Michel Faber

Evangelium ohně

Jan, také známý jako Iohannes, „z Patmosu“, tedy neznámého původu, ovšem sídlící na Patmosu, kde zhruba roku 95 nebo 96 n. 1., nebo možná roku 68 nebo 69 n. 1., nebo snad někdy jindy sepsal zde citované nepojmenované pojednání později známé jako Apokalypsa čili Zjevení, přetištěné v Bibli (1611), již do angličtiny údajně přeložili Thomas Ravis, George Abbot, Richard Eedes, Giles Tomson, sir Henry Savile, John Peryn, Ralph Ravens a John Harmar, ale která výrazně vychází z Tyndalova překladu Bible (1526) [jenž ovšem není jako překladatel uveden].

«Genesis»

Kurátor muzea prudce otevřel další starobylé dveře a lvovi jako na povel upadla hlava. Hlava velkého kamenného lva, vytesaná před mnoha staletími: buch na podlahu. Střepy keramické dlaždice se rozlétly po okolí. Hlava se skutálela k levé pacce; morda otevřená, přední tesáky uražené, rozzuřené oči upřené nahoru přes pahýl vlastního krku na bohatě zdobený strop.

„Neuvěřitelné,“ řekl Theo, protože mu připadalo, že nějaké vyjádření úžasu je namístě.

„Ne, ne tak neuvěřitelné,“ opáčil kurátor pochmurně. „Drancovníci zkoušeli sebrat i tu lví hlavu. Zkoušeli to dlouho, sekerami, páčidly, dokonce puškami. Jeden z nich střelil lva do krku a odražená kulka ho zranila na noze. Kumpáni se mu jen smáli. Pak se přesunuli k dalšímu exponátu.“

Theo vešel do vyrabovaného sálu, oči sklopené k podlaze, jako kdyby ho v této znesvěcené svatyni zkrušil

nezměrný smutek Alláhův, anebo jako by se přinejmenším kochal nádhernými okrasnými dlaždicemi. Ve skutečnosti však hledal stopy po krvi. V téhle místnosti se krom té lapálie s odraženou kulkou lupičů navíc ještě zabíjelo. Jenže to tady od té doby zametli a vytřeli. Ne příliš svědomitě, ale stačilo to. Tu a tam nepatrný záblesk skleněného střepu, kusu keramiky, cáru látky.

V té šarvátce přišel k úhoně i kurátor. Hlavu měl omotanou zašpiněným bílým obvazem, který připomínal plenu a v jehož středu se rděla narůžovělá skvrna nedokonale zastavené krve. Obvaz absurdně kontrastoval s tmavě šedým dvouřadovým oblekem, sytě hnědou tváří a drahými botami. Proč tak stavět na odiv hadr z první světové války, když se nepochybně mohl nechat ošetřit několika stehy a diskrétními náplastmi?

Předvádí se, pomyslel si Theo, i když si při tom připadal jako příšerný necita. Tenhle chlápek byl jasná oběť, o tom nebylo sporu. Ale od obětí tragických okolností je k rozeným smolařům jen krůček. Rození smolaři byli vždycky k nesnesení: belhali se ve špinavých obvazech jako zpráskaní psi. Přitahovali potíže a bez ohledu na

to, jestli je válka, nakonec skončili s gloriolou nezaslouženého utrpení. Theo měl podezření, že kurátor je právě z tohohle těsta. Ohromná nespravedlnost války a zkrvavený fáč na hlavě mu propůjčovaly postavení mučedníka a on svou roli hrál, jak nejlépe uměl. S každým jeho slovem a gestem z něj vyzařoval trudnomyslný fatalismus, který novináři rádi líčí jako „tichou důstojnost“.

Já tu tvou zasranou zemi nezplundroval, pomyslel si Theo a hned se za to zastyděl, ale byla to pravda. Byl lingvista a badatel z Torontského ústavu klasických studií, ne nějaký yankeeský voják odněkud z vidlákova. Navíc tohle muzeum vyrabovali Iráčané, ne Američané.

„Tady jsme měli rukopisy z Osmanské říše,“ ševelil kurátor monotónním, truchlivým hlasem. „Měli jsme tu svitky z Abbásovské dynastie. Měli jsme vydání Koránu z roku 1787, s věnováním od Kateřiny Veliké.“

„To je hrozně smutné,“ řekl Theo.

„Měli jsme hliněnou destičku z Uruku, jednoho z nejdůležitějších měst v Mezopotámii. S klínopisným nápisem, který dosud nebyl rozluštěn.“

„Tragédie,“ pokýval hlavou Theo. Jen mi prosím nevykládej o významu Uruku, nejsem idiot, přál si v duchu. A proč vlastně kurátor mermomocí mluvil anglicky, když ho Theo v telefonu pozdravil víc než obstojnou arabštinou? Jako kdyby ten chlap chtěl vyzdvihnout své pokoření tváří v tvář postinvazní katastrofě.

„Měli jsme svatební smlouvy ze sedmého století před Kristem,“ bědoval kurátor a zvedl hlavu, takže se mu obvaz shrnul o límec. „Ze Sinacheribových časů.“ „Hrozné,“ přitakal Theo. Bál se, že pokud brzy nezačne hovor usměrňovat, kurátor mu bude nucen připomenout, že Irák je kolébka civilizace, že to kdysi býval mírumilovný taviči kotel učenosti a snášenlivosti, když většina ostatních národů byla ještě v plenkách a oddávala se barbarství, bia bia bia. To všechno byla pravda, ale Theo neměl náladu nechat si to vykládat od toho bolestína s hadrem na hlavě. „Ale poslyšte, pane Muhibbe, snad to nebude znít příliš… ehm… stroze, nicméně možná bychom se měli zaměřit na to, co tu zbylo. Kvůli tomu jsem koneckonců tady.“

„Sebrali všechno, všechno,“ hořekoval kurátor a lomil

při tom rukama. „Zbylo tu jen to, co lupičům nestálo za to odnést.“

Theo si povzdychl. Byl na taková prohlášení zvyklý. Byla něco na způsob kouzelných zaříkávání, určená uším slídilů, kteří by mohli plánovat další nájezdy. Aby návštěvník zjistil, jaké poklady byly zachráněny, jaké exponáty byly poschovávány kamsi do suterénu nebo preventivně ulity doma u zaměstnanců muzea, bylo nutné získat si kurátorovu důvěru, což by si vyžádalo hodiny konverzace, večeři a víno, načež by pravda vyšla najevo, artefakt po artefaktu, a nakonec by Theo mohl zopakovat štědrou nabídku svého ústavu. Theo nevěděl, jestli má dost trpělivosti na to, aby tohle všechno podstoupil. Zaprvé se snažil zhubnout a velká arabská večeře o mnoha chodech by mu při shazování kil rozhodně nepomohla. Navíc v tuhle chvíli opravdu nehořel touhou navazovat družné vztahy se svými bližními. Jeho přítelkyně mu právě před pětačtyřiceti minutami po telefonu oznámila, že potřebuje trochu prostoru, aby si ujasnila priority. Theo měl tušení, že její hlavní prioritou je drsně krásný fotograf divoké zvěře jménem Robert.

„Vrátím se do Toronta v pátek,“ řekl jí cestou do muzea, když se smažil v rušné mosulské ulici.

Já ten prostor potřebuju teď,“ prohlásila.

„No, ehm… moc nechápu, jak bych ti v tom mohl bránit,“ namítl. „Přece jen, já jsem tady a ty jsi tam, sama. Aspoň myslím, že jsi

„Pochop, že až se vrátíš, už to nemusí být stejné.“

Jaký to?“

„Mezi námi.“

„Tak… proč mě napínáš? Proč mi to neřekneš rovnou?“ No tak, táhlo mu hlavou. Řekni mi, že nechceš tlustého akademika, když můžeš mít svalnatého fotografa, který stopuje podělaný antilopy.

„Nemám ti co říct. Prostě potřebuju trochu prostoru, nic víc.

„Hm… ehm…“ (kýchl, alergická reakce na kouř z naftových motorů znečisťujících vlhký vzduch) „tak jen si posluž, kurva.“

Když teď Theo chodil za kurátorem po vyrabovaném muzeu, měl nutkání popadnout ho za klopy a zařvat mu do ksichtu. Chceš ty prachy, nebo ne? Je to jednoduchý

jak facka. My budeme pět let vystavovat vaše poklady v našem ústavu a na oplátku ti poukážeme kulatou sumičku na zrestaurování muzea. Po pěti letech bude v Iráku zase klid, ty budeš mít opravený muzeum a dostaneš svoje věci zpátky. Tak plácneme si, nebo ne?

„Promiňte,“ ozval se kurátor a posunkem naznačil, že se mají oba zastavit a tiše naslouchat. Od průčelí budovy se slabě neslo ťukání. (Zvonek přestal fungovat; místní ozvučovací aparatura byla vyrvána ze zdí a zůstaly po ní jen dráty plandající z horních rohů každé místnosti.)

„Promiňte,“ opakoval kurátor. „Počkejte tu prosím chvilku.“ A rozběhl se otevřít.

Theo si sedl na leštěnou dřevěnou skříň, kterou někdo povalil na bok a vybrakoval z ní šuplíky i kartoteční lístky. Rozhlédl se po místnosti; byla prázdná až na roztříštěnou skleněnou vitrínu, pár dřevěných hoblin a v protějším rohu nesmírně těžkého asyrského okřídleného býka, jehož podstavec smrděl po moči a dezinfekci. Zaslechl, jak se mohutné dveře muzea otevírají a zase zavírají. Bylo mu líto, že si nemůže zapálit, než se kurátor vrátí. Připadalo mu absurdní, že se v budově, kterou ti zlodějští pacholci

nedávno vyrabovali, bojí poskvrnit vzduch obláčkem tabákového kouře.

Zničehonic se v budově roztříštila všechna okna. Ozvaly se tři nebo čtyři příšerné výbuchy, z nichž první jím smýkl jako poryv hurikánu. Z vnějšího světa přišel pocit nesnesitelného tepla a světla. Theo zamrkal. Brýle ho zachránily před oslepením. Klín měl zasypaný skleněnými střípky; když se podíval dolů, začaly mu padat i z vlasů.

Vstal a měl dost duchapřítomnosti, aby odolal pokušení oprášit se holými dlaněmi. Zkusil se oklepat jako pes. Zjistil, že už se klepe tak jako tak.

Vyrazil k východu, pak si to rozmyslel. Ozýval se odtamtud křik a další hlasité rány. Kurátor i se svým směšným obvazem byl nejspíš rozplesklý po celé ulici, rozcáknutý po zdech a autech jako bláto nebo čerstvé graffiti. Theo zalitoval, že se k němu nechoval trochu srdečněji, že nebyl méně rezervovaný. Připadalo mu zavrženíhodné myslet si o někom, že je otrava, dvě minuty předtím, než ho zabijí. Jenže to byla ta potíž: v rozesrané zemi se nikdy nedalo předpovědět, kdo bude žít navěky a pekelně vás štvát a kdo vám vlastně dává své poslední cenné minuty

na světě. A v rozesrané zemi se jednoduše nelze chovat velkomyslně ke každému. To pak skončíte mrtví vy, nebo vás zaživa sežerou lidští paraziti.

Ty zvuky zvenčí byly bezpochyby výstřely. Irák byl v tomto okamžiku své historie plný vznětlivých lidí, kteří by na mapě světa Toronto buď nenašli, nebo by jim to bylo jedno, a kteří by si při nečekaném setkání s mladým Kanaďanem nejspíš nedokázali představit nic lepšího, než mu vpálit pár kulek do hrudi. Theo vyrazil ke schodům uprostřed budovy. Vzpomněl si totiž, že v přízemí jsou toalety. Schová se na záchodě, anebo možná ve skladu, dokud nebude vzduch čistý.

V půli cesty po točitém schodišti si povšiml, že nástěnný basreliéf bohyně v pokročilém stadiu těhotenství, který ho tak zaujal už při první obhlídce, poškodily výbuchy. Její břicho - nečekaně duté - prasklo jako vajíčko. Zadíval se na podlahu přízemí, kam dopadly úlomky kamene.

Mezi nimi leželo devět papyrových svitků volně zabalených do plátna.

«Exodus»

„To cédéčko 25 senzačních klasických jazzových kousků je myslím tvoje,“ řekla.

Zadíval se na ni přes lepenkovou krabici osobních věcí, kterou si držel na prsou.

„Ne, je tvoje,“ zavrtěl hlavou.

„V životě jsem ho neposlouchala. Ani jednou.“ „Nehádám se s tebou,“ opáčil. Stáli v chodbě bytu, v němž spolu bydleli čtyři roky a osm měsíců. Když se z knihovny vytahaly jeho knihy, moc toho v ní věru nezůstalo: dlouhé prázdné police ze smetanově bílých borovicových fošen, v nichž se tu a tam v rohu krčila paperbacková příručka o svépomoci. „Ale pořád to není moje cédéčko. Koupil jsem ho pro tebe.“

„Přesně: tys ho koupil, ne já.“

„Byl to vánoční dárek,“ odpověděl nezvýšeným hlasem. „Myslel jsem si, že když ti ze začátku podstrčím

něco jednoduššího, co skousne většina lidí, třeba se ti jazz začne líbit. „

,Já nepotřebuju něco jednoduššího,“ odsekla. „A vůbec ten tvůj blahosklonný přístup.“

Položil si krabici k nohám a vrátil se k notně vypleněné skříňce s cédéčky, odkud na něj zíral její výběr hudby se vší bohorovností korporátního rocku. U jejího Bryana Adamse a REO Speedwagon zely díry po jeho Johnu Adamsovi a Stevu Reichovi; člověku se ani nechtělo věřit, že se k sobě mohli po půl dekády tisknout, aniž by se vznítili. Theo vytáhl 25 senzačních klasických jazzových kousků z abecedního uspořádání, které tu udržoval od té doby, co se sem s Meredith nastěhovali. (Pod písmenem R jako „různé“, a ne pod J jako „jazz“: váhání nad tímto rozhodnutím si dokázal vybavit stejně dobře jako jejich první milování.) Cédéčko ani nebylo vybalené z celofánu.

„Ani ses mě nezeptala, jak jsem přišel ke všem těm ranám na tváři,“ postěžoval si.

„Že by při holení?“

„Mám je i na nose a na čele. Některé jsem si asi měl nechat sešít.“

Shovívavě si povzdychla. „No dobře, tak vyprávěj.“ „Na ulici před muzeem v Mosulu, kde jsem zrovna byl, vybuchla bomba a vysklila všechna okna. Zasypala mě sprška střepů.“

Napila se kafe ze šálku, který držela v ruce. Její drobné zápěstí bylo bílé a šálek svírala až moc křečovitě. „Neměli bychom být v Iráku,“ řekla.

„Nu, ano, tento zasvěcený názor zastává mnoho lidí,“ poznamenal sarkasticky. „Včetně těch, co vyhodili do povětří limuzínu jednoho politika přímo před muzeem, kde jsem zrovna byl. Později jsem slyšel ve zprávách, že manželku toho politika to… ehm… rozneslo do spousty různých stran. Její hlavu našli v recepci muzea. Prorazila okno jako dělová koule a odrazila se ode zdi.“

Jeho malá sublimovaná radost nad rozsekáním jedné ženy neudělala na Meredith žádný dojem.

„Myslím tím, že tam nemáme vůbec co dělat, není pro to jediný důvod,“ objasnila mu. „Neměli bychom tam bojovat, neměli bychom tam nic dávat do pořádku, nabízet peníze, mluvit, budovat, těžit ropu ani točit zprávy nebo dokumentární pořady. Měli bychom je tam nechat

svému osudu. Byla to banda zoufalců a šílenců, ještě než jsme se jim tam nasáčkovali, a kvůli nám jsou teď ještě zoufalejší a šílenější, a my bychom odtamtud měli setsakra rychle vypadnout a nechat je, ať si dělají, co dělají, a dalších sto let se na ně ani nepodívat.“

Úplně se při tom proslovu zadýchala. V očích měla slzy. Věděl, že když to od téhle chvíle dobře ukočíruje, Meredith do deseti minut udělá ukázkovou scénu a potom bude celá roztřesená toužit po útěše v sexu. Zvažoval, jestli se nemá ještě zdržet. Ale deset minut mu nakonec připadalo jako dlouhá doba.

,Já ty věci odnesu dolů do auta,“ řekl.

„To je od přítelkyně?“ zeptal se Lowell, když se rozjeli.

„Co jako?“

Lowell byl Theův starý kámoš už od univerzity. Dost dobrý na to, aby mu pomohl přestěhovat věci do staromládeneckého bytu, ale zas už ne takový kámoš, když šlo o komplikované emoce.

„Ty škrábance na tvým obličeji,“ upřesnil Lowell.

„Ne, to je od střepů.“

,Jasně.“

„Před několika dny jsem byl v Iráku, ve městě, které se jmenuje Mosul. Byl jsem právě v muzeu. Venku vybuchla bomba. Byl to atentát. Budova přišla k úhoně. Já taky.“

Lowell se zasmál. „No, když si vyjedeš na dovču do válečné zóny…“

„To nebyla dovolená. Byl jsem tam jako zástupce našeho ústavu. Doufal jsem, že zařídím převoz pár artefaktů do Kanady.“

„Smůla.“

Jo, zvlášť pro ty Iráčany, co v tom útoku zařvali.“

„Ále, ty jsou na to zvyklý. A jdou rovnou do nebe, ne? Nebo do ráje nebo nirvány, nebo jak tomu nadávají. Někde jsem o tom čet. Na každýho chlápka padesát rajcovních panen. Stokrát lepší než nějaký obláčky a harfy.“

Theo se bezradně usmál. Bylo zjevné, že Lowell není ten pravý člověk, kterému by se měl svěřit se svým velkým objevem.

Na zadním sedadle auta mezi knihami, cédéčky, šatstvem, botami a ne úplně funkčním walkmanem, o kterém si myslel, že už ho dávno vyhodil, videokamerou,

cyklistickou helmou a kameninovým hrníčkem s obrázkem z komiksu Far Side ležel kufřík s devíti svitky. Tohle byl poslední úsek jejich cesty, už jen pár kilometrů z jednoho torontského předměstí na druhé a konečně spočinou v jeho novém domově.

Už se nemohl dočkat. Ty papyry mu v kufříku málem vypálily díru. Připomínaly mu štos pornografických časopisů, u nichž si musí počkat, než se k nim dostane. Ne že by ho ty svitky přitahovaly z nějakého perverzního důvodu; to přirovnání k pornu byla jen… metafora. Metafora slibů, které mu papyry naléhavě šeptaly ze zadního sedadla, slibů, co všechno pro něj udělají.

Svitky byly nesporně pravé v tom smyslu, že byly nade vši pochybnost uzavřeny uvnitř basreliéfu v tom historickém okamžiku, kdy ta socha vznikla, tedy bezmála před dvěma tisíci lety. Hermetické uzavření spolu s konzervační látkou v plátěném obalu uchovaly papyrus ve vynikajícím stavu: byl pružný, robustní a na rozdíl od jiných starobylých dokumentů se vůbec nerozpadal pod rukama. Už jen díky tomu byly ty svitky skutečně výjimečné. Obvykle - ne že by se slovo „obvykle“ hodilo

k objevu dva tisíce let starých svitků, ale to pomiňme by takový nález vyvolal v novinách krátkodobou senzaci a pak byste o něm léta neslyšeli, zatímco by tým restaurátorů a vědců hledal nejlepší způsob, jak z toho žalostného mulče vytáhnout alespoň zbyteček významu, než se rozpadne na prach. Najít takto starý svitek, který bylo možné jednoduše rozvinout a číst jako poslední vydání listu Toronto Star, bylo něco neslýchaného.

A najít jich devět, popsaných nádherně čitelným písmem křesťanského konvertity Malchuse z prvního století, to byl zázrak.

{bratří a sestry, děkuji vám za vaše listy a snažně vás prosím, abyste mi prominuli, že jste museli tak dlouho čekat, než jsem na ně odpověděl. Takové trpělivosti nejsem hoden. Tím chci říci, že muž jménem Malchus není hoden, muž jménem Malchus si nezaslouží více pozornosti než mrtvý pes na ulici; naslouchejte mu toliko proto, že jeho slova mohou vydat svědectví o velikosti Ježíše Nazaretského, Mesiáše, Syna božího.}

Z prozaického hlediska nešlo o nijak oslnivou úvodní salvu, obzvláště pro ateistu jako Theo. Když si ale v tom mosulském muzeu svitky poprvé prohlížel, nadchlo jej hlavně to, že jsou napsané aramejsky. Kdyby byly napsané v koptské egyptštině, kurdštině nebo perštině, nebo dokonce v klasické arabštině (tedy v jazyce, v němž dokázal s pomocí koránských glosářů slušně číst), připadalo by mu, že jde o národní poklady, které mu zjevně nepatří. Odnést je, dokonce i z vyrabovaného muzea obklopeného hořícími auty a pečeným lidským masem, by byla krádež. Ale aramejština… aramejština byla jeho dítě. Uměl ten jazyk lépe než prakticky kdokoli v Severní Americe, lépe než mnoho učenců ve východním světě. Ta náhoda, že v tak vysoce dramatickém okamžiku svého života našel memoáry v aramejštině - že mu doslova padly k nohám byla tak ohromující, že ji nešlo ignorovat. Tyto svitky byly určeny jemu. Jinak se to vysvětlit nedalo.

{Mám-li být upřímný, můj život byl z větší části bezcenný, neboť život žádného člověka svět ničím neobohatí, dokud se neseznámí s Mesiášem}

{Ježíšem. Mých prvních pětatřicet let, tak jak jsem je viděl, bylo plných sladkých úspěchů a trpkých zklamání; nyní ale vidím, že jsem se s ničím nepotýkal a nic jsem nezískal.

Od té doby, co jsem odešel z domu své matky, jsem si vydělával na chléb vezdejší následujícími způsoby: jakožto přepisovač bezvýznamných výroků bezvýznamných mužů, kteří ze sebe dělali velké vůdce, a jako klevetník a donašeč. Oficiálně jsem měl jiné tituly. Ále toto jsou pravdivá slova pro mé účely.

Své první zaměstnání jsem našel na dvoře prokurátora Valeria Grata. Hlavu jsem měl jako lucernu, hořela pýchou, že sloužím osobě zastávající tak vysoké postavení. Překládal jsem jeho nejnicotnější výroky z latiny do lidového jazyka. Pro důležitější výroky měl jiné písaře. To jsem dělal po tři roky. To už jsem se na ulici klidně mohl sklonit s perem ke splaškům a psát po jejich hladině, jak se hnaly stružkou. Já ale hořel touhou polepšit si.}

Víc toho Theo vzhledem k dalším událostem nestihl přečíst. Krom pár hodin v letadlech, kdy si listoval pomačkanými palubními časopisy a sledoval symbolické bezpečnostní tanečky uniformovaných služebnic, neměl vůbec čas přemýšlet. Už jen dostat se z muzea na bagdádské letiště byl zážitek prodchnutý intenzivní úzkostí, podle všeho hlavní iráckou komoditou. Přihodila se mu anebo se mu málem přihodila - spousta věcí, které by na Meredith jistě udělaly velký dojem, kdyby ještě byla jeho přítelkyně. A to, že různé úniky o vlásek nevybočovaly z tamějšího průměru - šlo prostě o obyčejná nebezpečí, která hrozí každému opovážlivci, který se zrovna vyskytuje v Iráku, a ne vyhraněná rizika spojená s vojenskou službou -, jim propůjčovalo exotický náboj. Býval by je mohl vyprávět nonšalantně, střízlivě a ledabyle, asi jako když fotograf popisuje svoje blízká setkání s divokou zvěří.

No, to by o Meredith stačilo. Měl teď svitky, a ty byly v jeho životě potenciálně mnohem důležitější než jakákoli ženská. Vztahy mohl mít vždycky. Zato objevy, které člověku změní život, byly nedostatkové zboží.

Zjevně mu je chtěla dopřát nějaká vyšší moc. Rozhodl se, že si svitky nenechá v příručním zavazadle, a zpocený jako myš odevzdal na bagdádském letišti kufr u odbavovací přepážky. Bylo mučivé sledovat ho, jak se na dopravníkovém pásu sune vstříc potenciální zkáze, ale podle Thea to bylo menší riziko než zkoušet projít přes ochranku s papyry u sebe. Neměl ponětí, zdali odbavená zavazadla kontrolují a hledají v nich podezřelé předměty; tak nějak si to přál, už jen kvůli tomu, že personál naprosto debilně nutil lidi stát ve frontě, zatímco jim rentgenoval příruční zavazadla a zabavoval tuby se zubní pastou. Proč ponižovat starou paní za to, že má v obnošené kabelce pilníček na nehty, když by teroristovi nic nebránilo propašovat do nákladního prostoru kufr plný výbušnin? Ale to je jejich věc. Jeho kufr prošel.

V Aténách při patnáctiminutovém čekání na to, až se jeho zavazadlo objeví na karuselu, zažil skoro stejně velký stres jako při úprku hořícími mosulskými ulicemi. Ale vyšší moc nad ním opět držela ochrannou ruku. Kufr se vynořil nepoškozený, neotevřený. Okamžitě se odbavil na let do Toronta a po příletu si zažil dalších patnáct minut

úzkosti, když sledoval temný otvor u Výdeje zavazadel. A jeho kufr se opět nenuceně došinul do jeho zorného pole. Kupa propocených košil, kalhot a ponožek, zmačkaná bunda a v těch špinavých šatech bezpečně zabalený největší archeologický nález za několik staletí - odlifroval ty papyry z válečné zóny, vytáhl je z plamenů (obrazně řečeno) a přivezl domů.

Domů? No, ne tak docela, nebylo to bez boje. Krátce po přistání v Torontu se Theo musel vyrovnat s nesnadným úkolem: vystěhovat se z bytu, najít si nové bydlení a neinzultovat při tom svou bývalou. Právě v takové chvíli se jevilo jako nesmírně prozíravé, že se Kanada snaží u svých občanů omezit vlastnictví střelných zbraní.

„Budeš v pohodě?“

Lowellův hlas vytrhl Thea ze zasnění.

Jo, to bude dobrý,“ odpověděl lehce otrávený z Lowellova pokusu navodit křehkou chlapskou intimitu.

„Máš co na práci?“

Jasně. Velký překladatelský projekt.“

„Hmm.“ Nevypadalo to, že by Lowella přesvědčil. Možná si myslel, že Theo lže, nebo třeba měl pocit, že

zavřít se v umrněném bytečku a ztrácet čas s mrtvým jazykem není v Theově situaci právě moudré. Možná mu připadalo, že by tenhle čerstvě odkopnutý paroháč měl být venku, chlastat s kámoši a klátit ženské.

,Myslím tím velký ve všech ohledech,“ řekl Theo. „Mám pocit, že právě začíná úplně nová fáze mého života.“

„Tak to má být,“ zašveholil jeho kamarád.

{Malchus}

Bratři a sestry v Mesiáši! Píši tato slova celý zuboželý; doufám však, že vy je budete číst v dobrém rozmaru. Břicho mi svírají ustavičné bolesti a jídlo mnou prochází, aniž mi skýtá výživu. Hlodání v mých útrobách mi nedává spát. Trápím se tak již čtyři měsíce. Kůži mám žlutou, oči žluté, vlasy mi vypadávají a střeva vyluzují zvuky, když všude kolem je ticho. Škrábu se jako pes. Chvalte Pána! Kdyby nebylo úkolu, pro nějž si mne vyvolil, dávno bych byl mrtev a v hrobě, tím jsem si jist!

Ale dosti již o mém těle a jeho neduzích. Tělo je jen vůz pro našeho ducha. Nesejde na tom, že můj vůz se hodí toliko pro dříví na podpal, ani že jeho kola skřípou a nápravy vržou. I nyní je v něm můj duch usazen. Chvalte Pána!

Bratří a sestry, děkuji vám za otázky, které jste mi ve svých listech položili, ohledně správného chování těch, kteří žijí v Kristu. Snažně vás prosím, abyste mi prominuli, že jste na mé odpovědi museli čekat tak dlouho. Musím vám dát na vědomost, že od té doby, co jsem přišel o své místo v Kaifášově chrámu, nemám trvalého bydliště. Přelétám z domu do domu jako ptáček, nebo spíše přebíhám od jednoho k druhému jako krysa. Všem vykládám, že žiji v otcovském domě. To je pravda, neb žiji v domě svého nebeského Otce, anebo očekávám, že se v něm již záhy usídlím! Ale dokud pobíhám po zemi, musím se zařídit dle svého, byť zdaleka ne dokonale.

Vaše dopisy mi schovává můj otec, jenž rovněž nese jméno Malchus, a já si je vyzvedávám tak často, jak jen mohu. Ovšem na rozdíl od našeho milovaného Ježíše a jeho nebeského Otce spolu Malchus a Malchus nikdy nežili v souladu. A nyní spolu vycházíme ještě hůře, když jsem přišel o místo v chrámu, ve váčku mám sotva pár šupů,

tvář mám zohyzděnou a z mého těla se vůkol šíří puch. Kdykoli se vrátím do jeho domu, otec se obrátí k lidem poblíž, ať již jsou to služebníci nebo kolemjdoucí, a hlasitě se jich ptá: „Může být toto můj syn? Je mým osudem mít takového syna?“ A mnoho dalších otázek v podobném duchu. Teprve když tento malý obřad skončí, pustí mne přes práh a dovolí mi vzít si listy, které jste mi poslali, bratří a sestry. Ale dosti o tom. Nebudu již o tom mluvit. Chvalte Pána!

Ve svém posledním listu se mě ptáš, milá Azúbo, kterak postupovat, pokud muž, jenž nepřijal Krista, chce milovat ženu, jež Krista přijala. Z rozhovorů s Tadeášem a Jakubem si nevzpomínám, že by se náš Spasitel v této záležitosti nějak vyjádřil. Podle Tadeáše Ježíš mnohokrát pravil, že do království nebeského lze vstoupit pouze skrze něj. Avšak oni, tedy Tadeáš a Jakub, se Spasitele až do jeho odchodu nezeptali, zda tím myslel, že všichni dobří lidé na celém světě, kteří o Ježíši nikoli vlastním zaviněním nikdy neslyšeli,

natožpak aby se s ním setkali, nemohou vstoupit do království. Jakub byl toho názoru, že opravdu nemohou; slova Ježíšova jsou jasná. Tadeáš nesouhlasil a vyzýval nás, abychom měli na zřeteli Mesiášovo chování, když ještě chodil všedním světem. On, totiž Ježíš, často chválil poctivé chudé, nenápadně je pozoroval a pak je dával za vzor ve svém učení. Tadeáš si vzpomněl, že jistého dne dala jedna vdova v chrámu do pokladničky na milodary jen dvě měděné mince, zatímco bohatí lidé před ní dávali mnohem více. Tento příběh jsem vám dost možná již vyložil v minulém listu; od té doby, co mě stihla tato nemoc, není již má paměť, co bývala. Vykonávám své povinnosti, když zrovna netrpím smrdutým výtokem z obou tělních otvorů.

Ale abych se vrátil k příběhu o vdově. Pro Tadeáše mělo to vyprávění význam přesahující její obdivuhodnou oběť mincí, kterých neměla nazbyt. Povšiml si, že Ježíš nechal vdovu z chrámu odejít. Nepromluvil s ní ani nenakázal svým

učedníkům, aby za ní šli. Zůstala ohledně Ježíše v naprosté nevědomosti a on to dovolil, třebaže ji miloval. Tadeáš to pokládal za důkaz, že spravedliví, kteří o Mesiáši nic nevědí, nejsou zatraceni. V pekle naopak skončí ti, kdož se o Mesiáši doslechnou a opovrhnou jím. Dále pak on, totiž Tadeáš, poukázal na další důkaz, a sice že velmi brzy, rozhodně za našeho života, nadejde soudný den a Mesiáš se slavně navrátí. Ovšem i při vynaložení veškerých sil nemůžeme doufat, že svým svědectvím za našeho života přesvědčíme více než pár stovek lidí. Znamená to, že se království nebeské otevře toliko pár stovkám osob a zůstane zavřené všem ostatním tisícům lidí na světě?

Vzpomínám si, že v tu chvíli začali Tadeáš a Jakub v disputaci zvyšovat hlasy a prudce gestikulovat.

Dle mého názoru bude mít království nebeské mnoho nádvoří a mnoho zahrad a bran a komnat a nevědomí spravedliví budou dlít v některých z nich, zatímco skutečně spasení budou pobývat

s naším Spasitelem ve vnitřním chrámu. A mám za to, že Tadeáš má pravdu, tvrdí-li, že ti, kdož slyšeli volání Ježíšovo, ale zavrhli jej, nebudou do království nebeského vpuštěni. Pravím ti tedy, milá Azúbo, že žena, která žije v Kristu a o niž se uchází muž, jenž v Kristu nežije, má věru těžkou volbu. Pokud totiž onen muž zůstane v nevědomosti, může ještě vejít v království, zatímco pokud si vyslechne tvé svědectví o Mesiáši a vysměje se ti do tváře, bude zatracen. Musíš tedy při přesvědčování napnout všechny své síly, anebo ho jen oloupíš o život věčný.

Navíc však chápu, že od té doby, co jsi mi poslala svůj list, uplynulo mnoho týdnů. Život si žádá čin a po takovém popudu čin rychle následuje. Co se týče té ženy a toho muže, předpokládám, že to, k čemu ještě nedošlo, když jsi mi napsala svůj list, je již dávno dokonáno a nelze to odestát a já prolil inkoust zbůhdarma. Ale i tak, položila jsi mi otázku a já ti na ni odpověděl. Chvalte Pána!

Ten chlap je suchar, pomyslel si Theo. Naprosto otravný suchar.

Byla jedna hodina ráno v jeho novém bytě. Položil se do opěradla nepovědomé židle, koleny se zapřel o spodek nepovědomého stolu a zadíval se na obrazovku monitoru, kde Malchusova slova visela v překladu. Původní svitek byl natažený na stole a ve svinutí mu bránily čtyři hrníčky od kávy v každém jeho rohu. Prázdné hrníčky, pochopitelně. Bylo by škoda, kdyby svitky, které přežily bez poskvrnky dva tisíce let, skončily nečitelné kvůli vylitému kafi.

V ideálním případě by je měl roztažené mezi dvěma pláty sklopného plexiskla, ale taková výbava byla dostupná pouze v jeho ústavu a bylo pravděpodobně těžší propašovat rám na prohlížení z ústavu než propašovat svitky z Iráku.

Theo si prsty sevřel kořen nosu a pevně zavřel oči. Vzato kolem a kolem nebyl ani zdaleka tak nadšený, jak by v téhle fázi vývoje čekal. Žaludek měl plný nechutné pizzy, Pepsi a čokoládových sušenek. V hlavě mu tepalo a záda ho bolela. Stýskalo se mu po jeho drahém ergonomickém křesle, o jehož odvoz ho Meredith jaksi neurgovala, na rozdíl od cédéčka 25 senzačních klasických jazzových

kousků. V ústech měl pachuť, nejen po tomhle jídle „na obalení nervů“, ale i po rozhovoru, který před několika hodinami absolvoval se svými nadřízenými na univerzitě. To, že v Iráku o vlásek unikl smrti, na ně valný dojem neudělalo; zajímalo je jen to, že mu zaplatili celou cestu a on se nemohl vykázat žádnými výsledky.

„Proboha živého, vždyť ten kurátor zemřel!“ připomněl jim Theo. „Rozneslo ho to po celé ulici!“

„Mohl jste zůstat trochu déle,“ namítl jeden jeho nadřízený. „Myslím tím v Mosulu. Oni by jmenovali dalšího kurátora. Mohl jste jednat s ním…“

„Nebo s ní,“ doplnil ho další nadřízený. „Ono to nakonec mohlo být skryté požehnání. V pozdvižení po tomhle… ehm… incidentu by se nový kurátor třeba chtěl blýsknout, ukázat se jako rozhodný a schopný.“

Theo nevěřil svým uším. Meredith mu pořád vyčítala, jak je chladný a vypočítavý: tyhle týpky na ni! Kustodi civilizace! Hyeny kroužící kolem místa masakru!

Ještě že jim neřekl o těch svitcích. Nic jim po tom nebylo. Jakmile bude finančně zabezpečený, řekne jim, kam si ten svůj drahý ústav můžou strčit.

Ve svém příšerném novém bytě se Theo opřel a laciná židle zlověstně zavrzala. Už brzy si koupí kvalitní křeslo, přesně jako to, co mu Meredith štípla. Koupí si, co se mu zamane. Včetně antacidu. Popravdě řečeno by si nějaký antacid nejradši koupil teď hned, ale obchody byly zavřené. Lékárnička v koupelně byla prázdná až na malou lahvičku odlakovače na nehty, kterou tam nechala jeho domácí na znamení své velkorysosti. A jako by to nestačilo, zdi toho bytu byly vymalované oranžovou barvou. Kdo si zdi vymaluje oranžovou, proboha? Japonští narkomani? Poloprofesionální newageovské masérky? Postarší holandští homosexuálové? Není divu, že dostal slevu na činži. Nemělo to nic společného s rozbitou mikrovlnkou nebo vrtošivou sprchou. Bylo to těmi podělanými oranžovými zdmi.

Zhluboka se nadechl a nařídil si klid. Zapálil si cigaretu, přičemž se obrátil zády ke svitku, aby si případnou odskočivší jiskrou nepodpálil budoucnost. Dal si šluka své mentolové drogy, vyfoukl oblak proti oranžové zdi, znovu potáhl, znovu vyfoukl. Kouřil chvatně, bez potěšení, jako by stál na autobusové zastávce a měl jen pár sekund

na dokouření, než autobus odjede bez něj. Když skončil, uhasil nedopalek o kus zbylé pizzy a nechal ho zavrtaný do mozzarelly.

Jeho drahocenné CD Coltranových Stellar Regions teď hrálo z reproduktorů počítače, což byl sluchový ekvivalent pejska, který si značkuje čerstvě zabrané území. Domov nebyl domov, dokud ho Coltrane nepokropil svým saxofonem. Až na to, že Stellar Regions byly zrovna ztlumené skoro na minimum, aby nenaštval sousedy, kteří mu včera odpoledne přinesli sušenky a představili se. Jako by mu chtěli říct: Přece byste nechtěl dělat peklo ze života lidem, kteří vám přinesli sušenky, viďte? Tranovy divoké improvizace na ságo se slévaly s hrčením větráčku od PC, čímž vznikal mírně rozčilující ambientní hybrid.

Theo se zamyslel, jestli už nemá jít do postele. Pak si ale vzpomněl, že už jednu noc ve zdejší posteli strávil a že se mu to nelíbilo. Když se tu člověk otočil na bok, postel zaskřípala. Nebyla v ní žádná Meredith a povlečení bylo příliš nové. Pokoj byl příliš malý a malé červené světlo na stropě tu z bezpečnostních důvodů povinně blikalo

celou noc. To světlo připomínalo nějaký hmyz uvězněný v místnosti (digr v1); člověk měl chuť vstát a ohnat se po něm.

V tomhle bytě s nepohodlnou postelí a nezvyklými svítidly a oranžovými stěnami se jen těžko dokázal držet přesvědčení, že záhy bude mít dost peněz, aby si koupil vůbec nějaký dům, kdekoli si bude přát. Musí tomu věřit. Nesmí zapomínat, že tyto svitky jsou historické památky, srovnatelné s pyramidami. Ano! S pyramidami! Tady na stole, zatížený hrníčky od kafe, ležel zázrak starověku. Rhódský kolos, Artemidin chrám, Visuté zahrady Semiramidiny: to vše bylo zničeno a proměnilo se v mýtus, ale ty svitky… ty svitky byly tady a byly jeho.

A přece, dokud ostatní lidé nerozpoznají jejich úžasnou hodnotu, jsou ty svitky jen součástí inventáře jeho bytu, spolu s prázdnou krabicí od pizzy a ne úplně funkčním walkmanem. Ten úchvatný, euforický okamžik objevu, když je poprvé zahlédl na podlaze muzea v Mosulu a jeho budoucnost nasvítila zář tušené slávy, už vyšuměl. Láska na první pohled nemůže vydržet. Ty svitky už viděl a vzal si je - co teď? Úkol přetavit je v oslnivou budoucnost byl záludnější, než si myslel.

Jistě, jeho objev bude zajímat milióny lidí. Ale on ty svitky nemohl prodat miliónům lidí. Mohl ovšem prodat překlad Malchusových slov z aramejštiny do angličtiny, ale tady už v něm začal hlodat červíček pochybností. A ne jen proto, že Malchusova próza byla k uzoufání nudná.

Sám proces překladu svitků je zbavoval tajemna, dělal z nich něco všedního. Jako profesionální lingvista měl Theo obvyklé puntičkářské starosti, trápil se nedokonalými ekvivalenty aramejských slovesných kmenů i tím, nakolik je etické změnit původní ustálený slovosled typu Přísudek - podmět - předmět na anglický Podmět - přísudek - předmět. V duchu dekonstruoval text na jednotlivá slova a věty, dokud původní velkolepá budova, ten osmý div světa, nebyla rozebrána na jednotlivé kameny. Pak tyto kameny znovu poskládal digitálním fontem na obrazovce počítače namontované na umělohmotném podstavci. Výsledek se nijak viditelně nelišil od čehokoli jiného v jeho PC, výplody ze stejného vesmíru jako eBay a CNN.com a nabídky levné Viagry a prodloužení penisu v jeho e-mailové schránce.

Zadíval se na svitek, zatížený na stole, a zkoušel si připomenout, že tyto inkoustové znaky na starodávném papíru jsou ohromující, fantastické, nesmírně cenné.

„A já prolil inkoust zbůhdarma“ - to byla první věta, na kterou mu padl pohled.

Je možné, že by to byla pravda? Ne, to nejde, to nemůže být pravda.

Dobře, tak Malchus je suchar. No a co? Ten chlap nebyl žádný průměrný fundamentalistický tlučhuba z Blbákova kdesi v Missouri, který si píše na internetu blog. Byl to autor nejstaršího dochovaného exempláře křesťanské literatury! Osobně znal dva Ježíšovy učedníky! Byl to evangelista na plný úvazek v dobách, kdy svatý Pavel byl ještě státní pochop jménem Šavel z Tarsu a zavíral vyznavače zakázané víry do vězení. Malchus je možná ufňukaný nýmand, ale byl Důležitý s velkým D, kruci!

Theo se s čerstvým odhodláním pustil do díla.

{Nyní se budu věnovat otázce, kterou mi položil

můj milovaný bratr Choreš.}

Theo se kousl do dolního rtu. Má přeložit „Choreš“ jako ,Jiří“? Rychlým ťukáním do klávesy backspace vymazal těch šest liter, pak místo nich napsal ,Jiří“. Potom vymazal ,Jiří“ a napsal „Choreš“. Ve spodním pravém rohu obrazovky se mu ukazovalo, že je 1:27. Čekala na něj studená postel, v žaludku ho tížilo čtvrt kila mozzarelly obalené salámem a marinované v Pepsi a Meredith teď nejspíš měla nohy kolem krku fotografa divoké zvěře.

{Ptáte se po skutečném jménu Tadeáše. Když jsem se Tadeáše na tuto věc zeptal, řekl mi, že se jmenuje Tadeáš. Tudíž vám musím vzkázat, že se jmenuje Tadeáš.}

„Do prdele práce!“ vykřikl Theo znechuceně a šel spát.

Nazítří Theo s krhavýma očima a brýlemi lehce zamženými od horké kávy přeložil následující řádky.

{Ovšem vzhledem k tomu, že tu promlouvám k úzkému kruhu důvěryhodných přátel, snad se}

{nikomu nezpronevěřím, když prozradím, že kdybyste tutéž otázku položili ne mně, ale Tadeášově matce, odpověděla by vám, že se jmenuje Jidáš.

Pod tímto jménem byl totiž znám, dokud činy toho druhého Jidáše, to jest Zrádce, ono jméno nezostudily. Nadto, pokud byste kdy osobně potkali Jidáše, to jest Tadeáše, což by se vám mohlo s trochou štěstí stát, neboť oddaně vyrazil šířit slávu našeho Spasitele, radím vám, abyste ho pozdravili jako Tadeáše a v žádném případě nevyslovili to druhé jméno. Je to totiž pro něho choulostivá záležitost.

Čemuž dobře rozumím. Znal jsem totiž oba Jidáše, ba dokonce jsem byl u toho, když Jidáš Zrádce dostal v Kaifášově chrámu svou odměnu. A jak mne, tak Tadeáše rozčiluje, když vidíme, jak Jidáš díky těm penězům ztloustl a zlenivěl.

Nejbolestnější je pro mne ale vědomí, že jsem přihlížel, když se dohodlo zrazení našeho Spasitele, a nepocítil jsem při tom žádné znepokojení. Jen mne bodlo u srdce, když jsem zaslechl výši té

sumy, která se mi za tu službu zdála přemrštěně štědrá.

Tak nečisté bylo mé srdce v oněch posledních dnech mého starého života, než jsem stanul na Golgotě a mé srdce omyla vřící krev našeho Spasitele.

Takový byl Malchus.}

{Numeri}

„Dvě stě padesát tisíc dolarů, berte, nebo nechte být,“ řekl Baum a naklonil se při tom na židli, až mu sluneční paprsky z okna za ním zabarvily skla brýlí natolik, že vypadala jako neprůhledná třpytivá kolečka. „To je čtvrt miliónu.“

Theo se zamračil. Slovo „milión“ viselo ve vzduchu jako rozptylující se iluze. Skutečná částka se pohybovala pouze v tisících, ona magická sedmá cifra tam scházela. Na což ho zkoumání v oblasti autorských záloh nepřipravilo.

„Takovou částku by ta kniha mohla snadno vydělat za prvních pár hodin po vydání,“ protestoval. „To bych musel být idiot.“

„Naopak,“ odpověděl Baum, kterého to ani v nejmenším neurazilo. Jestli prodeje skutečně vystřelí takhle raketovým způsobem, tak budete ve vatě. Zálohu pokryjete za jediné odpoledne a pak už budete napořád dostávat tantiémy.“

„Ano, trošku malé tantiémy,“ podotkl Theo. Vynasnažil se, aby to vyznělo spíš sarkasticky než podrážděně. „Možná ty nejmenší a nejopožděnější tantiémy v nakladatelské smlouvě v celých dějinách. Nejspíš bych si měl dát opáčko z algebry, abych pochopil, jak se z těch mikročástek nakonec poskládá můj první dolar. Každý aspoň trochu slušný právník nebo agent by se na mě podíval a jen zavrtěl hlavou.“

Baum se zase zhoupl dopředu a probodl Thea laskavým, nelítostným pohledem.

,Jenže to oni už udělali, ne?“ zasípal. „Ti trochu slušní i slušní a možná i ti ne úplně slušní. Nikdo vás nechce zastupovat.“

„To není pravda,“ bránil se Theo. Cítil, jak se začíná červenat, a když se červenal, svědily ho jizvy na tváři. Hojily se mu špatně; rozhodně si je měl nechat sešít, místo aby spěchal domů, nechat se ponížit od Meredith. Ani ho nenapadne nechat se ponížit znovu. „Oslovil jsem jen dva agenty,“ trval na svém, „nebo pět, pokud se započítají i ti, co mi nezvedli telefon. Z těch agentů, s nimiž jsem se setkal, mi jedna řekla, že nezastupuje

žádné autory náboženské literatury, což bylo k naštvání, protože to mi rovnou mohla říct po telefonu. Druhý agent do toho chtěl jít. Byl celý žhavý.“

„Ale přece jste tu sám.“

„Mně… prostě ten chlap nebyl sympatický. Nepadli jsme si do oka. A tak jsem se rozhodl zkusit oslovit nakladatele sám. Přece jen je tahle knížka fantasticky důležitá; nemusím snad nikoho přesvědčovat, že si ji lidé budou chtít přečíst.“

,Jistě,“ přitakal Baum tiše. ,Jistě.“ Sundal si brýle, otřel si je do kravaty a pohledem při tom neurčitě těkal po stole. Celých třicet vteřin věnoval prvnímu sklu, pak začal leštit druhé. Celou dobu v ostatních kancelářích na celém podlaží, které zabíralo nakladatelství Elysium, zvonily telefony a zaměstnanci je zvedali. Baumův vlastní telefon s přestávkami blikal, ale nevydával žádný zvuk, až na občasné cvaknutí, jako když nervózní člověk polkne, Theo se rozhlížel po pracovně, přičemž zaznamenal stohy stejných hardbacků vedle zásobníku na chlazenou vodu, vitrínu s archivem vydaných titulů, plakáty dosud jediného bestselleru nakladatelství Elysium, africké sošky, zasklené

návrhy na obálky na stěně, neotevřené lepenkové krabice a v protějším rohu i hromadu nevyžádaných rukopisů (z nichž některé byly pořád ještě zalepené v nadměrně velkých bublinových obálkách). Theo nečekal, že by nevyžádané rukopisy mohly být naházené skutečně jen tak na hromadě. Domníval se, že to nebude taková politováníhodná kupa všem na očích.

„Knížka, jako je ta vaše,“ řekl Baum, „vyvolá v našem nakladatelském rybníčku vlny. A nedělám si žádné iluze. Určitě jste oslovil Oxford University Press, nakladatelství Knopf; Harcourt; Grove Atlantic; Little, Brown; Harper Collins; Penguin… možná ještě další, o kterých jsem neslyšel. Mám takové tušení, že jste udělal návrh prakticky každému nakladateli s pořádným obratem. A pak jste přišel za mnou.“

„Elysium je respektované vydavatelství akademických publikací,“ namítl Theo.

„To je, to je,“ souhlasil Baum žoviálně. „Taky je to nebo alespoň ještě před dvěma lety byla - malá ryba, outsider, vrabčák, který se ochomýtá kolem hyen a doufá, že až skončí velká žranice, najde třeba nějaké přehlédnuté soustečko.“ Zněl teď mnohem drsněji. Poprvé od té doby, co uvedl Thea do své pracovny, nevypadal jako uhlazený majitel antikvariátu. „Pak, před dvěma lety, na těch slavnostních jatkách, kterým nakladatelé říkají knižní veletrh, když byly všechny očividně velké knihy odvlečeny, zanechaly za sebou jen stopu čerstvé krve a na mě zbyly vnitřnosti a kusy paznehtů jako obvykle, narazil jsem na rukopis od jednoho norského učitele, jejž přeložil ne tak docela bilingvní překladatel a který pojednával o hrách, které by rodiče měli hrát se svými dětmi, aby je naučili počítat. Z této knížečky, jak jistě víte, se pro Elysium vyklubal překvapivý bestseller. Popravdě řečeno, měla větší prodeje než všechny ostatní knihy z toho veletrhu, všechny ty bombasticky vychválené romány, které se prodaly v aukcích za astronomické sumy, všechny ty rukopisy vožené v limuzínách, všechny ty pozlacené korektury. Podupala je svými pletenými skandinávskými botičkami. A my jí prodáváme každý týden tisíce výtisků ustaraným rodičům, kteří chtějí se svými dětmi před spaním zpívat malou násobilku.“

Theo mlčky seděl. Když je někdo takhle napružený, je nejlepší nechat ho, ať se vymluví.

„Zní to ukřivděně, Theo? No dobře, jsem ukřivděný. Příliš mnoho let jsem byl vrabec, který se ochomýtá kolem hyen. Pořád jsem čekal na svou šanci a při tom jsem zestárl. Moc dobře vím, že moje aritmetická knížka pro děti nepřesvědčí žádné prestižní autory, aby Elysiu dali svůj příští opus magnum. Zpívej sedmkrát byla šťastná náhoda a na dalším frankfurtském knižním veletrhu se na mě sesypou literární agenti a budou se mi snažit prodat knihy o tom, jak naučit psa geometrii prostřednictvím jazzového baletu.“

„Moje kniha není o tom, jak naučit psy geometrii,“ připomněl mu Theo. „Proboha, pane Baume, vždyť je to nové evangelium! Jde o doposud neznámé líčení života a smrti Ježíše, sepsané v aramejštině, tedy v jazyce, jímž mluvil sám Ježíš. Vlastně to bude jediné evangelium napsané v aramejštině: ta ostatní jsou v řečtině. A je ranější než Matouš, Marek, Lukáš a Jan, o mnoho let. Nechápu, proč se nakladatelé mezi sebou neperou, jen aby to vydali - 99,99 procent knížek není vlastně důležitých. Tahle důležitá je.“

Baum se smutně usmál. „Theo, vy tomu říkáte kniha. To je první překážka. Ona to není kniha. Je to nanejvýš

třicet stránek textu, pokud ho vytiskneme velkým fontem a s pořádnými okraji. Nemůžeme to vydat jako nějakou brožurku. Takže je zjevné, že tu knihu musíme nafouknout vaším líčením, jak jste ty svitky nalezl, jak jste je dostal z Iráku, nějakými fascinujícími fakty o vývoji a stavbě aramejského jazyka, co jste měl k snídani onoho rána, když jste se vrátil do Toronta, a tak dále a tak podobně. Tohle pro Elysium představuje riziko. My totiž nemáme nejmenší tušení, jestli umíte psát. Z toho mám pořád největší obavy, i když si to třeba kvůli té mé knížce o násobilce nemyslíte.“

„Napsal jsem řadu článků o aramejštině pro lingvistické časopisy,“ řekl Theo.

„A já si zase od boku troufnu odhadnout, že jste jako honorář za ty články dostal pár autorských výtisků oněch časopisů. Ne 250 000 dolarů.“ Než mohl Theo zase něco namítnout, Baum pokračoval: „Překážka číslo dva: ty svitky jsou patrně ukradené zboží. Proto do toho nejde Oxford University Press a Penguin a všichni ti ostatní, a vy to víte.“

Na tuto námitku byl Theo připravený. Obranu si nachystal už dopředu. ,Já to tak prostě nevidím; svědomí

mám čisté. Kdybyste se v tom muzeu ještě před mým příchodem zeptal, zdali jsou ty svitky jejich, odpověděli by vám: Jaké svitky? Žádné svitky prostě neměli. Prostudoval jsem jejich inventář, do poslední sochy, mince a desky, kterou vlastnili před počátkem války. Ty svitky tam nebyly. Takže oficiálně neexistují. Klidně mohly spadnout venku ze stromu na ulici, nebo je mohly vyvrhnout vlny na pláž.“

Baum znaveně přikývl. „Z právního hlediska by byly oba nastíněné scénáře bezpečnější, ale už je moc pozdě zkoušet s tím nějak pracovat. Celá ta záležitost je dost nejasná. Vzal jste si něco, o čem muzeum ani nevědělo. Něco nesmírně cenného, co by si irácký národ za normálních okolností rozhodně nechal. Velký otazník samozřejmě visí nad tím, co Iráčané udělají, pokud to vydáme. Třeba neudělají nic. Koneckonců, mají tak nějak… plné ruce práce s jinými věcmi. Celý koncept iráckého národa a kdo za něj mluví a kdo ho zastupuje, je ve hvězdách. Mám ale tušení, že někdo v Iráku bude jistě někdy požadovat, aby ty svitky byly vráceny. To naši knihu sice bezprostředně neohrožuje, té se tou dobou

prodá, kolik se jí prodá. Anebo možná ohrožuje, pokud nějaký irácký právník začne tvrdit, že naše zisky jsou nezákonné a že bychom se jich měli vzdát. Nevím. Je to nejasné. Dobře rozumím tomu, proč se do toho ostatní nakladatelé moc nehrnou. Možná že nakonec sám budu litovat, že do toho jdu.“

„A co Bible?“ Theo teď mluvil trochu moc nahlas; nemohl si pomoci. „Tu si může vydat kdokoli, komu se to zlíbí, ne? A když už jsme u toho, tak i román od Dickense, od Marka Twaina, Gulliverovy cesty, cokoli staršího sta let. Jasně, původní rukopis třeba patří nějakému jednotlivci nebo instituci, ale to s tím nesouvisí. Text, vlastní slova už nejsou chráněná autorským právem. Lze je volně šířit.“

„Čímž se dostáváme k třetí překážce,“ navázal Baum. „Náš Malchus je mrtvý mnohem déle než Dickens. To znamená, že až naše kniha vyjde, autorské právo bude stoprocentně chránit pouze vaše pasáže. Vaše napínavé líčení, kterak se vám orosilo čelo při pomyšlení, že vám ochranka zabaví kufr na bagdádském letišti. Váš popis, kolik náplastí jste si musel nalepit na obličej. A tak dále.

Díky copyrightu bude každé takové slovo nedotknutelné. Zatímco Malchusovy pasáže budou viset všude možně na internetu do osmačtyřiceti hodin, nebo jak dlouho trvá naťukat ten text na webovou stránku.“

„To není pravda. Můj překlad bude chráněn copyrightem.“

Jistě, jistě. Budou muset parafrázovat, tu a tam změnit pár slovíček. Anebo se možná nebudou obtěžovat. Internet je kluzký jako úhoř. Odříznete jednu stránku a místo ní se objeví sedm dalších. Dělá se mi vřed už jen z toho, že o tom přemýšlím. Ale pořád to chci vydat. Je to obětavost nebo co?“ Usmál se. Měl zubní protézu. Byl to starý muž, sám to říkal.

„Ta smlouva je pořád skandální,“ prohlásil Theo.

„Ta smlouva není skandální,“ opáčil Baum. „Vy z ní máte čtvrt miliónu dolarů a já zase půl miliónu starostí. Nezapomínejte prosím vás, že Elysium je, nebo bylo, akademické nakladatelství. Vydávání akademických pojednání není zrovna lukrativní odvětví. Autoři často ani nedostanou zálohu. My v Elysiu nevydáváme bestsellery, my vydáváme… ehm…“ Baum vyskočil z křesla, přešel

k nejbližší polici a vytáhl pár tenkých svazků. Práskl jimi na stůl, ať si je Theo prohlédne, jeden, dva, tři, čtyři, jako hrací karty. Gotický asketa: Paradoxní dílo Giovanniho Piranesiho, stálo na jednom. Nejmenší náznaky zítřka; Básnířky a politický útlak v Íránu v letech 1941-1988, hlásal název druhého.

„Ano, ale mezi těmihle knihami a tou mojí je rozdíl několika tříd,“ namítl Theo. „Ne v kvalitě, ale v čirém počtu lidí, které to bude zajímat. To se nedá srovnat. Tahle kniha bude supernova.“

Baum popošel od stolu a zastavil se před plakátem na Zpívej sedmkrát, na němž dvě komiksové postavičky dětí ve vaně plné pěny foukají čísla na potěšené rodiče. Na Baumovu tvář se zase vrátil laskavý, neurčitě skleslý výraz a on tak znovu připomínal bezelstného antikváře. „Ano,“ zamumlal. „Obávám se, že bude.“

«Každým slovem vycházejícím skrze ústa»

Maskérka mu sobolím štětcem jemně nanesla pudr na čelo. Pak mu přetřela nos a špičkou pěstěného nehtu uhladila obočí. Bylo to skoro erotické, zvlášť vzhledem k tomu, že měla blůzku s hlubokým výstřihem, krajkovou růžovou podprsenku a nakláněla se nad ním, zatímco si trůnil v maskérském křesle.

„Takže, co to máte za knihu?“ zajímala se.

Jmenuje se Páté evangelium,“ odpověděl. Popadla ho dětinská touha vytáhnout tu knížku z tašky a pochlubit se jí. Elysium si s grafickou úpravou skutečně vyhrálo: skládaná obálka s výsekem, jejíž vrchní stranu zdobila fotografická rekonstrukce Golgoty, kříž byl vyseknutý a skrz něj byla vidět druhá strana obálky s reprodukcí zvětšeného Malchusova písma. I přes Baumovo ujišťování, že je v jádru akademický nakladatel, a přes lacinou, neokázalou obálku Zpívej sedmkrát Elysium zjevně velkou

rychlostí poskočilo do nejvyšší ligy. I titul se mohl blýsknout stříbrnou ražbou.

„Bude z toho film?“ zeptala se maskérka.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. (Ačkoli… kdo vidí do úradků Hollywoodu?) „Není to nic vymyšleného, tohle se skutečně stalo. Objevil jsem takové svitky, starodávné svitky, které v prvním století napsal muž jménem Malchus. Setkal se s Ježíšem. Opravdu ho viděl na vlastní oči.“

„No teda,“ řekla dívka. Nevypadala, že by to na ni udělalo velký dojem.

„Znáte další čtyři evangelia, ta z Bible? Matouše, Marka, Lukáše a Jana?“

,Jasně,“ odpověděla a dál mu s přivřenýma očima pudrovala bradu.

„Dva z těch chlápků Ježíše nikdy neviděli a ti dva další ano, ale nevíme, jestli byli skutečně košer, pokud mi prominete ten výraz.“

„Vypadám jako Židovka?“ opáčila a průsvitnou vrstvičku pudru na jejím čele narušila vráska.

„Ne. Myslel jsem to tak, že nevíme, jestli Matoušovo a Janovo evangelium původně napsali Matouš a Jan.

Nejranější dochované rukopisy byly sepsány až dlouho po daných událostech, lidmi, kteří bezpochyby kopírovali kopie kopií. Kopie čeho? To nevíme. Možná Matouš a Jan ty svoje paměti sepsali. Možná to udělal někdo jiný, o padesát let později.“

Jak tak blábolil, zmocnil se ho tísnivý pocit, že vystřílel prach předčasně, tady na maskérském křesle v zákulisí, a ne před kamerami, pobízený okouzlující Barbarou Kuhnovou, zpovědnicí hvězd. Ale prázdný obličej téhle hloupoučké kalifornské nymfičky mu symbolizoval masové publikum, které se snažil získat. Baum ho přesvědčil, že prvních pár dní po uvedení knihy na trh je naprosto klíčových. Páté evangelium není publikace s pomalým rozjezdem, která by mohla dosáhnout nečekaného úspěchu až po delší době. Musí roznítit představivost celého světa v koordinované kampani.

„Moje svitky jsou naopak pravý,“ pokračoval Theo tak poutavě, jak jen svedl, vzhledem k tomu, že mu ta holka zrovna pudrovala masitý důlek mezi nosem a horním rtem. „Malchus svůj příběh zapsal na papyrus vlastní rukou. A Malchus byl u toho. Když se Bible odehrávala,

abych tak řekl. Byl v zahradě Getsemanské oné noci, kdy zradili Ježíše. To jemu usekli ucho.“

„Fakt jo?“ Jiskřička zájmu. „To jsem teda nevěděla. V tyhle práci se naučíte něco novýho každej den. Včera jsme tu měli v pořadu zase jinýho chlápka, jako že největšího světovýho odborníka na tejrání dětí. A on vám přišel na to, v jaký části mozku se štosujou špatný vzpomínky na sex. Je to takový speciální místo v čelním mozkovým laloku, měl tu s sebou diagramy, kde přesně jako, a když vám tam píchnou injekci nějakýho novýho léku, tak se myšlenek na tejrání zbavíte. A já jsem si řekla: to je něco, tohle svět fakt potřebuje.“

„Když už o tom mluvíme,“ prohodil unaveně, „víte jistě, že já fakt potřebuju tolik mejkapu?“

„Klídek,“ odpověděla s mladickou suverenitou. „Ten je tam jen proto, aby se od vás ty ošklivý velký světla tak neodrážely. Jinak byste vypadal jako totální umaštěnec.“

Na škále ponížení bylo Theovo vystoupení v Show Barbary Kuhnové horší než některá, jež musel v nedávné době strpět, a lepší než ta ostatní. Barbara Kuhnová tu

knihu aspoň přečetla, na rozdíl od mnoha moderátorů jiných talkshow, které odradil i text tak útlý (126 stránek včetně Malchusových pasáží). Skvěle ho uvedla - popravdě řečeno tak dobře a zevrubně, že už toho sám neměl moc co dodat. Po takovém úvodu se natáčení mohlo odvíjet jen dvěma logickými směry: buď mu měli dovolit, aby zamával na kameru, rychle se uklonil a odešel, anebo mu měli umožnit, aby rozebral Malchusovo evangelium do hloubky. Na programu ovšem nebylo ani jedno. Tohle byla televize a on musel najít způsob, jak během čtyř minut vyvolat iluzi neuspěchané komplexnosti. Naštěstí se pořad předtáčel, takže se aspoň nemusel vyrovnávat s potupou v podobě hordy žvýkajících a tleskajících diváků.

„Malchus ale nebyl učedník, že?“ zeptala se Barbara, jejíž mohutné poprsí bylo zblízka pokryté jemnými vráskami, ale jejíž tvář byla perfektně vypnutá a nečitelná.

„Nu, ano i ne,“ řekl Theo. „Každý, kdo následoval Ježíše, byl učedník a Malchus se za něj rozhodně označuje. Není jedním z původních dvanácti učedníků, které si Ježíš vyvolil. Ale to nebyl ani Marek či Lukáš. Malchus se s Ježíšem osobně znal. Viděl, jak ho ukřižovali. Byl tam.“

Režisér, podsaditý bělovlasý chlap v černé košili a béžových kalhotách, mu od kamer skočil do řeči. „To je dobrý, to je prima. Ale vyvaroval bych se příliš mnoha odpovědí typu ,ano i ne‘.“

„Musíme to natočit znovu?“ zeptal se Theo.

„Ne, jedno ,ano i ne‘ je OK. Jedno nám projde. Ale snažte se toho už vystříhat.“

„Takže,“ ozvala se Barbara Kuhnová, „pane Grippine.“

Theo zamrkal. Na svůj pseudonym si ještě úplně nezvykl; pokaždé když ho novinář nebo moderátor vyslovil, měl nutkání podívat se přes rameno, na koho že to mluví. Ale Baum ho přesvědčil, že „Theo Griepenkerl“ je problém jak pro zákazníky, tak pro knihkupce; pravděpodobnost, že to někdo špatně napíše do vyhledávače, nebo si to ani nezapamatuje, byla příliš vysoká. „Grippin“ je hezké a jednoduché, přitom však dost osobité, aby to na přesyceném trhu zaujalo.

„Na trhu přeplněném právě objevenými evangelii?“ poznamenal Theo sarkasticky.

Baum pokrčil rameny. Jestli jinak nedáte, necháme tam Griepenkerl. Je to na vás.“

Theo se vytrhl ze zasnění a vrátil se zase do těla, které sedělo na smetanově bílém gauči v natáčecím studiu Show Barbary Kuhnové. Jeho tělo bylo oblečené ležérně elegantně, včetně saka, které si koupil speciálně na tohle turné. Vlasy měl umyté a učesané, jizvičky na tváři zakryté lehkým nánosem kosmetiky. Snažil se, aby mu z očí sálala vlídná, ale zároveň autoritativní inteligence, aby si jí diváci všimli a mohli ji obdivovat.

„Říkejte mi prosím Theo,“ požádal Barbaru.

„Povězte mi, Theo,“ řekla Barbara Kuhnová. „V jakém historickém období Malchus vůbec psal?“

„Nejspíš kolem roku 38 nebo 40 našeho letopočtu, tak nějak.“ Theo se na zlomek sekundy odmlčel, kdyby snad po něm režisér chtěl přesné datum, pak pokračoval. „Tedy o celých třicet až padesát let dříve, než měla být napsána nejranější evangelia Nového zákona, a jen pár let po Ježíšově smrti. V zásadě hned po setkání s Kristem Malchus přestane být Kaifášovým agentem a pustí se do šíření křesťanství, čemuž se věnuje na plný úvazek několik let, dokud ho nezačne stravovat choroba, nejspíš cirhóza nebo rakovina jater nebo něco takového, a nesepíše své paměti.“

„Promiňte,“ skočil mu zase režisér do řeči, „ale tady nám hapruje posloupnost vyprávění. Takže tenhle chlápek onemocní poté, co si po setkání s Ježíšem zvolí své povolání, ale diváci ještě Ježíše ani neviděli. Bylo by senzační, kdybychom mohli mít víc Ježíše a taky dřív.“

„Myslím, že bychom měli nechat promluvit Malchuse,“ řekl Theo a nalistoval na založenou stránku Pátého evangelia. „To jeho slova jsou důležitá, ne moje. Jestli… ehm… jestli dovolíte, rád bych vám přečetl pasáž, v níž je Ježíš v Getsemanské zahradě a Jidáš ho právě zradil.“ Sklopil zrak k textu a snažil se nenechat se vyvést z konceptu nejbližší kamerou, která k němu rychle a tiše najela jako nějaký ohromný obrněný dravec. „Malchus se potloukal poblíž a sbíral informace pro velekněze Kaifáše. Pak došlo k následujícímu:

{Po znamení, které takto dal Jidáš, se vojáci vrhli kupředu. Až tehdy se mi ozřejmilo, že já, totiž mé tělo, se nacházím na místě mezi římskými strážemi a Ježíšovými stoupenci. Dospěl jsem k závěru, že jsem mimo nebezpečí, neb vojáci mne znají jako}

{Kaifášova služebníka, načež jeden sluha Ježíšův pravil: „Pane, dovolte mi, abych odpravil ty šakaly. „ V tu chvíli jsem se ocitl na kolenou, domnívaje se, že mne nějaký silák srazil úderem pěsti do ramenou, a to takovou silou, že se mi podlomila kolena. Ve skutečnosti, jak jsem se dozvěděl později, jsem byl ťat mečem, jenž mi od hlavy usekl pravé ucho, takže mi viselo nad ramenem jako ženský přívěsek.

Pak Ježíš přistoupil, hlasitě svému služebníkovi nakázal, nechať ustane, a dále Ježíš pravil: „Jsemť vůdcem mnohem mocnějšího vojska, než je toto. Cožpak si myslíte, že bych si nemohl přivolat na pomoc šik andělů? Ale ten čas ještě nenastal. „

Pak se mě zmocnila závrať a já mu celý zkrvavený padl tváří do rozkroku a on mě svýma něžnýma rukama vzal za hlavu -}

„Promiňte,“ ozval se režisér. „Máme tu problém. Rozkrok. Konkrétně: rozkrok a Ježíš. Show Barbary Kuhnové je určená nejširšímu publiku. S homosexuální

tematikou tu musíme opatrně. Johnny Mathis je v pohodě. AIDS je v rozumné míře taky OK. Armani, Yves Saint Laurent… sem s nimi. Ale homosexuální styk s Ježíšem…“

„To ale určitě nemělo sexuální podtext,“ zamrkal Theo do reflektorů. „Rozkrok je jen… ehm… příslušný tělní spoj, nic víc. Jen místo, kde se… ehm… dolní část trupu napojuje na nohy. Mohl jsem to přeložit jako ,slabiny‘, ale to mi připadalo jako zbytečný archaismus. Víte, ve svém překladu jsem chtěl dosáhnout rovnováhy mezi zemitou přímočarostí aramejského originálu a tím zvláštním alžbětinsko-hebrejským hybridem, na který jsou lidé zvyklí z Bible krále Jakuba

„A navíc je to dlouhé,“ dodal režisér. „Příliš dlouhé. Víte, čtení nahlas funguje v televizi jen tehdy, když jste herec. Když tomu dokážete dát grády.“ Režisér u posledního slova zagestikuloval tak extravagantně, až to Theovi popravdě řečeno přišlo přiteplalé.

Barbara Kuhnová jakožto naprostá profesionálka postřehla, že dynamika ve studiu stagnuje, a vzala to do svých rukou.

„Promluvme si o vás,“ zapředla. „Co jste cítil, když jste ty svitky poprvé spatřil?“

„Strach,“ odpověděl a nervózně si otřel napudrované čelo. „Bál jsem se, že vybuchne další bomba a já skončím zavalený v troskách záchodků mosulského muzea.“

„A najdou vás až za dalších dva tisíce let,“ zavtipkovala si Barbara Kuhnová s kamennou tváří.

Přikývl a zazubil se jako idiot. Ulevilo se mu, že to setkání směřuje k uvolněnější konverzaci. Zároveň mu ale v tu chvíli došlo, že jím nejspíš pohrdá, z nějakého důvodu, který by neuhádl, pokud by s ní nežil půl dekády.

Jak dlouho jste ty svitky překládal?“

„Pár dní. Možná týden.“

Jenom týden?“

Z jejího tónu odhadl, že to je špatná odpověď. A pokud by poukázal na to, že rozsah textu nebyl zas tak velký, jen by si to ještě víc zavařil, neboť by z toho vyplynulo, že kniha je tenká jak žiletka. Jsem rychlý,“ řekl. „Aramejsky umím nejspíš stejně dobře jako většina lidí francouzsky.“

„Tohle bude muset ven,“ ozval se režisér. „To dává smysl jedině v Kanadě.“

„Omlouvám se,“ řekl Theo.

„Nejsme v Kanadě,“ dodal režisér lehce rozmrzele.

,Jsem si toho vědom.“

Jak jste se cítil, Theo,“ pokračovala Barbara Kuhnová odhodlaně, „když jste ty svitky nakonec přeložil?“

„Ehm… byla to úleva. Připadalo mi, že se mi to povedlo.“

„Nebyl jste v sedmém nebi? Žádný nával nadšení?“ Zjevně se mu snažila pomoci přizpůsobit se stereotypu, který divákům přijde přitažlivý.

„Měl jsem radost.“ Znělo to jako poslední nabídka při pouličním smlouvání.

„Hmm,“ řekla Barbara Kuhnová a obrátila se na kameru, aby opět navázala kontakt se spoustami svých fanoušků. „Čtenáře tohoto evangelia přirozeně zarazí mnoho rozdílů mezi Malchusovou verzí událostí a verzemi, které známe z Bible. Tak například v jedné pasáži je Malchus v Getsemanské zahradě, kde Jidáš zradil Ježíše, a jeden z učedníků mu mečem usekne ucho…“

Theo beze slova přikývl. Pochopil, že toto malé shrnutí paní Kuhnové znamená, že jeho pečlivě nacvičené

dramatické čtení, před chvílí zachycené kamerami, již bylo odsouzené k zapomnění.

„V Bibli,“ navázala Barbara Kuhnová, „konkrétně v evangeliu svatého Lukáše, jenž byl lékař, se píše, že Ježíš se dotkl Malchusova ucha a uzdravil ho. Ale podle Malchusova líčení se ucho neuzdraví. Malchus přijde domů, nechá si ránu obvázat a ona se mu na nějaký čas zanítí což on velmi podrobně popisuje - a nakonec zaschne. A po zbytek jeho života je jako kus chrupavky, která mu visí u hlavy.“

„Nebo jako ženský přívěsek, jak to pronikavě formuloval sám Malchus,“ řekl Theo..

,Jinými slovy,“ pokračovala Barbara Kuhnová, „nedojde k žádnému zázraku. Svatý Lukáš si to vymyslel. Lhal. Jak na to podle vás asi zareagují křesťané?“

„Ehm… no, doufám, že je to zaujme.“

Barbara Kuhnová naklonila hlavu na stranu, což bylo její charakteristické gesto mírného zmatku a zděšení, určené pro detailní záběr kamery.

Jaké jste víry, Theo, jestli se mohu zeptat?“

„Žádnou nemám.“

Opřela se v křesle a předstírala zamyšlení. „Kdybyste byl tak hodný a mohl si představit… Kdybyste věřil, jak byste se asi cítil, kdybyste si přečetl, že Ježíšova poslední slova na kříži nezněla ,Dokonáno jest‘ ani ,Otče, do tvých rukou odevzdávám svého ducha‘, ale ,Prosím, mohl byste mě někdo prosím vás dorazit‘?“

„Hmm… no, doufám, že bych trošku jinak nahlížel na Ježíšovo lidství i na hrůzu, co si protrpěl.“

„A stalo se to i ve vašem případě, Theo?“

Theo se opřel v křesle a silou vůle překonal nával klaustrofobie. I přes mejkap mu na tváři vyrazily krůpěje potu a teď si povšiml, jak na něj z četných monitorů a čoček zírají jeho vlastní krví podlité oči.

,Jo,“ vydechl.

«Kniha Soudců»

Páté evangelium bylo oficiálně již šest dní na trhu. Theo momentálně kouřil jednu cigaretu za druhou a jedl buráky v bezduchém korporátním hotelu v Los Angeles. To hotelové apartmá bylo zatím poslední štace na jeho dlouhém turné po USA; buráky našel v minibaru spolu s různými sladkostmi, pikantními pochutinami a chlastem.

„Nepřekonatelné slevy na vlasy a nehty,“ brebentila televize, mohutný robot, který se tyčil v nohách postele. Theovy prsty vklouzly do staniolového sáčku a vytáhly další arašíd. Všechny chutnaly báječně - lehce omaštěné, solí potažené, a přece hladké jako hedvábí -, ale v sáčku jich bylo moc málo. Popravdě řečeno bylo těch buráků víc na fotografii na obalu než uvnitř sáčku. Pro alergiky tu rovněž bylo užitečné upozornění: pozor: obsahuje ořechy.

„…pěti příhodných místech,“ ozvalo se z televize. „Čekáme tu na vás, rádi vás přivítáme!“

Teď v noci to vypadalo nepravděpodobně.

Theo otevřel ledničku a zase ji zavřel. Obchodní zástupce nakladatelství Elysium, jenž ho doprovázel celý den, ho v devět večer pozval na čínský studený bufet, takže nebyl jediný důvod, proč by teď měl mít hlad jako vlk, obzvláště když by za normálních okolností už spal. Měl by mít dost silnou vůli na to, aby omezil své přejídání na pytlík arašídů. Nepotřebuje přece slané preclíky, tyčinky Twinkie ani mléko s příchutí Snickers. Každopádně cena všeho toho žrádla se mu připočte k účtu za hotel a někdy po týdnech nebo měsících bude nějaký mladý chytrý účetní v hlavní budově Elysia studovat seznam všech jeho výdajů, včetně arašídů a všeho ostatního. Na účetní rozvaze bude v jednom sloupci vytištěn počet prodaných výtisků Pátého evangelia; v druhém pak budou zaznamenány autorovy půlnoční nájezdy na ledničku.

Bylo přirozeně šílené dělat si vrásky kvůli drobným, když se na jeho bankovním kontě právě usídlily stovky tisíc dolarů. Měl by si všechno navíc buď zaplatit sám, nebo být dost nestydatý, aby se s gustem choval jako

vyžírka. Otravovalo ho, že se nedokáže rozhoupat ani k jednomu.

Nutně, nutně, nutně potřeboval vědět, jak dobře se prodává Páté evangelium. Všichni obchodní zástupci ve všech městech, která navštívil, ho ujišťovali, že poptávka je fenomenální. Zaměstnanci ve všech knihkupectvích mu říkali totéž. Ve výlohách se takřka vždy našlo místo na jeho výtisk, mezi posledními bestsellery o sexy kriminoložkách, slavných fotbalistech, sympatických narkomanech, konspiračních teoriích a národním traumatu z událostí 11. září, podaných s nesnesitelnou palčivostí prostřednictvím literární bajky o newyorské pubertální anorektičce a její imaginární kamarádce Kuki. A samozřejmě průvodcem od nakladatelství Elysium, jak naučit děti počítat metodou Zpívej sedmkrát. Všechna znamení byla příznivá.

Přesto si byl vědom, že nové knihy, filmy a CD se často uvedou na trh s velkým humbukem, a že když ten utichne, spousta zboží vyšumí. Prodejny levných knih jsou plné „zaručených bestsellerů“ a slibných literárních objevů. Baum udělal první poslední, aby Thea přesvědčil, že ta

záloha ve výši 250 000 dolarů byla pošetilým, otcovským gestem velkorysosti a že její ztrátu ponese nakladatel se stoickou ochotou. Theo mu chtěl dokázat, že se mýlil, potvrdit si, že ten mazaný starý hajzlík si pořádně mastí kapsu.

A navíc, sakra, Páté evangelium byla Theova prvotina, tak by se mu mělo prominout, že chce zoufale vědět, jak ji svět celkově přijal.

Lokl si z plechovky limonády Seven-Up, na jejíž otevření si nějak nevzpomínal, a spláchl tak tyčinku Twinkie, u níž si zase nevybavoval, že by ji kdy vybalil. Digitální číslice na budíku u postele se překulily z 12:58 na 1:23. To byla špatná zpráva. I kdyby teď šel spát a hned pozbyl vědomí, stejně by naspal nanejvýš pět hodin. V půl sedmé musí vstávat a chytit vlak do San Diega.

„A pokud si objednáte ihned, přidáme vám ještě zdarma ručně vyrobenou pochvu z pravé hovězí usně!“

Theo zmáčkl tlačítko na dálkovém ovládání televize, aby se zbavil reklam. Na obrazovce se zase objevilo menu hotelových služeb. Přístup k internetu čtyřiadvacet hodin denně dole v hale byl jednou z nich.

Ani ne za deset minut už Theo seděl před počítačem v hale, která byla zalitá měkkým světlem a na niž dohlíželi nevyspalí mladí Hispánci v livreji. Jediný další host byl korejský podnikatel s luxusním telefonem, do jehož mikrofonu ustavičně drmolil, zatímco rychle psal na klávesnici. Ať už dělal cokoli, rozhodně si neprohlížel knižní stránky Amazonu.

Theo naklapal své jméno do vyhledávače Amazonu a okamžitě mu vypadlo:

Robert Griepenkerl: Das Schicksal eines freien

deutschen Schriftstellers (neznámá vazba)

od Ludwiga Buttnera (autor)

Zatím žádné recenze od zákazníků. Buďte první.

Podrážděně zabručel, napsal místo toho „Grippin“, načež mu vyskočilo:

Páté evangelium: Svědectví Malchuse,

ztraceného apoštola (hardcover)

od Thea Grippina (autor)

Jeho jméno bylo podtržené řadou pěti hvězdiček, z nichž dvě a půl byly vyplněné zlatém. Zprůměrované hodnocení recenzí devětapadesáti zákazníků Amazonu se naprosto symetricky rozdělilo mezi souhlasem a nesouhlasem. Znamenalo to, že si jeho knihu koupilo jen padesát devět lidí? Ne, jistěže neznamenalo. Na včerejším vystoupení v knihkupectví Barnes & Noble ve Fresnu na vlastní oči viděl, jak si Páté evangelium odneslo k pokladnám nějakých dvacet lidí.

Podrobné údaje o produktu

Hardcover: 126 stran

Nakladatel: Elysium

Jazyk: angličtina

ISBN-13: 978 00073 13266

Rozměry produktu: 9,3 6,1 0,7 palce

Pořadí v prodejích na Amazon.com: 74. v Knihách

Sedmdesátá čtvrtá příčka v prodejích mu připadala fantasticky vysoko, řekněme v porovnání s knihou na 32 457. říčce, ale zdání tu mohlo klamat. Kniha možná vystřelila

v žebříčcích na základě nárůstu objednávek v jediném městě. Třeba včera tucet posluchačů jeho rozhlasového interview na fresneské stanici KFSR najednou naklusalo na Amazon a jejich objednávky zapůsobily na počítačový mozek Amazonu jako důkaz vysokých prodejů, čímž dočasně silně nadsadily jeho hodnocení, než se statistiky zase dostaly do přirozené rovnováhy.

Theo zkusil zapomenout na čísla a přešel k popisu produktu.

Theo Grippin, přední odborník na biblickou aramejštinu (tedy na jazyk, jímž mluvil Ježíš), učinil archeologický objev století: devět papyrových svitků napsaných jen pár let po Kristově ukřižování. Malchus, někdejší služebník jeruzalémského velekněze Kaifáše, se obrátí na novou kontroverzní víru v důsledku osobního setkání s Ježíšem. Je očitým svědkem na Kalvárii, jedním z prvních, jenž viděl Krista zmrtvýchvstalého, a blízkým spolupracovníkem apoštolů v dobách, kdy zakládali zárodečnou církev. Grippin vypráví fascinující příběh svitků a popisuje

i nároky, které na něj kladl jejich překlad, ale srdcem této knihy je Malchusovo vlastní líčení, stejně upřímné a barvité, jako když bylo napsáno - v 1. století našeho letopočtu, u zrodu největší víry západního světa.

Zákazníci, kteří si koupili tuto položku, rovněž zakoupili:

Ježíšova dynastie - Skryté dějiny Ježíše, jeho královské rodiny a zrození křesťanství od Jamese Dabora, 10,88 dolarů

Šifra mistra Leonarda od Dana Browna, 7,99 dolarů

Ježíšovy listiny: Odhalování největší kamufláže v dějinách od Michaela Baigenta, 10,85 dolarů

DVD Ztracený Ježíšův hrob, 19,99 dolarů

Při pohledu na tyto nevítané přívažky k jeho dílu se Theo zamračil. Mor na tahle zištná cvičení v předstíraném bádání, nemotorné pokusy o sentimentalitu a mikymauzovskou teologii! Kéž by existovala důstojnější alternativa k Amazonu, kterou by mohli využívat vzdělaní lidé na úrovni, Amazon, kde by se takové hovadiny nedostaly přes automatický filtr. Připadal si jako dirigent vážné hudby, který je nucen sdílet jeviště s bandou křenících se popových děcek.

Ale recenze: hurá na recenze…

Julia Argandonová z kalifornského města Costa Mesa vyrukovala s následujícím zhodnocením (které „17 z 59“ zákazníkům očividně přišlo „užitečné“):

Ještě jsem tuto knihu nečetla ale už se nemůžu dočkat až si ji přečtu takže ji recenzuju dřív. Ostatní lidi co na Amazonu nabádaj ostatní ať to nečtou jsou indoktrinovaný pochopové katolickýho náboženství který sexuálně zneužívá děti po stovky let. Kdo ho ještě dneska potřebuje? Už teď tu knížku MILUJU.

Ach, Bůh žehnej Julii Argandonové. Slepá, bezpodmínečná podpora: to každý autor potřebuje. Ačkoli… není žádná záruka, že by se jí ta kniha líbila, kdyby se jednou dostala k tomu, že ji přečte. Ale pořád to byla jedna prodaná kniha. Anebo že by ne? V textu se nedal vyhmátnout žádný neprůstřelný důkaz o zakoupení.

Osoba, která se identifikovala pouze jako „hledač pravdy“ z východního pobřeží USA, měla na srdci toto:

Kdyby byla tato kniha napsána dříve, býval bych ušetřil spoustu peněz. Pokud vás celý život trápily otázky, kdo byl (či nebyl) tento zázraky konající (omyl!) tesař (ne!) z Nazaretu (ani náhodou!), určitě si tuto knihu kupte. Ale mohli byste toho litovat, poněvadž pravda bolí!

Theo si říkal, že lepší reakci od natvrdlého čtenáře ani nemohl chtít. I když by tedy bylo hezké, kdyby padlo aspoň pár konkrétních zmínek o obsahu knihy.

Toho se ovšem dočkal měrou vrchovatou od dalšího recenzenta, Franka R. Felperina (Sonoma, Kalifornie):

Tato kniha je možná tenounká, o to je však důležitější. Poprvé se nám totiž nabízí líčení událostí z Nového zákona z první ruky, kdy autorství není problematické. Za nejranější dokumenty v Novém zákoně se všeobecně považují Pavlovy listy, nadiktované písaři (jenž je nejspíš trochu pozměnil). Byly napsané řecky a Pavlova zkušenost s Ježíšem byla čistě inspiračního charakteru, neboť on se s ním nikdy nesetkal. Pak z chronologického hlediska následují ke konci století evangelia a Zjevení svatého Jana, ve zpochybňovaném pořadí. Ani jedno z nich není založeno na původních rukopisech a existuje dost důkazů o úpravách i čirých výmyslech. Na Malchusových pamětech je pozoruhodné, že jsou napsané Malchusovou vlastní rukou, v aramejštině, jen pár let po Ježíšově ukřižování.

Je přirozeně možné, že Theo Grippin je podvodník, jehož tvrzení o nálezu svitků jsou stejně nepodložená jako ta šířená v dílech od Baigenta a dalších. Ale Grippin je vědec a odborník na aramejštinu

s nezpochybnitelným akademickým renomé (podrobně pojednaným ve vyčerpávající příloze), jenž se zatím jedinkrát neprohřešil lacinou žurnalistikou. Navíc názvy jeho předchozích publikací (např.: „Některé anomálie v poachaimenovské aramejštině: antihelénství a hebrejská hybridní slova“) vyvolávají pochybnosti, zda by si intelekt tak suchý jako Grippinův dokázal vymyslet paměti tak užvaněné a groteskní, jako jsou ty Malchusovy.

V tomto pozoruhodném líčení se mimo jiné dočteme následující:

1. Malchus se účastní ukřižování, spolu s několika Ježíšovými učedníky, kteří jsou zjevně v šoku. Ježíš je nahý a svislé břevno kříže je potřísněné výkaly. Ježíš rovněž (nechtě) pomočí Malchuse, jenž stojí blíž než ostatní přihlížející. Tyto podrobnosti se nejspíš mnoha křesťanů nesmírně dotknou.

2. Ježíšova mrtvola je ponechána na kříži několik dní, jak bylo u veřejných poprav běžné. Mrchožraví ptáci (jejichž přesný druh je v aramejštině nejasný,

kterémužto detailu Grippin věnuje sedmnáctiřádkovou spekulativní poznámku pod čarou!) mu vyklovají oči a kus vnitřností.

3. O Josefu z Arimatie ani o uložení do hrobu nepadne ani slovo. Ježíšova matka (Miriam) a šest dalších žen (které jsou Malchusovi zjevně dobře známy, ale krom „Rebeky“ a „Abíšag“ nepadnou jejich jména) čekají po směnách s Malchusem na Golgotě. Když římští vojáci konečně rozeberou kříže popravených a Ježíšova mrtvola „spadne na zem jako pytel mouky“, zařídí skupina prostý pohřeb, jehož náklady nese Malchus.

4. Nepadne ani zmínka o Zmrtvýchvstání, tak jak tomuto termínu běžně rozumíme. Malchus a další Ježíšovi přívrženci zažijí vidinu nebo halucinaci, v níž je zase zdravý jako před popravou. Ježíš nemluví, ale dělá gesta, o jejichž významu se mezi těmi, kdo ho vidí, vzrušeně debatuje. Po několika týdnech, během nichž mezi Ježíšovými učedníky stoupá počet vidin, je svoláno setkání. Malchusův obvykle střízlivý, přízemní popisný styl tady nahradí

extatická, skoro poetická meditace. Proto tedy není jasné, k čemu tam skutečně došlo, ovšem učedníci z tohoto setkání odcházejí v euforii, plní sebedůvěry. Z náznaků lze vytušit užívání drog.

Tyto detaily i mnoho dalších by mohly výrazně poškodit křesťanství jako instituci. Malchusovo svědectví je ještě ničivější, protože jde o konvertitu, a ne skeptika, a navíc Grippinovy příliš dlouhé předmluvy a doslovy, které nám nedávají žádné vodítko k jeho motivům krom jeho vášně pro aramejštinu, propůjčují knize auru nevinné autority.

Zásadní čtení pro kohokoli, kdo chce vidět, kam bude směřovat pohnutý vývoj nejmocnějšího náboženství Západu.

Třiadvacet z devětapadesáti lidí zjevně pokládalo recenzi od Franka Felperina za „užitečnou“, což bylo vzhledem k Frankově vynaložené námaze trochu skrblické. Ale Theo už na první pohled viděl, že Páté evangelium si nezískalo všeobecný obdiv:

Já si tuhle knihu nekoupil, takže autor ode mě neuvidí ani cent. Přečet jsem ji za dva dny v místním knihkupectví. Takzvané Malchusovo evangelium je očividný padělek, jímž se muslimové snaží podkopat naši víru. Však to není poprvé. Kdy se konečně poučí?

Tak pravil K. Stefaniuk z Duluthu ve státě Georgia. Stejně přezíravě se vyjádřil Boyd Beneš z „Toelda“ (nejspíš

Toleda) v Ohiu:

Ušetřete si prachy, tohle je jendo velký zklamání. Původních je jen třicet stránek uprostřed a ve zbytku se jen nějaký akademik vytahuje, co ví o aramaniačtině, teda o jazyce, kterým Ježíš údajně mluvil. Grippen mněl tenhle matroš dát nějakýmu spisovateli, kterej by z toho udělal něco kloudnýho, ale místo toho vám to hold naservíruje za syrova, za což ho asi některý lidi budou obdivbovat. Jenže ten chlap, Malchius, není zas tak zajímavej. Když mu useknou ucho a uvidí ukřižování, tím to v podstatě

hasne. A to jako na straně 50. Grippen by měl zajet tam, kde ty svitky našel, a zkusit toho vykopat trochu víc, co bude na pořádnou knížku. Ale jestli se mu to povede, stejně napíše jen druhou knihu místo aby udělal tuhle tak, jak měla být. Já mám tyhle autory prokouknutý.

Arnold P. Lynch z Wisconsinu, slibně uvedený jako „biblický lingvista“, nazval svou recenzi „ÚSKALÍ“. Neplýtval časem na shrnutí Pátého evangelia ani se neobtěžoval zmínit o žádné z událostí vylíčené v textu, raději se hned pustil do kritického shrnutí:

Tak jak je u starobylých dokumentů obvyklé, zásahy prostředníků a překladatelů tu zkreslují smysl. Prvním výstražným signálem je hned na začátku slovo „evangelium“, středověký termín, který nemá v kontextu 1. století co dělat. Publikaci lze přičíst k dobru některé Malchusovy potenciálně cenné postřehy ohledně okolností posledních dní Jašuovy tělesné inkarnace, ale uhádli jste, po celou

dobu je tu Jašua traktován pod mylným označením Ježíš a jeho otec je otravně označován za Boha nebo dokonce Pána, místo aby se o něm náležitě mluvilo jako o Jehovovi. Z toho vyplývá, že Theo Grippin je nástroj Satanův, o nic lepší než klika kolem Bible krále Jakuba. (Podívejte se na ISBN knihy: 1+3 + 2 66 = 666.) Apoštol Pavel pravil (než byla jeho slova zcenzurována/skryta): „A staneť se, že každý, kdožkoli vzýval by jméno Jahve, spasen bude.“ Když si přečtete (per)verzi v Bibli krále Jakuba, jméno Jahve v ní neuvidíte, a když je neuvidíte, tak ho jím nemůžete vzývat, a tudíž nemůžete být spaseni. Chytré! Takže abych to shrnul, přečtěte si tu knihu kvůli informacím, ale vyvarujte se nástrah a úskalí. Satanova ruka je v ní všudypřítomná.

Geraldine Des Barresová z města Spanish Fork v Utahu v Theovi vyvolala očekávání, že se o materiálu dozví něco z mormonské perspektivy, ale dotyčná pouze napsala:

Tuhle knížku jsem začala číst nepředpojatá, poněvadž mě to téma docela zajímalo. V první části sledujeme cestu Thea Grippena do Iráku, pak se připlete k výbuchu bomby, tak to je dost dobrý. Ale pak už je to od prostředka nuda, když se tam objeví ten flanďáckej týpek s vředama. V tu chvíli jsem tu knížku odložila a pak už jsem jí nevzala do ruky. Možná že kdybych jí dočetla do konce, že by se to pak zlepšilo. Spisovatelé se většinou snaží připravit na konci velký vyvrcholení, ale Theo Grippen je začátečník, takže kdo ví. Třeba na základě týhle knihy napíše Dan Brown smyšlenej román a bude z něj trhák.

Charles „Knihomol“ Volman k tomu pod záhadným

nadpisem JDĚTE DO JOYCE!“ dodal:

Theo Grippin tvrdí že objevil očité svjedectví Ježíšova ukřižováni. A podle toho jak to ten svjedek popisuje není možný aby to Ježíš přežil, musel být 100% mrtvý. Což je 100%ní důkaz že tahle kníška je

velký vtip. (No, zas tak velká neni - má jen 120 stránek) To že Ježíš PŘEŽIL je v ezoterických kruzých dobře známo už stovky let a důkladně a nade vší pochybnost doloženo v Ježíšově svitku od Donovana Joyce (New American Library, 1972, bohužel vyprodáno). JDĚTE DO JOYCE! Grippin se jen snaží vitlouct majland na popularitě příběhů o Ježíšovy. Kdykoli vyjde další taková kníška, hrozí nebezpečí že pravdivá fakta stratí všechnu vjerohodnost. Jako co přijde příště, Ježíš byl žencká, vypravil se do Norska a dal se k vikinmgům? Dejte pokoj.

Stephanie Geitnerová z Cincinnati zaujala filosofičtější přístup a štědře knize udělila dvě hvězdičky, i přes povznesenou shovívavost k Theovu snažení:

Člověk, co tohle napsal, si myslí, že našel něco dva tisíce let skrytého. Ve skutečnosti nic není nalezeno či naopak, pokud si to Bůh nepřeje. Slovo Boží nemůže být ztraceno ani nemůže být vykopáno náhodou. Líčení zachovaná v Bibli si Ježíš vybral,

aby byla jeho hlásnou troubou po 2000 let mezi jeho ukřižováním a dneškem. Veškeré dokumenty, které byly nalezeny od té doby, ať už jde o svitky od Mrtvého moře, takzvané Jidášovo evangelium nebo toto takzvané Malchusovo evangelium, vyjdou na světlo pouze proto, že Bůh s nimi má v tu dobu nějaký záměr. Nevím, jaký je záměr za Pátým evangeliem, ale vše je v Božích rukou a Theo Grippin je nástrojem Páně, ať již tomu věří nebo ne. Každé slovo, které napíše, nemluvě o každém jeho nadechnutí, umožňuje Nejvyšší inteligence, jen díky ní jsou jeho prsty s to pohybovat se po klávesnici nebo držet pero. Křesťané, nebojte se knihy tohoto muže. Odhalí se jen to, co se odhalit má, a skryto zůstane vše, co má být skryto.

„Croissant i káva už na vás čeká, pane.“

Ta slova zazněla již potřetí, ale Theo až nyní zaregistroval, že byla určena jemu. Svůdná žena za barem mluvila vzhledem k pozdní hodině potichu, ale z transu ho dostala lehounce naštvaným tónem.

„Aha… díky, za chviličku jsem tam,“ odpověděl Theo. Chtěl si přečíst ještě jednu recenzi. Bylo to svým způsobem návykové, i když tak nepříjemné a neuspokojivé.

Zpětná vazba od Tessy Bawdenové, která neuvedla své bydliště, byla stručná a výstižná:

Pane Grippine, než jsem přečetla vaši knihu, byla jsem spasena a neochvějná ve víře v Pána. Myslela jsem si, že mě Ježíš drží v náručí jako dítě. Teď jsem ztracená a osamělá. Vidím, že Ježíš byl zrovna jako já a nic víc, teda jen kupa kostí a vnitřností potažená kůží. Všichni si přejeme, aby na tom bylo víc, a na těch přáních si stavíme sen o nebi, ale když srdce dotluče, sen končí. Jako křesťanka jsem se mnohokrát dohadovala s ateisty a přečetla jsem spoustu protikřesťanských knížek a má víra zůstala silná. Je legrační, že chudáček Malchus, jenž tolik miloval Ježíše, a vy, který si očividně nepřihříváte žádnou vlastní polívčičku, že zrovna vy jste zhasili Světlo mého života. No, ono to vlastně vůbec legrační není. Pomyslel jste vůbec na lidi jako já, než

jste svou knihu dal světu? Vsadila bych se, že ne. Užijte si svoje peníze, pane Grippine, a všechno ostatní, co vám váš úspěch přináší. Poděkovala bych vám, ale není zač.

«Hojnost nad pomyšlení srdce»

„Dobré ráno,“ ozval se hlas zpoza dveří. „Pokojová služba.“

Theo se zadíval na Jennifer v posteli hned vedle něj, kdyby snad zavrtěla hlavou nebo se vrhla do strany pro šaty. Malátně přikývla. Její jediný ústupek slušnému vychování spočíval v tom, že si přes obnažená ňadra přetáhla peřinu.

„Pojďte dál.“

Hotel za nimi poslal taky ženu. Nehnula ani brvou při pohledu na významného autora v posteli s nádhernou blondýnkou, která se mu teprve včera představila v hotelové hale a srdečně mu potřásla rukou.

„Dvě skleničky šťávy z čerstvě vymačkaného pomeranče, dvě kávy, toust s vajíčkem osmaženým po obou stranách, toast s volským okem, dva borůvkové muffiny, dvě zprávy a… ehm… cédéčko od Johna Coltrana.“

Byla to pravda. To všechno bylo na stříbrném tácu.

Theo objednal snídani, ale ne už to CD. I přes půlku místnosti poznal fotografii na obalu. Užasle se zadíval na Jennifer, jak tomu má rozumět.

„Kouzlo kreditních karet,“ zamumlala s rošťáckým úsměvem. „A kurýrů. „

Posnídali v posteli a vyhřívali se při tom ve slunečních paprscích proudících oknem balkónu. Z Jennifeřina notebooku se ze zabudovaných reproduktorů linuly tóny Coltranových Stellar Regions, docela hlasitě a ve slušné zvukové kvalitě. Tu a tam při reprodukci něco lehce zadrhlo, ale vzhledem ke zpola abstraktní povaze materiálu to nijak nezkazilo Theův požitek.

„Na mě si musíš dávat pozor,“ ozvala se Jennifer a oči jí zazářily ze stínu natupírované a rozcuchané ofiny. „Stačí se přede mnou o něčem zmínit a já to umím proměnit ve skutečnost.“

„To už jsem si všiml,“ odpověděl. Apartmá bylo sice velké, ale stejně bylo cítit sexem a po straně postele ležely -dva odhozené zplihlé kondomy, jeden ze včerejší noci a druhý z rána. Jennifer obstarala i ty kondomy.

,Je to od tebe moc pozorné,“ pronesl.

„Ale já tohle album taky miluju,“ řekla. „Měla jsem hroznou chuť poslechnout si ho znovu.“

Otřela si prsty umatlané od másla o prostěradlo a zvedla obal cédéčka. Šlo o digipak, takže ho mohla držet otevřený jako miniaturní knížku a při tom usrkávat kávu. Z šerosvitných hlubin se na ni díval Coltrane, jako vždy bezvadně oblečený v purpurovém saku a se saxofonem u úst.

Jsi pořád jednička,“ prohlásila.

Theo si nebyl jistý, zda mluví na Coltrana nebo na něj.

„V New York Times,“ dodala. „Už druhý týden.“

Jak to víš?“

„Když jsem do počítače vkládala to cédéčko, zkontrolovala jsem si poštu.“

„Tak toho jsem si nevšiml. Muselas to udělat, když jsem mrkl.“

Jo, jsem rychlá.“ Pronesla to suše, jako by to patřilo k její práci.

Theo si přečetl dvě zprávy, které mu zaměstnanci recepce poslali na tácu spolu se snídaní. Obě byly od

literárních agentů. V první ho agentka pozdravila v moderní aramejštině - Šlama bxun!-a. teprve pak mu předložila svůj návrh. Musel jí dát body za snahu. Jmenovala se Zarah Obatundová a zněla hrozně mlaďounce.

„Zní hrozně mlaďounce, co?“ prohodila Jennifer. Oči měla upřené jinam a on nechápal, jak se jí povedlo zprávu od slečny Obatundové přečíst.

„Ano,“ přikývl.

„Takových zažiješ ještě hodně,“ ujistila ho.

Theo si přečetl druhou zprávu, která byla od Martina F. Salatiho, agenta, který mu během tohoto turné stihl napsat již třikrát.

„Tenhle chlap je taková moje stíhačka,“ řekl Theo.

Já ho znám,“ odpověděla Jennifer. „Marty Salati. Je dobrý. Profík.“

„Možná potřebuju agenta.“

„Teď už je trochu pozdě.“ Útlou rukou zagestikulovala, asi jako když kněz uděluje požehnání. Po chvíli mu došlo, že chtěla pantomimicky předvést podepsání smlouvy.

„Každopádně,“ pokračovala, „už na tom moc nesejde. Dopadl jsi moc dobře, Theo. Podle mě pořád ještě

nechápeš, k čemu u téhle knihy došlo. Řekněme, že na tvou úroveň se kdy dostane jen hrstka autorů. Jsi…“ chvíli nenacházela slova, „na samém vrcholu.“ A rukou ukázala až ke stropu. Peřina jí opět sklouzla z prsou.

Theo kusem toustu vytřel poslední zbytek žloutku. Coltranův saxík a bubny Rashieda Aliho poletovaly po apartmá pro novomanžele, honily se navzájem po zdech, po stropě, pod záclonami a ven na balkón, kde vyskočily do vlhké oblohy Baltimoru.

Theovi se Baltimore líbil. Prý tu vůbec nebylo bezpečno, ale jemu se tu líbilo. A obzvláště se mu líbil hotel Harborfront. Až do sedmdesátých let dvacátého století to bylo krysami zamořené skladiště banánů, pak ho však proměnili v lesknoucí se citadelu luxusního ubytování. Přesto nebyli jeho zaměstnanci namyšlení; všichni se k němu chovali moc hezky, velmi uvolněně. No, všichni až na tu bláznivou uklízečku z Filipín, která ho včera lámanou angličtinou s pláčem zavalila výčitkami a hrozila mu mopem. Doufal, že kvůli tomu nepřišla o práci. To, že se někomu nelíbí knížka, by neměl být zločin a vzhledem k tomu, že Páté evangelium bylo již druhý týden

za sebou na prvním místě žebříčku nejprodávanějších titulů, mohl si velkorysost dovolit.

„Kdy mi jede ten vlak do Filadelfie?“ zeptal se Jennifer.

„Ve dvanáct třicet pět,“ odpověděla bez zaváhání. „Ale jestli chceš, můžeme místo toho letět letadlem ve tři odpoledne. Čtení v knihkupectví Borders ti začíná až v půl deváté.“

„Říkal jsem si, že bych se třeba rád prošel po městě.“

„Můžu ti sehnat cokoli, co chceš, a nechat to doručit až sem,“ upozornila ho.

„Díky, ale rád bych se trochu rozhejbal.“

Pohladila ho přes peřinu po stehně. „Hmm, určité pohyby ti docela jdou.“

Stellar Regions dospěly k titulní skladbě a dostaly digitální škytavku. Coltranův saxík opakoval s kulometnou kadencí jednu notu, pak pokračoval dál.

„Tohle je moje oblíbená část,“ řekla Jennifer. „Úchvatná.“

„Ano, ale když už je Alice Coltranová po smrti, měli by opravit ten název, nemyslíš?“ Nechtělo se mu věřit, že

ji takhle zkouší; přesně po takovéhle otázce by Meredith obrátila oči v sloup. Ale v posledních několika týdnech se jeho životní poměry změnily natolik, že tak úplně svému báječnému štěstí nedůvěřoval. V tomhle ohledu byla Jennifer ona pověstná kapka. V zatím posledním městě na turné vás představí dalšímu zástupci Elysia, a ona není obvyklý doprovod spisovatelů ani neinformovaná podržtaška, ale je to vysoce postavená redaktorka a je krásná a chytrá a miluje jazz a během několika hodin s vámi skončí v posteli. Že by k tomu všemu byla ještě obeznámena s kontroverzním původem Coltranových Stellar Regions, to vypadalo příliš dobře, než aby to byla pravda.

,Já nevím,“ odpověděla. Je to moc velký rozdíl, jestli se to jmenuje Stellar Regions nebo Venus? Kdo ví, jak by to John pojmenoval, kdyby se toho dožil?“

„Vsadím se, že Venus. A možná by to album ani nevydal.“

„Takže musíme poděkovat Alici,“ usoudila Jennifer. „Ona to vydala, tobě se to moc líbí, mně se to moc líbí, takže všichni jsou spokojení, ne?“

„Hmm,“ řekl.

„A Infinity,“ dodala. „Miluju Infinity.“

„Ano, Infinity je dost dobré.“

„Báječné!“

„Nikdy jsem ale úplně nevěděl, co si mám myslet o těch dodatečně přimíchaných smyčcích.“ (Nebyla to pravda: ty smyčce vždycky přímo miloval. Proč si teď sakra hraje na ďáblova advokáta?) „Nacpat smyčce a indické nástroje do skladby, kterou původně nahráli jen čtyři lidi… já ti nevím.“

John a Alice byli partneři,“ připomněla mu Jennifer. „V lásce i v umění. Stoprocentně stál za ní.“

Theo se pohroužil do polštáře. Ztratil vůli s ní šermovat, nebo možná právě obstála ve zkoušce. Jo. Nejlepší řešení by asi bylo dát původní nahrávky na rozšířené vydání toho cédéčka, jako bonusové stopy. Pak by si každý mohl udělat vlastní názor.“

Jasně,“ přikývla. „Co největší volba. To je vždycky dobré.“

Vyklouzl z postele a zamířil k vířivce, chvíli si to rozmýšlel, pak přešel ke sprchovému koutu, zavřel se do něj a pustil vodu.

Proud horké vody bylo přesně to, co potřeboval. Pár minut si ji nechal stékat přes obličej. Pak roztrhl sáček, vemnul si šampón do vlasů a napěněnými prsty si při tom jako vždy nahmatal počínající pleš. Namydlil si i chlupaté břicho a jako vždy si povšiml, že mu naprosto chybí to, čemu lifestylové časopisy říkají „břišáky“. Je tuctový chlap s tuctovými nedostatky. Zato Jennifer je alfa samice, která vypadá nahá ještě štíhlejší a dokonalejší než oblečená. Tohle se člověku stává, když napíše opravdový bestseller. Tohle člověk získá spolu s penězi.

„Není potřeba rozmazlovat mě letenkami,“ řekl jí za pár minut, když se sušil ručníkem. „Chci se jen na chvilku projít, nic víc. Tak na půl hodinky. Cistě abych se dostal na sluníčko, prohlédl si lidi na ulici. Kolem poledne už budu připravený nasednout na vlak do Filadelfie.“

Zatímco byl ve sprše, ona nelenila. Vlasy měla elegantně učesané, rty namalované lesklou rtěnkou, tělo obtažené v úzké sukni, čisté bílé halence a žlutohnědém kostýmkovém kabátku. Na obrazovce notebooku tlumeně svítila e-mailová schránka a Stellar Regions dohrály.

„Půjdu s tebou,“ nabídla se.

„Ale to nemusíš.“

„Dopřej mi to, prosím. Mám tě ráda, ale mám ráda i svou práci a mou prací je postarat se o to, aby ses dostal na vystoupení ve Filadelfii živý a zdravý.“

Povytáhl si slipy; bylo mu trapné, jak jejich pás zvýrazňuje jeho panděro.

,Já to nechápu,“ ozval se. „S každým dalším uplynulým dnem jsou moje veřejná vystoupení přece čím dál méně důležitá, ne? Kniha je ohromně úspěšná. Všichni o ní vědí, a pokud ne, tak se o ní dozvědí bez ohledu na to, co udělám. Takže… čistě hypoteticky - teda, já bych to neudělal, ale čistě hypoteticky, představ si, že si v Baltimoru zajdu do baru, zkáruju se a nestihnu čtení ve Filadelfii. Sešlo by na tom?“

Jennifer se k němu nahnula a svůdnými rtíky ho políbila na tvář.

„Nepřeháněj to s tou pýchou, můj milý,“ zavrkala.

Theo kráčel po baltimorském přístavu a lízal zmrzlinu. Jennifer šla vedle něj, nesla igelitku s jeho nákupy (vý-

pravná fotografická kniha o minulosti města, kterou hodlal poslat matce k narozeninám, několik cédéček s Rahsaanem Rolandem Kirkem a košile). Těžká igelitka se jí zařezávala do tenkých zápěstí a ona si ji při chůzi přehazovala z jedné ruky do druhé, při tom přijímala telefonáty od různých kolegů a přendávala si mobil od ucha k uchu.

Byl nádherný den. Ven se vypravila spousta rodin s dětmi, nebyly však jen v nákupních centrech, ale i na vodě, šťastně pluly sem a tam ve člunech připomínajících mořské hady z Disneylandu. Po molu se promenoval muž, který vydal za celou kapelu - hrál na akordeon, troubil na jakousi trumpetu a třískal činely připevněnými ke kolenům. Theo ukázal na cosi, co se prudce pohnulo pod nedalekým kontejnerem: kachna a káčátko, schoulení k sobě, křídla propletená.

„Páni,“ vydechl. „Oni jsou skuteční.“

„A ty jsi čekal…?“ nadhodila.

,Jen mě překvapilo, že se jim podařilo přežít v tomhle blázinci. Člověk by si myslel, že z toho začnou vyšilovat.“

„Mají bezpochyby velkou motivaci.“ Jako by jí přeplněný kontejner chtěl dát za pravdu, samovolně vyvrhl něco z horní vrstvy odpadků: kraby v hodnotě několika dolarů.

„Páni,“ vydechl Theo znovu. I když už kolem té scény prošli, pořád se otáčel, jestli tam kachny ještě jsou.

,Jestli to z nich konečně nevypadne, tak bychom se měli poohlédnout jinde,“ řekla Jennifer. Mluvila s někým po telefonu. „Však se najdou i další distributoři, kteří pracují čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu. Ti nám zaručí plnění, i kdyby to měli posílat FedExem letecky. Tak proč ty šašky necháme, aby nám brečeli na ramenou o náklaďácích uvízlých v dopravních zácpách? Proboha, mluvíme tu snad o knihách, ne o ocelových nosnících.“

Theo dojedl zmrzlinu. Rty měl ulepené od čokolády. Jennifer si za hovoru přimáčkla mobil ramenem ke tváři a z kapsy kabátu vytáhla cosi malého. Podala mu to - a ačkoli to zprvu připomínalo balení kondomu, po otevření se ukázalo, že uvnitř je vlhký ubrousek.

„Baum?“ řekla Jennifer do mobilu. „S Baumem si nedělej starosti. Je to zlatíčko, ale je…“ Natáhla se k Theovi

a pomohla mu utřít na tváři skvrnu od čokolády, které si nevšiml. „Ono to Baumovi… ehm… přerůstá přes hlavu. On to ví taky, není to žádné tajemství. Jak bych to jen formulovala? Až dohoda s Oceánem začne pořádně platit, nejspíš zjistíš, že tyhle… ehm… konzultace už nebudou nutné. Chápeš…? Výborně. Výborně. Kdykoli. Kvůli tomu tady jsem.“

Za pár minut stála Jennifer s Theem na molu u East Pratt Street a společně se kochali pohledem na skvostnou starou elektrárnu, která byla přebudována na ohromné knihkupectví řetězce Barnes & Noble. Theo tam včera večer měl čtení, ale to byla tma a Jennifer ho zavedla z taxíku přímo do budovy. Povšiml si úžasného akvária s obřími skalárami i komínů chytře proměněných v knižní police, ale tyhle záležitosti vnímal jen okrajově, zaměstnávaly ho hlavně nároky vystoupení. Nebyl rozený účinkující, což jen zvyšovalo stres ze čtení nahlas, obzvláště vzhledem k tomu, že publikum reagovalo na Malchuse i povzdechy, mumláním a výkřiky. Po zodpovězení dotazů z publika a podpisování byl tak emocionálně vyždímaný, že nechtěl nic jiného, než aby ho Jennifer vzala zpátky do hotelu.

Když se dnes z dálky díval na elektrárnu zkříženou s knižním velkoobchodem, oceňoval její velkolepé architektonické řešení. Ačkoli nebyla postavena ke vznešenějšímu účelu než k výrobě elektřiny, vyznačovala se temným majestátem katedrály. Velká falická kytara na počest Hard Rock Cafe uvnitř obchodu trčela do azurové oblohy jako věžička.

„Pardon,“ ozval se hlas zespodu. „Vy ste Theo Grippin, ne?“

Zadíval se dolů. Usmívala se na něj černoška na vozíčku. Byla tlustá a ošklivá a oblečená v zářivě žlutém sportovním oblečení, se zkrácenými nohavicemi, které končily botičkami z ovčí kůže. Oči měla rovněž zářivě žluté.

„Vy ste tam měl včera večír čtení,“ pronesla a trhla hlavou ke knihkupectví Barnes & Noble.

„Přesně tak,“ přisvědčil Theo. „Byla jste tam, paní? Neviděl jsem vás.“

„Nebyla sem tam,“ odpověděla. „Chtěla sem jít, ale sem na vozejku a do tý budovy nejni bezbariérovej přístup.“

„Tak to mi je líto,“ řekl Theo.

„Co pro vás můžeme udělat, paní?“ zeptala se Jennifer.

„Přečetla sem vaši knihu, pane Grippin,“ pokračovala černoška s očima pevně upřenýma na Thea. „Pátý evangelium. „

„Aha, tak to děkuju.“

„Mně děkovat nemusíte, pane Grippin,“ prohlásila černoška. „Bůh mi řek, ať si to přečtu. Bylo to móc zajímavý.“

„Hm… tak to jsem rád, že si to myslíte.“

„Udělal byste mi velkou radost, dybyste mi věnoval autogram. Mám na ně speciální notýsek.“

„Ehm… Milerád.“

Buclatými prstíky zašmátrala v polyesterovém oblečení. Theo se k ní instinktivně sklonil, aby jí mohl vyhovět, až vytáhne na světlo sešit na autogramy.

Místo toho vytáhla pistoli. Vynořila se v prostoru mezi ní a Theem, tak mocná a děsivá, jako by se z ní už vystřelilo. Zvedla tu šedou kovovou hlaveň k jeho čelu.

„Máte na svědomí pěknou ničemnost, pane Grippin,“ řekla spíš smutně než vztekle. „Pudete rovnou do pekla.“

Theovi se zamlžil zrak; srdce mu bilo příliš hlasitě a příliš usilovně, než aby mu do mozku doputovalo dost krve. Chtěl jí říct: Ještě nejsem připravený, ale na slova nezbude čas.

„Položte to, paní.“ Jennifeřin hlas rozléhající se ozvěnou v prázdnu.

Theo se zakymácel a oči se mu zaostřily zpátky na černošku. V prostoru mezi nimi se zhmotnila druhá pistole. Jedna mířila na jeho hruď, ale třásla se. Druhá mířila černošce do tváře, hlaveň měla zaraženou o kořen jejího nosu, zarytou do důlku u oka. Tuhle pistoli držela útlá bílá ručka; spoušť ovíjel prst s elegantně zastřihnutým nehtem; tenké zápěstí udržovalo zbraň ve stabilní poloze.

„Dejte to pryč, paní,“ pronesla Jennifer. Černoška ji poslechla. „A teď padejte.“

Černoška se naposledy zadívala na Thea a probodla ho nenávistným pohledem. Potom mlčky sevřela pneumatiky kolečkového křesla, smykem se otočila a odjela. Kolečka jí při tom škvíkala po nábřeží.

Theo klesl na kolena, rozkašlal se a potom ze sebe vyvrhl polévkovitou směs Pepsi a čokoládové zmrzliny. Na zádech ucítil Jennifeřinu ruku.

„Omlouvám se, omlouvám se,“ sténal.

„Není se za co omlouvat.“

Zadíval se na ni. Byla úžasně, děsivě klidná.

„Asi… asi nejsem na pistole zvyklý,“ řekl.

„Tohle je Maryland,“ opáčila. „Tady má pistoli každý.“ Už stihla uložit zbraň tam, kde ji měla předtím schovanou. Theo si nedokázal představit, kde by se v jejím přesně padnoucím oblečení dal ukrýt kus oceli, aniž by to udělalo bouli, ale evidentně to šlo.

Rozklepal se a znovu se mu zvedl žaludek. Bylo pozoruhodné, jakou fyzickou reakci dokáže vyvolat ohrožení věcičkou, kterou jste miliónkrát viděli v zábavných souvislostech. Ve filmech se hrdinové pod palbou vždy vzchopili k činu, buď skákali jako laně nebo neochvějně stáli, jako by kulky byly tenisové míčky, které lze odpálit nebo ignorovat. Theo měl pocit, jako by měl v sobě průstřel. Zvratky na prsou mu připadaly jako krev. Neúspěšně se je pokusil utřít.

„Hej,“ řekla Jennifer a zamávala na něj taškou nákupů. Ještě že sis koupil novou košili. „

Svěsil hlavu. Její sebeovládání ho ani v nejmenším neuchlácholilo; naopak mu bylo ještě hůř. Měla by klečet

na kolenou a brečet, nebo dostat hysterický záchvat a on by ji měl konejšit, nebo jí dát pár facek, aby se sebrala.

„To tě nic nerozhází?“ zeptal se.

Jasně že rozhází,“ odpověděla. Jsem jen člověk. Ale všichni musíme hrát, ne?“ Projela si rukou vlasy a tohle lehce roztřesené gesto by mohlo být reakcí na stres, kdyby se ovšem při tom nestačila mrknout na hodinky. „Oba nás to vzalo. Pojďme zpátky do hotelu, přeneseme se přes to společně.“

Přikývl. Ale nebylo to přikývnutí na souhlas, byl to jen reflex. Nechtěl být v hotelovém apartmá s Jennifer. Už nikdy v životě. Chtěl vypadnout z Baltimoru, toho zkaženého města plného zkažených lidí. Chtěl být ve vlaku, v jinak prázdném kupé, sledovat z okýnka rozmazanou krajinu, na báječně pomalé cestě, která bude trvat hodiny a dny a týdny a nikdy neskončí ve Filadelfii.

„Víš co,“ řekla Jennifer. „Dostanem tě odsud rychle. Jednou si zavolám a můžeš letět.“

«Zástupové»

„Doufám, že se o vás Jennifer dobře postarala,“ prohodila Tomoko Steinbergová s lehkým úsměvem, když si ho vedla z příletové haly k parkovišti letiště Johna F. Kennedyho. Tahle malá Japonečka byla v dobovém tričku z osmdesátých let s nápisem Frankie say: relax ztělesněním ironické elegance. Bylo pro ni o čtyři čísla větší, takže plnilo funkci šatů, a bílá bavlna hezky kontrastovala s jejími brokátovými červenými punčocháči. Její boty do půli lýtek byly zcela bílé, ale poddajné a zkrabacené, jako by je nosila dnem a nocí několik let. Táhlo jí na padesát a vypadala na pětadvacet; z vyhledávače se Theo včera dozvěděl, že jde o vdovu po slavném sochaři.

„Ano, prosím,“ odpověděl Theo. „Tedy, ano, děkuji.“ Vyčerpaně se usmál a dál vedle ní škobrtal letištní halou. Byl utahaný jak pes.

,Jste utahaný jak pes, co?“ prohodila a jemně ho odklonila z cesty smečky brazilských turistů, kteří tlačili vysokorychlostní vozíky, se zavazadly.

„Spal bych celý týden.“

„To nejspíš spraví jedna dobrá noc,“ opáčila. „Slibuji vám, že budete mít pohodlnou postel.“

„Á, takže vám Jennifer řekla o tom děsivém hotelu ve Filadelfii?“

Ve Filadelfii byli ubytováni v druhém podlaží opulentního, prestižního hotelu, v apartmá s výhledem na hlavní ulici. Pod jeho oknem stála skupinka demonstrantů, zpívala mu křesťanské písně a zasypávala ho urážkami. Jennifeřiny snahy rozptýlit ho tělesnými rozkošemi selhaly a on se na čtení v knihkupectví odplížil v zuboženém stavu. A když se vrátil do hotelu, Jennifer znenadání oznámila, že musí ještě večer odletět do Baltimoru („Něco se stalo“) a že se s ním uvidí v Bostonu, možná. Ležel v posteli sám, mezi vypitými flaštičkami od chlastu, v závoji cigaretového kouře zíral do stropu a poslouchal demonstranty. Tihle náboženští blouznivci nikdy nevědí kdy přestat.

„Děsivém hotelu?“ opakovala Tomoko Steinbergová.

„Bylo to tam… ehm… poněkud hlasité.“

„Když moji autoři přijedou do New Yorku, po hotelích nikdy nespí,“ ujistila jej. „Spí v našem domě.“

„Naším domem“ nejspíš myslela někdejší Steinbergův ateliér, který byl přestavěn v manhattanskou kancelář multimediální společnosti Oceán Group, která právě křečovitě fúzovala s Elysiem.

„Nechci být nikomu na obtíž.“

Uchechtla se a odhalila tím zlatý zub. „To za daných okolností zní trochu srandovně, nemyslíte?“

Ačkoli se příbytek Tomoko Steinbergové nacházel ve stratosféricky drahé části Manhattanu, byl menší a ulítlejší, než Theo očekával. Dovnitř je pustila přátelská mladá stážistka Heather s tak bezstarostnou nonšalancí, že elektronické senzory, masivní ocelový zámek a ani trojnásobně tlusté sklo nevypadaly jako odstrašující překážka, ale pouze jako zvláštní výstřednosti budovy, jíž se místní obyvatelé naučili vyhovět.

V přízemí, tedy v nedělené kanceláři skromných rozměrů vymalované azurovou modří a vyzdobené avant—

gardními suvenýry, to bzučelo jako v úlu sympatickou aktivitou, z větší části soustředěnou kolem tenkých počítačů a skenerů/tiskáren. Na čestném místě u okna visel zrnitý černobílý plakát mladého Philipa Glasse hrajícího na elektronické varhany malému publiku na přehlídce Film Makers Cinematheque; mříže v oknech na něj vrhaly hezký geometrický stín. Ustavičně tu blikaly telefony, ale jen zřídkakdy je někdo zvedl; nad ostatním hlukem tu převládala melodická změť polohlasů mladých lidí.

„Kávu a tak,“ zavolala Tomoko přes rameno a posunkem vyzvala Thea, aby s ní vešel do výtahu. „Prosím.“

„Nevím, jestli to vydržím,“ zaúpěl Theo a zanořil se ještě hlouběji do gauče, do něhož se často hroužil proslulý Bili Steinberg a který tu směl zůstat, přestože byl popálený od cigaret a pocákaný od epoxidu.

„Co jestli vydržíte?“

„Dnešní večer.“

„To bude dobrý,“ ujistila ho Tomoko. Klekla si na plyšový berberský koberec a začala srolovaným časopisem pošťuchovat svého špice. „Zítra ráno to už bude

jen vzpomínka. A před Bostonem si můžete dva dny odpočinout.“

„Pořád jsem si říkal, že to bude snadné…“ uvažoval nahlas. „Než jsem pohlédl do ústí hlavně.“

„Nechoďte na mě s poezií,“ odfrkla si. „Ne, já s vámi soucítím, věřte mi. Muselo to být pro vás hrozné.“

„Připadá mi, že na každé další čtení chodí víc pošuků.“

Paní Steinbergová teď byla na všech čtyřech a dělala na pejska oči. „No, však ta knížka je časovaná bomba,“ pronesla, když zrovna nevyluzovala neartikulované zvuky mateřské lásky. „To jste musel vědět, když jste ji psal.“

Ze svého úhlu Theo neviděl její výraz, pouze klínek jejích punčocháčů. Divoce se rozhlédl po místnosti a potlačil nával paranoie. Tady mu nic nemohlo ublížit; byl mezi příjemnými, inteligentními lidmi, kteří pro něj mají pochopení, v útulném podkroví, kde se kdysi dělalo velké umění. V jedné ruce držel šálek perfektně připravené překapávané kávy a v druhé sušenku. Na zdi viselo pár zajímavých expresionistických obrazů od talentovaných mladých umělců, pár vyřezávaných afrických sošek,

japonské ozdoby. Špic byl roztomilý a dobře vychovaný. Všude vládl klid, klid, klid.

„Lidi vyšilují u Malchusových pasáží,“ opáčil. „Za ty nenesu žádnou zodpovědnost.“

Obrátila k němu tvář a nechala psa, ať se zmocní kořisti. Jste příliš skromný,“ řekla. „Malchus je geniální. Naprosto geniální výtvor.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Špic jménem Zmizík položil měkkou hlavičku na srolovaný časopis a zavřel oči.

Já si Malchuse nevymyslel,“ ohradil se Theo. Je skutečný.“

„Přesně tak to působí,“ řekla Tomoko Steinbergová s obdivem.

„Vy to nechápete,“ vysvětloval Theo. Já to myslím vážně. Já ty svitky skutečně našel. Opravdu jsem je přeložil z aramejštiny do angličtiny. Malchus, Ježíš, ukřižování… to všechno je pravda.“

Zírala na něj celá zmatená, rty lehce rozevřené. „Páni,“ řekla, když jí začala docházet skrytá hodnota investice její firmy. „Tak to je ještě lepší.“

Mohla z toho být trapná, dokonce ošklivá scéna, ale do jisté míry to zachránila akutní nutnost spolupracovat na vysbírání střepů z koberce. Třískl šálkem od kávy o nejbližší zeď, zasáhl však domácí bar. Ani jeden z nich nechtěl zavolat nahoru nějakého zaměstnance Oceánu, aby si s tím svinčíkem poradil. Mlčky a váhavě se tedy centimetr po centimetru plazili po kolenou, špičkami prstů zvedali ostré střepy a dávali je do prázdného kyblíku na led. Dlouho v podkroví nezazněl žádný zvuk krom jejich pomalého pravidelného dýchání, rychlejšího dechu Zmizíka a lehkého cinkání střepů o kov.

Větší střepy byly brzy vysbírány, ale ve vláknech berberského koberce se drželo absurdní množství střípečků. Theo a Tomoko si museli dávat pozor, aby si o ně nerozřízli bříška prstů. A skutečně si dávali pozor. Jejich vzájemná opatrnost byla svého druhu intimitou; svým způsobem je sblížila.

„Omlouvám se,“ ozval se Theo.

„To nestojí za řeč. Zažila jsem horší věci. Věřte mi, ať už byste udělal cokoli, já zažila horší věci.“

„Od jiných autorů?“

„Ano. A od svého manžela. Svatého Billa Steinberga, božího daru prostorovému výtvarnému umění. Kritici odjakživa tvrdili, že své sochy spíš napadal, než že je vytesával, což bylo hodně přesné, ale on nenapadal jen hlínu. „

„Díky, teď se mi fakt děsně ulevilo.“

Shovívavě se usmála. „Soustřeďme se na to, abyste nějak přežil zhruba následujících deset hodin. Pak si půjdete lehnout. A zítra ráno budete jiný člověk.“

Dosáhli bodu, kdy zbylé částečky skla už byly tak malé, že se nedaly uchopit prsty.

„Máte tu vysavač?“ zeptal se Theo.

„To nejspíš ne.“

„Vy v tak velkém domě nemáte vysavač?“

„Máme něco lepšího,“ opáčila. „A tím myslím vlastní uklízečku. Chodí na hodinu každý den v půl jedenácté. Vozí si vlastní vybavení.“

Tomoko uchopila rohy koberce a vzala ho do náruče. Vypadal jako mrtvý kozel. Přešla k oknu, prudce ho otevřela a začala koberec vyklepávat.

„Neohrožuje to náhodou lidi dole?“ namítl Theo.

Jsme ve třetím patře,“ odpověděla lhostejně. „Však on to rozptýlí vítr.“

Na čtení se do knihkupectví nacpalo tolik lidí, kolik jen newyorské požární směrnice umožňují, a ještě dva nebo tři navíc. Větší dav tu zaměstnanci neviděli od té doby, co tu byla J. K. Rowlingová. Theo se schovával v kumbálku pro zaměstnance a zíral do skleničky vína, s níž kolébal na klíně. V místnosti s ním bylo čtyři nebo pět lidí; přesným počtem si nebyl jist, protože se maximálně soustředil na svůj klín a už zapomněl, jaká jména patří k rukám, jimiž potřásl.

Přemýšlel, jestli se už takhle projevuje pilulka, kterou mu Tomoko dala těsně před jízdou taxíkem, nebo jestli mu už přeskočilo. Ta pilulka byla malá a oranžová, vyklepnutá z neoznačené umělohmotné lahvičky. Je to herbální životabudič,“ ujistila ho. Theo si vzpomněl, jak jednou Meredith prudce vyčetl, že používá slovo herbální, když místo toho může jednoduše říct „bylinkový“. Vzpomínka na tu hádku mu zaplnila celou hlavu, takže v ní nezbylo místo na rozvažování, zda si tu pilulku vzít,

nebo ne. A i když mu teď připadalo, jako by mu útroby vyklouzly z kůže a bez dozoru korzovaly po místnosti, dokázal myslet jen na to, jak by dnes odsekl své expřítelkyni: „Taky bys neřekla medicinální, že ne?“

„Fenomenální,“ prohlásil pořadatel akce, takový sněžný muž v tričku kapely Pixies. „Fenomenální. „

Tento člověk, jehož jméno Theo pořád zapomínal, byl studnicí informací o slávě a úspěchu Pátého evangelia. A z této studnice naléval Theovi do hlavy, aby nějak vyplnil čas do ohlášeného začátku pořadu.

„Za chvíli překonáte Jih proti Severu, „ informoval ho.

„Překonám?“ opakoval Theo.

„Venku je osmadvacet miliónů výtisků.“

„Venku?“

Organizátor roztáhl ruce, aby naznačil trh ve vší jeho šíři.

Jeden z jeho kolegů se k tomu stavěl skepticky. „Teď trochu kecáš, kámo,“ prohodil. „Žádný knížky se v Americe neprodá víc než dva milióny výtisků.“

Chlap s tričkem Pixies se toho chytl. „Však jsem taky řekl venku, Matte. Venku neznamená jen knihy

prodané zákazníkům, stejně jako se to neomezuje jen na Ameriku. Mluvím o celém světě, zahrnuju do toho předobjednávky a beru v úvahu, kolik výtisků bude koncem roku dostupných v knihkupectvích od Amsterdamu po Záhřeb.“

„To nemůžeš vědět,“ namítl Matt. „Vždyť to jsou jen dohady.“

„Dohady založené na solidních datech. Dobře, vím, že tohle nejsou jasné prodeje. A že se toho z komisí může spousta vrátit. Ale pochybuju o tom. Vážně o tom pochybuju.“

Tomoko Steinbergová, která organizátora podle všeho dobře znala, se vložila do hovoru: „Ale situace je ve skutečnosti lepší. Čísla u Jihu proti Severu představují celkový počet prodaných výtisků od prvního vydání. A ta knížka je stará skoro jako hnědé uhlí.“

„Vyšla v třicátých letech,“ upřesnil chlápek s tričkem od Pixies. Jasně, čísla jsou zavádějící. Vy si myslíte, že prodeje Pátého evangelia jsou podceněné, Matt si myslí, že jsou nadhodnocené. Já se ale panu Grippinovi snažím zprostředkovat přibližnou hodnotu. Jako u Chaloupky

strýčka Torna, abych uvedl další příklad. Taky osmadvacet miliónů. A to ten román vyšel roku 1852. Do konce roku, nebo nanejvýš za pár let, pane Grippine, toho podle mého odhadu prodáte tolik, co Harriet Beecher Stoweové trvalo prodat půldruhého století. Takový má vaše kniha kalibr.“

„Úžasné,“ řekl Theo. Ve víně měl smítko, od něhož se odráželo světlo stropní zářivky. Lehce skleničkou zavrtěl, aby viděl, jak se ta světlá ďubka točí v červené kapalině.

Ještě nás čeká dlouhá cesta, než překonáme Harryho Pottera a Pána prstenů,“ mínil chlápek s tričkem Pixies. „Neříkám, že se nám to kdy podaří. Myslím ale, že bychom mohli trumfnout Šifru. Časem.“

Jedna zaměstnankyně vykoukla ven na shromážděné zástupy a pak zase zacouvala do kumbálu.

„Publikum je hezky namíchané,“ líčila jim. „Lidi všech barev pleti a každého věku. No dobře, žádná děcka. Ale tohle není Harry Potter.“

Je to dílo Malchuse, muže z prvního století našeho letopočtu,“ řekl Theo do skleničky vína. „Není to moje kniha. Je jeho. Čistě abychom v tom měli jasno.“

„Ale vy jste ji dal světu, pane Grippine,“ namítla ta dívka. Byla to zjevně sympatická žena. Na sobě měla nažehlenou bílou košili a vypadala svěže a upřímně. Než se stačil zastavit, Theo si ji představil na kolenou, jak mu se zdatností pornohvězdy kouří ptáka.

„Už toho začínám litovat,“ odpověděl.

„Klid,“ chlácholila ho Tomoko. „Lidi jsou rádi, když na ně nějaká kniha silně zapůsobí. Navenek třeba dělají, kdovíjak se jich to nedotklo, ale ve skutečnosti se jim to moc líbí. Je to změna oproti vší té zapomenutelné, bezduché zábavě, kterou konzumujeme obvykle.“

„Hele, právě mě napadlo perfektní přirovnání,“ vložil se do hovoru chlap s tričkem od Pixies, kterého zrovna políbila Múza. „Pán prstenů ani Šifra nejsou stejný případ jako Páté evangelium. Jsou to smyšlenky. Jenže v Pátém evangeliu se líčí víceméně skutečný život. Jako v pamětech Dítě zvané ,To‘ od Dava Pelzera. Lidé si myslí, že se té knížky prodaly tuny. Ona se prodávala dobře, ale díru do světa neudělala. Víte, kolik se té knihy v paperbacku prodalo v průměru za rok? Ne osmadvacet miliónů. Ani ne dvě celé osm miliónu. Necelých 700 tisíc. Necelých

sedm set tisíc. Tak se nad tím zamyslete, přátelé. Zpracování skutečného života. Utrpení. Zájem masmédií. Autor, který je ochotný vypustit na turné duši. Sedm set kolíků.“

„Podle mě je Dítě zvané ,To‘ píčovina,“ prohlásila dívka s příjemnou tvářičkou a rozbila tak v Theových očích iluzi o své nevinnosti. Já mu to nesežrala.“

„Celulóza je nestravitelná,“ dobíral si ji Matt.

Jasně, jen jsem chtěla říct, že takzvaný příběh jeho života byl nadmíru… ehm… vykonstruovaný. Zato z Malchuse takový pocit nemám.“

Matt přikývl. Jo, Malchus je oproti Davovi Pelzerovi o třídu výš. Je spíš jako… Anna Franková.“

„Pětadvacet miliónů výtisků,“ zareagoval chlap s tričkem Pixies bez nejmenšího zaváhání. „Celosvětové prodeje od roku 1947. Jak říká Matt: srovnávejme srovnatelné. A máme nakročeno k tomu, abychom do konce roku nechali Deník Anny Frankové daleko za sebou. Jak velkou jste měl zálohu, pane Grippine, jestli se vás můžu zeptat?“

„Nevzpomínám si,“ odpověděl Theo, hypnotizovaný smítkem prachu, které si představoval jako nesmírně malého delfína uvězněného v zátoce se stojatou vodou.

„Oholili ho, nic víc vám k tomu nemůžu říct,“ ozvala se Tomoko Steinbergová. „Kdyby hned zkraje přišel do Oceánu, my bychom si ho hýčkali.“

„Heleďte, tak mě napadá…“ řekl Matt. „Pane Grippine?“

„Hmm?“

„Ty svitky. Kde teď jsou?“

„Teď?“

„Kde je přechováváte? Ty původní papyrusy?“

Theo zvedl sklenku s vínem k ústům a zhluboka se napil. Co nevidět se bude muset sebrat a pořádně se koncentrovat, aby mohl před publikum.

„Papyry,“ opravil ho. „A jsou v mém bytě.“

„Ne v nějakém utajeném bankovním sejfu?“

Theo se unaveně usmál. „V utajených bankovních sejfech se dokumenty schovávají jen v románech Dana Browna a v konspiračních teoriích. Tohle je normální život.“

„No, já nevím, pane Grippine, ale kdybyste v normálním životě měl v New Yorku ve svém bytě kupu úžasně cenných dokumentů a odjel na turné, spousta lidí by se k vám rozhodně snažila vloupat a ukrást je.“

,Já ale žiju v Kanadě,“ připomněl mu Theo. „V Kanadě.“

„Při vší úctě, pane Grippine, to, že jste Kanaďan, není kouzelný amulet proti čemukoli zlému, co by se člověku mohlo stát.“

V tu chvíli se odmlčela hudební kulisa, kterou bylo předtím slyšet po celém obchodě. Reproduktory nyní přenášely šum velkého množství lidí, kteří šeptají, posmrkávají, poposedají na židličkách a vůbec jsou naživu. Kultivovaný hlas, který si Theo nemohl spojit s žádným člověkem, jemuž byl zatím představen, řekl: „Děkujeme vám za trpělivost. Buďte prosím tak hodní a vypněte si mobilní telefony. Toto je skutečně historická chvíle. V dějinách vydávání se jen málokdy stane, že se o jedné knize dá říct, že má…“ a tak dále a tak dále. Theo naslouchal těm frázím, jako by pojednávaly o něčem, co se ho netýká a na co se zašel podívat vlastně omylem.

Sněžný muž v tričku Pixies popošel o krůček k němu a zvedl zarostlou ruku. Theo sebou cukl, ale ten chlápek se jen díval na náramkové hodinky.

„Začínáme,“ oznámil.

«Skutky»

Nechať nikdo neříká, že náš Spasitel neměl dost odvahy, když nadešel čas, aby byl ukřižován. Neb k mému zármutku se to říkalo. Šimon z Kafernaum, dříve nejhorlivější učedník a dnes kurevník a opilec, vykládá všem, kdož ho jsou ochotni poslouchat, že Ježíš zemřel stejně jako poslední ubožák, stejně jako kdejaký zbabělý zločinec, ba stejně jako nějaké zvíře na statku, beze cti či vznešenosti. Jiní by se mohli ptát, jak vznešeně by za takových okolností zemřel Šimon. Ale já ne. Náš Pán nás vedl, abychom milovali své nepřátele. A je smutné, leč pravdivé, že Šimon, jenž měl být zářným světlem naší družiny, se stal naším nepřítelem a nic by nepřivítal více, než kdyby nás zhasili a kolkolem by zavládla temnota.

Ale dosti již o Šimonovi. Požádali jste mne o vylíčení posledních dnů našeho Spasitele a já místo toho plýtvám slovy na muže, jenž zvrací levné víno do svého klína a obcuje s nevěstkami. A ne tak, jak obcoval s nevěstkami náš Pán, abychom si rozuměli! Myslím tím, že se chová jako vepř. Ale dosti již o Šimonovi a jeho hnusných pomluvách ohledně odvahy našeho Pána.

Zbabělost tváří v tvář těžkému zranění není jednoduchá záležitost. Duch může být statečný, zatímco tělo je slabé. Anebo spíše tělo jedná bez pomyšlení na statečnost či slabost; toliko jedná. Když vojáci uchopili zápěstí našeho drahého Ježíše, položili je na příčný trám a muž s palicí se k němu sklonil, náš Pán vykřikl a přitiskl si ruce na bok, asi jako dítě pošimrané matkou. To nebyla zbabělost. Takto se zkrátka tělo na podobný podnět chová.

Žádám vás, bratří a sestry, abyste si představili železný hřeb nad jemnou kůží svého zápěstí, s jistotou, že za pár okamžiků palice prožene tento

hřeb vaším masem a kostmi. Kdo z vás by neucukl? Kdo z vás by ležel klidně a pravil: „ Udělej, co musíš“?

V zahradě, kde jsem se s ním poprvé setkal, se náš milovaný Ježíš vydal, aby byl obětován; to si žádalo nejvyšší odvahu. Byl jsem svědkem toho, jak se Stvořitel světa vzdal, aby zanikl. Simon se znovu a znovu ptá: „Proč se nestal žádný zázrak?“ Na což já odpovídám: „Může si snad Simon žádat zázračnější zázrak, než že Pán všeho tvorstva na sebe vzal smrtelnou podobu a nechal se zabít?“ Jak zvláštní, že Simonovi se dostalo té výsady dlít denně s Ježíšem, jíst, procházet se a sedávat s ním a přijímat svýma ušima, čímž myslím Šimonovy uši, veškerá moudra, která Ježíš pronesl, a přec ničemu neporozuměl? Zato já, jenž se dostal do přítomnosti našeho Spasitele toliko dvakrát a který nemá ani dvě celé uši k slyšení, jsem porozuměl všemu? Ale dosti již o Šimonovi.

Vojáci zaklekli paže našeho Pána, aby je znehybnili, a přivázali ho k příčnému břevnu. Pak

skrze zápěstí našeho drahého Ježíše zatloukli hřeby. Vykřikl a do vzduchu vystříkly dva čůrky krve. Vojáci spěchali na dokončení svého úkolu, aby se rány mohly brzy zvednout vysoko nad srdce a aby našemu Spasiteli nebyla dopřána milosrdná smrt vykrvácením. Když byl kříž vztyčen ve své jámě, dav zajásal. Odpusťte jim, přátelé moji. Oni k Ježíšovi nechovali zášť. Oni nechovali zášť k žádnému z mužů, kteří byli toho dne mučeni.

Bratří a sestry, nikdy jste nebyli svědky ukřižování; modlím se, abyste nikdy nemuseli, neboť je to hrozná podívaná vyvolávající vášně, které se nedají vysvětlit. Řeknu jen tolik že lidé se tu radují při pohledu na to, jak se tu podaří něco obtížného. Na zemi leží dva těžké trámy a na nich těžký muž (neb Ježíš byl sice nevelkého vzrůstu, zato v pase řádně zakulacený), tudíž když ho začnou zvedat, přihlížející začnou pochybovat, zda taková váha třeba nezmaří úsilí zvedajících. Když se člověk dívá na jejich námahu, zapomíná na špatnost celého podniku a jen si přeje přispět i vlastní silou. Vojáci

bekají, tváře se jim barví do ruda, obtížený kříž se kácí zpátky k zemi a mnozí muži z davu se napřou ramenem dopředu, jako kdyby měli sdílet to břemeno. A rovněž mnohé ženy.

Bratří a sestry, to mi připomíná, že jste se mne ptali, kteří učedníci byli toho dne přítomni. Na tuto otázku se nedá lehce odpovědět. Za prvé proto, že ukřižování trvá déle než den; je to spíše mučení než poprava a jen málokdy dokoná do soumraku víc než jedna oběť. Největší dav se sejde první den, ale každého následujícího dne se vrací menší dav podívat, jak odsouzenci pokročili na cestě ke smrti. Za druhé, když jsem přišel na Golgotu, neznal jsem ještě žádného jiného učedníka krom Jidáše a možná pár dalších, které jsem v chabém světle letmo zahlédl v Getsemanech. Myslím, že bych si vybavil tvář toho člověka, který mi odsekl ucho. Ale ten obličej jsem již nikdy neviděl.

S jistotou tedy mohu odpovědět, jen co se žen týče. Ty jsem totiž už znal jako manželky a dcery chrámových starších. Šest či sedm jsem jich tam

na Golgotě viděl, schoulené si dodávaly útěchy. Rebeku a Abíšag, které již znáte z mých předchozích listů, a rovněž příbuzné dalších starších včetně dcery samotného Kaifáše.

Jak jsem těmi ženami ještě před týdnem pohrdal! Vzpomínám si, jak jsme s Kaifášem rozebírali jejich nebezpečnou pošetilost, když jim poprvé učaroval ten neotesaný prorok z Kafernaum. Přirovnávali jsme Ježíše k šílenému slintajícímu psu, jenž nakazí první ženu, načež se nákaza šíří z jedné ženy na druhou, přeskakuje z jedné prázdné hlavy do další. Nebo spíš z jedné prázdné díry do další, pravil Kaifáš a já se smál jako osel. Jak jsem se svíjel radostí z té cti, že se mnou vtipkuje sám velekněz chrámu! A oč hlasitěji bych se býval smál, kdyby se mi někdo opovážil předpovědět, že do týdne mne skolí stejná nákaza jako ony ženy! Ach, ta líbezná nákaza! Nechať se šíří od úst k ústům a od srdce k srdci, dokud nebude nemocný celý svět!

Ale abych se vrátil k vyprávění. Ježíšovy ženy přišly na Golgotu, spřízněné svým zármutkem.

Kaifášova dcera byla jako vždy velice krásná a nic na tom nezměnil ani její pláč. Některé ženy vypadají při pláči ošklivě; jiné ne. Ale to odbíhám od otázky; promiňte mi. jak jsem již vysvětlil, nemohu podat přesný výčet učedníků mužského pohlaví. Není jediného důvodu pochybovat, že Simon tam byl; Simonovi nemusíme věřit takřka v ničem, ale v tomhle ano. Jak víte, v následujících týdnech a měsících se z Jakuba a Ondřeje stali mí přátelé. Oba přísahají, že tam byli, a rmoutí mne o nich pochybovat, neboť milují našeho Ježíše z celého srdce; ovšem jejich vzpomínky na podrobnosti se rozcházejí s tím, co jsem viděl na vlastní oči já. Řeknu k tomu jen: „Pokud byli s námi, nezůstali tam dlouho. „

Mezi ukřižovanými z toho dne byl i muž jménem Barnabáš, jehož přihlížející tvořili velkou část davu. Zemřel rychle, protože mu jeho bratr podal jed, jak jsem se doslechl. Po Barnabášově smrti většina davu odtáhla zpátky do města. Pokud jste tak jako já studovali chování lidí, víte, že se

podobají stádu dobytka. Něco přiláká jednoho nebo dva z nich, další následují a záhy jsou jich zástupy. Pak někdo odejde, jeden dva ho následují, pak tucet a brzy ty zástupové zmizí.

Takové to bylo na Golgotě. Lidé v davu se strkali, aby viděli našeho Spasitele přibitého na kříži, ale většina jich do západu slunce odešla; a po Ježíšově smrti dav prořídl na dvacet nebo ještě méně lidí. Naše noční stráž na tom kopci, tedy noční stráž, kterou držely ženy a já, kdy jsme čekali, až našeho Pána sejmou z kříže, a sledovali, jak kolem jeho hlavy krouží ptáci, byla osamělejší, než dokážu vypovědět. Kdyby tam bylo s námi pár dalších učedníků, čas by nám utíkal snadněji. Na tom kopci bylo několik dalších mužů, kteří čekali, až sejmou jejich vlastní bratry či otce, ale jak si to pamatuji, na Ježíše čekal jen Malchus a ty ženy. Je to náročné, čekat a nevědět, kdy to čekání skončí. Přesto bych předpokládal, že rybáři budou v tomto ohledu trpělivější.

Ale vidím, že jsem přeskočil na konec příběhu, aniž bych vypověděl prostředek. Vraťme se tedy do doby, kdy náš drahý Ježíš ještě nebyl mrtev. Odpusťte mi, že skáču sem a tam, bratří a sestry. Jsem povoláním klevetník, nikoli historik. Rovněž ve svém zuboženém stavu mohu psát jen jednou či dvakrát denně, načež musím odpočívat. Kdybych byl silnější, mohl bych vyprávět souvislejší příběh, takový příběh, jenž letí od začátku do konce s jistotou šípu. Ale co jsem napsal, nemohu vymazat.

Nuže: kříž s Ježíšem stál pevně uprostřed jámy. Šlo o poslední kříž, jenž byl toho dne vztyčen. Šest zločinců viselo na svých místech, přičemž náš Spasitel byl šestý v řadě. První hodinu bylo představení na Golgotě onoho druhu, jež udrží pozornost velkého davu. Ukřižovaní se kroutí a svíjí. Vypadají jako nepokojní spáči, kteří se marně snaží najít pohodlnou polohu. Anebo vypadají jako muži zmítající se tělesnou slastí. Ale po chvíli se jejich pohyby zklidní a každý si najde vlastní skromný způsob, jak nabrat další dech.

V tu chvíli začne dav řídnout a zbudou toliko příbuzní a přátelé umírajícího.

Ježíš vykřikl: „Otče, proč jsi mne opustil?“ a dlouho visel mlčky. Oči mel napuchlé a otevřené, stejně jako ústa. Čekal jsem. Dalším přihlížejícím došla trpělivost, otočili hlavu a zadívali se jinam, já ale nespouštěl oči z Ježíše. Konečně se jeho čelist začala otáčet, jako čelist krávy. Vydával ze sebe zvuky, které jsem neslyšel. Napadlo mě, že asi mluví, nebo se připravuje, že promluví, a já si velmi přál slyšet ta slova. Popošel jsem blíže, a protože mne vojáci znali, dovolili mi přiblížit se ke kříži, dokonce se ho dotknout. Zadíval jsem se na našeho milovaného, ve stínu jeho nahého těla.

„Prosím, mohl byste mě někdo prosím vás dorazit?“ zvolal. Byla to poslední slova, která vyšla z jeho úst za jeho muk, ačkoli ke mně promluvil i jinými způsoby, které záhy popíšu.

Když se pokusil vytáhnout trochu nahoru, ruce se mu hrozivě roztřásly, pak ještě jednou sklouzl dolů a samovolně se mu uvolnily útroby. Jeho

moč mi dopadla na tvář a po kříži mi na ruku steklo cosi odporného. Zaslechl jsem, jak se mnozí v davu rozesmáli, i halasné rady v latině. Ale to mi bylo jedno. Moč našeho Spasitele mne pálila na čele, propalovala se lebkou do duše. Oči jsem měl oslepené, a přec jsem viděl jasněji než kdy předtím.

Viděl jsem svět, jak se jeví z výšky, z větší výšky než z nejvyšší hory. Lidé hluboko dole, jakož i dav shromážděný na Golgotě, mi připadali menší než mravenci; a jak se rozcházeli, připomínali kapky deště na horkém písku. Domy ve městě vypadaly jako pouhé oblázky; chrám byl cetka v prachu.

A v mé lebce promluvil Ježíšův hlas: „Tento svět je sen; jeho radosti a strasti jsou sny. Řím je sen, stejně jako Jeruzalém. Jsem jen já, Ježíš. Jsem Bůh, stvořitel a ničitel světů. Jsem velitel andělů, a přec vidím chromce spěchajícího o západu slunce domů a vdovu, která se převaluje ve spánku.

Z čeho jsem ustrojen? Ze všech, kteří ve mne věří. Spolu jsme jak dokonalí, tak mocní.

A pravím: ,Pojď, kapičko deště: vejdi ve mne.

«Zjevení»

Když Theo znovu nabyl vědomí, jako vůbec první věc zaznamenal, že nemůže dýchat. Ruce měl úplně zdřevěnělé; ani nevěděl, jestli je pořád má. Že by o ně přišel při výbuchu? Šaty měl lehce navinulé kouřem. Ne ovšem od cigaret: spíš kouřem z táboráku. Ústa měl spečená, jako kdyby se maso příšerně spálilo a roztavilo. Snažil se dýchat nosem, zpola ucpaným sraženou krví.

„Třeba se dusí,“ pronesl hlas. „Sundáme mu teď pásku?“

,Je to řvoun,“ ozval se další hlas.

„Tady ho nikdo neuslyší,“ prohlásil první hlas. Mladí muži, oba dva.

Do Theovy tváře se zaryly silné prsty, nahmataly, co potřebovaly, a odtrhly mu ze rtů obdélník kobercové pásky. Zalapal po dechu bolestí i úlevou.

V jeho zorném poli se objevily dvě tváře. Jedna patřila hezkému Arabovi, s lesklými černými kudrlinami a rty

jako Amorův luk; ten druhý byl nějaký běloch ošklivý jak noc, bez brady, s tlustými brýlemi, baňatým čelem a pár chomáčky zvlněných vlasů. Cirkusový klaun po pěti sériích chemoterapie.

„Postaráme se o to, abys litoval, že jsi kdy žil,“ slíbil běloch tónem, kterému by člověk věřil.

Než se Theo probudil v tomhle neznámém bytě na tlustém křesle potaženém umělým aksamitem, svázaný na rukou i na nohou, zodpovídal dotazy z publika v knihkupectví Pages - to byla jeho vůbec poslední vzpomínka. Měl jasnou představu shromážděného davu a vůbec si nepamatoval, jak se odtamtud dostal.

Četl tam obvyklou efektní pasáž - Malchusovo líčení ukřižování, pokrácené tak, aby se vešlo do přidělených pětadvaceti minut - a hlas ho nezradil. Pak bylo po všem a shromáždění milovníci knih se jako obvykle chovali různorodě: tvářili se nevzrušeně a lhostejně, vypadali rozrušeně, plakali, kroutili hlavou, zírali do klína, dívali se na hodinky, poklidně psali do mobilu textové zprávy, kolébali se ve zmučeném transu a tak podobně.

Během cesty po Spojených státech, kdy prodeje Pátého evangelia překonaly veškeré předpovědi, viděl Theo mnohokrát na vlastní oči, jak ta knížka dokáže lidi zkrušit, ale on se raději soustředil na důkazy, které svědčily o opaku. Stejně jako se autor kritikou haněných románů může věčně držet laskavé recenze v Sunday Times z roku 1987, podle níž se může měřit se samotným Thackerayem, Theo se držel jakéhokoli stébla, jen aby Páté evangelium mohl chápat jako vzrušující historický objev a triumf překladatelského umu. Jo, jasně, vyvolávalo hodně hoře, ale to byla jen jedna reakce z mnoha; možná dokonce menšinová reakce. Co ten stařík v Atlantě, který se mu svěřil, že ho ta kniha smířila s jeho dcerou? Co ten chlápek v… v… to je jedno, v jakém městě to bylo, zkrátka v tom knihkupectví, v jehož kavárně měli tu kašírovanou bustu Shakespeara? Ten chlap mu tam říkal, že Páté evangelium je závan čerstvého vzduchu v nekonečně recyklované atmosféře biblického studia. A pak tu byla ta mladá žena ve Wilmingtonu, pravda, trochu potrhlá, ale přátelská, která si půjčila jeho pero na podepisování a napsala mu mail na svou vizitku, aby

mohla pokračovat ve fascinující debatě o aramejštině v „klidnějším kontextu“, tedy v takovém kontextu, kde se nevyskytovali rozhození lidé, kteří vypadali, jako kdyby jim zrovna vyrvali duši z těla.

Každopádně každé město bylo jiné, ke každému davu jste museli přistupovat podle konkrétní situace a ten newyorský byl smíšený, nic neobvyklého, žádné teatrální chování. Rozhodně klidnější než mnohé jiné. Zodpovídání dotazů z publika Theovi celkem šlo, obzvláště když přihlédneme k tomu, že byl totálně vystresovaný a ještě pod vlivem „herbálního“ léku. Pak se takový mužík v golfové košili a kostkovaných kalhotách zeptal: „Pane Griffine, už jste slyšel tu zprávu z Kansasu?“

„Z Kansasu?“ Napadlo ho, že by mohl udělat vtipnou narážku na Čaroděje ze země Oz, ale instinkt mu napověděl, že by neměl. „Co se stalo v Kansasu?“

„Nějaká patnáctiletá dívka se zastřelila, zhruba před dvěma hodinami. Poldové u její postele našli vaši knížku.“ Publikem proběhl stísněný šepot.

„To je… ehm… příšerné. Tragické. Hrozné,“ řekl Theo. „Je mrtvá?“

„Ano, pane Griffine, je mrtvá.“

„Nevím, co na to říct,“ pronesl Theo.

„No, ten televizní reportér tvrdil, že ta holka četla vaši knížku a ztratila veškerou naději do života. Co si o tom myslíte, pane Griffine?“

„Grippine,“ opravil ho zdvořile, ale autoritativně zaměstnanec knihkupectví, jenž celou akci moderoval. „Hostem našeho večera je pan Theo Grippin.“

„Do prdele, mně je jedno, jak se jmenuje,“ zareagoval ten mužík nečekaně vztekle. „Rád bych ale věděl

A pak… pak co? Oslepující světlo. Úder do hlavy. Tma. A po tom, co mu připadalo jako několik týdnů marných pokusů nabýt vědomí, se pomalu znovu zhmotnil v tomhle ošumělém bytě, který páchl po staré pizze a šťávě od kebabu. Páchlo tak i křeslo, k němuž byl připoután.

Byt byl přízračné, špatně osvětlený, atmosférou připomínal garáž. Jeho obrysy byly rozostřené. Vlastně jeho obrysy nebyly rozostřené, to jen Theo tak viděl. Ve vřavě v knihkupectví Pages přišel o brýle.

„Kde to jsem?“ zavolal. Ti dva se mezitím přemístili na druhou stranu místnosti, než kde byl Theo svázaný.

Mluvili spolu tiše a Theo jim kvůli neustálému brebentění velké staré televize vůbec nerozuměl.

„O to se nestarej, kámo,“ odsekl běloch.

„Nikam nespěcháš,“ dodal Arab.

„Čekají na mě v Bostonu,“ namítl Theo. Říct něco takového byla zjevně pitomost, ale dokud se toho o svých únoscích nedozví více, bude každá jeho věta stejně chytrá jako pitomá. Potřeboval s nimi zapříst řeč.

„Tvoje knižní turné skončilo, kámo,“ nechal se slyšet ten běloch.

„S tím se smiř,“ doporučil mu Arab.

Theo zatahal za pouta. Usoudil, že pokud může tahat a nedosáhnout při tom žádného výsledku, musí mít pořád nedotčené nohy a ruce, i když je necítí. Musely mu zdřevěnět, protože byly stažené nebo v nepřirozeném úhlu. Zpola seděl, zpola ležel sesunutý v křesle, ne dost rovně, aby byl pořádně podepřený, ale ne dost dole, aby ležel. Ruce měl přetažené přes čalouněné opěrky; odhadoval, že zápěstí musí být přivázaná k zadním nohám křesla, každé k jedné. I kotníky měl přivázané, nejspíš k předním nohám křesla. Sotva mohl být v nepohodlnější poloze, i kdyby byl připoután řetězem ke skále.

Štěbetání v televizi přešlo od přihlouplých reklam ke zprávám. Moderátorka se zastřeným hlasem zopakovala hlavní zprávy toho dne. Jedna z nich pojednávala o Theovi.

„Policie stále hledá dva muže, kteří včera večer v devět hodin unesli kontroverzního autora Thea Grippina z knihkupectví Pages na Penn Plaza na Manhattanu. Únosci uprchli pod rouškou kouře ze signálních pistolí. Jedna světlice naneštěstí obchod zapálila, a než se na místo dostali hasiči, tři lidé přišli o život. Dalších deset lidí utrpělo popáleniny nebo se nadýchalo kouře; dva z nich jsou v kritickém stavu. Gloria McKinleyová, Manhattan.“

Pak promluvila jiná žena se zastřeným hlasem. „Když knihkupectví Pages tady na Penn Plaza loni otevíralo s chytlavými hesly ,Vše pro všechny čtenáře‘ a ,Kdy řetězec nevypadá jako řetězec? , snilo o tom, že se stane nejpopulárnějším knihkupectvím v New Yorku. Jak vidíte za mnou, tento sen se obrátil v popel. Mitch Merritt je manažer Pages. Jak se cítíte, Mitchi?“

„No, není to žádná sláva, spíš dost hrozně.“ Byl to ten chlápek s tričkem Pixies. Jak vidíte, knihkupectví vypadá příšerně. Oheň a voda zničily velkou část všeho, co jsme tu měli, knížky a další věci; škody se budou počítat v řádu… ani o tom teď nedokážu přemýšlet. Ale samozřejmě ti lidé, co zemřeli… to je skutečná tragédie. Jsme v šoku, my všichni tady v Pages jsme v šoku.“

„Díky, Mitchi.“

Reportáž přešla ke shrnutí Pátého evangelia, kdyby snad ještě někteří diváci nebyli obeznámení s jeho „paličskou“ povahou, jak to moderátor formuloval. Theo si povšiml, že v reportáži vyslovuje slovo „vlastní“ jako „vlasní“, což mu připomnělo někdejší hádky s Meredith ohledně jejího otravného zvyku říkat „egypcký“ místo „egyptský“.

Zemřu, ale ani to mi nezabrání, abych se až do poslední chvíle otravoval malichernými a pedantickými lingvistickými problémy, pomyslel si.

Televizní zprávy věnovaly více než tři minuty Pátému evangeliu a jeho tragickým důsledkům, načež přešly k další pohromě: Iráku. Moderátorka předala slovo moderátorovi jménem Howard. Ten diváky (či v Theově případě posluchače) vážným hlasem informoval, že jedno konkrétní město poblíž Bagdádu zažilo „jedny z nejprudších bojů od konce války“. Uváděly se nejrůznější statistiky, ale Theo pořád ještě vstřebával vlastní příběh a snažil se vzpomenout si na slovní obrat, který sotva zaznamenal, zatímco obsesivně uvažoval o Meredithině výslovnosti slova „egyptský“. Bylo to něco o policii a naléhavých žádostech o poskytnutí informací. Jinými slovy šlo o důkaz toho, že nikdo nemá ponětí, kam ho mohli odvézt, nebo kdo to mohl udělat, a že tudíž má nulovou šanci na bleskovou záchranu.

Spatné zprávy, tolik špatných zpráv v televizi. Zčistajasna si ovšem stanice uvědomila, že porušila zákony zábavy, a nabídla pokání v podobě velmi stručné reportáže o japonském obchodníkovi, jenž si na aukci koupil Lennonův župan za 350 000 dolarů. „V Japonsku se John Lennon těší nábožné úctě,“ vysvětloval obchodník takřka dokonalou angličtinou. „Ten župan je v mnoha ohledech plný historie. Právě tento župan měl na sobě onoho rána, kdy jeho první manželka Cynthia přišla na to, že Lennon

strávil danou noc s Yoko. Takže se dotýkal nejen Johnovy kůže, ale i… kdo ví, čeho ještě?“ Aby moderátorka předtočený příspěvek hladce zakončila, dodala: „Co myslíš, Howarde, vyprali to párkrát od roku 1968?“, čímž Howardovi nahrála na smeč: „Rozhodně doufám, že ano.“

A tím zprávy skončily; sport bude následovat „už za chvíli“.

Theo se nakláněl kupředu a šponoval uši. Teď se zase snažil ulevit si, opřít si hlavu o dobře vyčalouněné křeslo. To ovšem neumožňoval způsob, jímž byl uvázán. Prudký nával klaustrofobie a hluboké přesvědčení, že už tohle nemůže vydržet, mu dodaly energii a on se vrhl proti svým poutům. Po dobu toho náporu, snad po dvě vteřiny, si dokázal představit, jak zlomí nohy křesla - laciné a tenké nohy, oslabené třeba červotočem -as hlasitým úlevným vzdychnutím vyskočí jako odpoutaný Prométheus. Byla to báječná vidina. Ale nic víc.

„Campbell po sezóně podepsal smlouvu na dva roky,“ brebentila televize, „o hodnotě až 10,5 miliónu dolarů. Očekává se, že se bude v základní sestavě střídat s Dukem LaMontem a že se Giants budou snažit vylepšit úspěš-

nost v běhu s míčem, který v průměru činil 4,3 yardy na jeden běh…“

„Promiňte,“ zavolal Theo slabě. „Promiňte.“

„Co chceš, pochope Satanův?“ vyštěkl na něj běloch.

Theo měl pár vteřin co dělat, aby byl schopen nějaké reakce. Nebyl zvyklý, že mu lidé někde jinde než na Amazonu říkají „pochop Satanův“.

„Mám hroznou žízeň,“ řekl a byla to pravda. Chraptěl a bolelo ho, když mluvil. „Mohl bych dostat sklenici vody?“

„To bych ti nedoporučoval, kámo.“

„Proč ne?“

„Co jde dovnitř, musí taky ven. Přece nechceš skončit celej mokrej, že ne?“

Theo nad tím chvíli přemýšlel. ,Já to risknu,“ zaskřehotal. „Připadá mi, jako bych měl krk zevnitř obložený žhavým popelem.“

„To máš smůlu.“

Ti dva divní muži se zase začali bavit. Tentokrát se ale do rozhovoru vkradlo jisté napětí a po jedné dvou minutách došla Arabovi trpělivost a zvýšil hlas.

Jestli má promluvit v nahrávce, tak bude potřebovat hlas. Aby bylo jasný, že je to on, že to mluví on, chápeš. Jestli bude znít divně, lidi si řeknou, že ten záznam je podvrh.“

Uplynulo pár minut. Pak se u Theovy tváře zjevila tmavá ruka s plechovkou Pepsi.

„Otevři pusu, chlape.“

Theo našpulil rty a dovolil Arabovi, aby mu lil pramínek limonády do vyprahlých úst. Štípalo to jako čert. Voda by byla bývala lepší. Možná to patří k mučení. Anebo je tohle možná takový ten staromládenecký byt, kde v životě nenajdete čisté hrníčky nebo skleničky, do kterých by se dala voda nalít.

„Díky,“ řekl Theo. Rozlitá Pepsi mu šuměla na zarostlé bradě a v látce jeho košile. V krku ho už ale tolik neškrabalo.

„Není zač,“ zareagoval Arab instinktivně a ztratil se z Theova zorného pole.

Tihle chlápci ho nechávali čekat: bože, to byla doba. Arab kolem něj prošel několikrát s jídlem a pitím pro svého kamaráda, jenž zůstával usazený před televizí. Arab

byl pomenší mladík, jenž měl na sobě po americku tepláky na doma. Jeho kůže hezky kontrastovala s modří jeho košile. Theo uvažoval, jestli nemá zavolat: Hele, to je hezká košile! nebo něco podobného, třeba by si tím polepšil. Bránilo mu v tom ale pomyšlení, jak by to znělo uměle. Přestože ho unesli a ke křeslu přivázali dva zoufalci, dost možná psychotici, kteří ho plánovali zavraždit, bylo mu příliš trapné vyrukovat s komplimenty, průhlednými pokusy zavděčit se. Místo toho čas od času zavolal „Promiňte“ a „Haló?“, přičemž v duchu předpokládal, že přesně takhle poseroutkovsky se chovali předem odsouzení rukojmí, než jim únosci prohnali kulku hlavou.

Na protější straně pokoje se místo zpráv začala vysílat repríza komediálního pořadu z poloviny devadesátých let. „Díváš se na to?“ optal se Arab po chvíli.

Běloch se nijak nevymáčkl, ale musel posunkem naznačit, že ne, protože Arab zareagoval: „Tak proč to nevypnem?“

„Mohli by vysílat bleskovou zprávu. „

„Bleskovou zprávu o čem? O nás?“„Možná. „

„Zapomeň na to, brácho. Co asi myslíš, že tak řeknou? Že zjistili, kde bydlíme, a že chlupatý jsou na cestě? Jestli se to stane, tak si piš, že v telce ti o tom echo nedaj.“ „Ale já nechci být Švýcarsko!“ zakňoural hlas v televizi, načež následovalo něco jako hlasité zaskřehotání hejna hladových racků: předtočený smích typického amerického sitcomu.

„Ty Židi!“ ozval se Arab podrážděně. „Musíme se dívat na ty Žiďáky? Žvaní o ničem, smějí se pitomostem; prázdný životy, brácho! A o tomhle Seinfeldovi jsem čet, že je nejbohatší člověk v šoubyznysu, má vlastní hangár, ve kterým má zaparkovaný všechny ty porsche, který ani neřídí, poněvadž má šoféra. A to je v kostce asi tak všechno, co je v tomhle státě špatně! Slyšíš, jak se ty lidi smějou, až se za břicha popadaj? To se smějou nám, brácho.“

„Uklidni se, Nuri. Teď už se chováš paranoidně.“

,Já a paranoidní? Když ty sedíš u bedny, díváš se na reprízu židovský komedie a čekáš na bleskovou zprávu o sobě? Tak hele, žádných bleskových zpráv se nedočkáš, dokud nenatočíme ten záznam. Pak přijde blesková zpráva.“

Theo svěsil hlavu na hruď a vdechl při tom pach kouřem nasáklé košile a limonády plné cukru. Záznam. Už podruhé se zmínili o nějakém záznamu. Záznamu jeho popravy? Theo se pokusil představit si sebe sama jako člověka, jenž přežije vražedné martyrium a posléze o tom napíše knihu.

V duchu jsem si sesumíroval vše, co jsem se prozatím dozvěděl. (1) - Jeden z mých únosců se jmenuje Nuri. (2) - Mám mluvit na záznam, kvůli zatím nespecifikovanému vysílání. Zničehonic mě osvítil záblesk inspirace a já si uvědomil, v čem spočívá klíč k útěku. Theo zavřel oči, aby lépe zahlédl ten záblesk inspirace. Viděl jen tmu.

Teplá ruka ho lehce propleskla po tváři. Otevřel oči. Znovu se před ním vynořily dvě cizí tváře. Z Arabova výrazu se víc než předtím dal vyčíst stres, lesklé černé obočí měl úplně svraštěné.

Běloch vypadal trošku uvolněněji, nebo možná jen víc mimo. „Tohle se muselo stát, ty to víš, že jo?“ protáhl zvláštně smyslným tónem. ,Jen hrajeme svoje role.“ „Moc nevím, jak to vlastně myslíte,“ odpověděl Theo, „ale jestli jsem se vás osobně nějak dotkl…“

„Ty to odčiníš,“ ujistil ho běloch. „Na to vem jed.“

Za několik hodin se Theo dozvěděl vše, co chtěl vědět, a ještě víc o pohnutkách, které ty dva muže vedly k jeho únosu.

Stručná odpověď zněla, že Páté evangelium podle nich narušovalo přirozené fungování společenskopolitické scény a že oni teď po něm chtějí, aby na videokameru přednesl předem připravený projev, který pak předhodí médiím.

Dlouhá odpověď byla podle Theova názoru o dvě hodiny delší, než bylo potřeba. Její přepis by vydal na knihu, která by přímo volala po střízlivém redaktorovi, kdyby se ji ovšem nějaký nakladatel rozhodl vydat. Jenže tomu příběhu, jak ho podal Nuri a jeho nejmenovaný bílý komplic, se nikdy nedostane redakční péče; byl vepsán v rozbředlých mozcích těch dvou chlápků mikroskopickým, nesouvislým a zpola rozpuštěným písmem a to spletité dílo napsané pro potěšení dokázali rozluštit jen oni dva.

Pokud tomu Theo dobře porozuměl, Nuri Pátému evangeliu vyčítal, že je nástrojem sionismu. Malchusův

příběh demoralizoval křesťany a vnukával jim pochybnosti o Kristově božství. Tím se dodávalo na věrohodnosti tvrzení Židů, že Ježíš není Mesiáš, a posilovalo ty křesťany, kteří ještě nebyli úplně ochotni odhodit Bibli, aby pokládali Nový zákon za podvržený dodatek ke Starému zákonu. V některých státech USA a kdovíproč i v Rumunsku a Maďarsku byly na vzestupu zbrusu nové křesťanské sekty, podle nichž má Kristus znovu přijít a lze ho rozpoznat pečlivým studiem Starého zákona. V televizi se objevily záznamy konvertitů demonstrujících v balkánských městech, kteří drželi Bible a ostrým nožem z nich podél vazby odřezávali Nový zákon. Nurimu byly tyto sekty zcela volné a jejich členy pokládal za pošuky. On byl muslim. Znepokojovalo ho ale, že tyto sekty jsou symptomem rozkladu křesťanství a posunu k Tóře jakožto nejvyšší náboženské autoritě na Západě. To by nevyhnutelně posílilo sebedůvěru Židů, pomohlo jejich náboru a vedlo k ošklivé expanzi sionismu, což by zase obratem jen zvýšilo utrpení Palestinců. Rafinovaný vývoj k sionistické nadvládě by se zakládal na dvou momentech: klíčoví členové americké administrativy by zběhli od

křesťanství k židovské víře a jejich politika by se setkala s menším odporem než obvykle, protože tisíce voličů by rovněž přijaly judaismus. Takto budou Malchusovy paměti za čas přímo zodpovědné za naprostou genocidu muslimů v Palestině.

Bělochova teorie byla v porovnání s tou předchozí trochu bizarní. Nevyznačovala se politickou pronikavostí Nuriho analýzy a její logická struktura měla trhliny. Rovněž se opírala o mnoho cizích slov, což vzhledem k tomu, že tenhle člověk podle Thea svým fyzickým vzezřením i přízvukem připomínal doplňovače v supermarketu, působilo poněkud nepatřičně. Že by ten chlap jen papouškoval obsah nějaké knihy? Pokud ano, pak jeho paměť i přežvýkávací schopnosti byly pozoruhodné.

Jádro jeho argumentu, pokud se slovo „jádro“ dá použít na takový galimatyáš, spočívalo v tom, že Ježíš nikdy neexistoval v tělesné podobě, ale byl jen hologram nebo ohniskový bod bytí vyvolaný Bohem. Takzvaní učedníci byli mistři magie, bioduchovní kanály, jejichž svatým úkolem bylo proměňovat vstupy od Boha v hologramové výstupy. Na vybraných místech - na pobřeží Galilejského

moře, na svatbě v Káni, na Golgotě a tak dále - stávali ve zvláštním uskupení a společným soustředěním vytvářeli synchronizované zjevení živé pseudoosoby, tedy Ježíše. Historický dopad těchto zjevení byl součástí kontinuálního Božího projektu na zlepšení lidstva; událost jako ukřižování byla zamýšlena jako evoluční spouštěcí mechanismus, jenž má vybrané jedince pohnout k tomu, aby se stali prototypy nadřazenější podoby Homo sapiens. Satan se ovšem bohužel rovněž účastnil této hry a hodlal tomuto evolučnímu pokroku zabránit a udržet lidstvo ve stavu zvířecké nevědomosti, aby místo čistého života a sexuální abstinence upadli do spárů hříchu a skončili v Pekle.

V tomto bodě se běloch ve svém výkladu odmlčel a přinesl si jakýsi muffin zabalený ve smršťovací fólii a Pepsi, protože už dlouho mluvil bez jídla či pití a navíc i jeho škrábalo v krku, protože se nadýchal stejného kouře jako Theo.

„Takže… ehm… co s tím mám společného já?“ odvážil se Theo zeptat.

„Satan je Kníže lží,“ prohlásil běloch a zahryzl se do muffinu. „A Malchus byl jedním z jeho kanálů. Satan si

vybral Malchuse, aby podkopal silu ukřižování. Mistři mu byli na stopě, ale on je přechytračil a skryl Svitky v břiše těhotně. Bůh se totiž do těhotných břich nedívá. To patří k dohodě s Gaiou.“

„To jsem nevěděl,“ řekl Theo.

„Tohle ví jen málo lidí. Ale vysvětluje to vrozený vady, potraty, takovýhle věci. Bůh by se tam teoreticky mohl mrknout a spravit to, ale jak už jsem říkal, takhle se dohod.“

„Zní to jako nevýhodná dohoda.“

Běloch pokrčil rameny. ,Je potřeba, aby vesmír byl v souladu s ženským principem,“ řekl bez velkého nadšení.

„Takže, ehm… jak do toho zapadám já?“

„Ty ses nechal ošálit Satanovými lžemi, přeložil je a svou knihou jsi otrávil svět. Ale média nejsou otevřená jen jedům, ale i protilátkám. Takže my tě posadíme před videokameru a ty odčiníš škody, které jsi napáchal.“

„Tím, že divákům vysvětlím, co jste teď zrovna vysvětlil mně?“

Běloch se nahlas rozesmál a odhalil tím velké nesouměrné zuby. „Děláš si srandu? Tomu by nikdo nevěřil.

Pravda je moc složitá a mozek většiny lidí ji nezvládne. Oni zvládnou jen jednoduchý příběh. Fakt jednoduchý příběh.“ Sáhl do náprsní kapsy košile a vytáhl přeložený čtvercový kus papíru. „Takže… my jsme pro tebe takový napsali.“

«Mezihra: proroctví»

Ani ne den po konci této knihy dojde k následujícímu: Meredith a její přítel budou vychládat po milování a z nahých těl se jim bude odpařovat pot. Meredith si lokne z láhve Perrieru vedle postele. V nemilosrdném pařížském parnu voda zteplala.

Televize je pořád puštěná a připadá jim zbytečně nahlas, když už se pomilovali. Meredith by byla nejradši, kdyby ji vůbec nebylo nutné zapínat, ale Robert má ve zvyku vydávat před orgasmem pozoruhodné zvuky a ona se ráno nechce stydět před ostatními hosty u snídaně.

Tahle dovolená se až moc protáhla. Je unavená tím horkem, nákupy šatů, do kterých se nevejde, protože není dost francouzská, Robertovým řvaním v posteli, jeho kecy o světelnosti objektivů a šelmách, jimž unikl jen o vlásek. Už ji dokonce trochu unavují vlastní orgasmy. Jako by byla závislá na blinech nebo na něčem takovém; dopřává

si další, i když poslední měla jen před chvilkou, a jen co si řekne, že už v životě nebude žádný potřebovat, už se vzpíná na posteli, Robertovy uši má mezi koleny a prsty na nohou bouchá do vyleštěné mosazi čela postele.

Nalije si trochu Perrieru do dlaně a šplíchne si vodu na čelo. Televize přešla ke zprávám. Francouzský hlas vykládá cosi o Le Cinquieme Évangile. Pak naskočí videozáznam s Theem. Ležérně sedí v křesle v takové příšerné košili, kterou vždycky vyhrožoval, že si koupí, když byl s ní. Přesto vypadá celkem dobře. Nemá nasazené brýle a i díky tomu vypadá lépe.

„Chci se omluvit,“ řekne a v dolní části obrazovky se bleskově zobrazí simultánní překlad: Je veux demander pardon.

«Pláč»

Theo se rozpačitě usmál do kužele světla, které na něj dopadalo ze stolní lampičky. Běloch nechal spadnout předposlední kartu s nápovědou na podlahu a zvedl poslední kus textu. Tak jako na předchozích čtvrtkách byla slova napsána velkým tiskacím písmem a bez pravopisných chyb. Úplně na spodku stál červeným písmem napsaný pokyn zamávej na kameru.

„A… a to je vlastně všechno, co jsem chtěl říct,“ pronesl Theo. „Když jsem si tohle vymyslel, vůbec mě nenapadlo, že by kvůli tomu mohl někdo přijít k úhoně. Chtěl jsem se jen obohatit a přišlo mi, že podfukem to půjde nejlíp. Bylo to ubohé a já neočekávám, že mi odpustíte. Ale stejně vás prosím o odpuštění. A… ehm… hoďte tu mou knížku do popelnice, kam patří, ano?“

Podle pokynu pak neohrabaně zamával na kameru. Nuri vypnul nahrávání. Rozhostilo se ticho. Brokovnice

ležela na bělochových kolenou a stejně jako předtím mířila na Thea. Theo byl přirozeně docela zvědavý, jestli ho nechají žít, když už mají videozáznam v kapse.

Jak mi to šlo?“ zeptal se zajíkavě.

„Šlo ti to dobře,“ odpověděl běloch bez jakékoli viditelné emoce.

„Však jsem se taky snažil,“ řekl Theo. Na čele mu znovu vyrazil pot, tentokrát se ale Nuri nenatáhl s bílým hadříkem a neutřel mu ho. „Ta malá zaváhání… Nevím, jestli jste si toho všimli, ale to jsem udělal schválně. Myslel jsem si, že to bude znít autentičtěji. Jako že si teprve za pochodu rozmýšlím, co mám říct dál, chápete?“

„V pohodě,“ řekl běloch.

Theo se ustrašeně zabořil do křesla a zpomaleně složil ruce do klína. Když jimi neudělá žádný nápadný pohyb, třeba ho ti chlapi nechají bez pout o něco déle. Byl to skvělý pocit, mít zase volné ruce. I když je nemohl nějak konkrétně využít, byla to pořád božská úleva, že se mu do zápěstí nezařezává deset metrů provázku.

„Zas ho svaž,“ řekl běloch.

Nuri s bělochem seděli na gauči a při puštěné televizi si přehrávali videozáznam, jestli je v pořádku. Následovalo učiněné zmatení jazyků. V televizi vysvětloval jeden šéfkuchař rozdíl mezi smažením a prudkým opečením, zatímco Theova zpověď se opakovaně přetáčela dopředu a převíjela zpátky, přičemž Nuri s bělochem rozebírali klady a slabiny nahrávky.

„Vystříhej ty pauzy,“ rozhodl běloch. „Je to jenom balast.“

„Lidi z televize si je vystřihnou sami, když budou potřebovat,“ namítl Nuri. „Mají na to techniku.“

„Neměli bychom jim dávat důvod. Taky by toho mohli vystřihnout víc, než by měli. Když jim dohodíme něco, co se dá rovnou odvysílat, mohli by to nechat tak, jak to je.“

„To víš, že to nechají tak, jak to je,“ mínil Nuri. „Tohle je bomba, člověče. Tomuhle se říká sólokapr.“ Poslední slovo pronesl s typicky arabskou modulací, takže to znělo jako ústřední dogma islámu.

„A když už ten malý bifteček začne křičet auvajs,“ komentoval televizní šéfkuchař, „tak ho vytáhnete z pánve, vidíte?“

„Vystříhej ty pauzy,“ nedal se běloch.

„Pak ho utopíte pořádným hltem tohohle vína, takhle…“

„…vybral jsem si to, protože tu byl tak velký trh pro knihy o Ježíšovi,“ odříkával hlas Thea Grippina. „Chci říct… ehm… podívejte se na Šifru mistra Leo… o Ježíšovi. Chci říct… ehm… Ježíšovi. Chci…“

„Ono je to těžké,“ stěžoval si Nuri. „Když udělám chybu, budeme to muset celé natočit znovu.“

„To je jedno. Však ho máme po ruce.“

„Dělalo by se mi to mnohem snáz, kdyby ta telka byla vypnutá, kámo.“

„Prostě těch pár pauz vystříhej, Nuri; je to videokamera, žádná velká věda.“

„Mezitím se nám hezky orestují baklažány…“

„Tady už není žádný ticho,“ naříkal Nuri. „Mívali jsme ticho rádi.“

„Brzy tu bude spousta ticha.“

„A co třeba hned, brácho?“

„Za pět minut půjdou zprávy.“

A tak to šlo dál. Hlas Thea Grippina škobrtal zpovědí

pozpátku a zase dopředu a znovu a znovu opakoval fráze jako „padělané svitky“ a „moje chamtivost“. „Et voila!“ zvolal televizní šéfkuchař. „Tak se francouzsky říká mňamce.“

Ruce Theovi opět dřevěněly. Byl svázaný o něco méně nepohodlně než předtím, protože naposledy ho tady ti dva přivazovali v bezvědomí zcela bezvládného, kdežto tentokrát se snažil usadit tak, aby byly šikmo natažené jen jeho ruce a kotníky. Těsně před natáčením mu také povolili vyčůrat se do velkého kelímku od limonády, takže tlak na jeho měchýř povolil. Zcela nevhod mu ovšem přišlo, že se o vyprázdnění začala hlásit jeho střeva, přestože už půldruhého dne nic nejedl.

Jestli přežije a napíše knihu o svém zajetí, bude muset těmihle gastro-urologickými detaily šetřit, aby nepůsobil jako Malchus.

„Nadále se pátrá,“ informovala hlasatelka zpráv, „po dvou mužích, kteří v úterý unesli kontroverzního autora Thea Grippina z knihkupectví Pages na Penn Plaza na Manhattanu. Únosci vystřelili světlice, které zapálily obchod a způsobily smrt tří lidí. Dnes ráno zemřel v nemocnici Bellevue další člověk, jenž v plamenech utrpěl

těžké zranění, literární agent Martin F. Salati. Při jiném incidentu v Placitas u Santa Fe přišel o život jeden muž při veřejném pálení Grippinovy knihy Páté evangelium. Dotyčný na knihy vylil benzín, nevěděl však, že se o zapálení hranice již někdo předtím pokusil. Proud benzínu se vzňal, hned nato vybuchl kanystr s benzínem a muže zachvátily plameny. John Delacruz, radní ze Santa Fe, to komentoval následujícími slovy:

Podle mého by se ta kniha neměla jmenovat Páté evangelium, ale Evangelium ohně. Vyzývám všechny občany, aby se prosím uklidnili. Když už to musíte číst, tak to přečtěte, ale neriskujte kvůli tomu život. Nezapomínejte, je to jenom kniha. „

Svatá pravda! chtělo se Theovi zařvat přes celý pokoj, ale udržel jazyk za zuby. Zničehonic se televize vypnula a v bytě se konečně rozhostilo ticho.

„Proč jsi to udělal?“ zeptal se běloch.

„Viděli jsme toho dost.“

„Tak ať je po tvým, Nuri.“

Chvíli bylo ticho. Pak se ozvalo ostré zasyčení, to někdo otevřel láhev se šroubovacím víčkem.

„Neměli jsme ty lidi upálit,“ řekl Nuri.

„My jsme nikoho neupálili. Došlo k požáru, neúmyslnému požáru.“

„Neměli jsme ty lidi upálit,“ opakoval Nuri. Nepronesl to nijak zmučeně ani se nechtěl hádat, působilo to spíš jako hluboká, dávno zpracovaná lítost člověka, který před lety prodal ceněné osobní věci z dětství a teď by je měl nejraději zpátky.

„Byli to Grippinovi stoupenci,“ argumentoval běloch. „Přišli si sednout k jeho nohám.“

„Byly tam židle,“ upozornil ho Nuri.

„Myslím tím, že ho přišli obdivovat. Skoro zbožňovat! Slyšels, jak mu tleskali, Nuri. Kdyby dostali šanci, vydyndali by si od něj autogram.“

„Nikdy jsme nemluvili o tom, že je upálíme. Ty světlice měly jen udělat kouř.“

,Je to politováníhodný. Ty lidi možná umřeli dřív, než měli. Ale budou se smažit v Pekle navěky, Nuri. To je dýl než půl hodiny v knihkupectví.“

To Araba zjevně uklidnilo. Začal zase krátit Theovu zpověď.

„A… a to je vlastně všechno, co jsem chtěl říct,“ ozval se Grippinův hlas. „A… a to… A to je všechno…“

Zatímco se Nuri vypravil ven, donést videozáznam do nejbližší televizní stanice, zůstal běloch doma. Theo doufal, že to bude naopak, tedy že běloch půjde ven a Nuri zůstane, protože měl takové tušení, že by s Nurim mohl komunikovat na… jak to jen říct?… lidštější úrovni. Ale ten běloch měl očividně stejné tušení. Theo si položil hlavu na područku křesla ve snaze najít méně nepohodlnou pozici. Pomalu mu docházely důsledky toho, co právě udělal. Milióny lidí, kteří ho předtím jen nesnášeli, ho teď budou vášnivě nenávidět. Na ulici si na něj křesťané i nekřesťané plivnou. A kvůli čemu?

Dobrá otázka, dobrá otázka. V posledních několika týdnech dostal v rozhovorech snad stokrát dotaz, co ho vedlo k tomu, že vypustil Páté evangelium do světa, a on to různě okecával. Ale v skrytu duše si hýčkal tajnou ctižádost, ambici, kterou si moc nepřipouštěl ani sám před sebou. Nebyl povahou altruista; s idealisty nikdy neměl moc velkou trpělivost. Ale když došlo na Páté evangelium,

byl ustavičnými dotazy na tělo nucen odkrýt pokoutní idealismus, který se v něm skrýval: chtěl napomoci ve vývoji lidstva. Chtěl mu dát prostředek k tomu, aby se zbavilo závislosti na náboženství, aby přestalo uctívat mrtvé a mohlo začít řešit problémy živých. Malchusovy bezelstně ničivé paměti smetou dva tisíce let nesmyslných rituálů, zažehnou plamen rozumu a milióny duchovních mrzáků odhodí své berličky a převezmou za sebe odpovědnost.

Nepřeháněj to s tou pýchou, můj milý, řekla by mu bezpochyby Jennifer.

Každopádně tahle naděje se obrátila vniveč. Brzy bude odvysíláno Grippinovo podlézavé přiznání; v každé zemi, kde se ta kniha prodávala, si pustí záznam s nejodpornějším podvodníkem v literatuře. Zapomeňte na plamen rozumu; jediný plamen, který by svět chtěl zažehnout, by byl pod Theem Grippinem.

Na druhou stranu, uvěří lidé, že to jeho přiznání šlo od srdce? Může být někdo tak důvěřivý? Nejspíš ano. Jestli ho Pandořina skříňka zákaznických recenzí na Amazonu něčemu naučila, pak tomu, že neexistuje žádná smyšlenka tak hanebně, směšně a arogantně falešná, že by někdo

někde nebyl její pravdou pohnut k slzám. Možná měl do svého vystoupení zařadit nějaká vodítka, zvláštní gesta nebo rytmické pomrkávání a s jejich pomocí vyjádřit zašifrované významy, které by pak detektivové odhalili. Ovšem vzhledem k tomu, že neměl žádný pojem o tom, kde se nachází tento byt či kdo jsou jeho únosci, jen těžko se dalo představit, o jaké skryté významy se mohl pokusit.

Jak dlouho bude trvat, než bude videozáznam doručen a Nuri se vrátí? Arab slíbil, že nebude venku moc dlouho: jak dlouhé je „ne moc dlouho“? I za předpokladu, že se byt nalézá někde v New Yorku - což zdaleka nebylo jisté -, stejně se nedalo odhadnout, kde se nachází nejbližší televizní studio. Navíc neměl Theo v dohledu žádné hodiny a jeho náramkové hodinky mu byly pro kočku, protože je měl na opuchlém zápěstí připoutaném za křeslem zašmodrchaným špagátem. Přes tyto náznaky, že nemá cenu snažit se předpovědět Arabův návrat, měl Theo pocit, že by se měl pokusit mít přehled o čase. Lidé, kteří přežili, kteří v krizi neztratili hlavu, právě takovéhle věci dělali. Uvažoval, že bude znovu a znovu počítat do šedesáti a zaznamenávat minuty mlasknutím vyprahlého jazyka.

„Společnost Virgin Galactic hodlá poslat do vesmíru pět set cestujících ročně, přičemž jedna letenka bude stát 200 000 dolarů…“

Televize opět hrála, což by mu teoreticky mělo usnadnit počítání uběhlých minut a hodin, ale ve skutečnosti to bylo právě naopak. Z bedny vycházel kroužící vír nejapné infozábavy, který byl horečnatý i ležérní, nudný i dráždivý, vždy na hraně vyvrcholení, ale nikdy nezačal, ustavičně se zastavoval a zároveň spěchal a sliboval, že se za okamžik vrátí.

Nebylo by to tak zlé, kdyby mohl vidět obrázky, místo aby slyšel jen hlasy. Jak byl připoutaný ke křeslu, viděl jen na to, co bylo přímo před ním, tedy knihovnu plnou paperbacků, jejichž křiklavé hřbety nedokázal bez brýlí rozluštit. Když natočil hlavu, zahlédl kus zavřených dveří na toaletu.

„Kontroverzní rapper Bad Boy Ammo žaluje automobilku Toyota za to, že bez povolení využila jeho vyobrazení. Tvrdí, že reklama zobrazující komiksového chuligána, který se snaží odcizit poklice od Toyoty Omega, je založena na podobě s ním. Bad Boyovi právníci odsoudili reklamu

jako ,hnusnou‘ a ,nechutnou’ a zažalovali automobilku o náhradu škody ve výši 1,5 miliónu dolarů.“

Theo zavrtal hlavu do čalounění křesla, aby potlačil další nával klaustrofobie. Kdyby jen nebyl tak důkladně spoutaný; kdyby jen byly provazy trochu volnější. Kdyby jen ti dva přistoupili na to, že by byl uvázaný k těžkému předmětu za jedno zápěstí, nebo třeba za krk, jako pes na vodítku. Byl by tak vděčný, že by ani nezkusil utéct. Kdyby jen o tom dokázal toho bělocha přesvědčit. Pak by mohl dýchat. A možná utéct.

Zkusil myslet na něco jiného. Muž jménem Bad Boy žaluje firmu o 1,5 miliónu dolarů za to, že byl nařčen ze špatného chování, byť jen komiksovou formou. Scenárista amerického sitcomu si vydělal desítky miliónů dolarů za pořad o ničem. Fotbalista se uvolil kopat míč po hřišti za 10,5 miliónu. A co dostal on, Theo, za Páté evangelium? Mizernou zálohu 250 000 dolarů. K tomu nějaký ten vášnivý sex. Plus možná pár miliónů dolarů v tantiémách, pokud se dožije toho, že je bude moci utrácet.

Počkat, počkat: proč mu hlavou táhnou tak materialistické myšlenky? Nemají lidé tváří v tvář smrti zažívat

vznešené epifanie? Nemají náhodou překonat malicherné obsese a proniknout do podstaty základních pravd? Co se to tu děje? Proč vůbec dokáže zazlívat fotbalistům a komikům jejich pohádkové majetky, když jeho mozku možná zbývá jen posledních pár myšlenek před naprostým zánikem? Proč je tu prostor pro úvahy nad tím, kde si asi paliči knížek v Santa Fe obstarali obětní výtisky Pátého evangelia (prodaná knížka je prodaná knížka, ne?), ale nezbývá už místo na převratnou moudrost?

Anebo plyne právě z toho to ponaučení? Že lidské vědomí je příliš přelétavé a roztěkané, než aby se i pod tlakem smrti podřídilo precizní disciplíně osvícení? Když Robert F. Kennedy ležel na podlaze hotelu Ambassador a s krví z něj vyprchával život, zdaližpak hodnotil svůj přínos k povznesení chudých a druhořadých amerických občanů a dosáhl vyrovnanosti při vědomí, že udělal, co mohl - anebo si všímal nehygienických flíčků špíny na stropním větráku? Patřily poslední myšlenky Martina Luthera Kinga mizerné pokojové službě, kterou musel ráno strpět? A když Abraham Lincoln bezvládně ležel na balkóně Fordova divadla s kulkou v mozku, cítil hlubokou

vděčnost, že mohl dějinám lidstva věnovat slova „všichni lidé byli stvořeni jako sobě rovni“, anebo se posledních pár vteřin vědomí snažil přijít na kloub tomu, co vlastně přesně znamená obrat „ty jedna stará štrychule pletichářská“ ve fraškovité pointě, kterou zrovna zaslechl z jeviště?

A Ježíš? Co Ježíš? Visel na kříži a umíral celé hodiny, možná dny; měl spoustu příležitostí k tomu, aby vymyslel spoustu epifanií a dokonalá, hluboce dojemná poslední slova. Místo toho, pokud máme věřit Malchusovi, se nejspíš celou dobu soustředil na to, jak je nesmírně prudce kurevsky bolestivé, když člověku probijí hřeb zápěstím. Anebo se vážně, vážně bál, že se podělá před zraky své matky.

Ach ano: když už jsme u toho podělávání. Theovi se tato stránka lidského potenciálu připomínala právě teď z dobrého důvodu: čekal ho totiž průjem. Zadělávalo se na něj ve střevech a z nich vystřelovala ostrá bolest do celého těla. Theo hrál již hodinu nebezpečnou hru, lehounce totiž otevíral konečník a zhruba každých deset minut nakrátko upouštěl trochu toxického plynu. Bylo nepředstavitelné, že by ten běloch nevycítil, co se děje, ale on dál mlčky seděl před televizorem.

„A pokud si objednáte ihned, přidáme vám ještě zdarma ručně vyrobenou pochvu z pravé hovězí usně!“ I ve své tísni se Theo nemohl nezamýšlet nad tak záhadnou shodou okolností: stejnou televizní reklamu slyšel jak v bytě svého únosce, tak v losangeleském hotelu. Nepochyboval o tom, že právě díky takovýmto jevům lidé vnímají, že vše souvisí se vším. Právě takové záležitosti přitahují duševně nemocné.

„Takže,“ nadhodil nenuceně a při tom zvýšil hlas natolik, aby se donesl na druhou stranu pokoje. Jak jste se vy dva seznámili?“

Nedočkal se žádné odpovědi. Theo se bál otázku zopakovat, aby opět neskončil s kobercovou páskou nalepenou přes ústa.

V televizi se začalo zpívat, jakýsi pěvecký spolek takto velebil přednosti zubní pasty. Šlo o retro-ironickou reklamu nostalgicky upomínající na nevinnost Eisenhowerovy éry, na niž se satiricky odkazovalo v reklamách devadesátých let, dokud i ta satira nezestárla. Dělávali jsme si legraci z těch slušných děveček jako Doris Dayová, které zpívaly veršíky na oslavu margarínu, sugeroval

nový podtext, ale nyní víme, že tito lidé žili v jednodušší době, ve ztraceném ráji.

„Spina,“ pronesl běloch. Vypadalo to, že nemluví k nikomu konkrétnímu, rozhodně ne k Theovi. „Lidská spodina. Svoloč, svoloč, svoloč.“

„Promiňte,“ zavolal Theo. „Vážně, vážně potřebuju jít na záchod.“

Po několika sekundách se ozvala příšerná rána, když se po jediném kopnutí převrhl stůl naložený talíři a hrníčky. Theo překvapením zalapal po dechu, zničehonic se totiž bělochova tvář objevila jen pár centimetrů nad jeho. Byl na ni děsivý pohled: posetá olejnatými krůpějemi potu, s očima vypoulenýma vzteky, šedou kůží a supícím dechem, který sladce voněl po lécích.

„Budeš sedět na místě,“ zasyčel. „Budeš sedět na místě, dokud to neskončí.“

„Dokud co neskončí?“

Vypadalo to, jako by bělochovy oči překypovaly bolestí. Jeho nos se skoro dotýkal Theova.

„Všechno,“ řekl přiškrceným hlasem a divoce zamával rukou za sebe, čímž obsáhl celý pokoj, celý svět.

«I spadli jemu řetězové z rukou»

Během hodiny, nebo možná dvou hodin, nebo třeba tří bylo zachyceno tisíc a jeden životů, každý po několika sekundách. Celebrity si vydobyly slávu, splnily si sny, šly na odvykací léčbu a zemřely. Sportovci byli koupeni a prodáni. Hudebníci směli zahrát úryvek písničky, načež je převálcovaly reklamy. Politici vysvětlovali, proč mají pravdu, herci se rozplývali nad svými posledními filmy a jedna žena z Bermud se předváděla se svou kočkou, která vážila bezmála dvaadvacet kilogramů. Theo tu kočku přirozeně neviděl, ale hlas mu řekl, že váží zhruba stejně jako šestiletý chlapec, a to už si dokázal udělat docela barvitý obrázek. Další hlasy mu řekly o autobusu plném školáků, jenž se v Láhauru zřítil do rokle, o hrozném nebezpečí, které pro vesmír představují Ještěří muži z Ultimy 6, o úplně poslední příležitosti získat pravou napodobeninu zapalovače Dupont za pouhých 99,99 dolarů,

o neopakovatelné závěrečné šanci získat pravý, nenapodobený řetízek na klíče Hermes za 49 dolarů i o tom, jak je Chantal nadále odhodlaná jít ke svatebnímu oltáři, ačkoli jí Jo-Jo dala nevyvratitelný důkaz, že Brad svedl její vlastní matku.

Theovi připadalo, že upadá do deliria. Dveře se pořád otvíraly a uplynulo dalších pár minut a ony se opět otevřely, protože se předtím neotevřely, to si jen on tak přál, a pak uplynulo dalších pár minut a nakonec se ty dveře otevřely, tentokrát skutečně, a potom uplynulo dalších pár minut, během nichž byly dveře očividně pořád zavřené, a celou tu dobu se hlasy v televizi smály a syčely a žvanily.

Konečně se dveře otevřely.

„Co je to za smrad?“ řekl Arab, jen co vešel do bytu.

„Kašli na smrad,“ odpověděl běloch. „Tak co je s tím záznamem?“

Nuri za sebou zavřel dveře a pak se ozvalo zašustění nylonu, když si sundával bundu. „Dovezl jsem ho do televizní stanice.“

„Co ti trvalo tak dlouho?“

Jel jsem autobusem a musel přesedat. A pak jsem musel počkat na příhodnou chvíli.“

„A víš určitě, že to dostali?“

„Stoprocentně.“

„A viděls vůbec, jak to někdo rozbaluje?“

Jasně že ne. Klídek, člověče. Tohle jen tak nepřehlídnou. Zítra se o tom dozví celá Amerika. Možná dokonce už dneska večer!“ Z jeho hlasu čišelo klukovské potěšení. Čekal, až ho někdo uznale poplácá po zádech.

Já tady málem zešílel, Nuri,“ stěžoval si běloch. Jeho hlas byl vinou astmatického sípání ještě ošklivější. „Myslel jsem, žes to zvoral.“

„Musíš mi věřit, brácho! Co to do tebe vjelo? To už jsi zapomněl na: ,Dva muži, dvě víry, jeden úkol‘?“

„Sedni si, Nuri,“ pokynul mu běloch unaveně. „Musíme se dívat na televizi, dokud to nepoběží.“

Ale Nuri se nenechal tak snadno přemluvit. „To určitě, víš dobře, co si myslím o televizi. Židovský sitcomy, židovský zprávy, nekonečný seriály… Leze to na mozek, kámo! Bývaly časy, kdy jsme spolu pořád mluvili. Teď nemluvíme.“

„Ale mluvíme.“

„Ne jako předtím.“

„Však se taky situace změnila.“

Rozhostilo se ticho.

„Co uděláme s Grippinem, brácho?“ zeptal se Nuri.

„Nic.“

„Nemůžeme udělat nic.“

,Jasně že můžeme.“

„Říkals, že ho odvezeme za město a vypustíme ho v lese.“

„Jenže to jsme ještě předpokládali, že budeme mít auto. Toho jsme se museli zbavit. Tak co teď asi máme udělat, nést ho padesát mil na zádech? Vzít ho na výlet autobusem? ,Jo, a jeden lístek tady pro kámoše se zavázanýma očima a kobercovou páskou přes pusu.‘}“

„Říkals mi, že ho pustíš v lese.“

„Zapomeň na lesy. Byl to hezký nápad. Hezké nápady se někdy neuskuteční. Musíme se přizpůsobit realitě.“

Další odmlka.

„Takže,“ řekl Nuri. „Ty toho chlápka zastřelíš? To uděláš?“

„Klídek, kámo. Prostě to necháme na přírodě, ta už si poradí.“

„Na přírodě? Jak to myslíš?“

„Myslím to tak, že už mu nebudeš dávat žádnou posranou Pepsi,“ odsekl běloch. „Nedávej už mu lautr nic.“ „Nebuď sprostej, chlape. Řekli jsme si přece, že sprostý slova nejsou nic pro nás, ne? Že svými ústy oslavujeme Boha, ne?“

,Jasně, jasně… pro mě za mě.“

„Tohle ti nebudu trpět,“ řekl Nuri.

„Ale budeš,“ opáčil běloch rozmrzele, vyčerpaně a trochu podrážděně. „Sedneš si tu vedle mě a budeme se dívat na televizi, dokud nebudou dávat zprávy.“

„Nebudu tu sedět dva tejdny nebo jak dlouho a dívat se, jak nám tu v křesle umírá člověk žízní a hladem. Zbláznil ses?“

Běloch vyskočil a zařval: „Chceš to vyřešit rychle, kámo? Chceš to mít rychle z krku?“

Vypukla potyčka: supění, vrávorání a mocné hekání. Theo si představoval, jak se ti dva potýkají jako Titáni; optimisticky si maloval, že v zápasnickém klinči nad

brokovnicí dojde k neúmyslnému výstřelu a že běloch skončí rozvalený na podlaze a mrtvý. Místo toho za okamžik běloch i s brokovnicí vyskočil přímo před něj a namířil hlaveň Theovi do tváře.

To je ale zklamání, blesklo mu hlavou, ale na další myšlenky nedostal čas, protože se ozvala velká rána.

Broková patrona ho vystřelila do vesmíru, daleko za oblohu, daleko za Měsíc. Vznášel se v sluneční soustavě, milión mil nad Zemí. Byl pořád přivázaný v křesle a spolu s ním pomalu kroužil v černém vakuu, které ho pokoušelo iluzí, že hvězdy a planety se otáčejí kolem něj. Věděl, že tomu tak není. Byl malá masitá loutka z Kanady, která měla díru v těle a otáčela se v prázdnu jako jakákoli jiná smítka vesmírného prachu.

Jsme prach,“ napsal Malchus na konci svého evangelia. „Ale prach s posláním. Neseme v sobě semínka

našeho Spasitele, jež vykvetou v těch, kteří přijdou po nás.

Sakra, pomyslel si Theo. Měl jsem mít děti.

„Omlouvám se, kámo,“ řekl Nuri. „Omlouvám se.“

Theův vesmír se přestal otáčet a zhmotnil se v mladého Araba, jenž mu klečel u nohou.

Theo se zkroutil v křesle a zalapal po dechu. Právě ho z výšky několika miliónů mil upustili zpátky do jeho těla a jemu se ze všeho toho adrenalinu točila hlava. Nuri mu teď s hekáním rozvazoval pouta na kotnících.

„Měl bys jít do nemocnice,“ ozval se Arab.

Theo si právě osvobozenýma rukama rychle osahával tělo, přejížděl si dlaněmi po tváři, krku, hrudi a břiše a hledal díry. Šaty měl oblepené spálenými kousky polyuretanové pěny. Dlaň se mu zastavila na pravém boku hned pod hrudním košem, kde cítil bublající vlhkost a syrovou bolest.

„Nešťourej se v tom, kámo,“ radil mu Nuri.

„Panebože,“ zasténal Theo. ,Já umřu.“

„Neumřeš,“ zavrtěl hlavou Nuri. „Není to hluboký. Je to… ehm…“ Lehounkým zatřepetáním buclatými prstíky pantomimicky předvedl jemný dotyk.

„Povrchové?“

„To je to slovo,“ přisvědčil Nuri. A naznačil velkou díru v křesle, kde broky napáchaly největší škody.

Byt byl děsivě tichý. Televize přestala brebentit. Žaluzie na oknech, které byly od Theova příchodu ustavičně stažené, teď byly vytažené a odhalovaly zamračenou oblohu za pozdního odpoledne.

„Co se stalo?“ zeptal se Theo. „Kde je… ehm… váš kamarád?“

„Pokusil se tě zastřelit. Ale já tu pušku strhl.“

,Je mrtvý?“

„Ne, on… spí.“ Nuri se zadíval na protější stranu pokoje, pak zpátky na své jemné ruce.

„Vy jste ho omráčil?“

Tahle narážka na jeho fyzickou zdatnost Nuriho trochu uvedla do rozpaků. „On není moc silný. Hele, on je… hodně nemocný. Jeho kosti, celý jeho organismus, no, nevypadá to s ním dobře. Bere tak deset, patnáct pilulek denně.“

Theo nevěděl, jak na tohle zareagovat.

„Zachránil jste mi život,“ řekl nakonec. „Děkuju.“

Jako by to Nuri ani neslyšel. Přemýšlel o jiných věcech, o věcech, které naléhavě potřeboval vyjádřit. „Neměl bys ho soudit, kámo,“ pronesl naprosto upřímně. „Nebyl

vždycky takový. Býval…“ Nuriho zářivé hnědé oči se při vzpomínce na jeho dlouhý vztah s bělochem zamžily. „Víceméně přesně jako muslim,“ usoudil.

Theo si sedl rovně. V boku mu to pulzovalo a uvědomoval si, že se mu uvolnily svěrače.

„Co bude dál?“ zeptal se Nuriho.

Nuri pokrčil rameny, jako by nemělo smysl radit se o tom zrovna s ním. ,Já nevím. Asi můžeš jít. Já o takovéhle trable nikdy nestál. Já jen chtěl zarazit tvoji knížku a to jsem taky udělal. Já mám splněno. Můžeš zavolat policajty, mně je to jedno. Já se vězení nebojím. Nebojím se ničeho.“

Theo se pokusil vstát a zase spadl do křesla. Z díry po brocích vyletěly další kousky výplně. Nuri vzal Thea za zápěstí a zvedl ho na nohy.

„Nikomu to neřeknu, slibuju,“ řekl Theo. Krev cákala na koberec u nohou. Bude muset sehnat nějaký obvaz, pokud tím tedy už nebude příliš pokoušet Štěstěnu.

Na Nuriho Theův slib neudělal žádný dojem. „Vím, že budeš všude možně tvrdit, že to přiznání bylo falešný,“ prohlásil. „Ale to už bude jedno. Ten příběh je venku.

A jakmile je venku, už ho nikdy nemůžeš vzít zpátky. Tak to chodí.“

„Myslel jsem tím, že nikomu neřeknu o vás. Budu tvrdit, že jsem svoje únosce nezahlédl, že celou dobu nosili masky. A… a řeknu, že mě zavezli do lesa.“

Nuri se plaše usmál.

Theo se nachystal co nejrychleji vzhledem k handicapům v podobě hrozné krvácející střelné rány, dehydratace a podělaných kalhot. Bál se, že zatímco bude v koupelně vymačkávat z houby hnědou polévku, běloch vstane a znovu ho střelí. Za šest týdnů policajti vtrhnou do bytu a najdou tu mrtvolu Thea Grippina vyhublou na kost a s hlavou čistě ustřelenou, a to vše jen proto, že si Theo příliš dlouho a pečlivě utíral houbou varlata. Ale běloch se nevzbudil. Zůstal v bezvědomí na gauči, přikrytý dekou. Pusu měl prověšenou a dýchal ztěžka, protože mu v tom bránil visící jazyk. Celkově vypadal tak na sedmdesát let.

Nuri dal Theovi čistou bílou utěrku na nádobí jako obvaz a těsnou koženou bundu na zip, která by mu tuhle provizorní bandáž držela na boku.

„To nemůžu přijmout,“ protestoval Theo. „To je vaše bunda.“

„To není moje bunda,“ opravil ho Nuri smutně. ,Je to jeho bunda. A on ji už nenosí.“

Theo si ji zapnul. Kombinace křiklavé košile se vzorem, příliš malé kožené bundy a mokrých kalhot by se do Show Barbary Kuhnové zrovna nehodila. Aspoň že má pořád peněženku. Když měl stanout před davem v knihkupectví Pages, chtěl si ji přendat do saka, aby se mu na tvrdé umělohmotné židli dobře sedělo, ale zapomněl na to a jeho sako bezpochyby lehlo popelem stejně jako polovina knih v obchodě.

„Vážně se jmenuješ Griepenkerl?“ zeptal se Nuri, když mu otevřel dveře.

„Ano,“ přisvědčil Theo. Průvan v bytě zašustil starými pytlíky od jídla a dalšími odpadky. Od gauče se ozvalo dětské zakňourání.

„To je židovský jméno, ne?“ zeptal se Nuri.

Theo zavrtěl hlavou. „Německé.“

„To rád slyším,“ řekl Nuri a skutečně vypadal, že se mu ulevilo. „Měl bys nasednout na dvanáctku.“

„Na dvanáctku,“ opakoval Theo a dovrávoral na schodiště.

„Fakt si nasedni na tenhle autobus,“ zavolal Nuri za ním. „Tohle je nebezpečná čtvrť. Tady se lidem každou chvíli něco stane.“

«Lidé»

Theo Griepenkerl nejistě kráčel po ulici, kterou předtím nikdy neviděl. Slunce zapadalo a všude kolem něj panovala městská bezútěšnost toho nejagresivnějšího druhu. Velké čtyřúhelníky prázdných pozemků, oholených po demolici předchozích budov až na štěrk, byly obehnány drátěným pletivem a ostnatým drátem. Chodníky lemoval náhrdelník z pestrobarevných odpadků. Záhadné kovové obdélníky, které mezi lacinými zrezivělými auty zanechaly stavební firmy, byly opakovaně počmárány ledabylými graffiti, ohavnými hieroglyfy hip hopu. Bachratý činžák, kde bydlel Nuri s bělochem, vypadal jako jediná funkční obytná budova v okolí a i o tom se dalo pochybovat: takřka všechna jeho okna byla nerozsvícená. Oproti ponuré obloze připomínal ohromný náhrobní kámen.

„Orálek, pane?“

Černoška s blond nylonovou parukou a voskovitou rudou rtěnkou ho oslovila zpoza telefonní budky, z níž byl telefon dávno vyrván. Theo se zmateně zastavil. V posledních týdnech se na něj obrátily stovky žen, které chtěly autogram, útěchu, anebo jen toužily po tom, aby si jich sám Autor všiml. Na okamžik měl za to, že ta žena chce, aby ten orálek dopřál on jí.

„Patnáct doláčů,“ navrhla.

Theo si ji prohlédl. Prsty na nohou a svaly lýtek byly oteklé a zmučené z vypětí spojeného s udržováním rovnováhy v lodičkách na absurdně vysokých podpatcích; nohy se jí z té námahy lehce třásly. Chvělo se i její matrónovité poprsí, měkká snědá ňadra se klepala jako huspenina. Na křivce jednoho prsu byl vytetovaný pták s dlouhým ocasem, zachycený v letu k jejímu hrdlu.

Theo zašátral po peněžence v mokré kapse kalhot a vytáhl dvacetidolarovou bankovku.

„Drobný si nechte,“ vyhrkl a pospíchal dál.

Ne že by mohl pospíchat moc rychle; vypadalo to spíš jako zrychlené klopýtání. Kdyby se ho někdo jal sledovat třeba ta prostitutka, nebo gang lupičů -, neměl by šanci.

S každým krokem mu do boku vystřelila bolest. Zkusil kulhat, kdyby to třeba pomohlo. Nepomohlo.

O několik set kroků dál narazil na hlavní ulici. Nijak se nelišila od jiných hlavních tříd, zkrátka galerie konzumních fasád zakrývajících zbytky mnohem starší architektury. Pod pavučinou drátů elektrického vedení a dopravních signalizačních zařízení se v obou směrech proháněla auta. Specializované obchody již měly zavřeno, ale večerky, bufety s teplým jídlem a videopůjčovny byly otevřené a lidé chodili do nich a zase ven, nebo se jen poflakovali kolem. Byl slyšet smích, dohadování a živé rozhovory o celé řadě jiných témat než Páté evangelium. Život šel dál.

Theo zamířil do večerky a koupil si láhev vody. Napadlo ho, že by si k tomu koupil i krabičku cigaret, ale od toho výbuchu v knihkupectví mu připadalo, že má krk pořád spálený. Možná objevil tajemství, jak přestat.

Než ho ale chlap u pokladny nechal odejít s láhví vody, prohlížel si Theovu pětidolarovou bankovku snad celou minutu. Theo uvažoval, jestli nedal pokladnímu omylem padesátku. Nakonec ale bankovka skončila v pokladně a Theo dostal drobné.

„Děkuji,“ řekl Theo.

„Mějte se,“ popřál mu pokladní.

Theo se zastavil na ulici před obchodem a začal lemtat vodu z láhve. Trochu si jí vylil na šaty, a když ji utíral, podíval se dolů. Zpod kožené bundy mu zplihle visel pořádný kus bílé utěrky, narůžovělé zbarvený krví. Zase si ji zastrčil zpátky a naklonil se dveřmi do obchodu.

„Promiňte,“ zavolal na pokladního přes hlavy lidí ve frontě. Jak daleko je nejbližší nemocnice?“

Pokladní ho ignoroval, ale starší paní ve frontě ukázala svraštělým prstem na západ a poradila mu: „Autobus číslo 12.“

„Díky,“ řekl Theo.

Šel dál po ulici a ucucával z láhve. Ze všeho nejradši by teď ležel v teplé čisté posteli a užíval si, že má kůži čistou, voňavou a díky tělovému pudru hedvábnou na dotek. Možná by se měl vykašlat na nemocnici a ubytovat se v hotelu. Pak by mohl vykrvácet v pohodlí, místo aby se půl noci mačkal v čekárně pohotovosti s galerkou a vandráky.

Prudce uhnul, aby nenaboural do rychle se pohybujícího páru, a narazil do popelnice. Připadalo mu, že země pod nohama je nerovná, a lem obou nohavic mu začínal pleskat o zem. Stál nad ventilační mříží, z níž foukal ven teplý vzduch z metra. Blaho. Postavil se tak, aby se co nejvíc tepla dostalo skrz oblečení. Kdyby tu stál celou půlhodinu, kalhoty by mu uschly a jeho by už za chůze neškrabala na bocích a na stehnech promočená látka. To by bylo moc pěkné. Absence utrpení byla rozhodně vznešený cíl.

Stál nad průduchem nějakých osm minut a těšil se, jak mu bude lip, dokud si neuvědomil, že co nevidět omdlí, a že kdyby spadl hlavou na tuhle kovovou mříž, nedostál by svému vznešenému cíli vyhýbat se utrpení. Takže šel dál.

Anebo se snažil. Na cestě po ulici ho zdržel vysoký černoch v tričku se zelenými, žlutými, červenými pruhy, potištěném majestátní lví hlavou. Třeba to byl rastafarián, ačkoli neměl Medúzinu hlavu plnou dredů. Vlasy měl zastřižené hodně nakrátko. Popravdě řečeno, jako by z oka vypadl Johnu Coltranovi. Oblečte ho do elegantního, na zakázku ušitého obleku a bude Coltrane.

„Vypadáš ztraceně, brácho,“ pravil rastafarián. Vůbec nezněl jako Jamajčan, spíš jako obyvatel Bronxu. „Slyšels o Ježíši?“

„Ano,“ řekl Theo. „Slyšel jsem o Ježíši.“

Úsměv od ucha k uchu. „Ale nevypadáš na to, brácho.“

„Není mi moc dobře,“ odpověděl Theo. „Kvůli střelné ráně.“

„Hele, tu já mám taky,“ řekl rastafarián a hned vytáhl tričko. Theo se naklonil, aby si mohl prohlédnout hnusnou jizvu na levém prsním svalu, poblíž podpaží. Jinak se jeho postavě nedalo nic vytknout.

„Irák, brácho,“ řekl.

„Irák?“ opakoval Theo.

,Já sem mariňák. Bejvalej mariňák.“

„Bývalý mariňák, co je zároveň rastafarián a křesťan?“

Coltranův dvojník zase spustil tričko přes jizvu. „Mě už to rastafariánství tak nebere,“ ujistil ho. „Haile Selassie byl velkej člověk, fakt velkej člověk, ale Mesiáš to nejni. Mesiáš může bejt jen jeden.“

,To si myslí spousta lidí,“ souhlasil Theo. Před očima mu začala plout světýlka jako malé rybičky.

„To rastafariánství bylo jako taková fáze, když jsem se vrátil z Iráku,“ vysvětloval mu coltranovský mariňák. „Prostě sem se nemoh jednoduše vrátit domů a zapadnout mezi normální lidi. „

„To chápu.“

„Děláme tam fakt pořádný prasečiny, víš to?“

„To vím.“

„Tvrdili nám, že jim tam deme zachránit kejhák. Nevěř tomu, ty vole! Nikomu sme kejhák nezachránili. Jen sme to tam rozesrali. A Irák je kolíbka civilizace, tos věděl?“

„Ano, já… jsem četl něco v tom smyslu.“

„Rajská zahrada se rozkládala právě tam. V Basře.“ Druhý Coltrane se plácl do čela, aby naznačil oslepující okamžik, kdy to pochopil. „Patroloval sem v Rajský zahradě, ty vole, z vopasku mi visel granát a já byl připravenej zastřelit každýho zkurvysyna, co se pohne! To nejni správný.“

„Ne, to není.“ Theo přesouval rovnováhu z nohy na nohu. Rána na boku ho pálila a žhnula, jako by se v ní rožnili bacili. „Heleďte, já už bych měl jít. Můžu vám dát nějaký peníze?“

„Kolik potřebuješ, brácho?“

„Ne, můžu já dát vám nějaký peníze?“

Coltrariovský mariňák se zazubil. „Si myslíš, že sem nějakej somrák, brácho? Já tvoje prachy nechci. Já chci šířit slovo Ježíšovo.“

„To oceňuji.“ Theo přemýšlel, že by ještě dodal něco méně nemohoucího, ale v tu chvíli nakratičko ztratil vědomí. Na vteřinku, na dvě, víc ne. Ale dost dlouho na to, aby se ocitl v mariňákových pažích a aby ho víceméně ve stoje držely svaly tvrdé jako kámen. „Omlouvám se, omlouvám se.“

„Ty bys měl jít do špitálu, chlape,“ domlouval mu Coltrane. Každou slabiku vyslovoval přehnaně zřetelně, jako by pochyboval o Theově schopnosti vzít si k srdci dobrou radu. „Ruku na to?“

„Ruku na to,“ řekl Theo a zase se vrávoravě postavil na vlastní nohy.

„Nech si dát tělo do čajku a pak ho vyplň Ježíšem,“ poradil mu Coltrane. „Mně tohle vyšlo.“

„Díky,“ řekl Theo. Po pár krocích ucítil, jak mu mariňák tiskne do ruky něco papírového. Doufal, že to nejsou Coltranovy těžce vydřené peníze z dávek.

„Přečti si to, brácho,“ zahlaholil za ním černochův hlas. ,Je to ten nejdůležitější spisek, jakej kdy přečteš. Změní ti život. To ti garantuju, brácho.“

„Díky, díky moc.“

Theo se potácel dál. Teď už bude muset k nemocnici směřovat přímočařeji, jinak se tam nikdy nedostane. Bude muset ignorovat všechny lidi, kteří na něj zavolají. Noha před nohu, pochodovat pochodovat pochodovat.

Šestý smysl ho varoval, aby zůstal stát. Málem narazil do kovové tyče zapuštěné do chodníku. Tyč měla tvar kříže, s piktogramem autobusu nahoře a příčným břevnem nadepsaným jmény ulic a číslem 12.

Theo zabočil do krytého přístřešku a posadil se na lavičku. Trochu si rozepnul koženou bundu, zasunul dovnitř Coltranovu brožurku a zase bundu zapnul. Získal dojem, že uvnitř bundy to je mokřejší a promáčenější, než by mělo být, pokud je jeho zranění tak povrchové, jak Nuri odhadoval.

To, že si sedl, mu udělalo dobře. Byl to skvělý nápad; jeho nohy souhlasily. Šel už moc dlouho. Nebyl pro to už důvod. Ten běloch s brokovnicí ho už nedohoní ani ho

nepopadne za ruku ta prostitutka a nebude se dožadovat orálku. Může si odpočinout.

„Pardon.“ Ženský hlas u jeho ucha.

Obrátil se. Vedle něj seděla na lavičce žena tak čtyřicet let stará, s laskavýma očima, velkým nosem a dlouhými černými vlasy. Nikdo jiný už tu na autobus nečekal.

„Snad to ode mě není nezdvořilé,“ pokračovala, „ale neviděla jsem vás už někde?“

„To si nemyslím,“ řekl. „Nejsem z New Yorku.“

„Možná v televizi?“

Zaváhal a pokusil se z mozku vydolovat nějaké přesvědčivé alternativní vysvětlení. Ale byl moc unavený, příliš zesláblý, aby hrál nějaké hry.

„Možná,“ nadhodil. Jsem… jsem spisovatel.“

„Vážně?“ Její respekt byl nelíčený a vyžadoval jen minimální povzbuzení, aby přešel v nekritický obdiv. „Můžu se zeptat, jaké knížky jste napsal?“

Jen jednu,“ vzdychl. Jmenuje se Páté evangelium

Zorničky se jí zmenšily; její čelo zvlnily malé vrásky, jak se snažila na ten titul upamatovat.

,Já asi… Omlouvám se, ale myslím, že jsem na něj ještě nenarazila.“

Tak nesmírně se mu ulevilo, že se usmál. Bůh přece jen musí existovat. „To je v pořádku,“ mávl rukou.

„Máme s manželem malé děti,“ vysvětlovala mu. „Už nemáme tolik času na čtení jako kdysi.“

„To je v pořádku.“

,Je vaše knížka úspěšná? Chci říct, dosáhla… toho, v co jste doufal?“

Znovu se usmál. Tahle paní byla chytrá. Rozhodně uměla komunikovat. Nedefinovala úspěch číselně, dokonce se ani nezmínila o prodejích a tím mu pomáhala uchovat si sebeúctu. Tak, jak to formulovala, by se za úspěch mohlo vydávat i mizerných pár stovek prodaných výtisků, kdyby do té knihy vkládal náležitě skrovné naděje. Takový takt, taková elegance od neznámé ženy na zastávce.

„Za daných okolností měla celkem úspěch,“ odpověděl. „Nemůžu si stěžovat.“

Přikývla a hned hledala nejbezpečnější způsob, jak udržet rozhovor při životě. „Kdo vám ji vydal?“

„Elysium.“

„Elysium!“ Její respekt byl zcela nefalšovaný. „Počkejte, až to řeknu Joeovi! Elysium vydalo hrozně krásnou knížku, knížku, která je nám moc drahá. Změnila nám život!“

Nemohl se ubránit úsměvu. Kdyby se zazubil ještě o něco víc, určitě by mu upadla hlava. „To je moc prima. Že se to stane, viďte,“ přikývl.

„Ale to není všechno!“ rozplývala se nadšením. „Objednali jsme si z Amazonu antikvární výtisk. A když jsme ho vytáhli z fólie a otevřeli na první stránce, ta knížka byla podepsaná! No představte si to! Inkoustovým perem ji podepsal sám Jonas Liffring!“

„Úžasné,“ vydechl. Zalitoval, že dopravní podnik města New York nedodává na zastávky polštáře. Byl tak neuvěřitelně unavený.

„Tu knížku jsme museli číst snad stokrát,“ řekla.

Jak se jmenuje?“

„Zpívej sedmkrát,“ odpověděla. „Děti, malé děti se z ní učí matiku. Našim dětem je dva a půl a čtyři. A už umějí malou násobilku! Je to jako zázrak.“

„Páni,“ vydechl.

Konečně tu zastavil autobus číslo 12 a ta žena vstala.

I Theo vstal. Když vykročil k jasně osvětleným dveřím, pořád se ještě usmíval. Pak upadl. Ksakru, upadl.

Zhasl jako svíčka. I při vší vůli se nedokázal zburcovat, nedokázal ze sebe strhnout rubáš tmy, který ho zahalil a stahoval kamsi dolů, kde čas přestával být důležitý a staletí mohla uplynout stejně snadno jako vteřiny. Ležel tam uvězněný celou věčnost, smířený s tím, že bude následovat další věčnost a potom ještě jedna. Čas od času ho přišli navštívit mrtví, nepromluvili ani slovo, jen se dívali. Každému z nich řekl: Omlouvám se. Martymu Salatimu. Tomu člověku, co se upálil benzínem v Santa Fe. Panu Muhibbovi v Mosulském muzeu. Té bezejmenné dívce z Kansasu. Zjevně je to uspokojilo, protože se zase vytratili a nechali ho ve tmě.

Ale pak zničehonic najednou cítil, i když ještě neviděl. Nesly ho neviditelné ruce. Hlasy bez těla starostlivě mumlaly. Někdo ho zachraňoval. Hřejivá ruka ho hladila po tváři a lehce ji popleskávala.

„Neusínejte, neusínejte,“ promluvil mu do ucha ženský hlas. Držela ho za ruku a on ji stiskl.

„To je ono,“ pochválila ho. „Držte se.“ A pak začala v rachotícím autobuse zpívat:

„Jedna krát jedna je jedna…“

«Epilog: Amen»

Ho vše a více jsem viděl a slyšel u paty kříže našeho Spasitele. To, co jsem pro vás sepsal, je to nejmenší, co jsem tehdy pochopil; ovšem ta nejnádhernější porozumění se mým popisným schopnostem vzpírají. Neb ruka, která drží pero, je spojená s tělem, které bolí a kručí.

A to je naše neštěstí, bratří a sestry: mluvíme o tom, co nelze vyslovit. Usilujeme o to, přechovávat ona porozumění v našich mrzkých tělech, ale mrzké tělo to nedokáže. Jako když se šílenec snaží chytit měsíční paprsek a uložit si ho do měšce. Snažíme se ze všech svých sil vyprávět příběh, aby i další došli k Ježíši, ale Ježíš není příběh. On je konec všech příběhů.