji, že ví, co dělá.“

Nahoře se ozvala další rána. Oba vzhlédli. „Ta byla v Patrikově pokoji,“ zašeptala Diana.

„Vezmi si každopádně váleček na těsto,“ mumlal Greg, když vycházela z kuchyně. „Jen pro každý případ.“

„Abych mohla udeřit svou vlastní dceru?“ Zastavila se.

„Když to bude nezbytné, ano. Kvůli vám oběma.“ Zvedl se. „Proklatá noha. Jdu s tebou.“

„Ne, Gregu…“

„Ano. Podej mi z předsíně hůlku. Když se na nohu nepostavím plnou váhou…“ Zíral do stropu. Donesla ji bez další diskuse a pak šla ke dveřím na schodiště. Podívala se nahoru a poslouchala. Greg šel za ní, bolestně vydechoval a snažil se držet rovnováhu. Zadržela dech a začala vystupovat po schodech. Dveře do Alisoniny ložnice zůstaly zamčené. Klíč měla v kapse. Sevřela ho a s kradmým pohledem přes rameno na Grega poslouchala. Dveře do Patrikova pokoje na druhé straně chodby byly mírně pootevřené. Kousala se do rtu, jak se snažila pohybovat bezhlesně. Gregovi se na čele objevil pot. S námahou ji následoval. Bez světla byla na horní chodbě skoro úplná tma. Černé trámy vrhaly na světle růžový strop matné stíny. Zatažené záclony bránily příchodu jakéhokoli světla ze zamračené oblohy. Na zahradě bylo ticho. I vítr utichl. Diana držela váleček na těsto pevněji, když se blížila ke dveřím, a váhala, jestli má vejít. Greg se mračil. Běhal mu mráz po zádech. Chytil matku za rameno.

„Nechej mě,“ zašeptal. Neodporovala. Přitlačila se ke zdi, nechala ho projít a dívala se, jak pomalu otevírá koncem hůlky dveře. Nejdříve neviděla nic, pak už obrysy pokoje. „Podívej se na ty knihy!“ řekl Greg nahlas. Zatlačil dveře až ke stěně a vešel. Knihy ze všech polic byly sesypány na hromadu uprostřed místnosti. Nikdo tam nebyl.

„Udělala to Allie? Ale proč? Jak by se sem dostala?“ šeptala Diana. Mírně to tam vonělo levandulí. Greg pokrčil rameny. Projel holí pod postelí, zachroptěl bolestí když přenesl váhu na bolavou nohu, pak otevřel dveře skříně. Nikde už nebyla žádná skrýš. Diana vešla, rozhrnula záclony, aby měli trochu víc světla. Viděli jen hromadu knih na koberci. „Některé z nich jsou potrhané,“ řekla smutně a prohlížela si to rumiště. „Ten bude nešťastný.“

„Kde je?“ Greg se otočil a hopsal na chodbu. Otevíral jedny dveře za druhými, do svého pokoje, k rodičům, do koupelny. Všechny místnosti byly prázdné. Zůstával Alisonin pokoj. „Musí být zpět u sebe.“ Pohlédl na matku. „Mám se jít podívat?“

Přikývla. Sklíčená. Chytil za kliku. „Je zamčeno,“ šeptal. „Má závoru zevnitř?“

Zavrtěla hlavou. „Mám klíč.“ Podala mu ho. Zamračil se. Jen s mírným zaváháním ho vsunul do zámku a velmi tiše otočil.

V pokoji byla tma, závěsy zatažené, lampička u postele, jako všude v domě, nesvítila. Greg stál ve dveřích, díval se do tmy. Kéž by měli aspoň baterku. Napínal uši a slyšel z postele pomalé a pravidelné dýchání. Vzpomněl si na zápalky. Vytáhl je z kapsy. Podal matce hůlku, škrtl jednou zápalkou a držel ji vysoko. Světlo bylo malé, ale viděl skrčenou sestru v posteli. Posunul se blíž k ní. Než mu zápalka zhasla, viděl, že má oči zavřené a pokrývku si drží pod bradou. Tajil dech a skoro čekal, že s křikem vyskočí z postele, ale nic se nestalo. Pokoj naplňovalo ticho. Bylo slyšet jen její pomalý, těžký dech a za ním matčin rychlejší, lehčí, šířící strach. Opatrně vytáhl další zápalku. Ani při škrtnutí zápalky se jí nezachvěla víčka. Zadíval se na ni, než zvedl zápalku, a rozhlédl se po pokoji. Vše bylo při starém. Oblečení na hromadách po zemi, pásky a knihy zmateně po židlích a stole, ale nic mimořádného. Kromě vůně. Nadechoval se, pokoj byl plný těžké, kořeněné vůně jako už dříve ve studovně. V ústech mu vyschlo. Otočil se k odchodu. Diana šla za ním. Zavřeli za sebou a zamkli a pak šli za ruku ke schodišti.

Dole klesl Greg do hlubokého křesla vedle spícího otce. Celý se chvěl. Na obličeji se mu objevil ledový pot z bolesti, kterou nahoře tlumil a která ho zase ovládla. Opřel se, zavřel oči a snažil se zůstat při vědomí.

„Zkontroluji pojistky.“ Diana vzala jeho zápalky, ještě na okamžik spočinula rukou Rogerovi na hlavě a odešla.

Greg pociťoval takové bolesti, až usnul. Najednou ucítil v ruce skleničku. „Tady máš brandy,“ slyšel úsečný a rázný poručnický hlas. „Promiň, Gregu, ale potřebuji, abys byl vzhůru.“ Poslušně si usrkl, ucítil oheň na jazyku. Chvíli mu trvalo, než byl plně při vědomí. „Žádná pojistka nevypadla, zkusila jsem všechny.“ Otevřel oči, celá místnost byla plná svíček. Byl ještě dezorientovaný. „Cítila jsi ten parfém?“

„Jaký parfém?“ Byla podrážděná. „Slyšel jsi, Gregu? Jsme bez elektřiny. A nemohu přijít na to proč.“ Zvedala hlas a Greg v něm slyšel strach. Vzchopil se a polkl další doušek brandy. Oheň mu projel žílami a v hlavě se mu vyjasnilo. „To způsobil vítr a sníh,“ snažil se říct vyrovnaně. „Víš přece, že nám vždycky vypadne proud v takovém počasí. Máme teplo, stáložárná kamna a svíčky. Nemáš důvod, aby sis dělala starosti.“

„Nemám,“ řekla ne příliš přesvědčivě. „Co se ovšem stalo nahoře, to neudělala Allie, Gregu, že ne?“ Posadila se k němu na opěradlo křesla. Cítil, že se chvěje, když se mu opřela o rameno. Vzal ji za ruku a jemně stiskl. „Ne, to neudělala Allie.“

„Kdo tedy?“ Zavrtěl halvou. „Vítr? Otřes půdy? Možná že poličky byly příliš zatížené. Možná že to byli kocouři. Kde jsou? Ti dva jsou schopni shodit miliony knih, když se honí po domě.“

„To když byli ještě malí, snad.“ Potáhla. „Ale teď ne. Už celé věky ne. Normálně jsou tady u ohně.“ Oči se jí zalily slzami. „Neviděla jsem je od doby, kdy se Allie vrátila.“ Greg se zamračil. Když si to uvědomil, jejich nepřítomnost byla zřejmá. Považoval za samozřejmé, že jeden nebo druhý nebo oba byli vždycky doma, na židli, na které teď seděl sám, nebo na pohovce u otce nebo na houpacím křesle vedle stáložárných kamen. Pokoj bez nich byl jako bez nábytku, prázdný. Hrozivý. „Asi šli ven, než se zhorší počasí,“ chtěl ji utěšit. „Nebudou daleko, ne když je venku takhle. Jsou to malí prevíti.“

„Ach Gregu!“ Vzlykla přes veškeré úsilí vypadat klidně. „Co se to děje? Auto, kocouři, Allie, Bill, já to neunesu.“ Objal ji kolem ramen. „Prostě řetěz podivných náhod,“ řekl, jak pevně jen dokázal. „Nebude dlouho trvat a nějaký mizera bude za mřížemi, jestli se Paddymu a Kate podaří podat zprávu.“

„Podaří se jim to?“ To byla naléhavá prosba.

„Samozřejmě že ano.“ Přál si, aby se cítil tak přesvědčen, jak to řekl.

KAPITOLA 50.

Kroupy narážely do strany duny, kde se na chvíli usadily, napůl sníh a napůl led, a pak se rozpouštěly do rozsedlin a prasklin. Odpadla další hromada písku a za ní černá rašelina, kyprá, čerstvá, už ne nahuštěná do vzduchotěsného jílu. Poprvé skoro za dva tisíce let se setkala s denním světlem a začala se spouštět v černých pruzích dolů do vyhloubeniny.

Hluboko dole se ten velký zlatý nákrčník, symbol Nionovy královské krve, usadil hlouběji do spodní půdy. Odloučen svou váhou od stříbrného společníka a přijat kterýmkoli z kněží černého podsvětí, nikdy neuvidí světlo slunce.

Daleko výš bylo moře mírně neklidné, vlny zkalené písčitým břehem, který bouře v noci rozmělnila. Hejno divokých hus letící rychle a nízko nad hlavou vysílalo své signální volání.

Ještě jeden vysoký příliv, ještě jedna bouře a duna bude pryč, rašelina a jíl se smísí v hloubkách Severního moře a navždy si ponechají své tajemství. Další vrstva měkké černé půdy se oddělila. Kyselý vzduch, podporující rozklad, se dotkl paže, která ležela opřená o něco, co jednou bylo kvetoucím keřem rákosu. Kolem kosti pažní ležel polokruh kněžského náramku, kdysi pevně lnoucí k ruce.

***

„Pojdte tudy.“ Patrik se otočil ke Kate a podal jí ruku. Oba oddychovali, vyčerpaní, jak se prodírali změtí mokrého podrostu.

„Jsi si jistý, že ta zkratka vede tudy?“ Kate se šplhala za ním a slyšela, jak se jí bunda zase roztrhla na plazivém ostružiníku. Pak se zvedla z klouzavého břehu na pasece a postavila se vedle Patrika.

„Jistě. Vždycky tu s Gregem chodíme. Nevede blízko pěšiny, míjí celý roh lesa. Vyjdeme přímo pod Farnboroughovými.“ Patrik se rozhlédl. Na mýtině byla tma, větve stromů, lesknoucí se ledovým deštěm, visely nízko nad hlavami. Slyšeli šumění deště na listech cesmínového dubu. Vzduch voněl mokrou půdou a bukvicemi a hnijícím listím.

Kate se zachvěla. Znovu pohlédla na Patrika. Zavěsil si pušku na rameno, v ruce měl pořádný klacek, který vytáhl z houštiny, když se pustili do lesa. Puška i klacek dodávaly odvahu. Zase se ohlédla. Nikoliv poprvé měla pocit, že je někdo sleduje. Držela svoji hůl pevněji. Neměla ji tak dlouhou jako Paddy, ani tak masivní, ale držela ji před sebou a dívala se do stínů ze strany na stranu.

Patrik si všiml jejího pohledu. „Nikdo tu není.“ Nevypadal velice jistě. „Kdyby byl, slyšeli bychom vzlétnout ptáky. Bažanty. Holuby. Dělají pekelný kravál, když jsou vyrušeni, slyšela jste to, když jsme vyšli? A jsou tu straky. Daly by nám vědět, kdyby tu byl někdo, nebo něco.“

Přikývla. „Stejně je mi líto, že nemáme s sebou psa.“

Patrik přikývl. Usmál se. „Výsadek parašutistů bych taky uvítal. Pojďte. Už to nemůže být daleko. Jakmile se dostaneme na cestu, bude nám líp.“ Takže měl stejný pocit. Kate se zase rozhlédla. Nebylo zdání po cestě, odkud přišli. Ve změti ostružiníku a mrtvé hnědé trávy a břestovce nezanechali stopu, když si razili cestu. Chvíli se jí zmocnila panika. „Kudy?“

„Nahoru. Cesta je daleko výš než Redall. Celou dobu půjdeme nahoru. Vylezeme někde mezi Welsly Cross a Farnboroughy. Nemůžeme to minout.“

„Ne?“ Usmála se unaveně. „Doufám, že to nejsou ta známá poslední slova.“

Chtěl jít dál, když náhle se zastavil. Dlouze se na ni zadíval, únavou měl sklíčený obličej. „Vypadáte hrozně vyčerpaná.“ Usmála se. „Tak jako ty.“

„Brzy to bude za námi, že?“

„Samozřejmě,“ zkusila ho ujistit, ale její sebedůvěře to nepomohlo. Pohlédla na oblohu. Mezi propletenými větvemi houštiny viděla, jak se stále více zatahuje. „Měli bychom pohnout.“

„Já vím. To byla jen výmluva, abych nabral dech.“ Posunul si pušku výš na rameno a pak pokračoval více s hranou statečností než s odvahou nahoru po klouzavém břehu, který vedl z mlází, jak doufal, severně. Za deset minut zastavil. „Měla by tu být už pěšina. Ale asi je zarostlá.“ Měl pochybnosti.

„Máš kompas?“ Pokud si pamatovala, všichni chlapci na vesnici se věnčili takovými věcmi. Zavrtěl hlavou. „Znám tu pěšinu jako svoje boty.“ Zdržela se komentáře. Kousl se do rtu. „Stmívá se.“

„Ano. A chystá se na nás další sníh. Je to cítit.“ Usmál se. „Když si představím, že Greg si myslel, že jste Lady Nafoukaná z města! Víte toho o vesnici v určitých věcech více než on.“

„To věřím…“ Odmlčela se. Koutkem oka zahlédla pohyb. Otočila se a zírala do stínů stromů. „Co to bylo?“ šeptala.

„Kde?“ Shodil pušku z ramene.

„Viděla jsem nějaký pohyb.“ Chvíli potichu stáli vedle sebe.

„Asi králík nebo srnec,“ řekl Patrik. Odjistil zbraň se sotva vnímatelným cvaknutím. Mhouřila oči do dálky a snažila se proniknout do tmavé hloubky křovinného porostu. Objevil se znovu, stín ve stínech. Člověk. „Tam.“ Šeptala sotva slyšitelně. Pod teplou bundou ji poléval chlad. „Je tam někdo?“

„Co budeme dělat?“ slyšela paniku v jeho hlasu a připomněla si, že je jen školák a že se pravděpodobně bojí více než ona. Jestli to vůbec bylo možné.

„Nevím. Musel nás vidět.“

„Myslíte, že má zbraň?“ Zavrtěla hlavou. „Pochybuji. To už bychom poznali.“

„Mám vystřelit? Zkusit ho vystrašit?“

„Nevím.“ Celá se chvěla. „Co když ho to rozzlobí?“

„Jestli ho to rozzlobí a přijde k nám, alespoň uvidíme, kdo to je. A mohu po něm skutečně střelit.“ Patrik měl prst na spoušti.

Na okamžik odvrátila od stínu oči. Teď se podívala zpět a postava byla blíž. Vysoká, tmavá. Ke svému zděšení si všimla, že se pohybuje dost rychle, zdánlivě bez problémů hrubým, spletitým podrostem. „Ano. Dělej, střílej!“ řekla chvějícím se hlasem plným strachu.

Rána z pušky byla ohlušující. Zněla ozvěnou po celém lese. Bažant s křikem vzlétl, následován párem holubů, hlasitě pleskajícími křídly. Patrik opatrně sklonil pušku a vytáhl z kapsy náboje. „Kde je? Dostal to?“ Ke svému zklamání nevěděl, jestli namířil na přízračnou postavu nebo ne. Byl příliš vystrašený, aby pozorně zamířil. „Nevím.“ Zírala mezi stromy a snažila se zaměřit na nejtmavější místa. Nic. Chvějícíma se rukama Patrik znovu nabil pušku. „Jestli jsem někoho zabil, půjdu do vězení.“

„Ne, jestli zavraždil Billa, nepůjdeš.“ Chytila ho za rameno, aby ho ubezpečila. „Kdoví jestli to někdo byl, mohl to být stín.“

„Zjistíme to?“

Váhala a pak zavrtěla hlavou. „Zkusme najít cestu a přivedeme policii. Ta si to zjistí sama.“ Pomalu, o něco nervózněji pokračovali v cestě. Za pár minut náhle Patrik zastavil, Kate do něj málem narazila. „Podívejte se.“ Ukázal dopředu. Sledovala, kam prstem míří, a zatajila dech. Zase tam byl. Na králičí stezce před nimi. Patrik zvedl pušku. Natáhl uzávěr a odjistil pojistku.

Dívala se a neviděla víc než stín, neviděla žádné rysy, žádný obličej, jen siluetu. Byl to muž. Než Patrik přiložil prst na spoušť, byl pryč. „Kde je?“ Byl ohromen.

„Pryč.“ Kate se chvěla. „Zmizel. Paddy, měj zbraň připravenou. Půjdeme pomalu dál.“ Udělala krok dopředu, až se jejich bundy na paži dotkly.

„S nabitou puškou se nesmí chodit,“ zašeptal.

„Tohle je výjimečný stav. Jen nezakopni.“ Už byli na místě, kde viděli stín, kde stál. Na zemi nebyly v blátě vidět žádné stopy.

„Marcus?“ vydechla to jméno nahlas.

„To se mi nelíbí, Kate. A už jsme měli být na cestě.“ Pohlédl na ni přes rameno. „Ztratili jsme se.“

„Jak velký je ten les?“ Ještě hledala náznaky po stopách. Našla tu a tam králičí stopy, hlubší ostré od srnců, ale žádné, které by patřily člověku.

„Stovky akrů. Na druhé straně je jehličnatý. Táhne se na míle.“ Viditelně se chvěl.

„Našel bys cestu zpátky do Redallu?“ Pohlédla na něj. Chlapec měl slzy na krajíčku. Zavrtěl hlavou. „Nevím, kde jsme.“

„Dobře.“ Řekla to se sebedůvěrou. „Uvažujme. Tvůj původní plán, že půjdeme stále nahoru, byl rozumný. Nezůstaneme tady stát celý den. Musíme se hýbat. Udělejme to tak. Budeme stále stoupat a pak, jestli přejdeme cestu, jak jsi říkal, bude všechno v pořádku.“ Snažila nakreslit si v duchu mapu. Moře bude východně, ústí řeky jižně. Zůstávají dva směry, sever, kudy vedla cesta na východ a na západ k pobřeží, anebo západ, kde se pravděpodobně táhly lesy až k zemědělským půdám na východ od Colchesteru a jižně od lesnatých kotlin údolí Stour.

„Tady se nemůžeme ztratit, Paddy, tady ne. Je to sotva nezmapovaná krajina. Jen jsme unavení a prochladlí.“

„A máme strach,“ dodal. Kéž by to neřekl.

„Dobře, a máme strach.“

„Vy si myslíte, že to je Marcus, že?“ Zavrtěla hlavou. „Nevím. Nevím, co si mám myslet. Nechci už myslet. Šetřme si síly na chůzi.“

Váhal, chtěl něco říct, pak si to rozmyslel. Zlomil pušku a držel ji u boku. „OK. Jdeme na to, Macduffe. Která cesta vede nahoru?“

Rozhlédla se. „Přímo tahle králičí stezka. Mám jít první?“ Stezka byla jen tak široká, že mohli jít za sebou. Váhal a chtělo se mu říct ano, ale kavalírská a mužská pýcha, nebo držba zbraně nebo trochu ze všeho mu to nedovolily. Zavrtěl hlavou. „Já půjdu. Budete mě chránit zezadu.“ To zachechtnutí bylo až hysterické.

Za dvě minuty se zastavil a zalapal hrůzou po dechu. Stín na stezce byl sotva deset stop před nimi. Vír ledového větru se zatočil kolem něj, mrskal listí a půdu ze země, výbuch smíchu se proplétal větvemi stromů a nabíral sílu, až se změnil v řev. Nenávist a zloba je udeřily jako hmatatelná síla. Patrik vykřikl a zapotácel se, puška vyletěla do vzduchu. Kate chvíli nedýchala. Měla stažené hrdlo. Nohy odmítaly pohyb. Chtěla běžet, běžet rychleji než kdykoliv předtím v životě, a nedokázala udělat ani krok. Někde v hlavě se ozvala rána. Ztratila vědomí.

KAPITOLA 51.

Tlustí, důvěřiví, nic netušící kněží zemřeli jako ovce, hrdla měli proříznutá jedním řezem, padali ještě s rozhořčeným protestním brumláním na rtech. Tolik k moci jejich bohů! Vytřel si nůž do záhybů kabátu a vrátil ho do pochvy s triumfálním úsměvem. Tím byla záležitost ukončena. Britové, ta děvka, všichni byli mrtví, všichni v Hádově říši, ve věčném zatracení. Nikdo se to nedoví. Země nic nevyzradí. Muži kmene Trinovantů, z nichž by každý obětoval vše za důvod napadnout Řím, v něm nikdy neuvidí záminku ke vzpouře. To malé drama dozní stejně rychle jako na kraji bahniska dosáhlo vrcholu. Když muži zmizí, bude se mít za to, že bohové povolali více než jednu oběť, britští bohové jsou chamtiví, chlemtají krev jako psi v aréně.

Založil si ruce a díval se po bahnisku, k východní obloze. Byla teď bez mraků. Slunce bylo studené a čisté jako ostří jeho nože, jeho světlo řezalo do větru. V ovzduší byla cítit sůl a tlumila mdlou a vrbovou vůni bláta, očišťovala ji a purifikovala kadidlem severních moří. Očima prolétl po rákosí, které rostlo na kraji bahniska, bylo zelené, na vrcholcích se špičatými květy. Nic je nevyrušovalo. Nikde nebylo ani známky po tom, že tu někdo prošel. Ohýbal pomalu články prstů a díval se dolů na svou ruku. Čtyři životy, zlikvidované lehce jako mávnutím proutku, jako kdyby nikdy neexistovaly. A nikdo se nic nedoví.

***

Probudila ji rána z pušky. Hlasitá, zblízka, jakoby vystřelená v jejím mozku. Pak nastalo ticho. Dlouhé, dlouhé ticho, kdy se bolestně zmítala v nicotě. Střela. To nemohla být střela. Kdo by střílel? Muselo se jí to zdát. Část zlého snu. Spojená s bolestí. Vzdala své úsilí najít smysl v nesmyslu, Cissy znovu usnula.

„Mami!“ Tentokrát jí výkřik proplul hlavou jako sen. „Mami, to bolí, pomoz mi.“

Její hlas se točil kolem dokola, až se usadil v části mozku, která byla schopna zareagovat. Cissy se přinutila otevřít oči, zasténala. „Susan?“ Chtěla se pohnout. Pás měla pevně kolem žeber. Bránil jí, aby mohla pořádně dýchat. „Susan?“

„Mami!“ Následoval vzlyk. To zavolání proseklo Cissin zmatek. Kriste! Havarovali. S těžkostmi zvedla hlavu a rozhlédla se a snažila se dát smysl světu, který byl celý naruby. Ne vzhůru nohama. Na boku. Auto bylo převrácené na bok a ona visela na bezpečnostním pásu. Pohlédla dolů. Červená. Viděla krev. Moc krve. Proboha, zapnula si Susan pás? Dítě bylo pod ní, natěsnané v prostoru před sedadlem.

„Jsi v pořádku?“ Podařilo se jí, aby měla hlas klidný, ačkoliv v žebrech cítila mučivou bolest.

„Havarovali jsme!“ Odpověď zněla jako výčitka.

„To vidím, miláčku.“ Cissy se kousla do rtu a snažila se ovládat. „Miláčku, nevím, jestli se mohu pohnout. Tebe něco bolí? Zkus pohnout rukama a nohama, jestli se ti nic nestalo.“ Měla těžká víčka. Chtěla je zavřít a uniknout bolesti.

„Nic mi není.“

„A hlava. Bolí tě hlava?“

Otáčela ji zkusmo ze strany na stranu a oči se jí zalily slzami. „Ano.“

„A krk?“

„Ano.“

„Ale ne tak, aby ses nemohla hýbat.“

„Ne.“

„Myslíš, že bys mohla nějak vylézt?“ Přední sklo bylo pryč, uvědomovala si matně. Proto tam byla taková zima. Celá se chvěla, celé tělo se jí třáslo v zoufalých křečích. „Když si odepnu pás, spadnu na tebe.“

„Vzplane nám auto?“ Susan tak plakala, že nic neslyšela.

„Ne, miláčku, nevzplane. Rangerover neexploduje. Kdyby mohl, už by se tak stalo. Prosím, Susan, zkus být statečná. Musíme se odtud dostat. Podívej se, jestli se nevyprostíš předním sklem. Pak se zkusíš postavit.“ Těžko se jí dýchalo. „To je velké dobrodružství.“ Kdo to řekl? Peter Pan to byl, ne? Ale ten mluvil o smrti. „Prosím, miláčku. Musíš se odtud dostat. Když mi nebudeš schopna pomoct, musíš zajít pro pomoc do Redallu. Kdybych…“ polkla a zakuckala se, „…když omdlím, neboj se. Asi jsem si zlomila žebra. Není to vážné, proboha, ale velmi bolestivé. Musíme proříznout ten pás.“ Všechno se s ní točilo. Zamračila se a chtěla se soustředit. Vůbec Susan neviděla. Ani neslyšela. Proč ji neslyšela? Chtěla zvednout hlavu a rozhlédnout se, ale měla oči zakalené slzami. Ruce. Kde má ruce? Proč si nemůže pomoct rukama?

„Jsem venku, mami.“ Susin hlas byl vzdálený, ale silnější. „Myslím, že mi nic není.“ Náhle měla obličej vedle maminčina. „Můžeš vylézt?“

Cissy uvažovala. Vylézt. Byl to dobrý nápad, ale jak? Měla bolesti. Vznášela se v prostoru. „Já…“ Zkusila znovu. „Já jsem OK. Jen moje žebra. Žebra mám poraněná.“

„Visíš v bezpečnostním pásu.“ Susan měla mimořádně silný hlas. „Zkusím ho něčím proříznout.“

„Ne.“ Pohyb hlavy bolel. „Možná, že mám zlomený krk.“ Myšlenky měla rozptýlené jako hejno holubů po odchodu ptáčníka. Ovládni je. Uspořádej je. Vzpamatuj se. „Nemůžeš ho proříznout. Musíš ho odepnout.“

„Mami, to nejde. Tlačíš na žlábek.“ Susan měla vlasy v obličeji. „Musíme tě nějak zvednout. Mohla by ses přitáhnout?“

Susan měla ruce studené, obratné. Byla by z ní dobrá zdravotní sestra. Pár sekund o tom přemýšlela. „Mami!“ Hlas měla nazlobený, byla netrpělivá. „Soustřeď se. Nemůžeš tu viset. Musím tě dostat ven. Dej ruku sem, kde je moje. Tak. Teď vydrž. Tak.“ Byl by z ní dobrý velitel, přísný. Autoritativní. Když byla věčně ztracená v popu, snadno se zapomnělo, jaká je to vlastně osobnost. Stala se stínem, který procházel domem a trhaně se pohyboval podle neslyšného rytmu…

„Mami!“

Hloupá holka. Dává příkazy. Hloupé příkazy.

„Mami, dej ruku sem.“

Je netrpělivá. Nervózní malá kráva, tak ji otec nazýval. Joe. Joe! Kde je Joe? Musela ho zavolat nahlas. Zase viděla před sebou Sušin obličej. Znepokojený. Plaval v pocitu závratě. „Táta brzy přijde, ale my se musíme odtud dostat.“

Susan uviděla v koutku matčiných úst kapičku krve. Vyděsila ji. Cissy by měla utěšovat ji, a ne naopak. Pohlédla znovu přes rameno do tmavých stromů. Ani zdání po postavě, po cvokovi, který stál uprostřed cesty a způsobil havárku. Musí někde být. Musel být svědkem toho nárazu.

Marcus

Napadlo ji to jméno. Alisonin Marcus. Ten mrtvý Říman z hrobu na pláži.

„Mami!“ Strach ji posilnil, otočila se zpět k rozbitému přednímu sklu, opřela se o kapotu a chtěla se dostat k matčinu rameni. „Až řeknu, zkus přenést co nejvíce váhy na dveře. Snad se mi podaří rozepnout ti pás.“ Zhluboka se nadechla a hmatala do auta roztříštěným sklem. Na pásu byla krev. Sevřela prsty kolem uvolňovacího tlačítka a napnula všechny síly.

„Teď, teď, dělej, nadzvedni se, kolik můžeš. TEĎ“! Zoufale tlačila, aby vyškubla pás. Nic. „Nevzdávej to. Nadzvedni se víc!“ To se musí otevřít. Musí.

Tahej. Cissy se držela okenního rámu, kam jí Susan položila ruku. Nápad to byl dobrý. Nadzvednout se. Zbavit se tlaku na žebra. Zatáhla a tlak zmizel.

„Dokázaly jsme to,“ vykřikla nadšeně. Pak začala zase padat. Susan ji objala a stáhla na sebe její plnou váhu, až klopýtla. Sevřela ji pevněji. Bolest se vracela, ale už byla napůl venku z předního okna. Rukama bez svalové kontroly se dotkla trávy a ostružiníku, vahou se posunula z auta přes kapotu a náhle ležela v blátě, schoulená v bolesti.

„Dokázaly jsme to!“ řekla Susan vítězně. „teď se pohodlně posad. Opři se o ten břeh tady.“ Susan pohlédla zase do stromů. Něco tam bylo. Pohybovalo se to do tmy stínů. Vstala, nechala matku prudce klesnout a napínala oči, co to je.

„Kdo je to?“ Chvěl se jí hlas. „Gregu? Paddy?“ Prosím, ať to jsou oni. Musí být blízko. Zmatená se rozhlížela. Jak daleko dojely než havarovaly? Nepamatovala si. Zase tu byl. Pohyb ve stromech. Vyschlo jí v puse, nemohla pořádně dýchat. Kolena se jí začala podlamovat. „Mami.“ To byla reakce, zoufalé zašeptání o pomoc. Věděla, že matka ji neslyší. „Mami, vidíš ho?“

Postava byla vysoká, tmavý obličej, orlí, krutý. Je podivné, že si vždycky myslela, že duchové jsou transparentní, nehmotní, průchodní, kdyby jí přišli do cesty. Aniž si to uvědomila, klesla na zem vedle své matky. Chytila ji za ruku. „Mami, pomoz, přichází.“

Cissy ji slyšela. Chtěla pohnout prsty, ale nešlo to, slova útěchy se ztratila, když jí krev proudila do hrdla.

KAPITOLA 52.

Joe se mračil a znovu se podíval na hodinky. Je divné, že ještě nejsou zpátky.

Cítil pečeni. Celý dům se plnil chutnou vůní, sbíhaly se mu sliny. Asi si neuvědomovala čas, Cissy se vždycky nechávala unést, když byla v Redallu, v tom domě člověk zapomínal na čas, stávalo se mu to taky. Jestli je ovšem chtěla pozvat, byli by už tady. Znovu pohlédl na hodinky, bylo po třetí. Maso bude vysušené. Díval se na troubu a vrtěl hlavou. Ačkoliv měl pokušení začít jíst bez nich, rozhodl se jít se podívat, co se stalo. Vzal utěrku, otevřel dvířka trouby a vytáhl pekáč s masem. Maso bylo seschlé na kost, brambory skoro černé. Smutně postrčil pekáč na kuchyňský pult. Stejně je po jídle.

Venku si prohlídl oblohu. Mraky byly černé a zlověstné, vítr, znalecky potáhl, vál trochu víc k severu. Přinese jistě sníh, takové počasí neměli na pobřeží čtyři roky. Zamyšleně namířil k landroveru, který stál u stodoly, a vsunul do zámku klíč.

Nejdříve ho nepoznal, mozek odmítal pochopit, že náprava, pneumatiky a výfuk jsou vše, co je možné z rangeroveru v příkopě vidět. Hlavními světly, přes déšť se sněhem, viděl jen lesklé bláto a stopy po pneumatikách. Pak mu to došlo a obracel se mu žaludek. Zabrzdil, nechal světla svítit na vrak, zvedl se ze sedadla a seskočil do rozbředlého sněhu. „Cissy?“ proboha, kde jsou? „Susan moje drahá.“ Seskočil do příkopu, škrábal se ke vzdálenějšímu konci vozu. Boty mu klouzaly a čachtaly a zachytávaly se do ostružiní.

Černá silueta vraku mu zakrývala paprsek světel a chvíli trvalo, než přizpůsobil oči šeru a uviděl Cissy, jak sedí se zavřenýma očima opřená o kapotu. Susan byla schoulená vedle ní. Pažemi si objímala kolena a pomalu se houpala ze strany na stranu.

„Susan?“ volal Joe.

Sevřela kolena silněji. „Je mrtvá.“ Nepodívala se nahoru. „Je mrtvá.“ Slzy jí kanuly po tvářích.

Joe sešplhal blíž a klekl si vedle ní. Drsný obličej měl bílý. Sám sotva viděl přes slzy. „Ne, ne, dítě, ne.“ Strhl rukavice a chytil jemně Cissy za zápěstí. Bylo studené. „Ciss? Ciss, má lásko. No tak.“ Na prstech měl tvrdou a popraskanou kůži, tep necítil. Stále hmatal po zápěstí a tlačil na měkkou pokožku, až náhle ucítil nepatrné chvění.

„Není mrtvá, Susan.“ Chvěl se jako dcera. I když ne tak docela. „Pomoz mi ji zvednout. Uložíme ji dozadu do landroveru.“

Zvedl ji do náruče, jako by nevážila vůbec nic, a nesl ji zpět na pěšinu. Vzadu ve voze měl plno nářadí a pytlů a zbytky motouzů. „Naskoč, Susan. Položíš si maminčinu hlavu do klína. Ať je jí příjemně.“ Jeho klid se na ni přenesl. Susan poslechla, posadila se na podlahu a stáhla pytle na matčino bezvládné tělo.

Joe se vrátil na místo řidiče. Jeden pohled na kluzkou trať, po které právě přijel, mu napověděl, že tudy se zpátky nedostane. „Budeme ji muset vzít do Redallu. Diana se o ni bude umět postarat. Bývala zdravotní sestrou. Jestli jim nefunguje telefon, vrátím se sám a zavolám pro sanitku. Drž ji, moje Susie. Už jste tam skoro byly, víš to? Jsme pár set yardů od Redallu.“ Odmítl vůbec připustit, že by mohla být mrtvá. Cítil její puls. Byl si jist. Velice opatrně zmáčkl spojku, vytáhl landrover na pěšinu a namířil k redallskému domu.

Diana je viděla přijíždět, ale otevřela, teprve když se Joe objevil za volantem. „Joe? Díky bohu. Kde je policie? Přijdou?“

„Policie?“ Joe zavrtěl hlavou, ponořený do svého smutku. „Nevolal jsem ani je, ani sanitku. Chtěl jsem ji nechat tady u vás a vrátit se boční cestou. Je velice kluzko i pro toho parťáka.“ Poplácal vůz drsnou rukou, když ho obešel a něžně vytahoval Cissy.

„Cissy!“ křičela Diana. „Co se jí stalo?“ Roger se unaveně postavil na nohy. Pohlédl jí přes rameno.

„Havarovali jsme s rangeroverem.“ Susan se vyškrábala za svou matkou. „Je mrtvá. Já vím, že je mrtvá.“ Rozplakala se.

„Přeneste ji dovnitř. Rychle.“ Diana pohlédla do tmy lesa. Soumrak přicházel brzy. Sníh jako peří padal z černé oblohy. Les byl tichý.

„Položte ji na pohovku.“ Dívala se na Cissin bílý obličej, a pak, tak jako Joe, hmatala na zápěstí. „Kde jsou Paddy a Kate? Neviděli jste je?“

Měla větší zkušenost a okamžitě nahmatala puls. Byl slabý, ale pravidelný. Ze studovny se objevil Greg. Tiše zavřel vstupní dveře a zastrčil západku. Plameny svíček v obývacím pokoji se třepotaly. Greg, Roger, Susan a Joe teď stáli nad nehybným tělem, ležícím na pohovce. Diana se opatrně posadila vedle ní, rukou přejela po bezvládném těle. Nevyptávala se, jakým způsobem ji Joe dopravil z landroveru. Jestli měla poraněná záda, bylo pozdě o tom mluvit. Na obličeji měla modřiny, ranku na rtu, a když jí Diana odepnula blůzu, našla černomodré modřiny na ramenou a na žebrech.

„Joe, myslím, že byste se měl vrátit a zavolat sanitku,“ řekl Greg a přitom pozoroval matku. „Potřebujeme také, aby přišla policie. Někdo ubil Billa Norcrosse k smrti.“ Joe překvapením otevřel ústa, ale nespustil oči ze své ženy. „Ty si myslíš, že někdo napadl Cissy?“ Konečně se podíval na Grega a v obličeji zrudl.

„Ne, tati. Dostali jsme smyk. Byl tam muž…“ zarazila se Susan.

„Muž?“ Greg jí zkoumal obličej.

„Jaký muž?“ Joe ji chytil a otočil k sobě. „Nic jsi mi o žádném muži neřekla.“

„On… objevil se před námi.“ Susan začala zase plakat. „Máma skočila na brzdy, začali jsme se točit. Praštila jsem se hlavou do okna.“

„Jak vypadal?“ Greg nezvýšil hlas.

„Měl dlouhý kabát. Měl meč…“

„Meč!“ Joe nevěřícně opakoval, zatímco se Gregův a Dianin pohled střetly.

„Kate a Paddyho jste nezahlédli?“ Diana prohlížela Cissiny nohy. Alespoň na nohou žádné zlomeniny nenašla.

„Ne,“ energicky vrtěla hlavou Susan.

„Měli pušku,“ vložil se do hovoru Greg.

„Myslím, že jsem výstřel z pušky slyšela,“ Susan se vymanila z otcova sevření a šla si kleknout vedle matky. „Po havárce bylo slyšet ránu.“

Diana krátce zavřela oči. Udržela však ruce pevné, když jí Greg podal deku a ona přikryla bezvládné Cissino tělo. Vstala a otočila se k Joovi. „Joe, musíte dojít pro pomoc. Postaráme se o ni, jak jen bude možné, ale potřebuje lékaře. Myslím si, že má jen pohmožděniny, ale může mít otřes mozku. Bude nutné udělat rentgen.“

„Ale uzdraví se.“ Joe na ni hleděl zbědovaný. Cítil se ztracený a opuštěný.

„Doufám, že ano,“ usmála se na něj Diana a položila mu ruku na rameno. „Susan tu zůstane, postarám se o obě, slibuji.“

Přikývl. Chvíli váhal, byl v rozpacích, chtěl ještě políbit svou ženu, pak se nemotorně odvrátil.

Greg poskakoval za ním. V předsíni promluvil tichým, naléhavým tónem. „Joe, venku je maniak. Buďte, proboha, opatrný. Paddy a Kate se k vám před několika hodinami vydali telefonovat. Dívejte se po nich a řekněte policii, co se stalo.“

Joe odměřeně přikývl. Otevřel dveře. „Postarej se o ně o všecky.“ Ještě se zastavil ve dveřích. Krajina byla tichá, jen sníh se vířil. Chvíli váhal, jako by se mu nechtělo přejít pár yardů po bílé zemi k landroveru, pak zavrtěl hlavou, vykročil a slyšel, jak Greg zastrčil západku.

Obešel vůz, zadními dveřmi si vyzvedl pušku. Zásobník byl šroubem připevněný k rámu vozu. Odšrouboval ho, otevřel víko krabice vedle bočního sedadla. Tam měl náboje od doby, kdy naposledy střílel. Za takovou nedbalost mohl přijít o licenci, kdyby se o tom někdo dověděl. Málem je políbil. Nacpal je do kapes bundy a sedl za volant. Položil pušku na sedadlo spolujezdce, sáhl na klíč, který nechal v zapalování, a oči upřel na přední sklo, zasypané sněhem. Marně otáčel klíčem.

Zkoušel to znovu a znovu bez úspěchu. Dveře domu se zase otevřely. Greg ho sledoval z okna studovny. „Co se děje?“ Hlas tlumil sníh.

„Zpropadená baterie, je vybitá. Počkej. Zkusím to klikou.“ Vystoupil a byl rád, že je ještě někdo venku. Ticho lesa začínalo být tísnivé.

Kov byl studený i přes rukavice, když ho zasunul a otočil. Motor nenaskočil. „Proklatě.“ Zkusil znovu a už se mu objevoval na čele pot.

Greg se díval na stromy. Cítil mravenčení strachu. Někdo, nebo něco, je sledovalo. Byl si jist. „Joe,“ volal tiše. „Joe, vezměte pušku a pojďte sem.“

„Ještě jednou to zkusím.“

„Ne, Joe. Nenamáhejte se. Popadněte pušku a pojďte.“

Naléhavost v Gregově hlasu přiměla Joa, aby se narovnal. Cítil teď totéž, zmocňovala se ho panika. Nechal kliku klikou, vzal pušku a běžel zpět do domu. Greg práskl dveřmi a dorazil závoru. Oba muži stáli okamžik v malé předsíni a poslouchali. Žádný zvuk zvenku nepřicházel. „Myslíš, že je venku?“ šeptal Joe.

Greg přikývl.

„Viděl jsi ho?“

„S Kate jsme ho viděli na pobřeží.“

„A Norcross je mrtvý?“ Jako kdyby mu to teprve došlo. „Jsi si jistý?“

„Docela jistý.“ Gregův tón nenechával prostor pro pochybnost. „Co k čertu budeme dělat, Joe? Potřebujeme pomoc.“

„Pojedu vaším autem. Se starým volvem mám šanci projet zadní stezkou.“

Greg zavrtěl hlavou. „Naše staré volvo je tam v bažině. Neptejte se mě, kdo ho tam dostal, a landrover je havarovaný, narazil na strom.“ Joe zíral. „Chceš mi říct, že nejede ani jeden vůz? Vůbec žádný?“

„A jsme bez telefonu.“

Oba muži se teď na sebe dívali. „Ty věříš, že to způsobil on? On byl příčinou Cissiny havárky?“

„A Katiny. Mne chtěl na pláži zabít.“ Greg se odmlčel.

„Počkejte, Joe. Dostal jsem nápad. Katin peugeot je ve stodole. Nevím, jestli vyjede, ale za pokus to stojí.“

„Dobře.“ Joe sáhl do kapsy a vytáhl dva náboje. Dám jich pár do hlavně a vyjdeme. Je stodola odemčená?“ Greg pokrčil rameny. Hrabal v zásuvce stolu. Vytáhl dva malé klíče kladky na velkém kroužku a dal je do ruky Joovi. „Půjdu s vámi. Jen co si vezmu boty.“

„Ne.“ Joe vrtěl hlavou. „Budu rychlejší, když půjdu sám. Ty se postarej o otce a o ženské.“

„Nevím, jestli tam nechala klíč.“

„Jestli ne, rozbiju okno a udělám zkrat v zapalování. Určitě mi promine, když jsme v nouzi. Moje Cissy potřebuje lékaře. A žádné dveře auta mě nezastaví.“

Ještě jednou otevřel Greg závoru a dveře. Začínalo se stmívat. Les ve stínu silně kontrastoval s bělobou trávníků. Někde v dálce se ozval bažant. Joe stiskl pušku pevněji. Dal Gregovi znamení vztyčeným palcem, pak se otočil a běžel ke stodole.

Na petlici visela otevřená kladka. Chlupy na krku se mu zježily jako vystrašenému psovi. Opatrně sáhl na dveře a za zlomek okamžiku otevřel. Ve stodole byl divný puch. Čichal. Byl to benzín a ještě něco – jako kordit. A kouř. Byl tam kouř. Stihl uskočit jen o krok, než ohnivá masa žlutého a zlatého žáru vyšlehla z auta a odvála ho zpět na zahradu.

„Proboha.“ Greg ještě neměl čas zavřít dveře a viděl Joa vyletět ze stodoly. Oheň a kouř se draly ze střechy stodoly, jiskry lítaly do vzduchu a ztrácely se ve sněhu.

„Gregu? Co je to? Co se stalo?“ Přiběhla Diana a za ní Susan. Za nimi Roger zavřel oči. Chvíli nehybně stál, pak se pomalu přiblížil ke dveřím.

„Tati!“ hystericky vykřikla Susan a vzlykala, zatímco se k nim Joe plazil. „Já půjdu,“ proběhla Diana kolem Grega. Za vteřinu dřepěla u něj.

„Nic mi není. Nic mi není. Jen jsem otřesen.“ Joe silně kašlal a z očí mu teklo. „Dejte mi pušku. Rychle. Najděte mi pušku. Ale pozor, je nabitá.“ Postavil se na nohy a klopýtal k domu.

Greg ho sledoval s pocitem marnosti a teď viděl matku, jak běží k budově v plamenech. „Podej mi hůl,“ zakřičel na Susan. „Rychle. Podej mi ji!“ Chňapl ji a belhal se za Dianou, která se ponořila do kouře a za okamžik se znovu objevila s puškou pod paží. Roger předběhl syna. Vyběhl na sníh. „Di…“

„Běžte domů, Joe,“ vyhnal ho Greg a šel za otcem, nespouštěje oči ze stodoly. Kouř se linul ze střechy, řada menších explozí otřásala budovou. Stáli teď spolu s Dianou a zírali na oheň. Greg chytil matku kolem ramen a táhl ji pryč. „Pojď rychle dovnitř.“

„Ach, Gregu.“ Oči měla plné slz. Zbědovaná šla s Rogerem, který ji vedl zpět do domu. V netrpělivosti se Greg párkrát postavil na nohu. Bolest jím projela jako nůž a hrubě zanadával. „Díky bohu vítr vane od domu, sníh zhasí jiskry. Ale přišli jsme o stodolu, tati. Z ní se nezachrání nic.“

Stáli ve dveřích a zoufale se dívali, jak plameny pohlcují dřevěné obložení. Diana měla oči plné slz. „Milovala jsem tu stodolu. Byla krásná. A moje růže. Budou spálené.“

„Ale kořeny zůstanou,“ snažil se ji Roger ujistit. Jemně ji táhl domů a zavřel dveře. „Pojď, posadíme se všichni s Joem. Gregu, můžeš nám podat brandy?“

„Stalo se vám něco, Joe?“ Diana se snažila nemyslet na cenné růže a ptáčky, kteří vždycky hnízdili ve stodole, a prohlížela si černé čmouhy na jeho obličeji.

Zavrtěl hlavou. „Byl to jen šok.“ Měl vztek. „Který mizera chtěl něco takového provést?“ Klesl na židli. „Jo, dám si brandy, Gregu, díky.“ Podíval se na Cissy. „Jak je jí?“

„Zatím stejně.“ Diana seděla u ní a ruku měla na Cissině čele. Srdce jí samotné bilo z šoku až v uších. Hmatala teď Cissy puls pod ušima. Byl silnější a pravidelnější.

Greg stál u ní se skleničkou. Vzala si ji. „Tak? Co bude dál?“

„Půjdu pěšky.“ Joe do sebe hodil brandy a držel skleničku, aby mu dolili. „Nedovolím, aby to těm vražedným bastardům jen tak prošlo.“

„Ve tmě nemůžete jít, Joe.“ Greg pohlédl z okna. „To by bylo šílenství. Kate a Paddy už budou u vás. Když se nedostanou dovnitř, asi půjdou k Headleysům nebo na Heathovu farmu. Tam získají pomoc a bude to rychlejší než odtud.“

„A když se jim to nepodaří?“ Joova otázka byla krutě přímá. „Co když je dostal?“

„Nedostal, Joe.“ Greg se díval na matku. „Paddy měl pušku. Nebál by se ji použít.“

Očima zamyšleně přeběhl k Susan. Říkala, že slyšela výstřel. Ale duchy nelze střílet. Ta myšlenka mu nešla z hlavy. Puška neudělá na Marca dojem. Vůbec žádný dojem.

Diana se na něho podívala, jako by mu četla myšlenky. „Duch nemohl založit oheň, Gregu. Nebo přenést volvo. To musel být člověk.“

„Duch?“ Joe na ni zíral. „Co má proklatý duch s tím vším společného? Chcete mi namluvit, že nějaký duch zapříčinil havárku mé ženy?“

„Nevím, Joe. Prostě nevím.“ Greg byl velice smutný. Sesunul se na židli. „Ach bože, kéž bych mohl chodit! Kde mohou být Kate a Paddy?“

KAPITOLA 53.

Kate ležela na obličeji, hlavu měla opřenou o paži. Cítila, že malý pramínek krve, někde ve vlasech nad spánkem, uschl na strup. Nevěděla, jak dlouho tam leží, ale za tu dobu velice prochladla. Opatrně zvedla hlavu a očekávala, že ji každou vteřinu uhodí ledová ruka. To se nestalo. Ležela v ostružiní, které ji podřelo, když padala. Ruku měla obalenou bahnem, křehkým, začínajícím tuhnout mrazem. Celá se chvěla.

„Paddy?“

Od okamžiku, kdy se z pušky ozval výstřel, bylo ticho. Hrůza ji ochromovala. Nemohla se hýbat ani mluvit. Atavistický instinkt jí napovídal, že simulovaná smrt je jediná ochrana. Jak dlouho v tom stavu byla, nevěděla. Jemně pohnula rukama a snažila se přitáhnout zápěstí se zlatými hodinkami k očím, aniž by zvedla hlavu.

„Paddy?“ zkusila znovu o něco hlasitěji.

„Tady jsem.“ Hlas měl zastřený, ale přicházel znedaleka.

„Je ti něco?“

„Ne. Ale ztratil jsem pušku. Spadl jsem.“ Slyšela v jeho hlase slzy. „Je pryč?“

„Nevím.“ Nadzvedla hlavu, aby se podívala. „Myslím, že ano.“

„Kde jste?“

„Tady.“ Opatrně se zvedla na kolena. Nemohla se zbavit chvění. Dokonce jí cvakaly zuby. „Tady jsem a zkusím tě najít.“

Něco po její levici zašelestilo, otočila se. „Jsi to ty?“

„Ano. Tady.“ Na pár vteřin se na ni přilepil a Kate cítila, jak je prochladlý. „Je pryč,“ šeptala. „Už ho necítím.“

„Kterým směrem se vydáme?“ Odstoupil, chtěl si zachovat důstojnost, jako by to bylo brnění, a vyjádřil to pokrčením ramen.

„Měli jsme si vzít kompas,“ poznamenala jemně. „Můžeme jít po vrstevnicích a pokračovat v cestě nahoru.“

„To se nám ale nepodařilo.“

„Paddy, co jiného nám zbývá? Nemůžeme tu zůstat celou noc.“

Zase sněžilo, tentokrát pořádně a vytrvale, pohled na půdu prozrazoval, že sníh se udrží.

„Znáte nějaké modlitby?“

Ta otázka ji překvapila. „No, otčenáš, samozřejmě, každý ho zná.“

„Říká se, že odvrátí zlo. Zabrání jeho příchodu.“ Kate ho chytila za ruku. „Budeme odříkávat modlitbu spolu, jestli to pomáhá. Máš pravdu. Má odvracet zlé duchy. Nejsem na modlitby zrovna odborník.“

„Ani na zlé duchy, že?“ Snažil se o úsměv. „Znáte otčenáš latinsky? Pater Noster. Musí mluvit latinsky, když je Říman. My se ve škole latinsky neučíme.“ Zase se usmál. „Nikdy mě nenapadlo, že bych to mohl potřebovat.“

Ať tě bohové celé věčnosti proklejí, Marcu Severe Secunde, a přinesou tvé prohnilé tělo a zkaženou duši k vynesení rozsudku za to, co jsi udělal tento den…

Kate si protřela dlaněmi obličej. Ta slova se jí hluboko vryla do paměti. Nepřicházela zvenčí, protože by je Paddy slyšel také. Ta slova byla anglická.

„Myslím, že našemu jazyku rozumí,“ řekla opatrně. Oba přistoupili na domněnku, že to Marcus je překvapil, nikoliv nějaký vetřelec z masa a krve. „Jestli s ním budeme komunikovat, pak to bude jen v našich hlavách.“

„Ale mohla byste mu říct latinsky, ať jde do prdele,“ řekl tak nadějně, že se nahlas zasmála.

„Učila jsem se latinu, aby mi pomohla pochopit literaturu,“ řekla omluvně. „Neučila jsem se posílat někoho do prdele.“ Odmlčela se. „Znám ovšem Pater Noster.“

„Říkejte.“

„Pater Noster, qui es in caelis, sanctificetur nomen tuum. Adveniat regnum tuum. Fiat voluntas tua, sicut in caelo, et in terra. Panem nostrum quotidianum da nobis hodie. Et dimitte nobis debita nostra, sicut et nos dimittimus debitoribus nostris. Et ne nos inducas in tentationem: sed libera nos a malo…“

Na chvíli nastalo ticho. „Pokračujte,“ šeptal.

„To je celé. Alespoň kolik si pamatuji. Je to ta důležitá část. Libera nos a malo. Ochraňuj nás od všeho zlého.“ Nevadilo to. Nikdo je neposlouchal. Tím si byla jista. Byl pryč. „Paddy, zkusme najít pušku. Nemůže být daleko.“ Byla už skoro tma. Světla rychle ubývalo.

„Myslím, že spadla tam. Neprozraďte tátovi, že mi spadla. Nikdy by mi ji už nepůjčil.“

„Asi nám zachránila život,“ odvětila pádně. „Vidím ji. Tam. V hluchavkách.“

Sníh padal hustěji a vítr z něj tvořil bodavou záclonu. Patrik zvedl pušku, zlomil ji, dal pod paži a rozhlédl se. „Ani známka po pěšině. Vůbec nevidím, odkud jsme přišli.“

„Tudy,“ nezaváhala Kate. Odhrnula nějaké ostružiní a škrábala se po malém svahu. Půjčené boty jí na sněhu klouzaly.

„Počkejte,“ rozhlížel se Patrik. „Podívejte se sem mezi stromy.“

„Kam?“

„Tam. Vidím světlo.“

„Díky bohu.“ To je tou upřímnou modlitbou. Svorně spolu klouzali, pryč z větru, zpátky pod ochranu stromů.

„Je pryč. Nevidím ho.“

„Tam. Tam je.“ Patrik se zastavil. „To je Redall. Ach, Kate. Vzali jsme to okruhem a jsme zpátky tam, kde jsme začali. On nás nenechá uniknout.“ Zklamání a strach v hlasu byly hmatatelné. Kousla se do rtu. Zlobila se rovnoměrně nad svou hloupostí i úlevou. „Nedá se nic dělat. Půjdeme dovnitř a vezmeme si kompas.“

„Ano,“ souhlasil.

„Pak to zkusíme znovu. A tentokrát se budeme držet cesty.“

„Jo,“ řekl s širokým úsměvem. „Nejdříve se napijeme něčeho horkého. Ano?“

„Ano.“ Objala ho kolem ramen.

KAPITOLA 54.

Jon otevřel dveře do svého bytu a nakoukl. Vzduch byl zatuchlý, jako když se někde nebydlí. Cyrus, to se dověděl teprve včera, než odlétal z Kennedyho letiště, tu pobyl jen dva dny, došlo k prudké hádce se sponzory jeho londýnského pobytu, a tak odletěl zpátky do Států.

Pustil na zem zavazadlo, nohou za sebou zavřel dveře a zvedl ze země poštu. Unaveně popošel a hodil ji na stůl. Na okenním parapetu stála váza s uschlými květinami v kruhu lepkavého žlutého pylu. Vzal ji, odnesl do kuchyně a krčil nos nad odporným pachem zatuchlé vody. Na pracovním pultě ležel svazek klíčů. Otočil kohoutkem, aby nalil vodu do vázy a omyl mazlavé zelené usazeniny. Vzal klíče do ruky a podíval se na klíčenku. Malá černá kočka. Katiny klíče. Praštil s nimi o pult. Dva dny! Cyrus tu zůstal dva mizerné dny a on ji kvůli tomu skoro vyhodil! No, alespoň jí teď vrátil polovinu půjčených peněz.

Šel do obývacího pokoje, sedl si na pohovku a zapnul záznamník. Nekonečné telefonáty. Unaveně poslouchal se zavřenýma očima. Procesí hlasů v chladném, šerém odpoledni bylo jako zpráva o jeho životě. „Nazdar, Jone. Zavolej mi, až se vrátíš…“

„Jone, jestli se vrátíš kolem osmnáctého, máme slezinu…“

„Jone, nezapomeň ve dvanáct třicet dvacátého třetího u Groucha…“

„Jone…“

„Jone…“

„Jone…“

Vstal a šel si nalít skotskou. Láhev, jako všechny láhve na tácku, byla prázdná.

„Do prdele!“

„Jone. Tady Bill. Jen abys věděl, veškeré telefony do Redallu jsou vyřazené z provozu. Jedu tam dnes ráno, asi v deset, je sobota, abych se podíval, co se děje.“

Jon vypnul záznamník. Zvedl sluchátko a vytočil Billovo číslo. Vyzvánělo do ticha. Vytočil znovu – číslo na Billovu chatu. „No tak, zvedni to.“ Jon bubnoval prsty na koleně. Zavěsil. Zkusil číslo redallské chaty. Hluché. Nadával a vytočil Lindseyovy. Taky hluché. Praštil sluchátkem a postavil se. Co se tam sakra děje?

Šel ke kabele, vytáhl láhev, kterou si koupil na letišti v prodejně bezcelního zboží, odšrouboval a nalil si panáka.

Proč se vůbec stará? Kate patří minulosti. Nevycházeli spolu. Záležitost je ukončena. Pryč. Vyřízená. Nebylo co nechat znovu vzplanout. Neměla už o něho zájem, ačkoliv byla v telefonu velmi přátelská. Byla to jen zdvořilost, typická Kate, nechtěla by nikoho ranit. Asi se s ní už nikdy neuvidí.

Vypil sklenku a nalil si další. Venku zahalil londýnské ulice čadivý závoj. Padal déšť se sněhem. Jon odložil skleničku, rozžal vysokou chromovanou lampu v rohu a sáhl po automobilové mapě.

KAPITOLA 55.

NENÁVIST ZLOBA VZTEK jí vířily v hlavě. Ne slova, ne podoba, vír závratné bolesti. „Mami!“ Výkřik byl tlumený. Zoufalý. V černém tichu pokoje však nebyl vyslyšen. „Mami, pomoz mi!“ Byli v sobě, zápasili spolu v její hlavě. On, Marcus, vždycky ten silnější. Bil se do morku kosti, chtěl ji, využíval ji, potřeboval její hlas, paže, sílu. A ona. Claudia. Nevzdala by se. Pravda musí vyjít najevo. Nion byl oklamán. Urážka bohů. Nion. Nion. Láska mého života, část mé duše.

Vytrhni se jim. Zbav se jich. Vymaň se jim. Nehty. Sedři je nehty. Rozervi jí hlavu.

„MAMI, POMOZ MI!“

„Ať vyjde pravda najevo. Nechám vyjít pravdu najevo.“ Výkřik je hlasitější. Claudia nabývá sílu. „Hrob je otevřený. Tajemství je prozrazeno. Lidé Británie mstí naši smrt. Pád impéria nebude dostatečnou pomstou. Ať tě bohové celé věčnosti proklejí, Marcu Severe Secunde, za to, co jsi udělal…“

„Ne, ne, NE!“ Alison si prudce sedla, ruce si držela na spáncích. Nehty měla červené od své vlastní krve. Zírala po pokoji. Nebylo rozsvíceno, ale viděla jasně. Žena stála u okna. Modrý šat se pohyboval, jako by za ní jemně vál vítr, nohy na měkkém dunovém písku, vlasy spletené hřebínky. Viděla asi skrz stěnu, dům, skrz tmu a sníh.

Alison se krčila u stěny. Krev. Všude byla krev, vpředu na ženině šatu, na zemi na povlečení a, podívala se dolů, a ve tmě viděla bez problémů, na jejích rukou.

Její křik bránil dalším hlasům. Křičela a křičela, nekontrolovaně, dívala se na sebe od dveří a pozorovala skupinu lidí dole, jak vstává od kuchyňského stolu, bere svíčky a směřuje ke schodišti. Diana byla první.

„Alison. Alison, miláčku. Proboha, co se s ní děje?“ Viděla matčinu paži kolem svých ramen, viděla, jak se jí pohybují ústa, ale necítila nic. Byl zase tam, v její hlavě. Smál se. Proč se smál? Smál se krvi a bolesti? Smál se jí, ženě u záclon. Byla neurčitá, stín z daleké minulosti. Nic víc. Mizející. Poražená. Rozdrobila se zpět do písku. Součást zapomenuté doby…

„Pater noster…“ Byl to chvějící se Patrikův hlas, stál ve stínech. „Libera nos a malo. Ave Maria. Libera nos a malo.“ Slova se změnila v bolestný vzlyk.

„Ten obličej. Proboha, Di, podívej se na její obličej.“ Roger, bez dechu, došel ostatní a hleděl ženě přes rameno. „Přestaň, Paddy!“ obrátil se na syna. „Nedovolím v mém domě takové sentimentální kecy!“

„Odejděte všichni.“ Diana držela Alison pevněji. „Odejděte. Postarám se o ni.“ Vzhlédla, ale sotva přes slzy viděla. „Kate, vy zůstaňte. Ostatní běžte dolů.“ Roger otevřel ústa, chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel. Podal svou svíčku Kate a otočil se. Znatelně se chvěl, když vedl ostatní dolů. Kate šla poslušně do koupelny pro žínku, promnula ji, vykroutila a přinesla do ložnice. Diana setřela Alison z rukou krev a uložila ji zpět do postele. „Jsi v bezpečí, miláčku. Nic ti nehrozí.“

„Co obličej?“ Kate držela pevně svíčku.

„Teď to nechám. To jsou jen povrchní škrábance.“ Diana na ni unaveně pohlédla. „Dnes večer nedovolím, abyste vy nebo Paddy nebo Joe opustili tento dům.“

„Někdo musí zajít pro pomoc, Diano.“

„Na to je dost času za denního světla. Všechno počká.“

„Ale co Greg? Co Cissy?“ Kate byla zděšená pohledem na Cissy Farnboroughovou, jak leží u ohně na pohovce, téměř v bezvědomí.

„Dostane se z toho. Postarám se o ni. Někdo nás chce všechny zabít, Kate.“ Diana stáhla plachtu Alison až k bradě. „Nenechám nikoho vykročit z tohoto domu.“ Kate se podívala na Alison. Byla teď klidná, ležela na krví potřísněném polštáři, dýchala pravidelně, jako by zase spala. „Co si myslíte, že se stalo?“ zeptala se šeptem.

„Měla zlý sen.“

„Nemyslíte, že se toho stalo trochu víc?“ Kate prošla pokojem, malým prostorem osvětleným dvěma svíčkami, kde bylo velmi chladno. Na zemi pod okny byla zrnka písku. Kate na ně hleděla zamračeně. „Proč nadával váš muž Paddymu za to, že se modlil?“

„Nevěří v Boha. Přestal věřit v den, kdy se dověděl, že má rakovinu.“

„A věří ve zlo? Posedlost? Duchy?“

Diana se zachvěla. „Je konzervativní a fatalista. Nevěří v nic, co se nedá vědecky dokázat.“

„Divné.“ Kate se upřeně dívala Alison do obličeje. Roger jí připadal jako muž s poezií v duši. Ale zatím byl mužem, který vzýval jméno Krista, ačkoliv pro něj nic neznamenalo.

„Modlíte se?“ Diana se posadila na kraj postele a lehce položila ruku dceři na čelo. Bylo studené.

„Ne moc často. Ale byla jsem to já, kdo naučil Paddyho ta slova. Venku ve tmě se nám to zdálo to pravé. Myslel si, že Marcus bude latinsky rozumět.“

„A rozuměl?“ Nádech ironie se jaksi Dianě nepodařil; otázka vyzněla přímočaře.

„Nevím. Ale měli jsme lepší pocit. Ochranu. Talisman proti zlu.“

„Dostal nás tu do pasti, že?“ Diana se na ni náhle podívala, ale už nedokázala skrýt své rozrušení. „Všechna auta poškozená, telefon nefunguje, nikdo neví, co se děje. Bill a Cissy nám chtěli pomoct a podívejte se, co se jim stalo.“ Slza jí stékala po tváři. „A Allii. Co se jí to jen stalo?“ Kate si klekla k ní a vzala ji za ruku. „Myslím, že bychom měli vzít Allii dolů. Měli bychom zůstat všichni pospolu.“

„Má pravdu.“ Gregův hlas je obě vylekal. Přibelhal a díval se na svou sestru. „Požádám Joa, aby ji snesl, a, mami, ty bys pro nás pro všechny měla udělat obrovský kotel polévky. Ráno se nám všechno bude zdát snazší a můžeme poslat pro posilu.“

Kate mu věnovala chabý úsměv. „Děláš, jako by to bylo tak jednoduché.“ V třepotajícím se světle svíčky vypadal její obličej nadpozemsky. Všiml si, a ne poprvé, její křehké, předrafaelské krásy, zdůrazněné neupravenými, spletenými vlasy a teď i tím submisivním postavením, na kolenou u jeho nohou.

„Bude to jednoduché. Všechno je vždycky za denního světla snazší.“

„Nepokoušej Prozřetelnost.“ Jako kdyby si uvědomila, že toto postavení ji staví do nevýhody, vyškrábala se na nohy. Když stála, byla stejně velká jako on. „Gregu.“ Položila mu ruku na rameno a šeptala. „Podívej se k oknu na zem.“

Zvedl obočí, vzal svíčku a kulhal k oknu, aby si prohlédl koberec.

„Písek. Může být z Alisoniných bot.“

„Ale není. Byla jsem tu dřív, a písek tu nebyl.“

„Jsi si jista?“

„Jsem.“ Pokrčila rameny. „Všímám si takových věcí. Po zkušenostech z chaty.“

„Co říkáte?“ otočila se Diana, aby se podívala na koberec.

„Říká, že tady vítr zavál oknem písek a že by bylo lepší, kdybychom šli všichni dolů a seděli u ohně,“ řekl rozhodně Greg.

„Nesnaž se mě uchlácholit,“ odsekla Diana. Postavila se. „Co ten písek znamená?“ dívala se na Kate.

„Dobře, řeknu ti to,“ řekl pomalu Greg. „Znamená to, že si myslím, že tu nejde o lidského vraha. Myslím si, že v lese ani na pláži nikdo není. Myslím si, že náš nepřítel je muž, který je skoro dva tisíce let mrtvý, muž, který zuří, protože jsme narušili hrob v písku. A myslím si, že jsme všichni ve velkém nebezpečí.“

KAPITOLA 56.

„Musím být úplný blázen, že jedu. Úplný blázen!“

Anna Kennedyová procházela kolem řady malých aut s klíčem v ruce a snažila se přes padající sníh najít vůz, který jí byl přidělen. V druhé ruce držela rukojeti objemné plátěné kabely, automapu, kterou si koupila u pultu půjčovny aut na letišti, řemínek ruční kabelky a pod paží tři knihy.

V Edinburgu nesněžilo. Byla směšná. Sesterská láska překročila meze. Konečně. Číslo 87. Malá, čisťounká, jasně červená ford fiesta. S úlevou zastrčila klíč do zámku a otevřela dveře. Vevnitř vonělo umělou hmotou a osvěžovačem vzduchu. Auto bylo absolutně bez poskvrny. Hodila kabelu a knihy na zadní sedadlo, nastoupila, zavřela dveře a šmátrala po světle. Musela si ještě najít, jak se dostane ze Stanstedu po východním pobřeží, než hustý sníh zavane vesnické cesty.

Poslední rozhovor s Kate ji dost trápil. Stejně jako to, že Katin telefon měl stále poruchu. Byla moc ráda, že dva hostující lektoři se jí postarají o byt a budou mít trpělivost s rozmary C.J. Tak si to mohla nasměrovat na jih a využít třídenní pauzu k tomu, aby se přesvědčila, že všechno je v pořádku. Teď už si nebyla tak jista, že to bylo rozumné. Anglie se svým pomateným počasím vždycky vybočovala z normy a teď to vypadalo, že bude doprava zcela přerušena. Předpověď počasí byla hororová, a aby to nebylo tak jednoduché, Kate ji vůbec nečeká. Díky neschopnosti telefonních spojovatelek, které pokaždé, když jim volala, přísahaly, že dané spojení prověřily a že perfektně funguje.

Naposledy se podívala do mapy a zapamatovala si – A 120 východně na Colchester, A12 na sever na Ipswich a pak znovu A 120 – nastartovala a zhasla světlo. Počítala, že cesta potrvá hodinu, nanejvýš hodinu a půl. Na hodinách na palubní desce bylo už skoro devět.

Cesty byly nepříjemné, ale v žádném případě ne neprůjezdné. Stěrače kreslily oblouky do sněhu, který se v odrazu světel protijedoucích aut třpytil. Cesta byla víceméně rovná a v daném čase ujela Anna delší trasu, než doufala. Projela Dunmow a Braintree a konečně zabočila na sever na hlavní cestu, vedoucí rovinou východní Anglie k Suffolku. V rádiu vysílali příjemnou hudbu, která byla přerušovaná předpověďmi počasí – naléhavá zpráva sníh bude sílit celou noc, na východě bude s vichřicemi způsobovat závěje, které se při plném měsíci za přílivu navrší – po těchto nejnovějších informacích se vrátili k Brahmsovi a Schumannovi.

Bylo deset minut po desáté, když zastavila na rozšířené krajnici před mnohoramenným ukazatelem, rozsvítila a ještě jednou nahlédla do mapy. Redall byl na mapě malá tečka na pobřeží. Vedla k ní přerušovaná čára, označující jakousi stezku. Předcházely čtyři míle spletité venkovské cesty. Zachmuřila se. Sněžilo hustěji, a ačkoliv autíčko dosud statečně ujíždělo, bylo zjevné, že sjela na opuštěnou cestu. Neviděla žádné vyježděné koleje a po obou stranách cesty se tvořily zrádně měkké návěje.

„Ploužíme se dál,“ mumlala si pro sebe. Už si vypíchla hospodu, asi půl míle od Redallu. Namířila k ní. Pneumatiky sjížděly, když zařadila jedničku, ale pak si daly říct. Vlevo, vlevo a vpravo. Opakovala si nahlas zatáčky a stále bedlivěji sledovala všechny odbočky. Už by tam měla pomalu být. Na další zatáčce by měla stát malá hospoda.

Nestála. Jela dál. Zatáčka, kterou čekala za pár stovkami yardů, se nekonala. Cesta se zuřivě stáčela nahoru a dolů po příkrých kopcích, které tam vůbec neměly být. Musela někde přejet. „Proklatě!“ Zastavila a radila se s mapou. Na mapě vypadala cesta tak přímočaře. Vlevo, vlevo, vpravo. Kousek rovně, zatáčka, hospoda, pár dalších zatáček nahoru. Otevřela okno a vyhlédla. Vítr byl ledově studený, čistý, ostrý. Ledové krystalky jí ožehly pleť. Poslouchala to ticho a pak, téměř podvědomě, vnímala vzdálený sten větru. Rychle zase okno zavřela. Upřednostnila zadýchaný vzduch v autíčku s reprodukovanou hudbou – Schumann předal slovo Beethovenově Sonátě.

Začala zvažovat, zda by neměla strávit noc v autě, nepříjemná představa bez dek a termosky, když zahlédla světla z domu před sebou. Nebyla to hospoda, ale obyvatelé jí alespoň řeknou, kde je.

Věděli a byla dobrých pět mil od Redallu. „Tamhle jste špatně zabočila, drahá.“ Starší pán, který v županu otevřel dveře, ji pozval do předsíně, aby jí cestu ukázal na mapě. „Raději jeďte tady dolů,“ ukazoval prstem se skvrnami od nikotinu, „a pak se vraťte podél cesty u ústí řeky.“

„Jste sama?“ Na schodech se objevila bledá žena jako věchýtek v koupacím plášti a s natáčkami. „Za takové noci byste neměla jezdit sama.“

„Vím.“ Usmála se Anna. „Netušila jsem, že počasí bude tak zlé.“

„Dala byste si šálek čaje, než se pustíte dál?“ Žena scházela ze schodů, jeden schod po druhém, s bolestmi.

Anna měla pokušení zůstat, ale zavrtěla hlavou. „Je to od vás moc milé, ale raději půjdu. Nechci zapadnout.“

„Tak jedte opatrně,“ přikývla stará dáma. „A dejte si pozor na černého psa v bažině.“ Usmála se, když viděla, že si Anna zvedá límec a běží k autu.

„Černý pes!“ mumlala si Anna, když se znovu rozjížděla.

Slyšela o tom přízraku východní Anglie, zašklebila se. Nečekala, že by měla potkat nadpřirozeno tak časně.

Sjela dolů a zabočila na poměrně širší cestu, kde byly známky po cestářích. Nesněžilo tak hustě a kus jasné oblohy odkryl vysoký, studený měsíc, jen srpek měsíce, plující mezi velkými, načechranými mraky. Opatrně přidala plyn a sledovala klikatou cestu. Žena ji popsala jako cestu podél řeky. Viděla široké ústí, které se třpytilo v měsíčním světle jako stříbro. Zastavila. Pohled bral dech. Krajina bílá, stříbrná. A docela opuštěná. Nesetkala se s autem už přes půl hodiny. S lítostí se otočila a pokračovala v cestě, pomaleji, rozhodnuta nepřehlédnout zatáčky, které ji převedou přes krajinu, vedoucí za Redallský záliv.

Neměla pochyb, že je na správné cestě, ale bylo zřejmé, že dále to autem nepůjde. Vítr navál sníh do zatáček na čtyři stopy. Vysedla a zoufale se rozhlédla. Měsíc svítil tak jasně, že bylo dobře vidět na cestu v obou směrech na stovky yardů. Asi tak půl míle předtím projela kolem farmy. Neměla by se ještě zeptat tam? Pohlédla na hodinky. Po jedenácté. Snad nebylo příliš pozdě, aby zaklepala na dveře.

Ale na farmě byla tma a na opakované klepání nikdo nereagoval.

Zachvěla se. Měsíc měl teď závoj a hrnuly se mraky. Za pár minut nebude vidět. Znovu nasedla do tepla auta, opřela se a přemýšlela. Měla na vybranou. Jet do další vesnice a v hostinci požádat o pokoj, nebo nechat auto na cestě a jít do Redallu pěšky.

Zajela pomalu nahoru na stezku a tam zastavila. Ještě jednou rozsvítila a podívala se na mapu. Pěšina nemohla být delší než půl míle, možná méně. Měřila to palcem. Bylo by šílenství jet pryč, když se dostala až sem. Přes přední sklo se podívala na oblohu. Měsíc osvětloval krajinu jako za dne. Sněhové mraky, které viděla u ústí, nijak nepostoupily. Snadno uvidí na cestu.

Rozhodla se. Vystoupila a vytáhla kabelu. Měla v ní Laphroaig vyrobený ve Skotsku. Nezapomněla, že sestra má ráda sladovou whisky, a kdyby zapadla, bez ohledu na moudrosti o chladu a alkoholu, napije se sama. Zhasla světla, zamkla auto a přehodila kabelu přes rameno. S žalostným pohledem na boty z ulice Princess, které nebyly vodotěsné, si to namířila ke stromům.

Prvních pětadvacet yardů jí měsíc krásně svítil na cestu a bylo velmi snadné nemyslet na Katino hlomozící strašidlo. Sníh byl lehký, šlo se jí snadno, jen kabela se brzy pronesla. Pak náhle vedla pěšina v pravém úhlu do hustého nízkého porostu a paprsky měsíce svítily někam jinam. Pěšina byla černá. Ohlédla se do ještě hlubších stínů. Bylo ticho. Vítr ustal a bylo slyšet jen pravidelné vrzání sněhu pod botami.

Zastavila se, aby si kabelu přehodila na druhé rameno. Bez zvuků jejích kroků byla noc hrozivě tichá. Vítr ustal, ani lístek se nepohnul, jen v dálce uslyšela šílené uhú, uhú – houkání sovy. Takový obyčejný zvuk, a naskákala jí husí kůže. Šla dál a řemínek ruční kabelky měla několikrát ovázaný kolem prstů. Oči už tak přivykly na tmu, že rozeznávala další detaily. Sukovité duby, mohutné kmeny, spletitá masa méně rozpoznatelného nízkého porostu až k okraji pěšiny, hustá záclona z popínavých rostlin, která visela v chumáčích nad pěšinou. Další zatáčka a opět měla měsíční světlo na sněhu u nohou. S úlevou vykročila rychleji, i když jí to na svahu neovladatelně klouzalo.

Pak uviděla převrácené auto. Opatrně se přiblížila a srdce jí tlouklo. Cestu si klestila zlomenými větvemi. Koleje, jak auto dostalo smyk, byly pod vrstvou sněhu znatelné stejně jako tmavé skvrny, v denním světle asi krvavé. V ústech jí vyschlo, když se dívala na obrácenou kapotu. Nikdo tam nebyl. Ulevilo se jí, dotkla se studeného kovu. Sníh se usadil na rádiu. Bylo jasné, že havárka se stala před chvílí a kdokoliv v autě jel, byl pryč.

Hlučně se lámající větev ji zastavila. Rozhlížela se. Tlukot srdce slyšela až v uších. Pohlédla na oblohu. Měsíc byl skoro pryč. Za pár vteřin ho pohltí sněhové mraky, které se hnaly od moře. Byla skoro půlnoc a ještě se nikdy v životě necítila tak opuštěná. Na kůži na krku měla mravenčení. Snažila se objektivně zhodnotit své pocity, byla to primitivní reakce na strach z neviděného, nebo tam něco ve tmě cítila? Něco, co ji sledovalo.

Polkla a přinutila se pokračovat v cestě. Určitě už k domu není daleko. Chytila si pevněji kabelku. Strach z tmy byl iracionální, primitivní návrat do minulosti, toto je dvacáté století! Neexistují divoké bestie, které stojí frontu, aby ji sežraly, žádné nepřátelské kmeny, žádní zlí skřítkové, žádní duchové. Byla racionální, moderní žena, osvobozená od předsudků, vědátorka. Ale alespoň v jedné knize z těch, které nesla v kabele, byly přesvědčující argumenty, že duchové a přízraky jsou skutečné bytosti.

Přišla tma, úplná. Udělala nejistý krok, logická reakce na náhlou slepotu, která přejde, jakmile se jí vrátí noční vidění. Věděla, že pěšina je volná, před okamžikem ještě viděla na dvacet stop před sebe, tak proč se zastavila? Proč byla přesvědčena, že tam někdo před ní stojí? Proč cítila takovou naléhavost otočit se a běžet tam, odkud přišla?

„Seber se, Anno!“ Jako její sestra měla tendenci oslovovat se nahlas. „Pohni se! Už tak máš studené nohy.“ Hlas v tichu byl šokující, dotěrný. „V minutě budeš zpívat mši,“ pokračovala. „Tak, mizero.“ To neoslovovala sebe. „Jestli jsi tu, ukaž se, ať jsi kdokoliv.“

To bylo směšné. Nikdo tam nebyl. Vůbec nikdo. Skřípala zuby a pokračovala v cestě a soustředila se na divokou krásu noci. Chápala Katino nadšení pro tuto krajinu. To ticho, čistý vzduch, přicházející asi přímo ze Severního moře, pohledy, než se měsíc ztratil, na třpytící se klidnou vodu mezi stromy. Představovala si chatu, kde byla pravděpodobně Kate zachumlaná v posteli. Teplá kamna, dubové trámy, pěkné barevné závěsy, stará postel s péřovou matrací a staromódní ručně prošívaná přikrývka. Až dorazí, dají si kávu a jídlo a samozřejmě whisky a dlouho budou klábosit s nohama blízko u ohně…

Najednou byla ze svého snění vyrušena. V dálce slyšela cválání kopyt. Tryskem se přibližovalo. Praskot kůže, syčivý dech koňských nozder. Uhnula z pěšiny, země se pod jezdcem zachvěla a byl pryč. Šokovaná se dívala na cestu, kterou přišla. Neviděla nic. Jak by se někdo mohl hnát ve tmě takovou rychlostí? A proč? Co bylo tak důležité?

S neblahým tušením se vrátila na pěšinu, pevněji uchopila kabelku, a ve vzduchu ucítila čerstvý chlad. A pak ohavný, štiplavý pach. Pach požáru. Chvíli stála a dívala se na stodolu, ještě doutnající, a černý popel, pomalu přikročila k domu a zabouchala na dveře. Dlouho nebylo nic. Žádné světlo se v domě nerozžalo. Neslyšela žádný pohyb. Začínala panikařit, že tam nikdo není, ale konečně uslyšela zvuk dveří někde uvnitř se otevírajících.

„Kdo je?“ Mužský hlas zněl za dveřmi podivně dutě.

„Promiňte, že jsem přijela tak pozdě. Nemohla jsem sjet autem po pěšině. Jmenuji se Anna Kennedyová. Jsem Katina sestra.“ Bylo směšné, že mluvila se zavřenými dveřmi. Přála si, aby už otevřeli. Něco tam nebylo v pořádku, něco zlověstného ve vzduchu. „Pustíte mě? Prosím.“ Snažila se, aby neslyšeli paniku v jejím hlase.

„Počkejte,“ odpověděl hlas stručně. Skoro drze.

Anna hleděla nevěřícně na dveře. Nenapadlo ji, že by ji nemuseli pustit dovnitř. Pohlédla za sebe na sněhem pokrytý trávník.

„Anno? Jsi to ty?“ ozval se Katin hlas za dveřmi. Zvedla se stříška poštovní schránky a baterka svítila do tmy. „Dřepni si, abych ti viděla do obličeje.“

„Proboha, Kate. To jsem opravdu já. A upřímně si přeji, abych tu nebyla.“ Opouštěla ji poslední vitalita. Anna se sehnula a podívala do schránky. „Co se s vámi všemi děje?“

„Je to ona. Pusťte ji.“ Slyšela matně ta slova, když se zavřela schránka, a následoval zvuk otevírající se závory.

„Rychle. Pojď dovnitř.“ Kate ji táhla přes práh do tmavé předsíně. Blikající svíčka hořela na talířku a někdo za ní zavřel dveře, zastrčil závoru a pak byla uvedena do obývacího pokoje osvětleného svíčkou. Byl teplý, voněl báječným jídlem a byl plný lidí. Nemohla uvěřit svým očím. „Tady to je jako v nemocnici ve Scutari,“ vyhrkla. „Kate, drahá, co se tu stalo?“

Jedna žena s podlitinou na oku ležela na pohovce, děvče zabalené do deky v rohu na polštáři, muž se zavázanou nohou seděl u ohně. Dva muži, muž a chlapec, kteří jí s Kate otevřeli dveře, stáli a zírali na ni, jako by přijela z Marsu. Dva další a děvče stáli vedle a všichni se na ni dívali. „Co se tu děje? Co se tu stalo?“

„Ach, Anno!“ Kate se jí vrhla do náruče. „Ještě v životě jsem neměla ze setkání takovou radost.“

„Dea ex machina nás asi přišla vysvobodit.“ Ta slova přicházela od muže s poraněnou nohou.

Anna na něho upřela oči a pak se otočila ke Kate. „Raději mi to vysvětli,“ řekla.

KAPITOLA 57.

Jel rychle, byl skloněn nad koňskou hřívou a spona původního obyvatelstva, která špendlívala její šaty, teď spínala jeho kabát. S princem Trinovantů si vyrovnal účty, poslal ho za jeho bohy a tu čarodějnici s ním, i s jejími kletbami a nenávistí. Ať si kleje. Kdo by se kdy dověděl, co se tu dneska stalo? Nebyli tam svědci, nikdo nepřežil. Její sestra, jednoduché tvárné děvče, mu uvěří, když jí řekne, že Claudia utekla se svým milencem za jeho bratry na západ. Bude zděšená, ale uvěří mu. A pochopí nutnost rozvodu. Usmíval se, jel a zvedl ruku, aby pobídl koně, když klusali vzhůru po pěšině, kopyta vyhazovala oblaka prachu. Už se rozhodl, znovu se ožení. Její sestra jí byla podobná, byla mladší a mnohem poslušnější. Převezme domácnost a vychová mu syna, dá mu další syny, když bude oddaná. A on se postará, aby princův kmen už do kolonie Claudia Victricensis nepřišel. Povzbuzovali a pobuřovali a osnovali s Iceny spiknutí proti Římu. Hořící stéblo rozněcovalo náladu proti nejvyšším pánům, ale nebude to jeho stéblo, žádná vzpoura nevzejde z jeho podnětu. Ani z jejího, Claudiina. Ženy, kterou kdysi považoval za bohyni. Nikdy se nikdo nedozví, k čemu tu dnes došlo. Ta už nikdy nic neřekne, odnesla si svou zradu a vztek s sebou na blátivou neslavnou cestu na onen svět.

***

„Je nás tu deset,“ Roger stál zády k ohni a díval se na ostatní, sedící kolem. Allie ještě nepromluvila. Spala na hromadě polštářů v rohu a nikdo ji nevzbudil. Susan seděla vedle ní, držela ji za ruku a v teple pokoje jí padala víčka. „Nechápu, že nemůžeme přemoci cokoli, co nám tu dneska hrozí. Anno, vy jste odbornice,“ mluvil k ní. „A my jsme se sjednotili v názoru, že nejde o člověka. Prosím, ujměte se slova a řekněte nám, co dělat.“ Popošel k židli a svezl se do ní s povzdechem.

Anna se cítila tisíckrát lépe, než když sama procházela lesem, ale když teď vyslechla celou situaci, ani miska horké polévky nevyhnala chlad, který se jí usadil v žaludku. Vrtěla hlavou. „Jsem psycholožka, ne médium. Vím o zjevování duchů velmi málo. Co se mne týče, nikdy jsem žádného neviděla.“ Kdo ale byl pak ten záhadný jezdec, který se kolem ní přehnal? Nikdo v domě o něm nic nevěděl.

„Musíš pomoct Alison, Anno,“ řekla Kate, která seděla na zemi. Opírala se o Gregovu židli a dívala se na žhavé uhlíky. Rukou se lehce dotýkal jejího ramene.

„Myslím, že je posedlá,“ řekl tiše Greg. „Ta síla, hlas, jednání. To není Allie.“

„Gregu ne!“ Diana měla hlas plný úzkosti. Pohlédla na dvě děvčátka. Susan spadla hlava dopředu a ruka, ve které držela ruku Alisoninu, ochabla. Dřímala. Alison neklidně pohybovala hlavou ze strany na stranu a pak zase klidně ležela. Neměla úplně zavřené oči. Pod polootevřenými víčky měla oči jako štěrbiny.

Anna se kousla do rtu. Všichni se na ni dívali a ona nevěděla, co říct. „Podíval se na ni v poslední době lékař?“ zeptala se konečně. „Existují stavy, které by odpovídaly tomu, co se jí tu stalo. Například, nedošlo u ní v posledních několika měsících k poranění hlavy? Třeba ke slabému otřesu?“ dívala se z Diany na Rogera a zpět. Diana vrtěla hlavou. „Nedošlo někdy k vnitřnímu poranění? Cysty, poškození, tumory, něco takového? Nestěžovala si na bolesti hlavy?“

„Ano, stěžovala,“ odpověděli Greg a Patrik současně.

„Ale jste na špatné stopě,“ pokračoval Greg. „Úplně špatné.“

„Počkejte,“ Anna se na něho vážně dívala. „Dočasná ztráta paměti může mít příčinu v nemoci a my ji musíme vyloučit.“

Pohlédla zpátky na Dianu. „Měli jste v rodině schizofrenii nebo genetické poruchy, pokud je vám známo?“ Diana vrtěla hlavou. „Je tu možnost, že by brala drogy?“

„Vůbec žádná.“ Diana si tiskla ruce na tvář. „Byla jsem zdravotní sestrou, Anno. Na všechno jsem myslela. Allie ovšem není jediná s touto podivnou zkušeností.“ Anna se odmlčela. Kousala se do rtu. Zdálo se jí rozumné mluvit o zdravotních příčinách. „OK,“ pokračovala opatrně. „Prověřme další možnosti. Uvnitř v domě, mám za to, se nestalo nic.“ Pohledem zavadila na okamžik o Gregovu ruku, kterou měl na Katině rameni.

„Kromě podivného chování Alison. Ale tak se chovala, jak řekla Kate, i na pláži.“

„A co moje knihy na zemi?“ zeptal se Paddy.

„Já jsem cítila parfém. Ve vaší studovně, Rogere.“ Kate si přitahovala kolena k bradě. Roger zvedl obočí. „Co užívá? Chanel?“

„Nějaký květinový – jasmín a pižmo a ambru. S tím je vždycky spojena vůně mokré hlíny.“ Anna na ni pohlédla. „Jak často se vůně objevovala?“

„Často. A v chatě také.“

„Vůni vždycky předcházel nějaký úkaz?“

Kate pokrčila rameny. „Ne vždycky.“

„A co Marcus? Taky má svou vůni?“

Kate pohlédla na Grega. Ten zavrtěl hlavou. „Nemohu tvrdit, že jsem si všiml. Když se objeví, člověk dostane takový strach, že nic nepozoruje.“

„Není to masová hysterie?“ řekla pomalu Diana. „Nepřechází ta nákaza z jednoho na druhého?“ Chvěla se, ačkoliv bylo v místnosti teplo.

Anna pokrčila rameny. „To je možné. Kolik z vás vlastně něco spatřilo?“ Dívala se na Rogera, který skoro lítostivě vrtěl hlavou. „Diano?“

„Ne. Kromě toho, co se přihodilo Allii.“

„Kate a já jsme viděli oba, Marca i Claudii,“ řekl Greg pomalu. Jemně pohladil Kate po krku. „Cissy a Susan ho viděly jasně. Allie je jistě viděla oba. Paddy…?“

„Cítil jsem ho,“ řekl Patrik. „My jsme ho viděli, já jsem po něm střelil. A napsal vzkaz na počítač.“

„On to napsal, nebo jsi to napsal ty, aniž bys to věděl?“ zeptala se Anna.

„Nevím. Nepamatuji si, že bych to psal. Ale uměl by Říman psát na počítač?“

Anna se usmála. „Neuměl.“

„Já jsem taky napsala na počítač něco podivného,“ dodala Kate. „Kletbu. ‚Ať tě bohové celé věčnosti proklejí, Marcu Severe Secunde, za to, co jsi udělal tento den…“

Vyslovila ta slova tiše, ale vznášela se místností ještě dlouho. Kate seděla klidně s pohledem upřeným do ohně. „Zajímalo by mě, co jí udělal.“

„Muselo to být něco dost zlého,“ řekl Greg.

„Myslím, že ji zavraždil. Měla šaty od krve.“

„A je to její hrob, co Alison odkryla v dunách.“

Anna se zachvěla. Vytáhla z kraje pohovky jeden polštář, hodila si ho před oheň, posadila se a kolena si tiskla pod bradu jako její sestra. „Kdybys měla pravdu,“ řekla zamyšleně, „co bychom mohli předpokládat? Že Alisonina vykopávka odkryla dávný zločin. Že zavražděná žena po dvou tisících letech volá po odplatě a že z nějakého důvodu ona a ten muž, který ji zavraždil, se napadají. Že jsou schopni utlouct muže k smrti, zapálit stodolu, hodit auto do moře, odpojit telefon, zanechávat po sobě hrsti půdy, larvy a parfémy a fyzicky napadnout každého, kdo je tak hloupý a vyjde ven?“

„Takto řečeno je to dost pochmurný scénář,“ komentoval to suše Roger. „Vzhledem k tomu, že nemáme jinou teorii, a protože je víceméně půlnoc, což je tradičně hodina duchů, a protože vytloukli duši z poměrně velké, zodpovědné skupiny lidí, z nichž většina jsou rozumní dospělí, řekl bych, že to zní dost přesvědčivě.“

„Možná, že Kate má pravdu a měli bychom se modlit,“ řekla váhavě jeho žena. „Uvědomuji si tvou intelektuální opozici k modlitbě, miláčku, ale zdá se, že nám zbývá jako jediná možnost, a abych použila tvá slova, je to jediná rozumná odpověď.“

„Je to jediná možná odpověď,“ zamumlal Patrik.

„Blbost,“ odsekl Roger. „Rozumná odpověď bude, když si všichni půjdeme odpočinout. Ráno se nasnídáme a někdo z nás půjde s Joem zavolat na policii. Nakonec, byla tu spáchána vražda. Jestli tam venku někdo je, a já pochybuji, že tam ještě je, pak je to podle mého soudu člověk. Nějaký maniak. Chudák Bill se ocitl na nesprávném místě v nesprávnou dobu. Policie vraha dopadne. To ale neznamená, že my všichni ostatní se kvůli tomu zblázníme. Určitě najdeme rozumné vysvětlení. Dělejte si, co chcete. Já si jdu lehnout.“ Vstal.

Nikdo další se nepohnul. „Nemáme postel pro všechny, Rogere,“ řekla Diana nepřítomně.

„Kdo chce, zůstane tady u ohně. Dek máme dost, každý si udělá pohodlí.“ Roger vhodil do ohně pár polen. Vyletěly jiskry. „Joe, vy si obsaďte synovu postel, ten by neměl chodit po schodech. Kate, vy a Anna…“

„My zůstaneme tady, díky, Rogere. Nám je u ohně dobře.“ Kate se usmála.

„Já taky zůstanu,“ řekl Patrik.

Kate vzhlédla na Grega. „Běž si lehnout do studovny, Gregu. Nech odpočinout nohu. My budeme hlídat. Kdyby se něco dělo, zavoláme tě.“

Greg jí položil ruku na rameno. Lehce a krátce. „Díky, ale zůstanu. Je mi tu dobře.“

Když starší odešli nahoru, Anna se posadila do Rogerovy židle. „Slyšel někdo z vás předpověď počasí?“ zeptala se tiše. „Je neuvěřitelně špatná. Nevím, jestli bude blízko u moře lépe, ale na zítra předpovídají blizardy. Nebude jednoduché zajít pro pomoc.“

„Myslíte, že bychom měli jít teď, než se počasí zhorší?“ nahnul se Greg.

Pokrčila rameny. „Nevím, co si mám myslet. Jen jsem to chtěla prodiskutovat.“

„Já si myslím, že bychom neměli chodit ven,“ vložila se Kate. „Dosud nám štěstí přálo.“ Očima zabrousila na Gregovu nohu. „Ale neměli bychom více riskovat.“

„Otevřeme si láhev vína,“ Greg se zvedl. „Jestli máme zůstat vzhůru, můžeme si to trochu zpříjemnit, a jestli nás víno uspí, taky to nebude špatné.“

Belhal po kuchyni a náhle se zastavil. „Kde jsou kocouři?“

Paddy pokrčil rameny. „Neviděl jsem je.“

Greg se mračil. „Jsou nahoře?“

„Jestli jsou jako C.J., budou ležet uprostřed nejlepší postele,“ komentovala Anna. „V takovém počasí nebývají kočky nikde jinde.“

„Obvykle nahoru nechodí.“ Greg se sehnul a vytáhl láhev vína z police v rohu. „Útulně se cítí u ohně a u stáložárných kamen.“ Vytáhl ze zásuvky vývrtku, odtrhl fólii a otevíral láhev. „My jsme zvyklí na patnáct dek a peřin a akumulační kamna, ale na kočičí standard nemáme. Paddy, prosím, vezmi to a nachystej skleničky.“ Poskakoval zpět k ohni a s povzdechnutím se posadil. Zase položil ruku Kate na rameno a nechal ji tam. „Rozveselte se, tady jsme v bezpečí.“

Kate zavrtěla hlavou. „Pořád musím myslet na chudáka Billa, samotného v chatě.“

Přijala od Paddyho sklenku a usrkla. „Nemohu uvěřit, že se něco takového stalo. Je to absurdní. Ba nemožné. Takové věci se přece ve skutečném životě nestávají.“ Gregovu ruku měla stále na rameni. Uchopila jeho prsty. Byly teplé a ubezpečující a opětovaly její stisk.

„Obávám se, že stávají,“ řekla Anna. Usmála se, když jí Patrik podával skleničku. „Ale obvykle existují pozemská vysvětlení pro i ta nejpodivnější fenoména. Mám chuť uvěřit, že většina zvláštností tady byla kombinace obyčejných věcí. Auta za špatného počasí dostávají smyk, havarují na příkré ledové cestě. Lidé mívají za špatného počasí představy. Ano, mívají, Kate. A lidé se snadno dovedou nakazit jakousi hysterií, když se bojí, a vy jste se opravdu měli čeho bát. Byl zavražděn člověk.“

„Ale co události, než byl zavražděn. Hovořily jsme o nich spolu telefonem.“ Kate se mírně posunula a opřela se o Gregovo zdravé koleno.

„Hlomozící strašidla.“ Anna přikývla. „Soustředěná na Alison. To je možné. Zdá se teď být citově narušená.“ Pohlédla na dvě děvčátka, která spala na provizorním lůžku v rohu hlubokým spánkem.

„Považujete hlomozící strašidla za skutečná?“ zeptal se Greg.

„Ano, jsou vnější manifestací vnitřního konfliktu, energie tvořená mozkem je veliká.“

„Tak ohromná, že přesune velké auto na pobřeží? Tak ohromná, že zapálí stodolu?“

„Stodolu mohl zapálit nějaký vagabund, Gregu.“ Kate přijala ztrátu auta s překvapivým klidem, po tom, co se všechno stalo, se zdála nepodstatná.

Paddy už vypil polovinu vína ve skleničce, když náhle vzhlédl. „Kocouři určitě nebyli ve stodole, že ne?“

„Jistěže ne. Chodívají tam jen v létě za ptáky. Nemohli se dostat dovnitř, dveře byly zamčené.“

„Mohli. Jsou tam, byly tam, díry, kterými mohli dovnitř.“

„Nebyli tam, nedělej si starosti, Paddy,“ řekla Anna, když slyšela rozčilení v jeho hlasu. Chlapec byl na konci svých sil. „Při prvním náznaku nepohody utečou. Mají intuici.“ Bylo chvíli ticho, když Greg vyprskl smíchy. „Za těchto okolností to není nejšťastněji vybrané slovo.“

Zašklebila se a vstala. „Promiňte, je tu dole záchod? Nechci nikoho rušit.“

„Tady v předsíni za studovnou,“ ukázala Kate ke dveřím. „Vezmi si svíčku.“ V předsíni byla zima ve srovnání s teplem u ohně. Anna si kryla dlaní plamen, protlačila se podél kabátů a bot a zavřených dveří do studovny. Cítila na krku průvan, nesoucí se od hlavních dveří. Měli by mít na nich závěs. Leželo tam plno věcí, opatrně zvedla svíčku, aby nezakopla o nějaký koš nebo boty, hole, krabice s konzervami pro kočky, elektrická kamínka, vytápět dům byl asi problem, krabici snad s kamením, role vánočního papíru, krabici s ozdobami a zastavila se. Něco před ní se pohnulo, v místě, kam dosáhlo světlo svíčky. To musel být kocour. Zvedla ruku, aby zvětšila okruh světla. Pohyb se objevil znovu. Něco ve stínu, ale ne na zemi, v celé velikosti. Lidské velikosti. „Kdo je tu?“ řekla tiše, zaskočena tím, že se jí chvěje hlas. Žádná odpověď. Jen vítr přicházející pod dveřmi. Hlasy z obývacího pokoje už nebyly slyšet.

„Kdo je?“ opakovala, tentokrát hlasitěji. Stála jako přimražená. Když se nepřiblíží ke dveřím, světlo tam nedosvítí, bála se udělat krok. „Do prdele, nedělej ze sebe šaška. Kdo je to?“

Teď to ucítila. Parfém. Sytý, surový, překrytý vůní mokré půdy. Polkla, ruce se jí chvěly, plamen svíčky se třepotal.

„OK, lady Claudia. Podívejme se na tebe.“

Přinutila se udělat krok. Žaludek se jí stahoval, kolena se podlamovala. Svíčka osvětlila stojan s plášti a bundami. Nic víc. Žádný duch. Žádná římská dáma. Zhluboka se nadechla, ruce měla ledově studené a vlhké, sáhla po klice a otevřela. Malý prostor, úhledný s bledězelenými záclonami, hrubou předložkou, zeleným ručníkem a mýdlem. Zaklínila svíčku do okenního parapetu, otočila se a začala si rozepínat kalhoty. Vtom se podívala do malého umyvadla. Byla tam hrudka černé půdy a v ní se ve světle svíčky kroutilo několik larev.

KAPITOLA 58.

Sníh se usadil v dunách. Zářící měsíční světlo vrhalo na písek dlouhé, bezbarvé stíny. Jak mraky neúprosně proudily ze severovýchodu, obloha opálová a pak cínová klesala níž nad krajinu. Noční ptáci se neozývali, jen vítr ve stromech za chatou rušil ticho hrobu, na kterém teď byl povlak sněhu.

Mladý muž, dívající se na hrob, nevrhal stín, nezanechával stopy. Stejně jako žena, kterou miloval, hledal pomstu. Žádný laskavý bůh nepřijal jeho duši jako obět, protože s umírajícím duchem přísahal, že se vrátí, a tu přísahu tajil před svou láskou. Nebylo třeba prohledávat galaxie, Marcus Severus Secundus byl připoután k tomuto místu krví. Krví obětí. Jeho nenávist je dělila celá století. Mladý muž se usmál. Všichni tři byli propuštěni na svobodu zásahem děvčete a díky ní vejde tajná márnice ve známost a jeho pomsta bude sladká.

Měsíc se před ním zahalil do mraků. Tma se vrátila do krajiny a s ní přišel sníh. Hustý, bílý, vířivý, rozpouštějící se stín, který byl vším, co zůstalo z druida Niona – kromě potřeby pomstít se a kromě jeho lásky.

***

V puse měla vlas. Chytila ho do prstů a zašklebila se. Otevřela oči a uviděla na polštáři vedle sebe hlavu. Zamračila se. Susan. To byla Susan s rozcuchanými vlasy na polštáři v tvrdém spánku schoulená vedle ní na podlaze. Alison mírně pohnula hlavou. Za spánky prorazila krutá bolest. Ve světle svíček viděla matně. Světlo svíček? Byla snad na večírku? Někde na disku? Proč ležela na zemi? „Susan!“ Strčila do děvčete loktem. „Susan!“ zašeptala tentokrát silněji. Nějak se jí podařilo posadit se, ale hlava se jí točila. Teď viděla na pohovce spát Susaninu matku. Proč? Proč spali všichni u ohně u nich doma? Nikdo jiný tam nebyl. Oheň vesele plápolal, cítila jeho teplo. „Susan!“ To nebyl šepot, ale naléhavá výzva. Susan otevřela oči. „Co?“

„Jak dlouho jsi tady?“

„Nevím. Hodiny. Jak je ti?“ Susan se posadila a tvrdě se na ni podívala.

„Samozřejmě že dobře. Proč?“

„Říkali, že jsi divná.“

„Co myslíš tím divná?“

„Nevím. Dějí se tu různé divné věci. Máma havarovala s rangeroverem, podívej na ty modřiny. A viděli jsme tvého ducha. Římana. Byl děsný.“

„Ty jsi ho viděla?“ Alioson vykulila oči. Seděla, tiskla k sobě kolena, zachvěla se. „Proto jste tady?“

„Asi. Táta nás našel a ani se nezlobil. Myslím, že se bojí.“

Pak nastal okamžik ticha, zamyslely se. Susan si kousala do rtu. „Máma spí.“

Obě se podívaly na pohovku.

„Kde jsou ostatní?“

„Nevím.“ V hlase měla náznak hysterie.

„Určitě neodešli.“

„Jistěže neodešli.“ Susan si stejně nebyla zcela jista. „Mám se podívat?“

„Ne. Nechoď ode mne pryč.“

Děvčata se objala s pocitem strachu. Cissy něco ze spaní zamumlala. Ticho v pokoji bylo zneklidňující. I oheň hořel tiše. Sladkou vůni hořících polen jabloňového dřeva přerazilo silné aroma mokré půdy.

KAPITOLA 59.

Greg a Patrik zhnuseně nahlíželi do umyvadla. Za nimi v tmavé předsíni stála Kate a držela Annu za ruku. „Viděla jsi ji, že? Claudii?“ Anna pokrčila rameny. „Ne zrovna viděla…“

„Ale cítila jsi její vůni. Cítila jsi její přítomnost. Viděla jsi hlínu a larvy, které za sebou zanechává, kudy projde.“ Anna polkla. „Vraťme se ke krbu.“ Světlo svíčky se bláznivě třepotalo na stropě toalety, zatímco dvě hlavy byly ještě sehnuté nad umyvadlem.

„Fuj!“ Patrikovo jediné slovo vyjádřilo vše. Greg se obrátil s útrpnou grimasou, balancoval o hůlce. „Máte pravdu, vraťme se do pokoje.“ V pokoji osvětleném svíčkami seděly na dekách Alison a Susan. Obě byly zmatené a plné strachu.

„Gregu? Co se děje?“ Alison měla podivně vysoký tón hlasu. Dlouze na ni pohlédl, posadil se do křesla a s bolestmi zvedl nohu na polštář. „Jsme obětmi počasí,“ odpověděl veselým hlasem. „Jak se cítíte vy dvě?“

„Ohavně. Mám hlavu jako škopek.“ Susan měla obličej ještě bělejší než Alison.

„A ty, Allie?“

Alison pokrčila rameny. „Cítím se jako opilá. Unavená. Kdo je to?“ Zpozorovala Annu.

„Promiň, ještě jsem vás nepředstavila,“ řekla rychle Kate. „To je moje sestra Anna. Pro návštěvu si opravdu vybrala špatný víkend.“ Přešla k děvčatům a klekla si vedle nich. „Chcete něco k jídlu? Diana uvařila polévku. Je na kamnech.“

Alison energicky vrtěla hlavou. „Nemohu nic jíst, není mi dobře.“

„Já taky nechci.“ Susanin obličej nabíral stín zelené. „Mohly bychom si, Allie, lehnout ve tvém pokoji?“

„Ne!“ Patrikův výkřik všechny polekal.

„Proč ne?“ vystrčila Alison bradu.

„No…“ Patrik utekl pohledem ke Kate. „Nebude vám tady dole tepleji?“

„Nahoře se jim nemůže nic stát, Paddy,“ řekl tiše Greg. „Když budou spolu. Jen běžte nahoru, to je dobrý nápad. Vezměte si deky a polštáře, aby vám bylo teplo. Susan dostala šok při havárii a Allie ještě trpí, protože jí bylo venku tak zima. Teplá postel je pro vás obě to nejvhodnější místo.“ Ostatní tiše pozorovali, jak si děvčata posbírala deky a polštáře a ubírají se ke dveřím. Jejich nezvyklá mlčenlivost byla zdrcující.

„Neměl jsi to dovolit, Gregu,“ řekl Paddy, jakmile zavřely dveře na schodiště. „Víš, že to není bezpečné.“

„Co není bezpečné?“ Cissin hlas, ozývající se z pohovky, byl slabý, ale docela lucidní. Greg se na Paddyho zašklebil. „Paddy myslel na rámus, který dělají, když jsou spolu. Je půlnoc.“ Cissy se dívala do stropu. „Já jsem přijela, abych vás pozvala na oběd,“ řekla náhle. „Někdo mi skočil před auto. Chtěla jsem se mu vyhnout, ale dostala jsem smyk…“ Podívala se na Kate, která u ní seděla na kraji pohovky. „Narazila jsem do něho?“ Kate ji ubezpečila úsměvem. „Ne. Nikdo nebyl zraněn, kromě vás, chudinko.“

„Joe…?“

„Joe spí nahoře.“

„Mám zlomená žebra?“

„Diana si myslí, že to jsou jen pohmožděniny. Potřebujete odpočívat. Bohužel jsme ještě nemohli zavolat lékaře, telefony nefungují, a začalo tak silně sněžit, že se Joe rozhodl vyřídit vše ráno.“ Znělo to přesvědčivě a byla to nakonec pravda.

„Moje pečeně!“ vykřikla náhle Cissy, sklíčená. „Moje nádherná pečeně se spálí. Jaká škoda!“ Dala si ruku na hlavu. „Bože, jak jsem unavená…“

„Mohla byste si lehnout do Paddyho pokoje, paní Farboroughová,“ řekl Greg. „Jestli si myslíte, že zvládnete chůzi po schodech.“

Zvládla. Kate a Anna jí pomohly, Cissy si opláchla obličej, sundala roztrhanou blůzu od krve, zabalila se do Dianina županu a uložila se do Paddyho postele. Přes bolesti usnula, jakmile položila hlavu na polštář. Na schodech se Kate a Anna na sebe podívaly, Kate držela v ruce svíčku, pak otevřela dveře k Alison a nahlédla. Obě dívky byly schoulené na úzké posteli, hlavy měly blízko sebe na jednom polštáři a obě tvrdě spaly. „Zdá se, že jsou v pořádku,“ řekla Kate a zavřela dveře. Patrik přiložil a oživil znovu oheň. Klečel před krbem a pohrabáčem šťouchal do polen.

„Nahoře je všechno v pořádku?“ zeptal se Greg, když se Kate s Annou vrátily.

Kate přikývla. „Zdá se, že všichni spí.“

„Žádná vůně, žádná půda?“

Zavrtěla hlavou.

„Díky bohu. Snad bychom se taky mohli prospat.“

„Myslím, že bychom si měli promluvit,“ řekla zamyšleně Anna. „Taky si myslím, že všichni bychom neměli spát. Někdo musí hlídat.“

„Takže připouštíte nadpřirozeno.“ Greg ji pozoroval přivřenýma očima, když se usadila na polštář před krbem. Pokrčila rameny. „Rozhodně jsem se snažila zachovat si chladnou hlavu, ale určitě jsem něco viděla…“ Odmlčela se. „Myslím, že máte pravdu, že to je jakýsi fenomen soustředěný na Alison. Přečetla jsem pár knih o hlomozících strašidlech, poté co jsem s tebou mluvila, Kate. Tvé povídání mě k tomu přimělo. Zdá se, že existují dvě teorie. Jedna, že veškeré podivné události jsou soustředěny nebo tvořeny v podvědomí, v našem případě dospívajícího děvčete. Nejsou tím méně skutečné, ale spíš subjektivní než objektivní fenomeny. Druhá teorie učí, že skutečně zodpovědnými jsou strašidla nebo duchové, jak je chcete nazvat. Jinými slovy jsou to vnější síly.“ Zaváhala. „Existují uznávané autority, které věří, že hlomozící strašidla jsou vlastně odtělesnění duchové, kteří se pasou na emocionální energii lidí. Dospívající mívají často mnoho energie navíc. Když člověk jedné z těchto teorií uvěří, pak taky musí uvěřit, že působení duchů je mocné, tak mocné, že zapálí stodolu, přemístí těžké předměty a manifestuje fyzické symptomy jako půdu a larvy, které se tu objevují.“ Pohlédla z jednoho na druhého. „Hlomozící strašidla obvykle lidem neubližují. Jsou spíš hloupá a darebná než zlomyslná a možná si berou něco z povahy člověka, na kterého se soustředí.“ Znovu se po všech rozhlédla. V tichosti ji sledovali. „Se strašidly, duchy, jakkoli je nazveme, to může být taky jinak. Ovšem když v knihách, které jsem četla, došlo k úmrtí, stalo se to kvůli srdeční slabosti nebo pádu při útěku nebo kvůli nepřiměřené reakci v hrůze. Nikde jsem nečetla o fyzickém napadení člověka nebo že by byl ubit k smrti.“

„Pokud se člověka duch nezmocnil a nevyužil k tomu jeho sílu,“ řekl Greg.

„To by bylo za předpokladu, že Marcus ovládl Alison,“ řekla Kate. „Ale určitě to je naopak. On jí dodal svou sílu. Tak je to. Sama by nikdy nebyla něčeho takového schopna.“

„Záleží na tom, jak se to stalo?“ řekl náhle Patrik. „Záleží jen na tom, aby k tomu nedošlo znovu. A aby Marcus zmizel.“

„Máš pravdu, Paddy.“ Anna si přitáhla kolena, objala je a dívala se do ohně.

Nastalo dlouhé ticho.

„Tak?“ řekl konečně Greg. „Jak to uděláme?“

Anna pokrčila rameny. „Kéž bych věděla. Kdyby tu byl kněz, mohli bychom to zkusit se zvonem, biblí a svíčkou. Svěcenou vodou, takovými věcmi.“

„Kněz tu není.“ Greg byl roztrpčen. „I kdybychom věřili v celé to Mumbo Jumbo. Je tu psycholog, někdo, kdo zná lidské vědomí. Předpokládejme, že za vším stojí Alison, že nějak toho ducha přivolala, a přistupme k problému.“

Kate pohlédla na sestru a pak na něj. „Dal ti co proto, že? Říkal jsi, Gregu, že jsi cítil, jak se tě zmocňuje.“

Anna na něj vrhla pohled. „Proč jste to neřekl?“

„Protože si stále nejsem jist, jestli to nebyla jen moje představa, proto.“

„Řekněte nám, jaký to byl pocit?“ Greg se zamračil. „Jako by mi někdo odehrál v hlavě deset kol s boxerskými rukavicemi. Nepopsatelně hrozivý pocit. Byl jsem ovládnut vztekem a nenávistí, které mi nepatřily.“ Zamyšleně hleděl na hořící polena. „Když se mi to stalo poprvé, kdosi ke mně přišel a on odešel, podruhé jsem ho zahnal. Málem jsem přišel o rozum.“

„A Allie ho nedokázala zahnat. Nevěděla jak,“ řekla tiše Kate.

„Vyčerpal z ní energii,“ pokračoval Greg. „Tak jak se ho zbavíme?“ Díval se na Annu. Anna zavřela oči. „Nejsem klinický psycholog. Nejsem psychoterapeut. A obzvlášť nejsem parapsycholog. Nevím, u čeho bychom měli začít.“

„Promluvme si s Allií.“ Zavrtěla hlavou. „To se snadno říká, ale těžkopádná sondáž může být velice nebezpečná.“ Paddy vstal. Neklidně prošel do kuchyně, vzal konvici, přenesl ji ke dřezu a začal do ní napouštět vodu. „Říkala jste, že bychom neměli usnout. Myslíte, že by se Marcus mohl někoho z nás zmocnit?“ Nedovolil, aby se mu strach projevil v hlase.

„To je nepravděpodobné, ale myslím si, že bychom se měli mít na pozoru.“

„A co ti ostatní nahoře? Nejsou chráněni.“ Kate se kousla do rtu. „Neměli bychom je vzbudit?“ Anna pokrčila rameny. „Váš otec a matka si nedělali starosti, že by riskovali. Joe taky ne. Susan a Cissy,“ Zamračila se. „Snad je jejich zážitky natolik zbavily energie, že by mu stejně nebyly k ničemu.“

„Půjdu se na všechny znovu podívat.“ Kate se zvedla. Na schodišti byla tma a zima. Rukou si chránila palmen svíčky. Paddy byl v kuchyni, Anna a Greg zasmušile hleděli do ohně. Dívala se před sebe. Na schodišti to vonělo jako obvykle čistotou a trochu naftalínem, asi ze skříně. Čekala, až se plamen svíčky ustálí, a sledovala jeho stíny na stěně. Z Gregova pokoje vycházel pravidelný chrapot. Joův. Zhluboka se nadechla, položila ruku na kliku a kousek pootevřela. V místnosti byla tma a chrápání hlasitější. Zavřela za sebou a šla na konec chodby. Do ložnice. Všude bylo ticho. Váhala, považovala to za nezdvořilé, podívat se do pokoje Diany a Rogera, přesto se chtěla přesvědčit, že je vše v pořádku. Uviděla dvě hlavy, odpočívající na polštáři. Zůstávaly Alison a Susan. Podruhé v této hodině se na ně podívala. Svíčku si přinesla až k posteli a viděla dvě spící tváře. Obě klidné, líčka už narůžovělá. Mladé obličeje vypadaly ve spánku zranitelné. Po špičkách vyšla z pokoje a šla do Patrikova pokoje za Cissy.

Byl tam nepořádek. Na lůžku ležela schoulená postava. Neklidně se vrtěla a něco mumlala. Kate ztuhla. Ruce se jí rozechvěly. Po stěnách uviděla tančit stíny. Teplota o několik stupňů poklesla. Kdo jsi?

Slova se jí vznášela na rtech, ale nahlas je neřekla. Byla ráda, že ji nikdo nevidí, tajně udělala kříž nad Cissinou hlavou a na okamžik zavřela oči a modlila se. Když je otevřela, v pokoji bylo tepleji. Vycouvala tiše ze dveří.

Paddy položil tác s šálky před krb a posadil se. Byl sinalý únavou. „Všechno bude zase v pořádku, viď, Gregu?“ Hlas se mu chvěl.

Greg se díval na chlapce a jeho výraz změkl „Samozřejmě že ano.“

„Vyspi se trochu, Paddy.“ Kate se vrátila a zavřela dveře na schodiště. Vzala si šálek a tiskla ho k hrudi, aby si nikdo nevšiml, že se jí třesou ruce. Chlapec přikývl. Opřel se na židli a zavřel oči.

V místnosti panovalo ticho. Gregovi taky padala víčka. Pohlédl ještě na Annu a Kate. Byly si hodně podobné. Barva pleti, postava, stejně jako právě teď totální vyčerpání. Vzdychl. Spánek. To je vše, co všichni potřebují. Vyspat se a ráno se probudit a zjistit, že všechno byl jen zlý sen.

KAPITOLA 60.

Jon se náhle vzbudil. Rozhlížel se a snažil se určit místo, odkud přichází zvuk, který ho probudil, telefon, naléhavý tón anglického telefonu, tak odlišný od skličujícího monotónního amerického. S povzdechem se postavil a natáhl župan. Proboha, kolik je asi hodin? Překlopýtal přes ložnici, udělal světlo a vešel do obývacího pokoje.

„Jone? Drahý, promiňte, že vás budím v tuto dobu.“ Tak opravdu byla půlnoc. Nepoznal hned ten hlas, ale pak mu svitlo. Katina matka. „Dobrý večer, Antheo. Jak se daří?“ Nechtěl, aby poznala únavu a pásmovou nemoc.

„Mně se daří dobře. Omluvte mě, že volám tak pozdě, ale mám starost.“

„O Kate?“ Neřekla rodičům, že se rozešli?

„O obě. Anna měla odletět za Kate do pronajaté chaty. Nemohu se s nimi spojit a pravděpodobně je tam na východním pobřeží úděsné počasí.“

Jon se nahnul dopředu a prstem opatrně nadzvedl záclonu. Hustě sněžilo. Zamračil se. Když bylo takto v Londýně, jak to asi musí vypadat na venkově? „Je mi líto, Antheo. Vrátil jsem se teprve včera ze Států. Ještě jsem se s nimi nespojil. Nefunguje jim tam telefon.“ Vsunul si sluchátko pod ucho, natáhl se pro láhev whisky a zručně ji odšrouboval. „Určitě jim nic nechybí.“

„Opravdu si to myslíte?“ Chvěl se jí hlas. „Mám takový hloupý pocit. Neumím ho vysvětlit, ale určitě se něco stalo.“

Nalil si dvojitou do nemyté skleničky z večera. „Antheo, řekla vám něco Kate, oč tam jde? Něco, s čím si děláte starosti?“ Zmínila by se o vloupání? Jak znal Kate, určitě ne, protože by se matka trápila. Ale už s ní dlouho nemluvil. Co když se přece něco přihodilo?

„Párkrát mi zavolala. Řekla, že je velice spokojená, ale já jsem vycítila, že mi něco tají.“ Jon se chmurně pousmál. Ty tajnosti před rodiči! Ještě si pamatoval, jak jeho matka neomylným způsobem objevovala jeho činy, když byl ještě chlapec, a hlídala ho jako stavěč.

„Jone, drahý. Vím, že jste se s Kate nepohodli. Říkala mi, že se pravděpodobně k vám do bytu nevrátí. Je to pravda?“

„Nevím, Antheo.“ Zvedl konečně skleničku ke rtům. „Doufám, že ji přemluvím.“

„Víte, že tam na jihu je muž?“

„Muž?“ Její hlas naznačoval hodně. Překvapilo ho to.

„Umělec. Anna si myslí, že se Kate zamilovala. Mluvila jsem s Annou včera před odletem. Dělala si o Kate starost. Říkala, že se tam dějí hrozné věci. Říkala, že Kate je zdrcená a má strach. Říkala, že někdo vnikl do pokoje a zdemoloval ho. Snad strašidlo nebo zlý duch…“

„No tak, zpomalte.“ Jon se mračil. Anna zjevně nesdílela sestřiny skrupule, aby nevystrašila matku. „Určitě trochu zveličovala. Kate mi o tom vloupání řekla. Nebylo to nic strašného. Policie si myslí, že to byly děti.“

„Zlí duchové. Anna řekla zlí duchové. Jone, prosím. Zajeďte tam a podívejte se, zda je všechno v pořádku. Prosím.“ Jon pohlédl do okna. „Počasí je děsivé, Antheo. Pochybuji, že bych se tam dostal. Nabádali lidi, aby nevyjížděli.“

„Jone, prosím. Já vím, že si také děláte starosti.“ Chvíli přemýšlel. „Přece víte, že už spolu nechodíme.“

„Aha,“ řekla tiše, sklíčená. „Takže je vám to jedno,“

„Ale, Antheo, to víte, že mi to není jedno…“ A byla to pravda. Pravdivé stanovisko. Dělal si starosti, jistě. „Podívejte se. Zavolám na železniční stanici a zeptám se, jestli jezdí vlaky. Jestli ano, uvidím, jak daleko bych se dostal, a pak bych musel sehnat někoho místního, kdo by mě tam dopravil. Ale nic neslibuji.“

„Sníh se v tuto roční dobu dlouho neudrží, Jone. Půda ještě není dost studená. Do zítřka bude pryč.“ Jon se suše usmál. „Do zítřka ne, ale udělám, co bude v mé moci.“

Vlaky jezdily. Tak tak. Bylo odpoledne, když konečně dojel do Colchesteru. Tam vlak zastavil a vysypal rozladěné cestující do sněhu. Než Jon vystál frontu, všechny taxíky odjely. Zachvěl se, pohodil si plátěnou kabelu výše na rameno a rozhlédl se. I kdyby našel taxikáře, musel by to být blázen, aby měl odvahu ho vzít na pobřeží. Uviděl telefonní budku. Měl by zavolat Antheu a říct, jak je daleko? Pohled na frontu bezútěšných lidí, čekajících na hovor, rozhodl. Zavolá jí zítra.

Taxikář, který ho konečně vzal, byl více nápomocný, než si Jon troufal doufat. Když spolu prostudovali mapu, vzhlédl a zasmál se. „Hlavní silnice jsou upravené, příteli. Zavezu vás docela blízko.“ Podíval se Jonovi na boty. „Chcete někde zastavit a koupit si gumové holínky, než vyjedeme?“ Jon se usmál. „Dobrá rada.“

Koupil holínky, baterku, poloviční láhev whisky a dlouhý vlněný šál, zatímco řidič trpělivě čekal. Pak se vedle něho posadil, obtížený nákupními taškami.

„Vypadáte jako Skot z Antarktidy,“ usmál se muž.

„Právě jsem se vrátil ze Států. Tam bylo taky špatné počasí.“

„Ale oni to zvládají, že?“ Řidič se rozjel. „Tady se chod celé kvetoucí země po hodině sněžení zastaví. Já to asi taky zabalím, jen co vás tam dopravím.“

„Jestli se tam dostaneme.“

„Zavezu vás až k Černé labuti na hlavní cestě. Je to stejně dobré místo jako každé jiné, když byste to chtěl vzdát. Nějaký farmář vás tam hodí. Traktory zajedou všude.“.

Byla to povzbuzující myšlenka. Vydali se na východ, stěrače se s námahou propracovávaly lepícím se sněhem. Jon měl pokušení načít láhev whisky, ale považoval to za nefér, aby pil sám, a řidiči nabídnout nemohl. Každopádně dokud byl za volantem. Tu a tam se setkali se světly protijedoucích aut. Řidič seděl nakloněný dopředu a zíral před sebe.

„Je to zlé, že?“ projevil Jon konečně své obavy.

„Nemýlíte se.“ Řidič zabočil. „Pomalu tam budeme. Nemůže to být moc daleko.“

„Neměli bychom zastavit?“

„Tady ne. Pete Cutler se nevzdává, pokud v dostupné vzdálenosti existuje slušná hospoda.“ Zasmál se pro sebe. „Umrzli bychom, kdybychom tu zastavili, kamaráde. Počítám, že to jsou ještě dvě míle. Ano!“ Vítězně zavýskl, když se objevil ukazatel. „Vydržte. Dokážeme to.“

Podle toho, jak Pete zamykal vůz a následoval Jona do dlouhé, nízké, na růžovo natřené hospody, měl Jon pocit, že se řidič nechystá vrátit se do Colchesteru. A měl pravdu. „Zavolám na stanici a oznámím, že se utábořím u staré začazené Labutě. Dám si půllitr silného.“ Zamrkal. Jon otevřel dveře. V obrovském krbu plápolal oheň, ale místnost byla prázdná. Teprve za pár minut se za barem objevila postava. „Ani jsem si nemyslel, že tu dnes někoho uvítám,“ pozdravil je vesele hostinský. „Jak jste se sem dostali? Svezl vás děda Mráz?“

Jon se smál. „Asi tak. Pro mne prosím whisky, půllitr silného pro tohoto bláznivého řidiče a něco pro vás.“ Vysunul se na barovou židli. „Mám zato, že dále se už nedostanu. Chtěl jsem do Redallské zátoky.“

Hospodský se soustředil na čepování. Zamračil se a z plných plic nasál vzduch mezerou mezi zuby. „To je složité. Potřebovali byste vůz s náhonem na čtyři kola. Jedete k Lindseyům, že? Nebo jste kamarád Billa Norcrosse? Zastavil se tu o víkendu.“

„Jsem Billiho přítel, ano. A Kate Kennedyové. Nevím, jestli jste se s ní setkal. Bydlí teď na chatě.“

„Ta spisovatelka?“ Položil sklenku na pult a začal natáčet do další, asi pro sebe. „Přivedl ji sem. Jeden víkend.“

„Mají pár dní poruchu na telefonu, tak jsem se nemohl ohlásit.“

„Telefon je nevypočitatelná věc.“ Hospodský položil na pult druhou sklenici. „Pořád zvoní, když si to nepřejete, a nefunguje, když ho potřebujete. Dáte si, pánové, něco k jídlu, než něco vymyslím, jak vás tam dostat?“

„Rád bych si něco dal.“ Jonovi se zlepšovala nálada. Prohlížel si svého společníka, ze kterého dosud viděl jen široká ramena, kulatý, červený obličej a pokřivený úsměv. Pete byl vysoký mužský a pro své povolání řidiče, ve kterém seděl skrčený za volantem, ideální postavu neměl. Měl nádherné oči, nosil brýle se zlatými obroučkami, které doplňovalo husté nazrzlé obočí. Pod nepromokavou bundou měl dva svetry, jejichž červené barvy se tloukly. Oba muži se přesunuli k ohni. Jon podal řidiči jídelní lístek. „Nejméně, co pro vás mohu udělat, je pozvat vás na večeři.“

„To je od vás moc milé,“ usmíval se Pete. „Seženeme nějaký traktor?“

Hospodský přemýšlel.

„Snaží se, že?“ Pete se opřel na židli a vzdychl. „Znám Rona Browna už šest let. Je to dobrý chlap, něco vymyslí. Víte, že se docela bavím?“

Dali si kuře a pečené brambory, vypili pár drinků a později se párkrát důvěrně poklepali po rameni. Pete pak umluvil Rona, aby jim půjčil starý landrover. „Jsem profesionální řidič, kamaráde,“ řekl a ne poprvé. „Víte, že u mne je v dobrých rukou.“

„V tomto počasí, a ještě když jste opilý jako slíva? Přijdu o licenci, když vám ho půjčím.“

„Co říkáte nápadu, že si ho půjčíme bez vašeho vědomí?“ Pete si spokojeně poklepal na břicho. „Měl jsem se tu dobře. Vyslechl jsem si zajímavý příběh. A teď bych rád vhodně zakončil večer honem na duchy. Měl byste to tu zavřít a jít s námi. Dnes už nikdo nepřijde.“

Oba muži dychtivě naslouchali Jonovu vyprávění o Katiných zážitcích s duchy, které v zájmu kamarádství ostudně vyšperkoval.

„V žádném případě. Já si jdu lehnout, díky.“ Ron vrtěl hlavou. „V tomto počasí nikam nejdu, a kdybyste měli rozum, také byste nešli.“ Nahmatal pod pultem svazek klíčů a hodil ho Petemu. „Jen mi ten vůz vraťte celý, chlapci.“ Jon se zvedl. „Díky, vrátíme.“

Málem si to na schodech rozmysleli. Zvedl se vítr a sníh padal přímo proti nim a řezal do tváře. Jon váhal. Mohli by klidně počkat do rána, až cestu projedou cestáři. Pohlédl na Peteho, který si pravděpodobně myslel totéž. Jejich oči se střetly.

„Bude to dobrodružství,“ řekl Pete s úsměvem. Jon přikývl v návalu dobré nálady. „To bude.“ Našli starý landrover (Jon podle poznávací značky usoudil, že musí mít přes dvacet let) vzadu za hospodou. Byl tam překvapivě dobře chráněný před větrem. Oba muži nasedli a Pete, který poklepal kapotu, jako by zdravil starého přítele, zasunul klíč do zapalování.

„Opravdu se vám chce vyjet?“ Jon na něj hleděl s pochybnostmi. Nedělal si starost, že by se potkali s dalšími auty, ale představil si, co by se stalo, kdyby zapadli do příkopu.

„Jasně.“ Motor naskočil na první pokus. „Nedělejte si vrásky. Zajedl jsem to pivo kuřetem a kávou. Cítím se fajn, ovšem dobře se nepojede. Hlídejte ukazatele k zálivu.“

Snadno vycouval ze dvora a najel na cestu. Projeli kolem zasněženého taxíku. Hospoda s doškovou střechou a řadou barevných světel byla duševní posilou.

„Říkal míli.“ Jon se nahnul nad tachometr. Zafrkal. „Zajímalo by mě, kolikrát se už toto auto převrátilo.“

„Asi mockrát ne. Ron s ním jezdí celý život.“ Pete se nakláněl dopředu a mezi hustým obočím se mu tvořila vráska. Byl náhle skutečně střízlivý.

„Byl to asi hrubý odhad, ta míle,“ pokračoval zamyšleně Jon. „Je notoricky známo, že lidé špatně odhadují vzdálenosti.“

„Podívejte se. Má asi pravdu.“ Pete uprostřed cesty zpomalil a zastavil. Hleděli do tmy. Cesta napravo vedla příkře ke stromům a její kvalita byla schovaná pod sněhem. Blízko bylo upozornění, vzkaz nečitelný. Pod stromy stálo zaparkované auto, silně zasněžené.

„Že by soukromá cesta k Redallskému zálivu?“ pohlédl Pete na Jona. „Mrkneme se?“ Jon vystoupil na ledovou cestu a sklouzl k tabuli. Rukávem setřel sníh a četl. „Soukromá c-ta k Red– –vu.“ Sedřená slova byla sotva viditelná. Přešel k druhému autu. Shodil sníh kolem stěračů a nakoukl dovnitř. „Europ-car,“ přečetl nálepku na čelním skle. Vrátil se do auta. „To musí být Annino auto. Půjčila si ho asi na letišti. Sem se dostala bezpečně. Co uděláme? Pojedeme?“ Pete se zašklebil. „Ron říkal, že pěšina je nebezpečná i za dobrého počasí. Nechápu, proč se tu lidi tak trápí. Proč si nenechají pěšinu srovnat a vyasfaltovat. Nestálo by to velký peníz a ušetřili by nápravy.“ Stáhl auto na kraj. „Hlasuji pro cestu pěšky.“

„Souhlasím.“ Jon se usmál. Bylo mu překvapením a velkou úlevou, když se Pete nadšeně a dobrovolně nabídl, že se zúčastní expedice. Ani si neuvědomoval, jak moc se bál pohledět tváří v tvář dlouhé cestě tmou sám. Ani minutu nevěřil Katinu vyprávění, ale ta neuvěřitelná samota, noc, sníh, ticho a vítr byly skličující. Ukryli landrover pod jedlemi vedle červené fiesty a vzali Jonovu plátěnou kabelu a čtyři plechovky piva v silonové tašce, Ronův dárek na rozloučenou. Zamkli a dívali se na pěšinu.

„Jdeme?“ Pete se culil na svého společníka.

„Jdeme.“

Jon se přinutil k úsměvu, ale neovlivnil to, že mu po zádech běhal mráz.

KAPITOLA 61.

Zase byly tu. Hlasy zlých snů. Nenávist a zloba, které ji nutily vstát a poslouchat. Poslouchat něco vzdáleného. Moře. Moře teď bylo nebezpečím. Slyšela jeho burácení a viděla zpěněné vlny, jak narážejí na duny. Řekni jim to. Řekni jim můj příběh. Claudia teď byla pevnější. Hlas měla i v kvílení větru silnější než on. Řekni jim to. Ať lidé posoudí. Pak to byl on, Marcus. Jeho hlas byl silnější. Nenávist. Zloba. Ne!

Alison se pomalu zatočila, zvedla ruce a držela si hlavu. Bili se, prali se v ní, až byla úplně vysílená. Hrob. Musí jít ke hrobu. Musí ho zachránit před vodou. Musí umřít. Umřít s tou děvkou v zemi. Žít. Zemřít.

Dveře se tiše otevřely a ona vyšla na schodiště. Bosýma nohama stála na tenkém koberci. Scházela po schodech a neviděla nic než vizi ve své hlavě. Dole ve tmě sáhly prsty neomylně na kliku. Dveře se otevřely a vešla do obývacího pokoje. Mezi spícími postavami prošla tiše do předsíně.

Paddy se pohnul v židli u ohně, ale byl tak unavený, že neotevřel oči ani tehdy, když průvan, způsobený otevřenými dveřmi rozhořel polena v krbu. Alison se slepě dívala na sníh, až ji nějaký vnitřní anděl strážný přiměl vsunout bosé nohy do bot a obléct si bundu, a pak za sebou tiše zavřela dveře.

V obývacím pokoji spali ostatní nerušeně dál.

KAPITOLA 62.

Jon a Pete se trmáceli pěšky, boty jim klouzaly. Petemu se přestalo chtít klábosit, jen občas od plic vypustil nějakou nadávku. Jon se chvílemi zastavoval a hleděl před sebe. Sněhu bylo méně. Měsíc vysoko nad mraky vrhal na lesy bílou zář. Tušil, že se ztratili. Pěšina vymizela do ztracena a posledních dvacet minut byli nuceni jít po podrostu, jakési králičí stezce. Ať to bylo cokoli, bylo to úzké, plné ostružiníku a místy se jim na boty nahrnoval sníh. Pete šel za Jonem a nadával. Jon se zastavil a otočil. „Už to nemůže být daleko.“

„Ne? Mně se zdá, že ta vesnice snad neexistuje. Brigadoon. Objevuje se každých sto let.“

„Proboha, jen ať nemáte pravdu.“ Jonova odpověď byla upřímná. S dalším nárazem větru se zachvěl. Po chvíli se les začal měnit. Tlusté duby a hloh se objevovaly řidčeji. Vzduch byl studenější. Jon a Pete zabočili k dunám. Mhouřili oči proti větru. Jon se rozhlížel. „Kam teď?“

„Slyším moře.“ Pete přiložil pootevřenou dlaň ruky k uchu. „Za pískem. Kruci, to je ale blízko.“ Vyšplhali se na dunu a dívali se na pláž před sebou. Vysoké vlnící se příbojové vlny se lámaly a narážely na pobřeží. Nad vodou se honily hnědé, sněhové mraky.

„Při tak zatažené obloze splyne obloha a země za pět minut,“ otočil se Jon ustaraně na Peteho. „Kterým směrem se dáme?“

„Vlevo.“ Pete nebyl nerozhodný. „Říkal jste, že dům má výhled na ústí. Zašli jsme moc východně.“ Otočil se a šel v závětří duny. Pojďte, tady budeme trochu chráněni.“

Zdálo se jim to jako celé hodiny, než ve tmě před sebou uviděli chatu. Pete chytil Jona za rameno a ukázal. „Našli jsme tu štěnici!“ Jonovi se ulevilo. Konečně. Díky bohu. Kate. S novou energií přidali do kroku přes duny a sněhem pokrytou zahradu. Za sebou slyšeli nárazy vln. Příliv, jak se v předpovědi varovalo, se zvedal a zvedal. Se skloněnými hlavami došli ke dveřím a konečně byli před větrem chráněni. „Doufám, že je doma.“ Jonovi se nelíbilo, že se v žádném okně nesvítí. Vypadalo to, že chata je prázdná. Už si byl i zcela jistý, že se v chatě netopí. A kdo by ji vinil? Kdyby tu žil on, co by kamenem dohodil k Severnímu moři, a slyšel takovou předpověď počasí, jakou ten den vysílali, spakoval by se a okamžitě zmizel.

Sníh před dveřmi byl uhlazený a čistý. Beze stop. Zmrzlými prsty chytil klepátko na dveřích. Dveře se otevřely. Srdce mu pokleslo. „Doufám, že jsme správně. Čekal bych zámky a závory.“ Rukama je opatrně na dveřích nahmatal. „Haló!“ volal. „Kate?“ Ticho. Udělal ještě jeden krok. „Kate, jsi tu?“ Našel vypínač, stiskl několikrát nahoru a dolů. „Nesvítí.“

Pete vešel do předsíně. „Tu je požehnaně, kamaráde.“ Pete čichal. „Někdo tu zvracel.“ Vytáhl z kapsy baterku a díval se po předsíni. „Zjevně tu nikdo není. Vaše přítelkyně se asi vystěhovala, alespoň na tuto noc.“ Šel dál a svítil. „Kuchyň. Elektrický vařič. Bez proudu.“ Zkusil vypínač. Šel ke dveřím do obývacího pokoje. „Kamna. Mohli bychom alespoň rozdělat oheň. „Ach bože!“ Paprsek dopadl na pohovku.

„Co je to?“ Jon už stál za ním a díval se mu přes rameno. „Proboha!“ Oba chvíli stáli s očima upřenýma na tělo pod dekou. Jon udělal nejistě ještě jeden krok. Pete mu svítil na potlučený obličej. Jon zavřel oči. Chtělo se mu zvracet, ale ovládl se a vyklopýtal z pokoje. Nebylo třeba ověřovat, jestli ten člověk je mrtvý. Pete šel za ním. „Znáte ho?“ Jon přikývl. „Bill Norcross. Kamarád, o kterém jsem vyprávěl.“

„Do prdele.“

„Přesně tak.“ Vrátili se do kuchyně, Jon se posadil na pult a hlavu měl v dlaních. „Co se tu sakra stalo?“

„Řekl bych, že ho někdo ztloukl. Kde je ale vaše přítelkyně? Kde je její sestra?“ Jon zavrtěl hlavou. Třásl se jako list.

Paprsek z Peteho baterky sjížděl po kredenci a odhalil láhev whisky v hromádce hlíny. Byla prázdná. „Seďte tady. Podívám se po chatě.“ Jon zavrtěl hlavou. „Půjdu s vámi.“

„Není třeba.“ Oba se ptali sami sebe, mohou být Kate a Anna někde nahoře?

„Není, ale já stejně půjdu.“

Brali to po dvou schodech. Pete strčil do jedněch dveří, pak do druhých. Oba pokoje byly prázdné. V Katině ložnici byl na podlaze písek a půda. Postel byla neustlaná, deky uprostřed postele na hromadě a půda byla i tam. Pokoj byl plný její vůně. Překryl nepříjemný pach, který zdola prosakoval.

„Nikdo. To znamená, že se jim nic nestalo,“ řekl Pete. Jon se posadil na postel. Vzal do ruky Katinu noční košili, která byla složená pod hromadou dek. Poznal ji. Modrá s veselými šarlatovými pruhy. Skoro pánská. Připomněl si, jak jí z ní vyčuhovaly dlouhé štíhlé nohy. Bože, Kate. Kde jsi? „Co budeme dělat?“ Držel košili na prsou a cítil se zesláblý.

„Půjdeme hledat redallský dům. Nebude daleko. Určitě budou tam.“ Pete měl pevný, důvěryhodný hlas. Nebylo to poprvé, co Jon děkoval osudu, že mu dopřál právě takového colchesterského taxikáře.

Vyšli ven, zavřeli za sebou dveře. Netušili, kterým směrem se mají vydat. Jestli existuje nějaká pěšina, je dávno zaváta sněhem. Pete už chtěl zhasnout baterku, když zahlédl stopy. Čerstvé stopy vedly kolem chaty k moři.

„Během posledních deseti minut, zatímco jsme byli uvnitř, musel tu někdo projít.“

Mohla to být Kate? Anna? Oba muži sklonili hlavy a vydali se zpět, odkud přišli, k dunám pokrytým sněhem.

KAPITOLA 63.

„Kde je?“ Roger vrazil do pokoje a rozhlížel se po spících postavách, rozvalených kolem krbu. „Kde může proboha být?“

„Kdo, tati?“ natahoval se Greg a zíval. Nakonec všichni usnuli, Anna, Kate i Paddy. V krbu vyhaslo.

„Alison. Kde je Alison?“

„Není nahoře?“ Greg nepochyboval. Paddy se postavil jako první, protáhl se a řekl: „Půjdu se podívat.“ Zmizel za dveřmi a Roger se posadil do uvolněné židle, nahnul se dopředu a dlaněmi si unaveně třel obličej. Za posledních pár hodin jako by zestárnul o deset let. Kate se dívala na ten popelavý, až průhledný obličej a kousla se do rtu. „Udělám pro všechny čaj,“ řekla. „A rozděláme si oheň.“ Šla k oknu a rozhrnula závěsy. Byla ještě tma. Padal hustý sníh a obloha ukazovala, že přinese další. Vítr tloukl do oken a mlátil větvemi vzdálených stromů, sníh se uvolňoval a postupně padal na zem. Napouštěla vodu do konvice, když se Paddy vrátil do pokoje. „Nikde není a zmizely taky boty a bunda. Nechápu, jak kolem nás mohla projít. Promiň, tati.“ Sklíčený se zhroutil do židle.

„Promiň!“ křičel Roger. „Promiň! To je všechno, co mi řekneš?“ Za ním se ve dveřích objevila Susan. Měla rozcuchané vlasy a rozespalý obličej. Velká modřina na čele po nárazu v autě jí ještě více zmodrala.

„Ty víš, kam šla. Bůhví, jak dlouho je pryč. Běž se, Paddy, podívat ven, jestli uvidíš stopy.“

„Ven?“ Patrik se podíval pochybovačně na otce. Přikývl. Táhl se ke dveřím a za okamžik vnikl do místnosti studený vzduch, když otevřel dveře. „Žádná stopa.“ Volal z předsíně. „Vůbec žádná. Jen od ptáků, králíků a lišky.“ Práskl dveřmi.

„Nezáleží na tom. Víme, kam šla. Obličej mu zase ožil a vrátila se mu barva. „Na tu proklatou pláž. Nechám tu dunu zdemolovat buldozerem. Nechám ji dokonale srovnat se zemí.“ Představovala si to jenom Kate, nebo nastalo ovzduší strachu a vítězství? Brala do ruky krabici s čajem. „Právě to chce,“ řekla přes rameno. „To Marcus chce.“

„Možná, že když uděláme, co chce, nechá nás na pokoji!“ Roger se opřel na židli, zaklonil hlavu a zavřel oči.

„On možná, ale Claudia ne.“ Paddy si sedl k otci. „Můžeme s tím skoncovat jen v případě, že necháme dunu odkrýt a prozkoumat a budeme znát pravdu.“

„Myslíš, že to by byl konec toho děsu?“ Diana přišla dolů ze schodů. Šaty měla ještě od krve, ale čí, to si už Kate nepamatovala. Otočila se ke konvici, ze které už vycházela pára, ale voda ještě nevařila. „Nechápu, že tu ještě všichni sedíte, když Alison je tam někde venku. Proboha, nikdo nic neuděláte? Já ji najdu.“

„Mami, ne!“ Paddy byl zase na nohou. Byl bílý vyčerpáním. „Musíš zůstat a starat se o ostatní. Já půjdu.“ Němě se podíval na Kate.

„Půjdu taky,“ řekla automaticky. „Samozřejmě že půjdu.“ Lítostivě pohlédla na konvici.

„Ne, Kate. Nejdříve se napijete.“ Rogerův hlas byl slabý. „Oba. A najíte se. Je venku už celé hodiny. Pět minut na věci nic nezmění.“

„Půjdu s vámi,“ ozvala se Anna. „Bude nás víc, nebudeme se bát a tak dál.“ Pokusila se o úsměv. Trvalo jim to asi deset minut, než vypili šálek čaje, snědli kus chleba s marmeládou a natáhli si boty, bundy a šátky. Po cestě ke dveřím pohlédl Paddy na pušku.

„Vezmi si ji.“ Greg hopsal za nimi. Měl narovnanou nohu a bolestivě mu v ní trhalo. „Nám se tady nic nestane.“ Paddy pohlédl na bratra. Greg mu věnoval slabý úsměv a jemně ho strčil do ramene. „Dej na sebe pozor, Paddy; a dej pozor na děvčata.“ Otočil se ke Kate a chytil ji za ruku. Usmála se na něj unaveně. Na víc jí nezbývaly síly. Vzduch byl kousavě studený. Ještě nevěděla, kde posbírá energii na další kroky, nemluvě o míli. Greg se za nimi díval. Věděl, že jsou všichni tři vyčerpáni. Bratr sotva unesl těžkou pušku, kterou teď hrdě táhl na rameni. Pohlédl na ně k lesu. Číhal tam na ně někdo, nebo ne? Zachvěl se. Zvedal se vítr, přicházel přes bažiny od moře.

Díval se za nimi, dokud nezašli z dohledu, a pak zavřel dveře. Zavřít na závoru, když oni byli venku, se mu zdálo jako zrada, ale nemohl nic dělat. Doklopýtal do pokoje, podíval se na otce a byl šokovaný. Roger se opíral o polštáře a snažil se nabrat dech. V obličeji byl modrý a vydatně se potil. Diana se nad ním skláněla.

„Ma…“

„Nic to není, Gregu.“ Měla obličej bílý jako papír. „Táta měl slabý záchvat, ale už je to dobré.“ Hladila ho po tváři. „Odpočívej, drahý. Alison se nic nestane. Najdou ji.“

„Určitě, tati.“ Greg poklekl u otce. Injekční stříkačka s lékem proti bolesti byla prázdná. „Už je světlo a i počasí je o něco lepší.“ Byla to lež, ale doufal, že otec to nepozná. Roger se pokusil o chabý úsměv. Hladil Dianě ruku, když ho přikrývala.

„Už je to lepší.“ Políbila ho na čelo. Znatelně se mu ulevilo a už dostával do tváře barvu. Diana chytila Grega za rukáv a táhla ho do kuchyně.

„Měl slabý srdeční záchvat,“ šeptala. Greg se chtěl vrátit k otci, ale zastavila ho. „Ne. Určitě to sám ví, ale neříkej nic. Běž nahoru a vzbuď Joa. Musí sehnat lékaře.“ Greg přikývl. S pohledem na otce přešel k tmavému schodišti a podél zábradlí se jaksi vyšplhal nahoru. Zapotil se, když zraněnou nohu táhl za sebou, jeden schod po druhém. Joe silně chrápal. Greg ho vzbudil a za pár minut už byl na nohou. „Dobře. Nedělejte si starosti.“ Taky se posilnil chlebem s marmeládou a šálkem horkého čaje a chystal se do studeného počasí.

„Nerad vidím, že jdete sám, Joe,“ mumlal Greg ve dveřích. Opíral se o hůlku. Joe se smutně usmál. „Jen se o mne neboj.“ Pod levou paží nesl pušku. „Postarej se o ostatní. O tátu a Cissy a Susan. Nerad vás tu nechávám…“

„Tady jsme v bezpečí, Joe.“ Greg se snažil, aby jeho hlas vyzněl důvěryhodně. „My se o sebe postaráme, jen sežeňte pomoc pro otce.“ Joe přikývl. Zvedl si límec od kabátu k uším a vykročil do tmy.

KAPITOLA 64.

Stopy se plnily sněhem a mizely. Pete šel vpředu o něco rychleji, hlavu skláněl před větrem. Krajina kolem byla bílá, pobřeží, moře a nebe tvořily beztvarý studený rámec bez konce. „Tady šla,“ zpomalil Pete. Hleděl kolem sebe jako pes jdoucí po stopě. „Šlépěje jakoby nepokračují.“ Zoufale studovali sněhovou pokrývku.

„Tady.“ Jon udělal krok směrem k moři a znovu našel stopu. Lehčí, rozhrnující sníh, jako kdyby někdo běžel. Kate. Pláž se rozprostírala na obě strany, sníh srovnával tvar dun a v té prázdnotě nebyl žádný pohyb.

„Kate!“ Vítr polykal a sníh tlumil jeho volání. Hlas netvořil žádnou ozvěnu, jako by křičel přes několik vrstev vaty. „Kate!“ Pete nic nekomentoval, šel dál a snažil se hledat stopy ve vířivém sněhu. „Šla k moři,“ křičel Jon. „Proč?“

„Ztratila smysl pro orientaci? Zpanikařila?“ Pete se zastavil s rukama hluboko v kapsách. „Chudák ženská, musí být zoufalá.“ Vrtěl hlavou. „Půjdeme dál?“

„Samozřejmě, dokud ji nenajdeme.“ Jon se třepal zimou. Nořil se do sněhu, někdy klesl hlouběji do měkčího. „Kate!“ Zvedal hlas, který se ztrácel beze stopy. „Kate!“

Hlasy v Alisonině hlavě ještě bojovaly. Stála a dívala se do hrobu. Neviděla sníh ani dvě postavy, které se zmítaly ve větru. „Kate!“ Slovo se neslo kolem ní. Neslyšela je.

Běhna.

Vrah.

Oba tam byli. Sáli z ní energii. Brzy ji vyčerpají a půjdou. „To není Kate!“ Neslyšela ta slova, neviděla muže, kteří teď stáli vedle ní.

„Kdo tedy?“ Jon pokrčil rameny. „Nevím.“ Váhavě ji chytil za rameno. „Je ti něco?“ Alison si ho nevšímala. Neviděla ho ani neslyšela. Pohled se soustředil na navátý sníh u nohou. „Hej, dítě, co tu děláš?“ Pete ji chytil silněji a zatřásl s ní.

Alison nereagovala. Claudiin obličej byl bílý jako sníh a šat, barvy modré jako obloha, byl poskvrněn krví. Cítila její nutkání, touhu, strach a nenávist.

Ať tě bohové celé věčnosti proklejí, Marcu Severe Secunde, za to, co jsi tady dnes udělal.

Teď vyhrávala Claudia.

„Co je s ní?“ Pete hleděl na svého společníka. „Bůhvíco, ale to dítě zmrzne.“ Jon shodil bundu a Alison do ní zabalil. „Odneseme ji do chaty.“

„Nevím, jestli to je dobrý nápad.“

„Možná, že ne, ale kam jinam ji můžeme vzít?“

Muži se teď na sebe dívali nad její skloněnou hlavou. Neslyšela je. Teď tam byl on a jeho vztek jí nafukoval lebku. Hrob. Znič ten hrob! Se vzlykem se Jonovi vyprostila. Klopýtala pár kroků a chtěla kopnout do sněhem pokrytého písku. „Znič ho!“ Hrdelní, hluboko posazený hlas jí vycházel ze rtů. Mužský hlas, slova anglická. Jon překvapeně ustoupil. Když vzal zase rozum do hrsti, zvedl bundu, která jí sklouzla z ramen a znovu ji zabalil. „No tak, musíš být v teple.“ Jemu samému drkotaly zuby zimou.

„Ne!“ Snadno se ho zbavila. „Běž pryč!“ Hodila bundu na sníh a z posledních sil skočila do mělké dutiny. „Moře to brzy zaplaví.“ Hodila hlavou a smála se. „Konečně to moře zaplaví.“ Dva tisíce let to trvalo přílivu a dneska to smete a vyčistí stůl. Stála a dívala se na moře, vlasy měla z čela, oči upřené na obzor. Jon a Pete se v překvapení dívali s ní. Vítr sílil z východu, šlehal sníh po vodě, zvedal vlny a nesl je dál a dál na pláž.

„Alison!“ Matně zaslechli to oslovení. Okamžik žádný z nich nereagoval, pak se Jon otočil. Tři postavy jim spěchaly vstříc s hlavou skloněnou proti větru a téměř schované v bílém víru sněhových vloček.

„Kate?“ Když ji poznal, srdce mu povyskočilo. Úleva, radost, starost, všechny tyto pocity se v něm mísily, když k ní přistoupil. Přišla ve společnosti mladého muže, chlapce, když se podíval zblízka, a Anny.

„Jone? Ty?“ Zastavila se v úžasu.

„Nazdar!“ Smál se, pokrčil rameny. „To je dlouhá historka.“ Zírala na něj, zaplavena úlevou a touhou vrhnout se mu do náruče. Pak pohled na chvíli zastavila na Petem, než se otočila k Alison.

„Allie? Allie, co je s tebou?“ Otázky na Jona počkají. Fakt, že byl u ní, na pláži ve sněhu, dokazoval mnohé. Sklouzla po straně duny za Patrikem, který už sestru objímal. Alison ho vztekle střepala, až se zapotácel. „Je pryč, Kate.“ Slzy mu tekly po tváři. „Je pryč. Není tady. To není ona.“

„Allie!“ Kate vzala Alison za ruku a mnula ji ve svých. „Allie, no tak. Bojuj. Prosím. Bojuj. Vrať se k nám.“

„Co je jí?“ Pete sklouzl k nim.

„Je nemocná. Neví, co dělá.“ Kate si dala vlasy z očí a začala zapínat Alison bundu. „Musíme ji dostat pryč z větru. Je naprosto vysílená.“

„Mně se zdálo, že má nadměrnou sílu, lásko,“ šklebil se Pete. „Málem mě srazila na pláž.“

„Ale to není ona, víte!“ křičela Kate. „To není její síla. Zmocnil se jí. Vysává ji. Musíme ji odtud dostat.“

„Vezmu ji.“ Jon neztrácel čas otázkami, o čem vlastně Kate mluví. Zvedl Alison a nesl ji. Vítr měl v zádech. Přesně poznal okamžik, kdy z ní odešla síla. Cítil při chůzi, kdy se jí zbavila. Byla lehčí, balíček kostí, zatímco před chvílí držel rigidní, vzteklé tělo. Přitiskl ji blíž k sobě a pohlédl jí do obličeje. Měla zavřené oči, dětský obličej bílé pleti, ačkoliv před chvílí jakoby patřil docela někomu jinému. Zachvěl se, když ucítil ruku na rameni. Jeho oči se setkaly s Katinými. Usmívala se a klopýtala mu po boku. „Díky bohu, že jsi tady.“ Slyšel ta slova proti větru, nebo si je vymýšlel? Chtěl se jí dotknout, ale jediné, co mohl dělat, bylo věnovat jí úsměv. Náhle Alison svěsila hlavu dozadu a otevřela oči. Zastavil se, ustrašený jí hleděl do tváře. Byla jí zima.

„Co se stalo?“ Kate se dívala na Alison.

„Musíme ji položit někam dovnitř, Kate.“ Beze slova přikývla. Přitáhla bundu na bezvládném těle a pokračovali po dunách, teď proti větru. V chatě ji vynesl přímo nahoru a jemně položil na Katinu postel. Kate přes ni stáhla deky a třela jí ruce. Za nimi se ve dveřích objevil Pete. Zavřel vstupní dveře a pak i dveře do obývacího pokoje, než vyšel po schodech nahoru.

„Co se stalo Billovi?“ zeptal se tiše Jon. Pohled měl ještě upřený na Alison.

„Byl napaden. Tady blízko v lese.“

„Napaden?“

Kate dále třela Alison ruce. „Říkal, že ho napadla žena. Dvě ženy. Přinesli jsme ho sem. Ale telefon nefungoval. Nemohli jsme zavolat o pomoc.“ Hlas se jí chvěl, slza jí spadla na deku. Jon udělal krok k ní, chytil ji za rameno a jemně stiskl. „Soudě podle modřin na obličeji, nikdo by mu nemohl pomoct, Kate. Musel mít lebku přeraženou v několika místech.“

„Řekl, že to byla Allie.“ Vypustila ta slova, než je promyslela. Oba muži zalapali po dechu. „Ale ona to nemohla být, že ne? Nemohla… Byl to silný mužský. Ona je jen dítě…“ V pokoji bylo ticho. Dítě leželo s vlhkými vlasy a bílým obličejem polštáři a ani se nehnulo. Ruka v Katiných rukou byla bez vlády a studená. Kate se opřela o Jona a zavřela oči. Byla tak vyčerpaná, nebyla schopna pohybu. Pustila Alisoninu ruku. Ta chvíli ležela, kde dopadla, a pak náhle sevřela pěst. Alison otevřela oči. Když promluvila, promluvila silným a vítězným hlasem.

„Poslouchejte,“ řekla. „Poslouchejte. Konečně je příliv.“

KAPITOLA 65.

Když se Boudicca přehnala krajinou a vypálila město, které ještě nazývala Camelodunum, byl jedním z mála, komu se podařilo uniknout. S novou ženou a dítětem odjel včas z města a v bezpečí vyčkal, dokud dým rebelie neodvanul. Jiskra podnítila revoltu, jak předpokládal. Ale on nebyl příčinou. Claudiina kletba se ho netkla. Obět neznámého, neopěvovaného prince byla bohům britské bažiny zahalena do mlhy času. Zvítězil. Později, až bude vzpoura potlačena a Nionův kmen ztracen v masakru pyšných a vzpurných lidí, získá tu zem.

Žádal bažinu, kde ta běhna, kterou svého času nazýval svou ženou, zemřela, jako odměnu za služby Římu a dostal ji, ba dostal víc. Zbohatl a ztloustl, koupil další půdu, vlastnil dvě vily. Pozoroval, jak mu roste syn s kaštanovými vlasy a šedýma očima své matky. Jednou ročně jel na koni na východ, na kraj země a díval se na bažinu, která v ostrém větru vypadala jako kvetoucí bavlna. Další nezasvěcení cizinci dále nabízeli oběti bohům bažiny, mince, malé šperky, zbraně. On nenabízel nic. On nehodil ani růži, kterou by vzpomněl na svou bývalou lásku, nehodil nenáviděným bohům dýku. Jen stál a díval se na tu proměnu, močálovitou krajinu, třpytící se ve slunečním svitu, a než se otočil k odchodu, plivl na její kletbu.

***

„Bouře stále sílí.“ Diana se otočila od okna ve studovně a pustila záclonu. Zadívala se na manžela, který ležel na pohovce. Měl bolesti. Ruce mu neklidně jezdily po dece, kterou ho přikryla.

„Nestarej se. Joe to zvládne.“ Hlas mu znatelně slábl. „Je tvrdohlavý starý prevít. Nenechá nějakou bouřku, aby nad ním vyhrála. A děti to taky zvládnou.“ Diana se nutila k úsměvu. „Já vím.“ Otočila se k oknu, aby jí neviděl do tváře. Mírně odhrnula záclonu a znovu hleděla na vířivý sníh. Tam někde byl Marcus. Cítila to. Byl zlý. A čekal. Na co čekal? Aby jim vyčerpal síly? A žádné dveře ho nezastaví. Otočila se k Rogerovi. Měl zavřené oči. Znatelně ztrácel energii. Zlý návštěvník v něm další potravu nenajde.

Zachvěla se. Umíral. Už si nechtěla dále nic namlouvat. Umíral jí před očima. Chtěla se na něho vrhnout a držet ho, předat mu svou energii, ale nemohla. Mohla jedině čekat a dívat se. Vrtěla smutně hlavou a pak šla po špičkách ke dveřím studovny a do studené předsíně. Cítila průvan, přicházející pod vstupními dveřmi. Byl ledový, dokonce sníh proklouzl pod utěsněnými dveřmi a utvořil bílý závoj na kachličkách. Zavřela za sebou dveře a tiše prošla do obývacího pokoje.

Cissy a Susan seděly vedle sebe na pohovce u ohně. Automaticky pohlédla na nejbližší židli u krbu, kde normálně za takového počasí leželi kocouři a tvořili hromádku bílého a černého kožíšku. Nebyli tam. Greg stál v kuchyni a opíral se o opěradlo dubové židle. „Jak je mu?“ zeptal se. Pokrčila rameny. „Ne dobře.“ Tvrdě na ni pohlédl. „Joe to zvládne, mami.“ Snažila se o úsměv. „Určitě. Ale nestihne to včas, abychom mohli tátovi pomoct. Gregu, musíme se připravit na…“ Objal ji a přitiskl k sobě. „Jednou to muselo přijít. Věděli jsme, že to není na dlouho.“ Němě přikývla.

„Vždycky říkal, že chce zemřít doma, a ne v nemocnici.“

„Vím,“ zašeptala.

„Mám se jít k němu na chvíli posadit?“ Políbil ji na vlasy. „Zdřímni si, sesypeš se vyčerpáním. Zavolám, když tě bude potřebovat.“ Přikývla. Pohlédla ještě na ty dvě klímající na pohovce a přešla ke schodišti. „V okamžiku, kdy mě bude potřebovat, Gregu,“ opakovala tiše.

„Slibuji.“ Na schodišti byla zima, unaveně vešla do ložnice, kterou s Rogerem tolik let sdíleli. Chvíli se rozhlížela a byla si citelně vědoma, že Roger už nikdy těmito dveřmi neprojde. V rohu na zemi ležela patetická připomínka že Vánoce jsou tu za dva týdny, částečně přikrytá hromádka dárků. Přešla k nízkému oknu a vyhlédla. Rozednívalo se, padal hustější sníh, točil se a zastíral obzor. Obvykle z této ložnice obrácené na východ viděli přes duny na moře, ale dnes vnímala jen šedou a bílou pohybující se masu ničeho. Zmatená se otočila a náhle ustrnula. Na ženě u postele viděla každý detail šatu, vlasů, pleti, očí. Jejich oči se střetly a Diana poprvé poznala, že ji Claudia vidí tak zřetelně, jako ona vidí Claudii.

„Proboha!“ Vyřkla ta slova, aniž si toho byla vědoma. „Co chcete?“ Ještě se zlomek vteřiny na sebe dívaly, a pak byla Claudia pryč.

„Mami,“ slyšela pod schodištěm naléhavý Gregův hlas. „Mami, pojď sem rychle!“ Diana se vrhla ke dveřím, ale vnímala ten sladký parfém. „Co je? Co se děje?“

„Potřebuje tě.“ Greg se belhal před ní do studovny. Roger ležel, opíral se o polštář, těžce dýchal a ve tvářích, tak dlouho bez barvy, se zračila bolest.

„Je tady, Di,“ řekl Roger pomalu. „Ten prevít je tady v pokoji. Skutečný.“ Diana se podívala na Grega.

„Marcus,“ vyslovil Greg pouze rty. „Vidí Marca.“ Diana poklekla u nouzové postele a vzala Rogerovu ruku do své. „Nemůže ti ublížit, miláčku.“

„To máš pravdu. Nic ze mne nemá. Chce děti. Chce jejich energii. Ale nedostane ji.“ Chytil ji tak pevně za ruku, až sebou škubla. „Poperu se s ním.“ Dech mu skřípal v hrdle.

„Rogere…“

„Tak jsme se nedohodli. Půjdu po něm. Třeba do pekla, když to bude nutné.“ Díval se z ženy na syna a zpět. „Nedělejte si starosti. Jsem při smyslech. Nevěřil jsem. Ani v nebe, ani v peklo, ani v Boha, ani v Satana. Ale ten prevít mě přesvědčil. Jestliže jeho duše, černá jak je, přežila, pak moje taky přežije.“ Slabě se usmál. Diana zabořila obličej do deky, aby utlumila vzlyky. „Zjistím, o co jde. A když on se mohl vrátit, vrátím se taky. Vrátím se a řeknu vám to.“

„Tati…“ Greg ho chtěl přerušit, ale Roger pokračoval, slova mu splývala, jak injekce začínala působit.

„Ne, já jsem se rozhodl. Zjistím, proč ho proklela. Je tady, víte, v domě. Byla jeho první ženou. Přišla mi na pomoc. Chce ho najít. Dostane ho. Zvítězím…“

„Tati!“ Greg se v kleče opíral o postel. „Tati, nemluv tak.“

„Proč?“ Roger se k němu natočil. Oči, ač nepřirozeně jasné, byly dokonale lucidní. „Po tom, co ten prevít udělal mé dceři, si myslíš, že ho nechám uniknout?“

„Ne, samozřejmě že ne, ale…“

„Rozhodl jsem se. Půjdu po něm. Budu pátrat. Nádherně pátrat v říši posmrtného života. Jak se ti ten nápad zamlouvá?“ Jako by blouznil, když se znovu usmál a svíral Dianinu ruku. Pak začal kašlat.

„Rogere…“ Zoufale se ho snažila ukonejšit. „Dones vodu, Gregu, rychle. Rogere, miláčku, prosím, uklidni se. Zase bude všechno v pořádku.“

„Nebesa!“ Slovo vydechl v záchvatu kašle. „Udělej mi tu laskavost a jednej se mnou jako s dospělým, Di. Já vím. Ty víš. Greg ví.“ Odmlčel se, bez dechu a vděčně si usrkl, když mu Greg držel sklenku s vodou u rtů. „Díky, synu. Podívejte se. Je to tak lepší než trávit měsíce v nějakém hrozném špitále. Miluji Redall. Celý. Narodil jsem se tu. Můj otec se tu narodil. Tím se dnes už nemůže chlubit mnoho rodin. Byl bych rád, kdybyste ty nebo Paddy měli taky svůj domov tady. Toto místo je v našich kostech,“ smutně se usmál. „Kdoví, možná jsme potomci samotného Marca. Já jsem rukama nohama svázaný s tímto místem, mám jeho historii v krvi.“ Podíval se na Dianu. „Pokouším se říct, moje lásko, že tu umírám šťastný. A nikam neodcházím. Budu tě stále milovat, ať se stane cokoli. A zůstanu tady. Ne abych vás strašil. Jen abych vás střežil a držel Marca v mezích.“ Zavřel oči, byl vyčerpaný. Diana pohlédla na Grega. Oči měla zalité slzami. „Gregu…“ vyslovila pouze rty bezhlesně. Greg se kousal do rtu. Nikdo neřekl ani slovo, oba drželi Rogera za ruce, zatímco se mu z obličeje vytrácela barva a upadal ve spánek. Jako by se v pokoji ve světle svíček setmělo.

„Pátrat,“ řekl konečně Greg a chtěl udržet pevný hlas. „To se mi líbí.“ Zamračil se. Kdyby bylo možné cestovat časem a prostorem, považovat smrt za pouhé vstupní dveře a očekávat za nimi anděly, bylo by to uklidňující. Jenže Marcus byl démon.

KAPITOLA 66.

Vlny odhazovaly sníh a jako mraky vodní tříště dopadaly na pláž. Mořská voda zaplavovala měkký písek tam, kde ještě nikdy nebyl přílivem zaplaven. Písek hladově vodu nasával a sraženiny vyplivoval s každým dalším náporem. Rašelina a půda kroužily a mizely. Písek se mísil s vodou a naplavoval se na vzdálenější pobřeží. Hrob v duně vítal první vlnu, která do něj prosákla a odmrštila zahradní lopatku a smeták, pustila se do zbývajících kostí, rozrušila je a zničila stopy toho, co bylo. Následovala další vlna a další a pak pokračovaly dál do tichého zamrzlého ústí, odkud husy už dávno před bouří uletěly do vnitrozemí.

Joe silně oddechoval na konci pěšiny a rukávem si otíral čelo. Tolik sněhu měl na víčkách, že skoro neviděl, měl zmrzlý obličej, slzy, které mu vítr vyrážel z očí, jako by zamrzaly. Vyčerpaný se rozhlížel. U cesty byla zaparkovaná dvě auta. Až pod stromy. Jedno patřilo Anně, ale čí bylo to druhé? Šel blíž k němu, smetl z kapoty sníh. Ronův landrover z hospody. Ať už Ron přijel z jakéhokoli důvodu, nezanechal stopy. Ty už byly dávno zasněžené.

Otočil se a táhl se k domovu. Dvakrát se zastavil a podíval za sebe. Mnohokrát měl v lese pocit, že ho někdo sleduje. Pokaždé zvedl pušku a hrozivě jí mával do podrostu. Nikdo nikde. Jen ticho a vítr a občasná rána, když sníh padal ze stromů. Ještě půl hodiny se vlekl pár set yardů k domu a znehybnělými prsty vytáhl klíč od zadních dveří. Vešel do požehnaného tepla a ticha. Vyklepal z bot sníh a vysoukal se z kabátu, který nechal tam, kde spadl, a šel k telefonu. Zvedl sluchátko a čekal, až naskočí známý tón.

Devět devět devět.

Ještě nikdy nevytáčel tísňové volání. Vyžádal si policii a rychlou sanitku. Žena na druhé straně byla váhavá. „Přijedou, jak nejrychleji budou moct, pane Farnborough, ale počasí je zlé! A předvídají vítr síly vichřice a podmínky blizardu. Helikoptéra nevzlétne.“

„Udělejte, co můžete.“ Joe klesl do dřevěné židle u stěny. Na dveřích visela Cissina zástěra. „Je to tam dole zlé. Velmi zlé. Jeden muž byl zavražděn. Druhý umírá. Prosím, pomozte nám.“

Seděl tam ještě dlouho po tom, co zavěsil. Víc nemohl udělat. Nemohl se vrátit. Souhlasil, že počká, aby navigoval policii. Opřel hlavu o stěnu a unaveně zavřel oči.

Do dvou minut usnul hlubokým spánkem.

KAPITOLA 67.

Kate vzhlédla k Jonovi, když na chatě stáli vedle sebe a dívali se z okna ložnice. Nebyla si ještě docela jista, jak a proč se objevil, vysvětlení přijde později, ale byla klidnější a šťastná, že je u ní. Za nimi spala Alison hlubokým spánkem. Dole v kuchyni Pete a Patrik procházeli zásuvky kredence a hledali svíčky a zápalky. Patrikovi se dole nelíbilo. Každý okamžik si byl vědom, že ve vedlejším pokoji leží na pohovce mrtvý Bill, muž, který za života býval skvělým a oblíbeným návštěvníkem Redallu a teď představoval hrozbu. Byli na schodišti, když Alison vykřikla.

„Kruci, co to bylo?“ Pete stál za Patrikem, který se zastavil a v obličeji zbělel.

„To byla Allie.“

„Dobře, brácho, nech mě jít. Ty tu počkej.“ Pete kolem něj prošel a běžel po dvou schodech. Jon a Kate stáli v ložnici u postele. Kate držela Jona za paži, a prsty mu zarývala do rukávu. Alison sebou házela jakoby bolestí a rukama si držela hlavu. „Mami!“ křičela. „Mami, pomoz mi!“ Anna se posadila na postel. Chytila Alison za zápěstí a snažila se jí odtáhnout ruce z obličeje. „Allie, Allie, prosím, poslouchej mě. Máš sen. Neboj se. Probuď se. Allie, probuď se.“ Allie si nehty drápala spánky. Pramínky krve se objevovaly i na čele. „Allie, nedělej to, ubližuješ si. Prosím.“

Alison neslyšela. Byli zase tam, v její hlavě. Jenže tentokrát se Marcus smál. Je to pryč. Konečně pod mořem, teď jste zapomenuti. Navždycky zapomenuti, ty a tvůj milenec kněz!“ Claudiin křik byl tak hlasitý, že si myslela, že jí praskne hlava, plná bolesti a úzkosti, za očima se řinul proud krve tam a zpět a náhle se objevil další hlas, mužský hlas Claudiina milence. Konečně přišel. Byl s nimi. A byl silný, silnější než Marcus. A ovládal ho nezkrotný vztek.

Se stenem se Alison trhala za vlasy. Posadila se, houpala se dopředu a dozadu s takovou energií, že Anna sklouzla z postele na zem. „Alison!“ Sbírala se na nohy. „Slyšíš mě? Poslouchej!“ Vzala ji za ruku. „Musíš být silná. Vrať se k nám, Allie. Otevři oči a vrať se. Cokoli to je, s čím bojuješ, musíš být silná.“ Zalapala po dechu, když se jí Alison vytrhla a zase zaútočila nehty na svůj obličej. „Alison, prosím!“ Divoce se dívala na Jona. „Musíme jí svázat ruce. Docela by se rozškrábala. Prosím, pomozte mi, rychle.“

Jon se rozhlédl. Kate vytahovala pásek z županu, visícího na dveřích. Tři měli co dělat, aby dívku ztišili, ale podařilo se jim to. Svázali jí zápěstí a ještě stáhli přes ruce plachtu. Alison stačila ovšem poškrábat i Annu a Kate. „Má sílu tří mužských!“ Anna zírala na Alison, která sebou ještě házela. Položila jí ruku na vlhké čelo.

Alison to necítila, nevěděla, co se s ní děje. Neměla v hlavě prostor pro myšlenky. Pro svoje vůbec ne. Přestala s nimi bojovat. „Oni“ ji obrali o síly. Nic jiného nechtěli.

Jon se chvěl. Teplota v pokoji, náhle si uvědomil, silně poklesla. Pokradmu si sáhl na podlahu pro bundu, kterou tam shodil při ukládání Alison do postele.

„Co je s ní? Co se jí stalo?“ Patrik vklouzl do dveří za Petem. „Marcus se jí zmocnil.“ Kate se nervózně zasmála. „Ten Říman, pamatuješ? Zabil Claudii, která byla asi jeho ženou, a teď nás pronásleduje.“ Podívala se na postel. „Zmocnil se jí, Jone.“

„Ne!“ křičela Anna. „Ne! To nesmí. Bojuj, Allie, bojuj!“ Měla svůj obličej u Alisonina. „Soustřeď se, Alison. Mysli! Mysli na cokoli. Zapoj mozek. Bojuj!“ Vzala ji za rameno a jemně jí zatřásla. „Nevzdávej to. Nenech ho vyhrát. Ach, bože!“ Odhodila si vlasy z obličeje zoufalým pohybem a zatínala pěsti. „Nevím, co si počít. Nevím, jak jí pomoct. Poslouchej mě. Bojuj!“

Pete tak jako ostatní zíral na Annu. V ústech mu vyschlo. Vypadal už tak otřeseně jako ostatní. Všem byla zima. Odkašlal si. „To dítě by mělo být v nemocnici,“ řekl konečně. „Kde najdeme nejbližší telefon?“ Kate zavrtěla hlavou. „Telefony nefungují.“ Namlouvala si to jenom, nebo se Alison zklidnila? Dívala se na její zmučený obličej.

Stíny.

Vířivé stíny naplněné nenávistí.

Allie ve své hlavě bezmocně zírala do tmy a viděla tři amorfní postavy. Cítila na sobě čísi ledové ruce, alyšela volat své jméno, ale nebyla schopna reagovat. Postavy byly lvi kroužící kolem své kořisti, ta žena i dva muži dychtili po její energii.

Proč já?

Řekla to nahlas? Nevěděla, ale jakmile v mysli zaprotestovala, postavy se stahovaly.

BOJUJ!

Z bouřlivého hřmotu nenávisti k ní doléhal ženský hlas.

BOJUJ, ALISON, ZAPOJ MOZEK.

Byla příliš unavená. Příliš vyčerpaná, aby bojovala. Byla prázdná. Vysáli ji.

Stíny postav ve tmě začaly mizet. Opouštěli ji. Šli hledat někoho jiného. Museli někoho najít, aby nakrmili svou nenávist.

* * *

„Musíme se vrátit k autu.“ Jon šel k oknu. Alespoň na okamžik uniknout mukám dítěte. Nadechl se a podíval se ven. Celý se chvěl. „Sníh se drží.“ Pohlédl na Peteho. „Podívejte se. Budou silnice sjízdné?“ Pete k němu přistoupil a díval se do temna. Promnul si oči. „Šálí mě oči, kamaráde?“ mumlal si pod vousy. „Ale není tu pod námi moře?“ V níže položeném rohu zahrady se objevovala voda. Čeřila se a překrývala zasněženou trávu. Jon mhouřil oči, když vítr zavál do okna sníh. Za pruhem stromů viděl široké, ledem pokryté ústí, bláto a duny byly zaváté sněhem. Voda vystupovala za chatou a vítr hnal vodu na pevninu. Otočil se. „Patriku, pojď se podívat.“ Chlapec poslechl. Hleděl na zahradu. „Kruci.“

„Odřízne nás to?“ Patrik přikývl. „Jakmile sem jednou přijde voda, nic ji nezastaví. Musela přejít mořskou stěnu u Redall Pointu.“

„Tak.“ Pete pohlédl na Jona. „Je to jasné. Musíme jít. A rychle. Uděláme nosítka pro to dítě.“

„Co s Billem?“ Kate hleděla z jednoho na druhého.

„Budeme ho tu muset nechat, Kate.“ Jon ji objal a přitiskl k sobě. „Nebude nic vědět, miláčku. A jestli ano, pochopí to. Nemůžeme ho vzít s sebou.“ Ztišil hlas. „Naše životy jsou ohroženy. Voda se velmi rychle přibližuje. Musíme vynést Alison.“

Vzali ze stodoly hrábě a smeták, zavěsili na ně plachty a vycpali dekami. Pete odnesl Alison ze schodů, ještě ji zabalili do dvou dek. „To půjde,“ řekl Jon Kate. Už zavírala dveře, když dostala nápad. Chvíli váhala před dveřmi obývacího pokoje. Byl tam Bill, ale byly tam také její poznámky pro knihu. Nemohla je nechat zaplavit. Bill to pochopí. Dodala si odvahy, otevřela dveře a nahlídla. V pokoji se nic nezměnilo. Zvratky bylo cítit všude. Běžela co nejrychleji ke stolu, sebrala blok, diskety a svazek básní vsunula do vnitřní kapsy vodotěsné bundy. Ještě jednou se rozhlédla a otočila ke dveřím. U pohovky se zastavila. „Sbohem Bille. Bůh ti žehnej.“ Hlas vyzněl v tichu zvláštně. Vyběhla a zavřela za sebou dveře. Vstupními dveřmi práskla a rozběhla se za ostatními, kteří už mizeli v lese. V chatě bylo absolutní ticho.

Pomalu se vůně jasmínu šířila dolů a do prázdných pokojů.

KAPITOLA 68.

„Mami, běž si odpočinout. Budu u otce sedět.“ Greg chytil matku kolem ramen. Roger spal a chraplavě dýchal. Diana zavrtěla hlavou. „Zůstanu, Gregu.“ Pohlédla na něj přes slzy. „Muže to teď přijít každou minutu.“ Greg se kousl do rtu. Tiše si klekl vedle ní a snažil se nevnímat bolest, která vystřelovala do každého nervu v těle.

„Tak si to přál. Být doma,“ opakoval tiše.

„Já vím.“ Na chvíli položila hlavu manželovi na hruď. Roger otevřel oči. „Ještě jsem tu,“ šeptal. „Snažím se myslet…“ odmlčel se. Sotva byl schopen mluvit. „Slavná poslední slova…“

„Co tak… odprejskni, Marcu, já tě dostanu!“ řekl hořce Greg.

„Gregu!“ Diana byla zděšená.

„Ne. Má pravdu,“ šeptal Roger. „Mám cíl.“ Zavřel oči a usiloval o dech.

„Tiše, lásko.“ Diana mu položila ruku na čelo. „Šetři si síly.“

„Na co? Nebudu sílu potřebovat – tam, kam jdu.“ Pokusil se o chabý úsměv.

„Správně. Nandej mu to, tati.“ Greg držel otce pevně za ruku. V pokoji se ochladilo. Diana se zachvěla. Plamen svíčky na nočním stolku se neklidně třepotal.

„Gregu.“ Roger zase otevřel oči. „Zavolej archeology. Ať převrátí ten hrob. Každý coul. Zjistěte, co se ten prevít snaží zatajit, a řekněte to světu.“ Pokojem zase zavanul vítr. Plamen svíčky se zachvěl, zhasl a zanechal za sebou kouř.

„Nelíbí se mu to.“ Roger se skřehotavě usmál. „Chce udržet své tajemství. Je na tobě, Gregu, všechno je teď na tobě…“ Hlas mu odezněl. V matném světle byl pokoj samý stín.

Na okamžik nastalo v místnosti tak hluboké ticho, až Gregovi nahánělo strach. Jako by se díval na pokoj přes sklo. Nechápal, držel otcovu ruku. Najednou si uvědomil, co to ticho znamená. Rogerovo chraptivé dýchání se zastavilo. Mrkáním potlačil slzy, políbil otcovu chladnoucí ruku a zavolal. „Ma…“

„Já vím.“ Tiše vzlykala. „Zemřel. Ach, Gregu…“ Dlouho se ani nehnuli, a pak se Greg pomalu a s bolestmi postavil na nohy. Chytil matku kolem ramen. „Pojď do tepla. Udělám čaj.“ Zavrtěla hlavou. „Nechci ho opustit…“

„Nic se mu neděje. Musíš. Je tu tak zima…“ Pomohl jí. Chvíli se ještě dívali na otcův obličej, teď uvolněný, mladší a šťastnější, a pak se Diana náhle Gregovi vytrhla.

„Tak, ty prevíte!“ křičela do pokoje. „teď jsi spokojený? Zabil jsi dalšího muže. Ale on zvítězí. On si tě najde. Půjde za tebou do pekla a zpět, bude-li to třeba.“ Znovu se rozplakala. „A teď vypadni z domu! Vypadni, a už se tu neobjevuj!“

„Mami.“ Greg ji vzal za ruku. „Pojd, to k ničemu nevede.“

„Co?“ Se slzami se k němu otočila jako prskající kočka. „Mně to udělalo dobře. Řekneme světu, že je vrah a lhář a podvodník. Zabil tu ubohou ženu. Zabil Billa. A teď mi zabil Rogera…“ Rozvzlykala se. Gregovi se podařilo ji odtáhnout. V obývacím pokoji už Cissy stála na nohou, ačkoliv byla ještě bílá v obličeji. „Diano…?“

„Táta zemřel.“ Greg zavedl matku k pohovce a usadil ji. „Prosím, Cissy, postavte na čaj. Potřebuje se napít čaje. A brandy.“

„Ach, drahá, to je mi tak líto.“ Cissy ji chytila za rameno a pak se šourala ke stáložárným kamnům. Celá se třásla. Ruka, zavěšená na pásce, bolela jako čert, ale ona bolest ignorovala. Když postavila konvici na plotnu, ozvala se shora ohlušující rána. Otočila se. „Co je to?“

Greg stál u matky. Jakmile tu ránu uslyšel, přes bolest nohy byl dvěma kroky u dveří. Susan byla stočená do klubíčka na židli a obličej zabořila do polštáře. Cissy k ní běžela a objala ji. Diana měla skelné oči. „Už to začíná,“ šeptala.

„Co začíná?“ Greg zvedl oči a hleděl nahoru.

„Otec a Marcus.“

„Ty přece nevěříš, že…“

„Tvůj otec se nás snaží chránit.“

Greg na ni okamžik hleděl. Potom se otočil, opíral se o zábradlí a zmizel nahoře. Bylo ticho. Tři páry očí sledovaly dveře. Pak slyšeli, jak se vrací. Objevil se a zavřel za sebou. Celý se třásl vysílením. „Nic,“ řekl. Sotva vyřkl to slovo, nahoře se ozvala další rána, silnější než ta první. Diana vzlykala. „Rogere, buď opatrný.“

„Mami,“ Greg si šel sednout vedle ní. Objal ji a pevně k sobě přitiskl. „Asi se trámy v chladu roztahují nebo smršťují. To není táta…“ Pohlédl na Cissy. „Brandy.“ Cissy přikývla. Vzala z kredence láhev a pohárky a přinesla je k ohni. Tak se jí třásla ruka, že při nalévání vylila na krb. Podala pohárek Dianě. Ta si usrkla a rozkašlala se tak silně, že jí Greg musel skleničku podržet. Všichni napjatě čekali na další ránu.

Ticho se táhlo. Během několika minut byla vůně hořícího dřeva nahrazena jasmínovou.

KAPITOLA 69.

Často ji vídával ve svých snech, manželku, která ho zradila. Viděl ji, jak se směje. Viděl ji v milencově objetí. Viděl ji zase a zase v modrém hávu s červenými cákanci, kapajícími po sukni, s očima doširoka otevřenýma bolestí a nenávistí. A zase a zase slyšel její kletbu. Ženskou kletbu. Kletbu vyřčenou jí dříve než samotnými bohy. Budíval se rozechvělý a zpocený, a když se probudila Augusta, tvrdil, že je to bahenní zimnice. Smrti se bál. Dokud byl naživu, nemohla ho postihnout, ale ve smrti si budou rovni. I ten kněz. Její milenec. Co ten? Také čekal? Čekal, aby pomstil největší ze všech zrad, lživý vzkaz od bohů? Zíral do tmy a měl strach.

***

Když se podruhé zastavili, aby si odpočinuli, zkusila Kate změřit Alison puls. Děvče stále sláblo, život se z ní viditelně vytrácel. Kate pohlédla na Annu.

„Co budeme dělat?“

Anna nešťastně pokrčila rameny. Cítila se bezmocná. Veškerý rozum ji opustil. To se netýkalo žádné oblasti, o které četla. To nebyla špatná koordinace mozku, to nebyla duševní porucha, to nebyla schizofrenie, to nebyl maniacký stav. Marcus byl externí síla, parazit implantovaný do hlavy děvčete, a Alison neměla žádné parametry, kterých by se Anna mohla přidržet. „Kéž bych byla věřící. Kněz by asi pomohl ze všeho nejvíc,“ řekla pomalu. „Nebo nějaké médium jako prostředník. Naše kultura nás nevybavuje žádnou zbraní, kterou bychom se proti něčemu takovému mohli bránit. Nevím si rady.“ Podívala se na Jona a Peteho. Klečela ve sněhu. Déšť se sněhem, padající jim do obličeje, se měnil v pouhý déšť. Vítr byl sice silnější, ale ne tak studený. Za nimi pronásledující nepřítel, voda, která se zvedala a zaplavovala stromy a kradla se do podrostu.

„Je ještě tady?“ Kate mumlala k sestře. „Je ještě v ní?“ Anna pokrčila rameny.

„Myslím, že ne. Je klidná, síla z ní vyprchala.“

„Pak kde je?“ Kate se dívala Jonovi do očí, když se sehnul nad Alison. Jon se prázdně usmál. „Nevím,“ řekl. Anna se celá zkřehlá postavila. Les byl tichý, stromy jako by poslouchaly a setřásaly šumící déšť a vítr.

„Možná že je hrob zaplavený.“ Patrik se také postavil. Jon a Pete se sehnuli, zvedli nosítka a malé procesí pokračovalo v cestě. Kate se zastavila a ohlížela se zpět, odkud šli. Nebyl tu. Les byl prázdný. Ale to neznamenalo, že odešel navždy. Něco hluboko v ní jí říkalo, že tu ještě někde je. A čeká.

KAPITOLA 70.

„Proboha, co se to děje!“ Diana se tiskla ke Gregovi. V pokoji se setmělo. Vítr foukal do komínu, až rozházel popel po pokoji.

„Susan?“ zavolala náhle Cissy zděšeným hlasem. Děvče spadlo ze židle. Rukama jako by si z krku odtrhávala prsty, které nikdo neviděl. Plamen svíčky na stole se zachvěl a zhasl. Štiplavý kouř se protáhl pokojem.

„Susan!“ přiběhla Diana. „Proboha, co se to zase děje!“ Susan sebou házela, patami klepala do země a lapala po dechu.

Moje

Mám ji

Moje

NENÁVIST

ZLOBA

Nic neviděla, jen cítila tři beztvará těla v hlavě, parazitující, chamtivá, upínající své prázdné, pukající duše k její.

„Mami!“ Výkřik bolesti a strachu vycházel z hrdla Susan zmítající se v agonii.

„Susan!“ Cissy byla na kolenou a tahala jí ruce za zápěstí od obličeje.

„Totéž se stalo Alison.“ Greg si klekl vedle nich. Díval se na děvče a pak po pokoji.

„Je tady. Je tady s námi v místnosti.“ Obrátil se na matku.

„Dej pozor, aby si Cissy neublížila,“ nařizovala Diana překvapivě silným hlasem.

„Ty prevíte Marcu!“ křičela ke stropu. „Uvidíš, že nemáš šanci! Je po všem. My to víme. My víme, co jsi udělal…“

„O to právě jde,“ vložil se tiše Greg. Držel Susaninu ruku ve své.

„Nevíme, co udělal. Jen se domníváme. Myslíme si, že zavraždil Claudii a teď ho svědomí nutí za ten zločin zaplatit. Ale nevíme to.“

„Ne! Ne! NE…“ Susan nahlas křičela a Greg a Cissy jí drželi ruce. Zoufale se jí pokoušeli zabránit, aby si drápala oči. Greg jí odtáhl ruce od obličeje. „K něčemu ji využívá. Jediný způsob, jak to zastavit, je zjistit, co se Marcus snaží říct. Důkaz musí být v hrobě. Jakmile se počasí zlepší, půjdeme a zjistíme to. Kašlu na archeology. To je mezi námi, Marcem a Claudií. Musíme se dovědět pravdu. Kvůli nám samotným.“

„Bude ti bránit,“ řekla Diana. „Chce, aby to, co je v hrobě, zůstalo utajeno.“

„To nepůjde. Už se mě snažil jednou zastavit, a nepodařilo se mu to,“ řekl hořce.

„Porazil jsem ho, pamatuješ? A já se tu pravdu dozvím.“ Postavil se a trochu zaklel, když pulsující bolest vystřelila z chodidla nahoru. „Slyšíš to, Marcu Severe Secunde?“ Stejně jako matka křičel ke stropu. „Nebojím se tě a pravdy se dopídím.“ Jako odpověď zafoukal vítr do komínu ještě silněji, až jiskry lítaly.

„Kde jsi, Rogere? Prosím, pomoz nám!“ Diana se rozplakala. „Bij se za nás. Ať zmizí.“

„Mami!“ Greg objal matku.

„Ne. Slíbil to. Je tady. Vím, že je tady. Pomoz nám, Rogere. Prosím.“ Nastalo dlouhé ticho. Greg se kousal do rtu. Ať už otec odešel kamkoli, určitě nebyl nablízku. Ticho se prohlubovalo a Greg cítil na krku mravenčení. Někdo byl přítomen v pokoji. Ale nebyl to otec. Byla to žena. Greg se zachvěl a rozhlížel se. Claudia. Cítil ji u sebe, tu ženu v modrém, ženu, jejíž podobu si tak často kouzlil tužkou a štětcem. „Claudia je tady. Mluv k ní.“ Chytil matku za rameno. „Dělej. Řekni jí, že my tu pravdu zjistíme. Řekni jí, že ji pomstíme.“

„Gregu…“

„Dělej!“ Pomalu se otočil, jako by čekal, že uvidí tu ženu schovanou v rohu pokoje.

„Slyšíš mě, lady Claudio? Dozvíme se pravdu o tvé smrti. To si přece přeješ, ne? O to se jedná, ne?“ Zhluboka dýchal, jako by čekal odpověď, ale jako jediná odpověď se ozval vítr. „Claudio!“ Zase ji oslovil. Cítil ji, její jasmínovou vůni.

A ještě něco.

Tabák.

Kousl se do rtu a pohlédl na matku. Cítila to taky? Před dvěma lety nechal táta kouření, v den, kdy mu zjistili rakovinu, a teď náhle cítili v pokoji tabák. Byl to snad nakonec opravdu on, zápolící za ně, jak slíbil, nebo to bylo jen vysněné přání, ta podivná směs vůní? Zastyděl se za slzy v očích, udělal pár kroků k oknu, vyhlédl a snažil se ovládnout své city.

Během hodiny se změnilo počasí. Sníh přešel v déšť. Zahrada, ještě před chvílí pokrytá křehkou vrstvou ledu, se změnila v lesknoucí se kaluž vody. Ze stromů a keřů padal měkký sníh a tál. Greg to pozoroval a zoufale polykal slzy. Déšť, který stékal po okně, odplavoval předčasnou zimu stejně rychle, jak přišla. Květy zimního jasmínu se zbavily ledové polevy a žluté a oranžové visely z útlých zelených stonků. Vzchopil se.

Otáčel se do pokoje, když koutkem oka zahlédl mezi stromy pohyb. Adrenalin se mu vehnal do krve. Marcus? Claudia? Otec? Tajil dech. Uvolnění, když uviděl skupinku postav, která nesla něco jako nosítka, bylo obrovské.

„To je Kate a Paddy,“ volal a snažil se udržet pevný hlas. Klopýtal ke dveřím, otevřel závory a dveře. Závan studeného vzduchu nesl sladkou, čistou vůni roztátého sněhu, když se promočené a vyčerpané postavy blížily k domu. Neptal se, kdo jsou ti dva neznámí muži, hlavně že byli v pořádku. Pohlédl sestře do obličeje a zachvěl se.

„Co se stalo, Kate?“ Jejich oči se setkaly.

„Zase jsme ji našli u hrobu,“ řekla unaveně. „Marcus ji ovládl.“ Padla na pohovku vedle Anny, která se tam sesunula, jakmile vešli. Teprve pak si všimla Susan před ohněm. „Ach ne!“ vyznělo to jako vzlyk.

„Dostanou se z toho.“ Diana tiskla k sobě Alison. Klečela u nosítek, kde je Pete s Jonem položili. Paddy za všemi zavřel a sklouzl po stěně do sedu, opíral se o stěnu a prázdně zíral. Byl u konce svých sil. Jon si foukal na zmrzlé prsty, šel ke Kate a položil jí ruce na ramena. Bylo to uspokojivé gesto a Kate byla vděčná. Když zvedla oči, všimla si, že Greg na ni civí v šoku.

„To je Jon Bevan, Gregu,“ řekla pomalu a snažila se otevřít zip na mokré bundě. „S Petem nás hledali v chatě. Našli Allii.“

„Jon Bevan?“ Zapomněl na Claudii, Marca, dokonce i na otce, zapomněl na všechny lidi v místnosti a soustředil svou pozornost na Jonův obličej. „Ten básník?“

„Ano.“ Jon obešel pohovku a šel mu vstříc s nataženou rukou. Greg na ni hleděl. Neměl v úmyslu mu podat ruku. „Tak vy jste si přišel s námi hrát na duchy?“ řekl chladně. „Jakou máte kvalifikaci k tomu, abyste poslal Marca Severa Secunda do pekla, odkud jistě přišel?“

Jon připažil a pomalu se začal soukat z mokré bundy. „Možná že básník umí komunikovat s mrtvými, určitě to dokáže alespoň tak dobře jako malíř,“ odpověděl ostře. „Mluvíme přece univerzálním jazykem, který je věčný.“

„Myslel jsem, že jste s Kate skončili,“ poznamenal tiše Greg. Byl otřesen, že se náhle objevil muž, o kterém si myslel, že dávno zmizel z Katina života.

„Gregu!“ přerušila ho matka ostrým hlasem plným úzkosti. „Pomoz mi s Allií! Rychle!“ Alison klesla hlava dozadu a měla vykulené oči. Nikdo nepozoroval, že vůně tabáku v pokoji sílí.

„Proboha!“ Greg pomohl matce položit ji na zem. Sehnul se a nastavil ucho k jejím rtům. „Ještě dýchá.“ Otočil se k Jonovi a v obličeji mu tuhly rysy. „No? Co uděláme, básníku?“

Jon si ho nevšímal. Jako ostatní hleděl na dvě děvčata, ležící vedle sebe na zemi. Jen občasný Cissin vzlyk zdůraznil ticho v pokoji. Dianě se oči naplnily slzami. Byla příliš vyčerpaná, aby něco řekla. Držela Alison za ruku a bezmocně se jí dívala do obličeje. Kate pohlédla na Jona. Nepozorovala to nepřátelství mezi muži, to napětí mezi nimi, vnímala chlad, který byl teď citelný. Vlhký chlad. Byl tam. Nezmizel. Cítila pronikat nepřátelskou sílu. Cítila, jak se mikroby zloby a nenávisti prodírají vzduchem a pasou se na jejich energii.

„NE!“

Netušila, že vykřikla nahlas. Ostatní na ni zírali. V obličejích měli strach. „Hledá někoho dalšího…“

„Bojujte s ním. Nechte vaše mozky pracovat na plné obrátky. Zaměstnejte mozky. Recitujte něco. Soustřeďte se.“ Anna ji chytila za rameno. „Bojujte! Ty dvě už vysál jako… baterie…“ Prskala zlobou. „Potřebuje další energii. Bojujte.“ Rozhlédla se.

„Kde je Paddy?“ Hlas se jí naplnil strachem.

„Bože!“ Snad nešel do studovny. „Nesmí najít otce…“ Nemohla jim teď v žádném případě říct, že Roger zemřel. Diana se těžce zvedla, přešla kolem Peteho a běžela ke dveřím. Tam se zastavila. Patrik seděl v předsíni sám, opřený o stěnu.

„Paddy!“ Málem zakřičela. Chlapec otevřel oči. „Paddy? Je ti něco?“ Pevně ho k sobě přitulila. Neurčitě zavrtěl hlavou. „Jsem unavený.“ Skoro nebyl schopen mluvit.

„Unavený a velice statečný.“ Jon ji doprovázel. Podal chlapci ruku. „Ten je OK.“ To se pozná na očích. „Paddy je velmi ospalý. Pojď, kamaráde. Postav se a pojď k ohni.“ Usmál se na Dianu. „Je v pořádku. Tím jsem si jist. Jen vyčerpaný.“ Diana přikývla. Ve studovně ležel Roger, studený, na provizorním lůžku. Měla by říct Patrikovi, že otec zemřel. Měla by to říct ostatním. Slzy jí naplnily oči, ale neřekla nic. Jon zatím pomohl Patrikovi a usadil ho do židle. Teď pro to nebyl vhodný okamžik. Nebyla ještě schopna o tom mluvit. Teď ještě ne.

Všichni tam stáli schouleni k sobě. Déšť narážel do okna. Z rampouchů nad pavlačí začala pravidelně kapat voda na schod. Vevnitř teplota neustále klesala. Anna se zamračila. „Je ještě tady. Pídí se po energii,“ šeptala. „Cítím ho.“ Zachvěla se. „Proboha. Něco takového jsem ještě nezažila.“ Pohlédla na vystrašené obličeje. „Soustřeďte se. Myslete. Nechte pracovat mozek. Recitujte poezii. Cokoli. Nedovolte mu vetřít se. Recitujte! Všichni společně. Teď. Něco, co všichni známe. Rychle.“

Na okamžik zavládlo v pokoji ticho. Pak Diana začala pomalu intonovat slova dětské říkanky. „Sova a koťátko pluli na moři v krásné loďce, ach, hráškově zelené…“

S chabým úsměvem se přidala Cissy, za minutku Pete. „Vzali se med a peníze, peníze měli do pětilibrovky sbalené…“ Domýšleli si to, nebo se opravdu v místnosti oteplovalo?

„Pokračujme. Funguje to,“ šeptala Anna.

„Ano, ano, nějakou další.“ Diana zvedla oči, jako kdyby se modlila. „Humpty Dumpty sedělo na stěně, Humpty Dumpty utrpělo velký pád. Všichni královi koně a…“ Všichni pociťovali, jak se napětí v pokoji uvolňuje.

„Je pryč!“ Gregův šepot je přerušil. Nastal okamžik ticha. Stejně rychle, jak se to plížící nebezpečí objevilo, tak rychle i zmizelo a s ním i náhlá podivná vůně Rogerova tabáku. V tuto chvíli se stíny, které je dosud obklopovaly, vytratily.

KAPITOLA 71.

Joe usazený mezi dvěma uniformovanými policisty sjížděl v policejním landroveru po pěšině. Za nimi se doktor Jamieson nořil do sedadla v očekávání blížícího se setkání se smrtí. „Už to není daleko,“ komentoval Joe. „Projedeme mezi těmi stromy a jsme tam.“ Závan větru zhoupl auto do boku a řidič zaklel. Vpředu bylo vysílání rádia silně rušeno. Mladší policista, Bob Garth, se usmíval, ale byl sinalý únavou. Byl čtyřiadvacet hodin ve službě. „Počítáte s tím, že tam na nás ten duch čeká?“

Joe jim vyprávěl všecko, co věděl. Oba policisté sledovali příběh s rádoby vážným zájmem. Lékař, starý přítel Farnboroughových, byl otevřenější. „Kdybych vás tak dobře neznal, nechal bych vás fouknout do balónku. Ještě jsem v životě neslyšel takové voloviny. Jako by na vás dolehla ta samota.“

„Už jsem slyšel takové povídání o Redallské zátoce,“ vložil se Bob Garth. „Mnoho místních tvrdí, že v ní straší. Jestli to není černý pes, pak to je celá řada jiných zlověstných věcí. Nikdo by za tmy nešel k bažině nebo na pláž. Když jsem tu byl nedávno, sám jsem měl zvláštní pocit. Celá ta záležitost v chatě tak působí.“

„Duchy, kterých se místní bojí, vymysleli pašeráci, aby zastrašili berní úředníky,“ řekl muž za volantem. „Mat Larkin tu žil celý život. Nevěřím z toho ani slovo.“

„Asi máte pravdu,“ Joe si nebyl docela jist. Taky se tu narodil a vyrostl.

„Jsme tady.“ Mat profesionálně zatočil volantem na kluzké zatáčce. Zbrzdil, až bahno s bílým popraškem vystříklo na keře.

„Vypadá to tu tak mírumilovně.“ Všichni čtyři muži se dívali na dům, před kterým zaparkovali. Vystoupili a Joe s lékařem nebránili policistům, aby vešli první. Obličej v okně je zahlédl a za okamžik se otevřely dveře.

„Pojďte dál. Rychle, proboha, podívejte se! Chtěl se zmocnit také Susan.“ Cissy, skoro hysterická, chytila doktora za rameno. Joe stál docela paralyzován strachem, když si Hal Jamieson poklekl a měřil děvčeti puls. Zvedl jí víčka, pohlédl do očí, pak jí položil ruku na čelo. „Usnula,“ řekl stručně. „Hlubokým spánkem.“ Obrátil se k Alison a zamračil se. U ní se zdržel déle. Pohlédl na Dianu. „Má nízkou teplotu a slabý puls. Je vyčerpaná. Obě by měly být v nemocnici, proboha, co to bylo?“

Rána nahoře byla dosud nejsilnější. Všichni se na sebe podívali. Greg ukázal vzhůru. „Tam,“ řekl tiše. S nervózními pohledy vyběhli policisté po schodech a ostatní slyšeli jejich kroky. Za pár minut se vrátili. „Nikde nic.“ Bob Garth se posadil ke kuchyňskému stolu a z kapsy vytáhl zápisník. Čím rychleji to sepíšou, tím dříve mohou odjet. Zachvěl se. Dělo se tu něco ošidného. Cítil to.

Kate promluvila jako první. Klidně mu vypověděla všechno, co se od jejího příjezdu na chatu přihodilo. Zatím lékař ošetřil Gregovi nohu, převázal ji a kýval nad ní s uspokojením. Pak šel ke Cissy.

„Vy jste tu postavu viděla?“ Bob otočil stránku v zápisníku. V ústech mu vyschlo.

„Jste spisovatelka, slečno Kennedyová. Určitě se to neodehrálo jen ve vašich představách?“

„To tedy sakra neodehrálo.“ To celé poslouchal Greg. „Slyšel jste tu ránu? Byla to jen naše představa?“

„Myslím, že toto je jen akademická debata,“ řekl Hal Jamieson a vzdychl. „Musíme teď dostat ty lidi do nemocnice. Cissy potřebuje rentgen, Alison potřebuje vyšetření tomografem, a to co nejrychleji. Obě děvčata potřebují podrobnější vyšetření, než budu moct být spokojen.“

„Nemůžeme odvézt všechny,“ řekl Mat Larkin. Nastal okamžik ticha. Kate se vylekala. Doufala, že je po všem, že jsou v bezpečí.

„Dala by se vám vaše stará kára do pohybu, Joe?“ zeptal se Bob Garth. „Když bychom vás roztlačili?“ Joe přikývl. „Stojí to za pokus.“ Vytáhl z kapsy klíče. Kate si okousávala nehet prstu, když v napětí čekali za zavřenými dveřmi. Motor nenaskakoval. Zkoušeli znovu. Pak zavřeli kapotu. „Nejde to. S tím nehneme,“ řekl Joe, když se vrátil. „Škoda.“

„Tak zavezete zraněné do nemocnice, Mate,“ řekl Bob Garth rozhodně a sám překonával svou váhavost. „Zůstanu, zajdu do chaty a podívám se na pana Norcrosse.“

„Ano. Musíte nás odtud odvézt,“ Cissy tahala Larkina za rukáv. „Musíte nás odtud dostat. Chce se zmocnit mé dcery…“ Hlas měla hysterický. „Musíte nás zachránit.“

„Ano, vezmeme vás,“ ubezpečil ji Jamieson. „Dianu a děvčata. A Grega. Ta noha by to potřebovala.“

„A Joa,“ vzlykala Cissy. „Musíte vzít Joa…“

„Já nikam nejedu,“ přerušil ji Greg. „Řekl jste, že noha je dobrá. Počkám. Neopustím Redall. Klidně vezměte Joa.“

„Více vás nemůžeme vzít,“ řekl ustaraně Mat. Doktor musí s námi. Potřebují ho další a je nás už osm.“

„Nedělejte si starosti. Nic se nám tu nestane. My si ho udržíme od těla,“ řekla Kate.

Nastalo nepříjemné ticho a Bob Garth se usmál. „Dohlídnu na vás na všechny, slečno Kennedyová. Nestrachujte se.“ Sám si svůj pocit strachu nepřipustil. Dívali se za velkým policejním vozem, jak otočil a sjel na pěšinu mezi stromy. „Je vám asi líto, že nebylo pro vás dost místa,“ podíval se Greg na Peteho, který se ještě za nimi díval z okna. Pete zavrtěl hlavou. „Zůstanu, dokud se to tady nevyřeší. Jestli půjdete s policistou na chatu, bylo by asi dobré, kdybych zůstal a dohlédl na dámy a chlapce.“

„Tuhle poznámku budou považovat za urážku a pravděpodobně za přesvědčení o nadřazenosti mužů.“ Greg se vracel do domu.

„O tom pochybuji,“ řekl Bob Garth. „Nezapomeňte, že tu někde volně pobíhá vrah…“

„Nepochopil jste.“ Greg se na něj otočil. „Nehledáme člověka…“

„Gregu!“ Kate mu položila ruku na rameno. Setřásl ji. „Ne. Nehledáme utečeného ztřeštěnce nebo zloděje nebo psychopata. My se snažíme učinit přítrž muži, který zemřel skoro před dvěma tisíci lety.“

„Dobře,“ řekl Bob klidně. „Ať už je to kdokoli, koho hledáme, živý nebo mrtvý, znamená opravdovou hrozbu. Ten pán má pravdu. Někdo by tu měl zůstat.“

„Já jdu s vámi.“ Kate udělala krok dopředu. Byli jsme s Billem blízcí přátelé a mám najatou chatu. Mám nárok jít.“

„A já jdu také.“ Jon objal Kate kolem ramen. „Už z tebe nespustím oči, Kate.“

Vzhlédla k němu překvapeně. Pak se usmála. Vzala ho za ruku. Neviděla zlobu v Gregově obličeji.

KAPITOLA 72.

Anna se s Petem dívala, jak čtyři postavy mizí mezi stromy. V domě bylo náhle velmi ticho. Anna se kousla do rtu. „Dáme si něco teplého k pití?“ Pete přikývl. Paddy spal zabalený na pohovce. Plakal, když mu Diana řekla o otci, zrovna tak jako Kate, ale jeho únava byla silnější. Když u něj seděl lékař se stetoskopem v ruce a mluvil na něj, chlapec usnul. „Necháme ho spát.“ Jamieson se postavil, složil si hadičky do kapsy. „Spánek je nejlepší lék. Je vyčerpaný a smutný, ale je to silný chlapec. Dostane se z toho.“

Pete a Anna seděli u kuchyňského stolu. Petův obličej, ošlehaný počasím, se zvrásnil do úsměvu. Usmála se také. „Jen se pořád sama sebe ptám, co tu vlastně hledám.“ Vesele přikývl. „Já také. Dostaneme lekci, že se nemáme angažovat. Chtěl jsem si jen vydělat poctivých pár lupenů poslední jízdou ten večer.“ Přidržel si šálek a foukal do páry.

„Co myslíte, jak to tu bude pokračovat,“ zeptala se po chvilce.

„Přijede vůz pro pana Lindseye a pro toho ubohého hocha v chatě.“

„Myslela jsem na Marca.“ Projel si prsty po vlasech. „S Marcem si to budou muset rozdat.“

„Duchové se nedají zatknout…“ Pete se zachechtl. „Nedovedl jsem si představit, že by ten mladík vůbec někoho zatkl. Vypadal, jako by ještě sbíral hračky z krabic s ovesnými vločkami.“

„Byl šikovný.“

„To jo. Asi vás uniformy vzrušují, že?“ Byl to nesmělý útok, odměněný příznačnou ránou pěstí do ramene. Když Anna dávala ruku dolů, ztuhla. „Co to bylo?“ Poslouchali. „Do prdele! Nečekal jsem, že se vrátí. Aspoň ne tak brzy.“ Pete se postavil a z obličeje mu mizela barva. Teď oba jasně slyšeli nahoře kroky. Pomalé, těžkopádné kroky. Pete v tichosti sebral ze stolu nůž na krájení chleba. Po špičkách přešel ke dveřím. Letmo se stačil podívat na Paddyho, který ještě tvrdě spal. Anna ho pomalu následovala po schodech nahoru. Nikoho nahoře nerušili. Opatrně otevřel dveře do ložnice. Pak hledali dál. Nikdo. V Patrikově pokoji se na sebe podívali.

„Cítíte to?“ zeptala se. „Cigarety.“

„Nikoliv římské,“ vyprskl smíchy Pete. „Možná, že chlapec tajně kouří. Nebo snad to je pan Lindsey,“ řekl zkusmo. „Hlídá.“ Anna se zachvěla. „Nevím, jestli mě ta myšlenka utěšuje.“

„Měla by. Pojďme dolů. Je v tom domě sakra chladno.“ Šli dolů. U Patrika se zastavili a byli rádi, že ještě stále spí. Pravidelně a zhluboka oddechoval a už měl i svou barvu.

„Člověk si nikdy nic plně neuvědomí, ani nic dokonale nepochopí,“ citovala tiše Anna. „Jung to řekl. Vždycky si na to vzpomenu, když mě trápí něco, co mi nedává smysl. Je mi to útěchou.“ Spustila se do židle a zavřela oči. Pak je doširoka otevřela.

„Zase je tu ta vůně.“ Už několik minut byla dost silná, aby si ji uvědomili.

„Ano.“ Taky cítil vůni jasmínu. Vůně tabáku zmizela.

„Co budeme dělat?“ Otočil se a oprašoval si z rukou popel a suchý lišejník.

„Co nám zbývá? Čekat.“

KAPITOLA 73.

Ten cizí pocit se ztrácel. Vznášel se po pláži. Už neviděl hrob, ve kterém tak dlouho ležel. Nevadilo to. Nic nevadilo. Jeho síla rostla. Ten vysoký, tmavovlasý básník na pobřeží mu dal energii. Tiše, tajně ji z něho vysál, když stál nad děvčetem. Ani to nezpozoroval, jak byl zaměstnán vlastní láskou a ztrátou. Jeho krásná Claudia tu byla též. Blízko. Jako vždycky s ním. Nenávist a kletba ji posilovaly a spolu konečně najdou spravedlnost.

***

Kate se tulila k Jonovi. Ta silná, nezávislá, chytrá Kate, jeho sparingpartner Lady Nafoukaná, se tulila k vyčerpanému básníkovi jako hloupá děvka. Greg, kulhající před nimi vedle policisty Gartha, se opět podíval přes rameno a v žaludku cítil neklid. Proč říkala, že vztah s ním skončila, když to není pravda? Zavalila ho vlna opravdové zloby. Byla krásná. Krásná jako Claudia, kterou znovu a znovu maloval, když byl sám v chatě. Opíral se o hůlku a snažil se ovládnout svůj vztek. Vítr docela odezněl a bouře ustala tak rychle, jak se dostavila. Ta hebkost vzduchu ho trochu uchlácholila.

Nebyli připraveni na podívanou, která je uvítala u chaty. Zastavili se na kraji lesa a zírali na dříve krásnou zahradu a dům, postavený v idylickém místě. Chata stála v kaluži černé vody, vystupující do poloviny vstupních dveří, skoro, i když ne docela tak, jak to bylo zobrazeno na obrazu, který Kate tak sklíčil. Blíž k pobřeží pronikalo moře na všechny strany, klestilo si kanály pískem, rozšiřovalo svou doménu. Hejno kachen horlivě brouzdalo v blátivé vodě a chamtivě se krmilo zbytky pomalu plovoucího porostu.

„Hrob musí být pod tím.“ Greg se ozval suše. Žádný z nich se ani nehnul.

„Tak Marcus vyhrál.“ Kate teď stála vedle Grega. „Nikdy se nedozvíme, co se stalo.“ Bob Garth si ustaraně třel dlaně o bundu. „Kde zůstal ten zemřelý, když jste odcházeli?“ zeptal se zamyšleně. „V přízemí?“

„Ach ne!“ Kate zabořila hlavu do dlaní.

„Půjdu s vámi,“ Greg udělal krok dopředu. „Kate, zůstaň tady. Neměla bys chodit dovnitř.“ Voda se oběma mužům točila kolem okraje vysokých bot, když vcházeli, váhavě následováni Jonem. Trvalo několik minut, než se znovu objevili. Vypadali příšerně.

„Voda vnikla dovnitř, je mi líto, slečno Kennedyová.“ Garth se dostatečně zotavil, než k ní přistoupil. „Je tam spoušť. Počkáme na vyšetřovatele a lékaře a pak necháme tělo pana Norcrosse odvézt.“ Přikývla. Neměla v úmyslu jít dovnitř.

„Půjdeme se podívat k hrobu? Voda tam není příliš hluboká a rychle ustupuje.“ Greg šel s Garthem ke Kate. V noze, prokřehlé chladem, měl tupou bolest. Váhavě souhlasila. Cítila se tak dokonale vyčerpaná, že nevěděla, jestli bude schopna další chůze. Bázlivě šlápla do blátivé vody. Podrážka jí sklouzla na místě, kde dříve byl trávník. Vpravo byl teď keř vavřínu. Růžové květy byly bez ledu a sněhu. Na nejvyšší větévce seděla červenka.

Příliv byl ještě vysoký. Nebyla naděje, aby viděli hrob pod zčeřenými, nazlobenými vlnami. Stáli po lýtka ve vodě a Kate pozorovala, že duny se posunuly. Byla dezorientovaná. Nenacházela žádná vodítka, jen širokou rozlohu vítězící vody. Bob Garth zavrtěl hlavou. „Jestli v hrobu byla těla, budeme muset žádat úřední ohledání mrtvoly.“

„Přesně to, co Marcus nechtěl.“ Greg se upřeně díval na vodu. Garth se nejistě podíval na Grega. Zase měl ten zvláštní pocit jistoty, že všechno není v pořádku. Pocit, že když nebude opatrný, uslyší nebo uvidí něco, o čem by raději nevěděl.

„Opravdu věříte v duchy?“ zeptal se nervózně. Greg se podíval zpytavě. „Vy byste raději dal přednost maniakovi vraždícímu v lese, že?“

„Hledáme vraha, pane Lindsey.“ Garth si udržel pevný hlas. „Zdržím se zatím soudu, kdo to je.“ Greg neodpověděl. Cítil ten letmý dotek v hlavě, kradmý a slídící. Marcus stále hledá nový zdroj energie. Nazlobeně ho ze sebe setřásl. V tichosti teď stáli a dívali se dolů na vodu. Greg pohlédl na Kate. Mračila se. Cítila snad totéž? Krátce vzhlédla a jejich pohledy se setkaly. Viděl v jejích očích nejistotu, nejistotu a strach.

„Pojďme domů,“ řekl tiše. „Nemůžeme už tady nic dělat, že ne, pane Garthe? Musíme počkat na odliv.“ Garth přikývl. „Můžeme jít.“ Teprve teď si všiml Katina bílého obličeje. „Zažili jste pár zlých dní, že? Nemysleli jste si, že by lidé mohli být tak odříznutí, ne v devadesátých letech, že ne?“ Začal se brodit zpět k chatě s úlevou, že odchází. „Musím zapečetit dveře, než odejdeme. Klidně běžte, bude mi to trvat jen minutku.“ Kate se táhla vedle Jona, zaklonila hlavu a zavřela oči. Vzal ji za ruku.

„Brzy to bude za námi.“ Přikývla.

„Co se stalo s knihou? Zůstala tam uvnitř?“ Unaveně se usmála. „Mám disketu v bezpečí. A poznámkám se asi nic nestalo. Nechala jsem je ležet na stole. Ach, Jone.“ Opřela se mu o rameno. Objal ji kolem ramen a přitom si všiml Gregova zlého pohledu. Usmál se na něj. „Co bude dále?“

„Nic. Šetření policie bude nepochybně nulové a tím to skončí. Nikdo se nikdy nezmíní o Alisonině podílu, ať už šlo o cokoli. Nikdo se nikdy s určitostí nedoví, co se stalo.“

„Kromě nás,“ řekla šeptem.

„Kromě nás.“

„Marcus teď může odpočívat v pokoji, když hrob je zničený.“ Greg se uchechtl.

„Myslíš?“

„Ty ne?“ Kate pevně držela Jona za ruku.

„Ne, nemyslím. Je tady. Cítil jsem ho u hrobu.“ Greg vzdychl a zavřel oči. Ano, byl tam. Ona taky. Někde. Oba slídili, hledali spojence, moc a sílu živých bytostí, aby si živili svou nenávist. Fakt, že hrob zmizel, nezměnil nic. Otevřel oči a zadíval se němě na chatu, kde Bob Garth připevňoval oko s petlicí. Nic je nezastaví. Pustili se do boje. Otázkou zůstává, jestli bude s nimi bojovat, jestli ustoupí stranou a bude se dívat, nebo jestli se připojí. Za ním Jon chytil Kate kolem ramen. Myslí si, že ti dva je nevidí? Zvedl si límec a založil si ruce. To nevadí. Když přijde na vztek a žárlivost, má v Marcovi perfektního učitele.

KAPITOLA 74.

Písek se pod vodou neklidně převaloval a vnášel svou barvu do moře. Tančil do rytmu vln, stavěl, upravoval a modeloval pod vodou novou krajinu. Pobřeží na to bylo zvyklé. Moře bylo jeho nepřítelem, všudypřítomným, vždy čekajícím, někdy postupujícím po milimetrech jako hlemýžď za plíživého rozbřesku vždy po bouři, někdy zlostně vyrážející po kořisti, kterou táhne zpět, roztřídí a lup uloží na jiný břeh.

Voda vsakovala hluboko do země, zkoumala, rozrušovala a poslední zbytky kůže se začínaly rozmělňovat. Zlatý nákrčník se usazoval hlouběji do naplaveniny a konečně se uvelebil na zubu mamuta, daleko dřívější oběti bláta bažiny.

Nion byl bezradný. Byl ztracen. Claudia byla pryč. Šla po lidech a energii, kterou jí poskytovali. Pláž byla opuštěná. Byl zase osamocen. Zloba v něm rostla. Byl snad nakonec s tím místem spjat? Na celou věčnost? Moře se zklidnilo, voda přestala narážet do země, jako milenec, který se dlouho připravoval na vítězství. Viděl je, ženu a dva muže. Oba ji milovali. Viděl jiskřit nenávist mezi nimi, cítil její sílu. Tak, historie se opakuje. Pobaven čekal. Zjistili, co se stalo. Věděli o římském tajemství. Nenáviděli ho, ale také se ho báli. Byl přece mocný, ten Marcus Severus Secundus. Mocný a chytrý, přes zbabělý strach, kterému nakonec čelil s příchodem smrti.

* * *

Když se vrátili, Anna měla hotovou polévku. Vděčně se prochladlí a rozechvělí posadili ke stolu, taxikář, policista, básník, malíř, psycholožka a spisovatelka. Na pohovce spal Paddy. Jednou se probudil, posadil se a mnul si rukama obličej.

„Je to pravda, o tátovi? Nezdálo se mi to?“ Prosebně se podíval na Annu.

„Je mi líto, ale je to pravda, Patriku.“ Posadila se vedle něho, položila mu ruku na rameno a chlácholila ho, dokud znovu neusnul.

„Tak, co dál?“ Jon se podíval na Boba Gartha. Před desíti minutami se ozval mobilní telefon. Policista přijal vzkaz, že policejní vůz je na cestě k nim. Mladý muž si ještě namazal krajíc chleba hrubou vrstvou másla. „Jakmile auto přijede, vrátím se a oznámím, co jsme zjistili. Můžete jet s námi, pane Cutlere, nebo kdokoli by chtěl jet.“ Díval se z jednoho na druhého.

„Jeď, Anno,“ řekla tiše Kate. „Nemůžeš si dovolit být tak dlouho pryč.“

„Nenechám tě tu.“ Anna byla rozhodnutá.

„Nedělej si s Kate starosti. Postarám se o ni. Vrátí se se mnou,“ řekl Jon. Kate vrtěla hlavou. „Nevracím se do Londýna, Jone. Ještě ne.“ Byla příliš otupělá vším, co se stalo, nemohla dělat zásadní rozhodnutí. „Půjdu Billovi na pohřeb a pak jsem plánovala, že na chvíli budu u rodičů. Stejně bych tam jela na Vánoce.“

„Kate…“ Jon na ni hleděl zaskočen. „Prosím…“

„Zůstaň tady, Kate,“ vložil se tiše Greg. „Alespoň než vyschne chata, a to nebude dlouho trvat.“

„Nevrátí se tam.“ přerušil ho Jon. „Po všem, co se tam událo. Musíte být blázen…“

„Smlouva zněla na dobu šesti měsíců.“ Greg vypadal velice klidný.

„Od podepsání smlouvy se dost změnilo.“ Kate vrtěla hlavou. „Promiň, Gregu, ale nemohu tady zůstat, teď ne. Ne po tom, co Bill…“

Přerušilo je náhlé zapraskání ve vysílačce Boba Gartha, který ji přiložil k uchu. Pozorně poslouchal, zatímco se díval po ostatních, a pak se usmál. „Tak,“ řekl. „To je dobrá zpráva. Farnboroughovi jsou na cestě domů. Paní Farnboroughová má dvě zlomená žebra a Susan je pouze vyčerpaná. Paní Lindseyová ještě zůstane s dcerou přes noc v nemocnici. Vypadá to, že je Alison v pořádku, ale chtějí jí ještě udělat rentgen hlavy, aby si byli jisti.“ Postavil se. „Kdo pojede se mnou? Rozhodli jste se?“ Nemohl se dočkat, aby už byl pryč.

„Jeď, Anno,“ ozvala se Kate po krátké pauze. „Posbírám si věci v chatě, jakmile mě tam pustí, a pojedu do Herefordshire. Alison je pryč. Hrob je zničen. Nehrozí žádné nebezpečí.“ Vrtěla smutně hlavou. „Vím, že si děláš starosti se zaměstnáním, nemluvě o C.J. Jeď. A dej pozor, aby ses neztratila.“

„Kdyby nás vysadili na konci pěšiny, Pete mi nabídl, že pojede před mnou. Neztratím se.“ Podívala se na taxikáře.

„Je to pravda.“ Uklonil se. „A ještě ji pozvu na fajn jídlo, abych trochu vylepšil dojem, který si z této části světa odveze. O nás nemějte péči. Opatrujte se.“

„Nerada tě tu nechávám.“ Anna si shrnula vlasy dozadu. Objala Kate. „Co si počneš s Gregem a Jonem?“ zeptala se tiše. Sotva jí mohl uniknout jejich antagonismus. Jon nedal Kate šanci, aby odpověděla. „Bude v pořádku, Anno,“ řekl. „Postarám se o to.“ Anna se mu podívala do očí. Na minutu se odmlčela, pak se usmála. „Budu ráda, když mě o tom ujistíš.“

Když auto konečně přijelo, odjel také Patrik. Neodmítl Gregovu nabídku, aby jel do nemocnice a dělal Dianě společnost. Kate pohlédla na Jona a Grega, když policejní vůz zmizel na pěšině. Greg se otočil a šel přihodit pár polen do krbu. Venku byl klid, sníh na zahradě tál. Kate se kousla do rtu. To ticho v domě působilo hrozivě. Greg se napřímil. Byl bledý a unavený. „Musíš zůstat na tátův pohřeb, Kate. Určitě by si to přál.“ Brzy přijede vůz, aby odvezl Rogerovo tělo do márnice.

„Nevím, Gregu.“ Zase se kousala do rtu. „Nech mě, abych si všechno rozmyslela. Mohu přijet v den pohřbu.“

„V den pohřbu.“ Greg měl ironii v hlasu. „Děláš si legraci.“ Náhle se rozhlédl. Teplota v pokoji rychle klesala. „Vrátil se,“ řekl. „Cítíš ho?“

„Marcus?“ Jon šel za Kate a vzal ji kolem ramen.

„Marcus,“ potvrdil Greg, jakoby potěšen. Kate se zachvěla. „Kde je?“

„Tady.“ Greg cítil zlobu, nenávist. Ale jiným způsobem. To se změnilo. Tentokrát byl pocit doprovázen strachem. To bylo zvláštní. Proč by se měl Marcus bát? Greg se zachvěl. Chvíli se nikdo ani nehnul, pak Greg vzdorovitě vzal svíčku a kulhal ke dveřím. Ve studovně bylo ticho a chladno. Otec ležel na lůžku, přikrytý bílou plachtou. Greg přemýšlel, jestli se snad Marcus Rogera bál. Nebo něčeho, někoho, jiného? Otočil se a vzal poslední obraz ženy v modrém. Claudia. Ten nádherný záhadný obličej ho tolik měsíců pronásledoval. Upřeně se díval na ty velké oválné oči. Vyzařovaly nenávist. Cítil ji, namířenou přímo proti sobě. Zamračil se, malíčkem se dotkl malby a pak se s obrazem vrátil do obývacího pokoje.

„Co na to říkáte?“ opřel obraz o židli, aby se Jon mohl podívat. Jon udělal dřep, aby byl v úrovni obličeje. „Fascinující.“ Zamračil se. Poprvé to ucítil, jasmín. Omamně voněl z plátna. Jon opatrně nadechoval. Vůně byla opojná, silná, sexy. Greg sledoval jeho obličej. „Konečně. Chápe.“ Kate si sedla na bobek vedle Jona. „Je to velice dobrý obraz, Jone.“ Zadívala se na něho. „Je ti něco?“

„Cože?“ Zběžně se na ni podíval a pak znovu upřel zrak na obraz.

„Země je pokryta vrstvami další hlíny, a její hlína ji dále pokryje, nahrnutá a stlačená, jezdec a kůň, přítel a nepřítel ‚pohřbeni v jednom hrobě,“ citoval tiše.

„Jone…“

„Nechej ho,“ řekl Greg jízlivě. „Chudinko Kate. Máš rivalku. Vidíš, co dokáže? Ta děvka. Její moc je nekonečná.“

„Ztichni, Gregu,“ vyjela na něj vztekle. „Jone! Jone, co se děje?“ Jon na ni pohlédl. Oči se dívaly skrz ni. Neviděl ji.

KAPITOLA 75.

Věděl, že umírá. Ležel na nízké posteli a jeho žena mu seděla po boku. Díval se, jak sluhové chodí tam a zpět a přinášejí další žhavé uhlíky. Byla mu zima, tak hrozná zima, ačkoliv bylo ještě léto. Oči mu zabloudily ke stínům. Byli tam, čekali, Nion a Claudia. Kletba se vyplnila. Pavučina byla utkaná. Lepkavá vlákna, která ho omotávala, sahala až do nejzazších koutů času. Unikne jí, nějak jí unikne, dokud neexistuje důkaz o jeho zločinu, nikdo na světě ho nebude soudit. Před bohy využije svého postavení římského vojáka a bude se na onom světě procházet chodbami, ve kterých ho nikdy nikdo nenajde.

Plíce mu slábly, dech si obtížně prodíral cestu hrudí. Projel jím záchvěv paniky. Ještě ne. Ještě nebyl připraven. Tabulky. Měl pod polštářem voskové tabulky. Kněz mu na ně vyryl slova, která ho ochrání a povedou do míst, kde ho nikdy nenajdou. Dal příkaz, aby byl pohřben bez kremace, to připoutá jeho ducha blíže k zemi. Sluhové odešli. V místnosti nebyl nikdo. Matně si byl vědom, že jeho žena podřimuje, hlavu si opírá o paži. Musí být půlnoc. Nejosamělejší doba. Nejosamělejší místo. Dveřmi, které umožňovaly průvanu povzbudit oheň v truhlíku se žhavým uhlím, slyšel šumět vodu fontány v átriu. Vydávala příjemnou, uklidňující melodii. Melodie se jako ozvěna odrážela od hvězd, které neviděl. Svítí tam na půlnoční obloze, dokud rozbřesk neoslabí jejich slávu, ale to už se bude toulat ztracen v nesmírnosti času. Pokusil se trochu pohnout hlavou, vtom se plamen v lampě na nočním stolku zachvěl a zhasl. Pokojem se rozvoněl jasmín.

* * *

Když se Kate vzbudila, byla venku tma jako v pytli. Na toaletním stolku svítila malá lampička. Ležela a uvažovala, co ji vzbudilo. Pak na to přišla. Byl to motor auta. Poslouchala a sbírala síly, aby vstala, sešla dolů a zjistila, kdo to je, ale oči se jí zase zavíraly. Když je znovu otevřela, byl už den. Obývací pokoj dole byl prázdný. Rozhlížela se. Bylo uklizeno. Cítila vůni kávy. Nahlédla do kuchyně. Tam seděl a čekal Jon.

„Ahoj.“ Vyskočil, pak se usmál. Objal ji a políbil na čelo. „Ahoj. Podařilo se ti usnout?“ Přikývla. „Nemohu tomu uvěřit, ale podařilo.“ Včera, když se díval na obraz, jakoby celé hodiny, usadil se pak do židle k ohni a skoro celý večer nepromluvil. Polekal ji. Greg naopak byl znamenitě veselý a klidný a byl to on, kdo ji přemluvil, aby šla nahoru a odpočinula si. „Objevilo se tu včera nějaké auto? Kdo to byl?“ zeptala se Jona. Zamračil se. „Přijeli pro Rogera. Greg ho doprovodil.“

„Chudák Roger. Byl to tak milý pán. Velice jsem si ho oblíbila.“ Kate se kousla do rtu. „Je to hrozné, Jone.“ Vrátila se mu do náruče, hlavu mu opírala o rameno a snažila se nabrat sil. Byl už zase docela sám sebou. Cítila to a viděla to. Přes rameno se podívala do obývacího pokoje. Obraz byl pryč. „Kde je Greg?“

„Odešel.“

„Spal jsi tady dole?“ Přikývl. „Na židli.“

„A cítil jsi jasmín.“ Zase přikývl. „Ten její obličej. Je nádherný.“

„Nádherně ji namaloval, ale jde z ní strach, nemyslíš?“ Zachvěla se. Zamyšleně přikývl. „Odnesl ten obraz, myslím.“ Podíval se na ni. „Greg je mentálně narušený, Kate.“

„Je prudký, umělecky nadaný, smutný. Ale ne narušený.“

„Ale ano, narušený. Žárlí k zešílení. Nejsem paranoidní, Kate. Myslím to vážně. Znamená hrozbu. Pro tebe.“

„Jone…“ Vrtěl hlavou. „Vím, že se to zdá absurdní. Možná že jsem hloupý, ale opravdu v to věřím. Má něco v očích… Musíš se mnou odjet. Dneska. Víš, že jsem ti poukázal polovinu dluhu na konto, Kate.“ Pohlédl na ni. „Zbytek doplatím do konce ledna. Nedovolíš, aby nám ten dluh stál v cestě, že ne?“

„Jone, prosím tě. Netlač na mě.“ Dívala se mu do obličeje. „Vrátím se do Londýna. Stejně musím, protože tam přesedám na vlak k rodičům.“ Zašklebila se. „Musím zajít do pojišťovny kvůli autu a sehnat si nové. Ale co se týče nás…“ Chtěla k němu jít, milovala ho, ale něco ji drželo zpátky. Mnohé se v jejich vztahu změnilo. Bude trvat nějakou dobu, než se to urovná. „Nevím, Jone. Ještě ne. Potřebujeme čas.“ Vzdychla. Vyvstala další komplikace, Greg. Nevěděla, co k němu cítí. Ještě ne. „Jakmile nás pustí do chaty, sbalím si věci. Naložíme je a odjedeme, Jone.“

Snad si Marcus nevšimne, že odjíždí. Šla k oknu a zadívala se ven. „Jone, podívej se. Kocouři.“ Seděli vedle sebe na zídce na vzdálenější straně trávníku. „Musí tu být všechno v pořádku. Vrátili se. Určitě to znamená, že je tu bezpečně.“ Jon se usmál. „To znamená, že si to jen myslí. Ty a Anna a vaše nauky o kočkách. Vidím, že si na to budu muset zase zvyknout.“ Stál vedle ní a díval se ven. Sluneční paprsek se dotkl stěny a kočky, věrné svému druhu, se tam uvelebily.

Zachytil nějaký pohyb. Greg stál u moře a díval se k bahnisku na teď už poloponořené auto. Pak se otočil a vracel se k domu, tahal svou poraněnou nohu. Zastavil se, když uviděl kocoury. Usmál se a šel k nim. Postavili se a zvedli na pozdrav své ocásky. Najednou jeden, pak i druhý, ztuhli a naježili srst. Odrazili se, seskočili ze zídky a utekli. Jon se podíval na Kate. Ta se kousala do rtu. Oba viděli, že se Greg zlobí a přichází k domu. „Chudáci kocouři. Schytali to.“ Greg vešel, odložil si boty. Měl bolesti. „Je tu káva?“ Kate přikývla.

„Mluvil jsem s policisty. Šli do chaty. Doporučují nám, abychom se tam dopoledne neukazovali. Odvezou Billa a přijede uklízecí četa. Voda už asi ustoupila.“

„Co se děje s kocoury, Gregu?“ Kate se dívala na Grega, když z háčků v kredenci sundávala tři hrnky.

„Vyděsili se.“ Greg vrtěl hlavou. „Bůhví, kdo si mysleli, že jsem. Vrátí se, jakmile tu bude máti.“ Ucítil ji ve stejný okamžik jako oni. Tu náhlou zlobu, vztek. A teď strach. Marcus. Vděčně usrkával černou kávu. „Ještě máš v úmyslu opustit Redall?“ Kate přikývla. „Dnes, Gregu. Jedu k rodičům a zůstanu tam celé Vánoce.“

„A pak?“ Vrtěla hlavou. „Pak uvidím.“ Sedla si naproti němu ke kuchyňskému stolu. „Kdoví. Možná že se vrátím a budu psát o Boudicce.“

„Po Vánocích se vrací ke mně,“ řekl pomalu Jon. „Jestli se mi podaří přesvědčit ji o tom, že jsem byl blázen, když jsem ji nechal.“ Greg na něj zíral. Zase byl tam. Vztek. Zhluboka se nadechl a snažil se ovládnout. Ten prevít Marcus. Byl tak blízko. Byla to žárlivost. Použil žárlivost jako páku. Zaťal pěsti. Odstrčil židli, vstal a odešel od stolu.

„Gregu…“ Kate se na něj dívala s obavami.

„Nic se neděje.“ Odvrátil se, aby schoval obličej. Působilo to jako bolest. Přicházela v křečích, mučivých křečích. Totéž se stalo Alison, tehdy zabila Billa. „Běžte. Oba. Běžte do chaty a sbalte se. Mně se nic neděje.“ Prošel do studovny a práskl za sebou dveřmi. Pohled na prázdnou postel se třemi pečlivě složenými plachtami ho zarazil. Stál, zaplaven vlnou utrpení. Kde jsi, táto? Díval se do stropu. Pomoz. Prosím. Šel k otcovu psacímu stolu a usedl na židli. Dlouho seděl a díval se na obraz, který tam ležel, jak ho den předtím zanechal na stojanu. Ach, byla tak krásná, ta lady Claudia. Tak nádherná. Tak zrádná. Tak zlá. Oči se mu zamlžily slzami.

Dlouho se jí upřeně díval do obličeje. Pak vstal. Vzal obraz a pomalu si ho přitáhl ke rtům. Cítil jasmín. Celý pokoj byl plný té vůně, krásné, exotické. Podmanivé. Slyšel Jona a Kate v předsíni. Oblékali si boty a kabáty. Klouby mu bělely na malířském rámu, když poslouchal jejich tiché, důvěrné hlasy. Pak se za nimi zavřely dveře a v domě nastalo ticho. Zase se jí zadíval do očí. Claudia…

Nepotřeboval moc síly, aby plátno roztrhl ranou přes koleno.

KAPITOLA 76.

Kate a Jon sešli opatrně do obývacího pokoje a rozhlíželi se. Billovo tělo bylo odvezeno a čistící četa taky odešla. Zvedla koberce, vymetla nejhorší bláto a otevřela okna, aby se chata provětrala. Kate si s úlevou vydechla. Čekala, že tam cosi zůstane z aury smrti. Ale pokoj vypadal zase jako dříve, byl uklizený, jen vzduch byl vlhký. Usmála se na Jona. „Vyběhnu nahoru a sbalím.“ Přikývl. Když se blížili k chatě, ztichl. Byl zadumaný. Netrvalo jí dlouho, než si sbalila šaty a napěchovala knihy a papíry do krabic. Později si půjčí auto s pohonem na čtyři kola, aby věci odvezli do redallského domu. Naposledy se rozhlédla po chatě, poslouchala to ticho, podvědomě čichala, jestli ucítí vůni květin nebo rašeliny nebo jasmínu. Nic. Chata byla prázdná. Přitáhla za sebou dveře a slyšela, jak domovní zámek zaklapl.

Voda se pomalu stáhla ze zahrady a zanechala moře bláta. Na severní straně stromů a keřů byly ještě vrstvy sněhu, na podrostu ležely bílé polštářky. Jižní vítr působil jako balzám na duši, sladký, jemný, skoro teplý. Jon se podíval na Kate. „Chceš se ještě podívat na hrob, než odjedeme?“ Přikývla. „Ráda bych viděla, co se stalo. Byl odliv, moře ustoupilo.“ Ústí se třpytilo ve slunečním svitu, bylo plné plovoucích ptáků. Šli na pláž procházkovým krokem. Vysoké duny byly pryč, krajina byla změněná, byly tu malé hromádky jiných tvarů, bláto, pláž byla pokrytá nánosem zašmodrchaného černého plevele, vyloveného ze dna moře dravými vlnami. Z té páchnoucí hromady se zvedl mrak racků a namířil si to k místu, kde byla vyhloubenina.

„Bylo to asi tady, ne?“ zeptal se konečně Jon. Kate se rozhlédla. Nenacházela žádná znamení, vrchol duny zmizel, svah, kde se s Alison krčily, byl pryč. Písek kolem nich byl jakoby vyhlouben obří lžící a nahromaděn do vlnitých hrbů. Usmála se s úlevou. „Není tu po vyhloubenině ani zdání.“ Skoro očekávala, že tam pocítí přítomnost Marca, odpor, zlobu, starch, záludné emoce jiného věku, a zatím nic. Vzduch byl čerstvý a studený a naplněný voláním mořských ptáků a neklidným syčením vln, narážejících na písek.

„Je pryč,“ říkala, zatímco ji Jon chytil za ruku. K jejímu překvapení se zasmál.

„Ne,“ řekl. „Není pryč. Ne docela. Podívej.“ Kus ohnutého kovu omotaného plevelem čněl z hlubokého písku. Jon se sehnul a zvedl ho. „Nákrčník. Je to ten tvůj nákrčník?“ Podal jí ho. Váhavě ho přijala. „Myslela jsem si, že zmizel.“

***

Jako stín na písku, Nion čekal, neviditelný. Jeho nákrčník, nákrčník, který mu darovala Claudia a který hodil bohům jako dar, ohnutý, zkorodovaný půlměsíc neužitečného kovu držela v rukou žijící žena. Cítil, že ho to neodolatelně přitahuje k nim, k ženě, která držela jeho nákrčník, a k muži, který ji miloval a který mu dá sílu.

***

Za nimi na kraji pláže stál Greg. Idioti. Nemohli odjet? Zaťal pěsti. Nepochopili? Vždyť tam se to stalo. Římanka Claudia a její milenec. Britský milenec. Mrtví. Spolu. Zúžil oči proti třpytu moře. Dva muži milovali jednu ženu. Historka stará jako svět.

Pomalu k nim dokulhal a Jon skoro provinile pustil Katinu ruku.

„Pochopil jste, že mezi nimi stál jiný muž,“ řekl Greg drsně. „Proč by jinak chtěl Marcus zabít svou krásnou ženu?“ Vzal nákrčník z Katiných rukou, otáčel ho, prohlížel si ho a očistil ho od lepkavého lpějícího plevele. „Proč myslíte, že jsme o něm nic neslyšeli, o milenci? Marcus ho také zabil, že?“ Oči mu běhaly z jednoho na druhého.

***

Stíny ve větru, Nion a Claudia, se blížily. Brzy budou spolu.

***

„Vraťme se, Gregu.“ Kate od něj odstoupila blíž k moři. Vítr jí odvál vlasy z obličeje. „Hrob je pryč. Není tu nic k vidění.“ Greg se podíval na nákrčník ve svých rukou zamlženýma šedozelenýma očima. „Jsou tu,“ šeptal. „Marcus je tady a Claudia a také její milenec. Cítím je. Jsou tu spolu uvězněni na pláži. Věčný trojúhelník.“

„Gregu…“ Kate ho přerušila. „Vraťme se.“

„Proč?“ V pohledu se zračilo otevřené nepřátelství.

„Protože je pozdě. Musíme už jít. Máme před sebou dlouhou cestu do Londýna.“

„Ne.“ Otočil se zády a díval se na moře. „Ne, to není pravda. Tobě se v Londýně nelíbí, nepamatuješ?“ Jon se zamračil a pozorně Grega sledoval. Opatrně vzal Kate za ruku a táhl ji pryč. „Pojďme,“ šeptal a slova se ztrácela v hluku moře. Přikývla a šla, ale Greg to zpozoroval, otočil se a z očí mu sršela zloba. „Ne. Ty nikam nepůjdeš.“ Cítil teď Marca tak zřetelně. Blízko. Naléhal. Nedočkavý.

„Neblázni, Gregu,“ řekla Kate ostrým hlasem. „Jdeme. Jestli chceš zůstat, je to tvoje věc.“ Otočila se zády k vyhloubenině a byla na odchodu. Greg se ještě jednou zadíval na nákrčník. Oči se mu náhle zaplnily slzami. Už se neudržel. Marcus a Kate. S oběma si neporadí. Klopýtal za ní. „Nemůžeš jít,“ volal. „Nenechám tě. Tohle bylo posláno, aby tě zdrželo…“

Jon se obrátil. Pustil Kate. Zloba v něm vzkypěla. „Tak dost, Gregu! Kate vám to řekla. Odchází. Nic pro ni neznamenáte.“ Vzteklý mu vytrhl nákrčník z ruky. „Ten už natropil dost nesnází. Teď půjde tam, kam patří.“ Vyhodil nákrčník do vzduchu. Jak padal do šedé vody, Jon ucítil, jak se ho neovladatelně zmocňuje zloba.

Vystrašený se ji snažil potlačit.

Byla červená, zlá. Slepá.

Extatická.

Zoufale s ní zápasil, klopýtal na kraji moře, držel si hlavu a neslyšel nic než běsnění moře. Neviděl Katino zoufalství, když se na ní usadil vír jasmínem provoněného prachu.

„Jone!“ Slyšel v dálce její hlas, byl to vystrašený výkřik. „Gregu! Dělej něco! Marcus se ho zmocnil! Pomoz mu! Gregu! Pomoz mu! Pomoz mi!“

„Ne, to není Marcus.“ Greg se smál. Marcus byl jinde, byl v Gregovi. Otočil se, běžel k moři. Cítil ledovou vodu na kotnících. Zbavovala ho bolestí. Šok z chladu ho ohromil. Bojoval. Musí bojovat. Voda byla hlubší, měl ji až po kolena.

Studenou. Čistou. Mocnou.

Bojuj. Bojuj s tím, Římane.

Bojuj, nebo zemřeš.

Kde je Roger? Dal slib. Tati, pomoz mi! Pomoz mi porvat se s ním. Tati, prosím. Zvedal hlas v bolesti a strachu a zlobě. Vlna ho udeřila až k pasu a zastavila ho. Otočil se a pohlédl na pláž.

Bojoval. Jon taky bojoval, boj v hlavě byl ohlušující. Recituj. Zaměstnej mozek. Tak to říkala Anna. Nesmí se tě zmocnit. Recituj…

***

Nion se musí pomstít. Marcus je přemožen.

Nion obrátil svůj hladový, zlobný pohled na Římana, který ho poslal na smrt…

***

Bojuj. Potlač tu zlobu.

Recituj.

Byrona. Nevěděla, že se kvůli ní naučil Byrona. „Ať vstoupíme kamkoli na tomto vyhledávaném posvátném místě.“ Vzpomínej. Zaměstnej mozek. „Všechny tragedie končí smrtí.“ Je to taky Byron? Na tom nezáleží.

Jon klopýtal od moře, ruce si držel na spáncích. Kde je? Kde je Claudia? Jeho láska. Zavrtěl hlavou. Kate. Kde je Kate…? Nikdo tam nebyl. Odešli. Nion sílil. Marcus? Kde je Marcus? Nion ho musí zničit. Navždycky.

Recituj. To je jediná cesta. Zbav se toho druida. Nenechej ho. Nesmí vyhrát.

Vzlykal. Padl na kolena do mokrého písku.

Prochází se ve své kráse, jako noc bez mraků s oblohou plnou hvězd; všechno to nejlepší ze tmy a světla se zračí v její tváři, v jejích očích. Prochází se ve své kráse, jako noc…

Opakoval ta slova znovu a znovu, až pozbyl veškeré síly a hlas mu zmizel v hrdle.

***

Marcus je viděl zřetelně, očima Grega. Byli tam, blízko, přitahovali se.

Nion a Claudia.

Jon a Kate.

Greg zasténal, když ho ledová voda pokryla až po stehna. Oči mu nesloužily. Viděl mlhavě.

Jon a Kate.

Nion a Claudia.

Pomalu začínal chápat. Marcus žil nenávistí a žárlivostí. Jejich síla, jejich láska, to byly zbraně, jaké potřeboval. Se zaťatými pěstmi udělal krok ke břehu. Pak další.

Bojuj.

Bojuj s nepřítelem.

Bojuj s ním láskou. Láska nezná hranic času ani prostoru.

Nion a Claudia.

Jon a Kate.

Jon a Kate.

Vztek ustupoval. Greg cítil, jak se z něho zloba a nenávist vytrácejí. Udělal další krok k pláži. Marcus prohrával. Láska vždycky zvítězí nad nenávistí.

Nakonec.

Bolestně vrtěl hlavou, jako by se probouzel ze zlého snu. V dálce protrhl paprsek slunce mraky a dal moři odstín perleťové barvy. Zíral fascinován a pak pomalu pokračoval v cestě na břeh. Zvítězil. Marcus byl na ústupu. Opouštěl ho. Cítil, jak se scvrkává a slábne. Promnul si oči. Už nesnil, je to pryč, pryč ve stínu věčnosti, i se svou bolestí.

Kate pohlédla na Grega. Držela Jonovu hlavu na klíně a oči měla plné slz. Sladká vůně jasmínu ji obklopovala.

***

Ruce na jeho hlavě byly jemné. Cítil je, utišovaly bolest. Její hlas. Byl to její hlas. Byla tam. Byla s ním. Plačící druid Nion uložil hlavu do modrých měkkých záhybů jejího šatu a cítil se usmířený.

Poznámka autorky

Jméno Nion pochází z keltského stromového kalendáře Beth – Luis – Nion (bříza, jeřabina, jasan), jak jej uvádí Robert Graves.

Tato kniha má mnoho kořenů, k nejvýraznějším patří posvátná hrůza a strach v hlasu malého chlapce, když jsme se před mnoha lety spolu dívali oknem do půlnoční zahrady po tom, co měl zlý sen, osamělá návštěva v Sutton Hoo za chladného počasí, kdy vítr burácel jedlemi a dolů přes řeku Deben, dlouhá pozorná prohlídka pokřiveného lindowského muže v Britském muzeu a pohled z okna mé studovny na pole, kde se Trinovanté a Římané jednou procházeli na kraji bahniska, a na vzdálené ledové Severní moře.

Nakladatelství OLDAG

Barbara Erskine

Půlnoc je osamělé místo

Z anglického originálu MIDNIGHT IS A LONELY

PLACE, vydaného nakladatelstvím HARPER COLLINS,

přeložila Zuzana Čaplová.

První vydání.

Ilustrace na obálce Petr Willert.

Grafické zpracování obálky Zbyněk Janáček.

Vydalo nakladatelství OLDAG, Ostrava 1995 jako svou

10. publikaci.

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r.o., Český Těšín.

Doporučená cena 139,– Kč včetně DPH.

ISBN 80 – 901616 – 9 – 3

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai