William Faulkner

VESNICE

PRVNÍ KNIHA

SNOPES

Philovi Stoneovi

PRVNÍ DÍL

Flem

PRVNÍ KAPITOLA

Francouzovo Zátočí byl úsek úrodné poříční nížiny, rozprostírající se pětatřicet kilometrů jihovýchodně od Jeffersonu. Byl schovaný mezi pahorky, odlehlý, přesně vymezený, ale neohraničený a zasahoval do dvou okresů, i když se nehlásil ani k jednomu z nich. Původně, před občanskou válkou, to bývala obrovská panská plantáž, jejímž troskám — vykuchané skořepině velikánského domu s pobořenými stájemi, s baráky otroků, s přerostlou zahradou a cihlovými terasami a promenádami — se dosud říkalo usedlost starého Francouze, přestože původní hranice existovala už jenom ve starých vybledlých záznamech v pozemkových knihách u okresního soudu v Jeffersonu a některé z těch kdysi úrodných pozemků se už dávno znovu proměnily v džungli rákosu a cypřišů, z níž je vyklučil jejich první majitel.

Je docela možné, že to byl cizinec, i když to nemusel být zrovna Francouz, poněvadž ti, co tam přišli po něm a takřka smazali veškeré stopy po jeho pobytu, by každého, kdo by mluvil jejich jazykem s cizím názvukem nebo jehož zjev či dokonce zaměstnání by bylo nezvyklé, pokládali za Francouze, ať by se hlásil ke kterékoli národnosti, stejně jako by jejich městštější vrstevníci, kdyby se byl rozhodl usadit dejme tomu přímo v Jeffersonu, o něm říkali, že je Holanďan. Co vlastně byl, to už nikdo pořádně nevěděl, ani šedesátiletý Will Varner, jemuž teď patřila velká část původního panství — včetně pozemku, na kterém stálo pobořené sídlo. Neboť onen cizinec, onen Francouz, už byl tentam, i se svou rodinou,

9$

se svými otroky a se svou vznešeností. Jeho sen, jeho širé lány byly rozparcelovány na malé zadlužené neduživé farmy, o které se ředitelé jeffersonských bank dlouho tahali a nakonec je prodali Willovi Varnerovi, takže jediné, co po Francouzovi zůstalo, bylo řečiště, jež mu jeho otroci vyrovnali v délce takřka patnácti kilometrů, aby se řeka nevylívala ze břehů a nezaplavovala pozemky, a kostra obrovského domu, který ti, co ho po něm dědili, třicet let jeden jako druhý rozbírali a štípali na palivové dříví — ořechové sloupy i brlení schodiště, dubové podlahy, které by za padesát let nebylo možno penězi takřka zaplatit, a dokonce i samo venkovní ostění. I jeho jméno už bylo zapomenuto a z jeho pýchy zbyla jenom legenda o tom, že tu půdu vyrval džungli, zkrotil a vytvořil z ní památník svého příjmení, které ti, co se tam na otřískaných vozech, na hřbetech mulů a třeba i pěšky dostavili po něm, s puškami s křesacími kameny, se psy, s dětmi, s pálenicemi na podomácku vyráběnou whisky a s protestantskými žaltáři, už nedovedli rozluštit, natož pak vyslovit a které už nemělo nic společného s žádným kdysi živým člověkem — neboť jak jeho sen, tak pýcha se už obrátily v prach, jenž se smísil se ztraceným prachem jeho anonymních kostí, a z legendy vytrvávala už jenom zarputilá povídačka o penězích, které prý někde na panství zahrabal v době, kdy se krajem hnal k Vicksburgu generál Grant.

Ti, kteří po něm panství zdědili, přicházeli ze severovýchodu, přes hory v Tennessee, po etapách, z nichž každá byla vymezena zrozením a vychováním jedné generace dětí. Přišli od pobřeží Atlantiku, kam připluli z Anglie a ze skotských a waleských močálů, jak naznačovala některá jména — Turpin, Haley, Whittington, McCallum, Murray, Leonard a Littlejohn — i další jako Riddup, Armstid a Doshey, jež nemohla pocházet odnikud,

10$

poněvadž takovéhle jméno by si rozhodně nikdo dobrovolně nevybral. Nepřivezli si žádné otroky, žádné Phyfovy či Chippendalovy sekretáře. Po pravdě řečeno by to, co si přivezli, byla většina unesla v ruce (a taky si to v ruce přinesla). Zabrali půdu, postavili si obydlí o jedné nebo o dvou místnostech, která ani nenatřeli. Ženili se mezi sebou, plodili děti a přistavovali k původním chalupám další místnosti — jednu za druhou — které rovněž nebílili, ale to bylo všechno. Jejich potomci sili dál v nížinách u řeky bavlnu a na úpatí pahorků kukuřici, z níž v tajných zákoutích mezi pahorky pálili whisky, a co nevypili, to prodávali. Když do kraje zajel některý federální úředník, zmizel beze stopy. Někdy někdo třeba zahlédl na některém dítěti či starci nebo stařeně kus oděvu, který měl pohřešovaný na sobě — plstěný klobouk, kabát z jemného sukna, městské střevíce či dokonce pistoli. Okresní úředníci je kromě let, kromě doby, kdy byly přede dveřmi volby, vůbec neobtěžovali. Přistěhovalci si vydržovali vlastní kostely i školy, ženili se mezi sebou, občas se dopouštěli cizoložství, častěji vražd, ale soudy nad sebou i popravy vykonávali sami. Byli to protestanti, demokrati a byli plodní. Jediný kousínek půdy z celého toho území nepatřil černochovi. A přespolní černoši by byli tudy po setmění nešli ani za nic.

Will Varner, nynější majitel sídla starého Francouze, byl první člověk v kraji. Patřilo mu nejvíc pozemků, byl inspektorem jednoho újezdu v okrese, smírčím soudcem pro celý další okres, předsedou volební komise v obou okresech a představoval tudíž pro kraj, který by slovo voličstvo zavrhl, i kdyby ho byl kdy slyšel, prazdroj, ne-li přímo zákonů, pak aspoň rad a připomínek, k němuž obyvatelé nechodili, jako by se ptali, co mám udělat?, ale spíš Co byste si tak přál, abych udělal,

11$

kdyby bylo ve vaší moci mi to nařídit? Byl to farmář, lichvář a veterinář. Soudce Benbow z Jeffersonu o něm jednou prohlásil, že pokud jeho paměť sahá, neviděl mírnějšího člověka, který by kdy pustil žilou mulovi či zfalšoval volební výsledky. Patřila mu většina pěkných pozemků v kraji a většina ostatních u něj byla zadlužená. Byl majitelem krámu, čistírny bavlny a mlýna spojeného s kovárnou, které stály na návsi, a každý z okolí, kdo by nakoupil, dal si vyčistit bavlnu či semlít mouku nebo okovat zvíře někde jinde, by byl, mírně vyjádřeno, považován za nešťastníka. Varner byl hubený jako břevno v plotě a skoro stejně dlouhý, měl zrzavé prošedivělé vlasy i kníry a malá, tvrdá, nevinně modrá očka. Vypadal jako superintendent z metodistické nedělní školy, který dělá ve všední den průvodčího vlaku, nebo naopak, a kterému přitom patří kostel nebo možná železnice, či obojí. Byl to prohnaný tajnůstkář, veselý, s rabelaisovskou letorou a s největší pravděpodobností sexuálně dosud plný mízy (udělal své ženě šestnáct dětí, ale doma už byly jenom dvě, ostatní se rozutekly, byly ženaté nebo ležely pochované od El Pasa až k hranicím Alabamy), jak to napovídala čupřina, kterou měl ještě v šedesáti spíš zrzavou než šedivou. Na něco byl čilý, na něco lenivý. Nedělal nic (veškeré podniky mu vedl syn) a tím nicneděláním trávil veškerý svůj čas, zmizel vždycky z domu dřív, než přišel syn k snídani, nikdo nevěděl kam, ale jak jeho, tak starého tlustého bělouše, co na něm jezdil, bylo možno kdykoli spatřit někde v okruhu šestnácti kilometrů a Varnera bylo lze na jaře, v létě a zkraje podzimu rozhodně aspoň jednou měsíčně zahlédnout, jak sedí před usedlostí starého Francouze v podomácku vyrobeném křesle na pažitu, který dusila džungle, a jeho starého bělouše přivázaného ke kůlu. To křeslo mu zhotovil jeho kovář, který nařízl

12$

v půli sud od mouky, upravil mu strany a přibil do něj sedátko. Varner v něm sedával, žvýkal tabák nebo kouřil z faječky z kukuřičného klasu, za sebou tu byvší nádheru, občas hodil po náhodném kolemjdoucím nějakým tím slovíčkem, vesele, ale ne zas tak, aby to dotyčného zlákalo si přisednout. Lidé (ti, co ho tam vídávali, i ti, co o tom jenom slýchávali) měli za to, že tam dřepí proto, aby si mohl v ústraní osnovat, čí hypotéku zas prohlásí za propadlou, neboť jediný člověk, kterému kdy řekl, proč tam vysedává, byl cesťák se šicími stroji jménem Ratliff — člověk o dobrou polovinu let mladší než Varner. „Sedávám tady rád,“ řekl mu. „Snažím se vcejtit do kůže toho blázna, co všecko todle — „ při řeči se ani nepohnul, dokonce ani netrhl hlavou k vyvýšenině ze starých cihel za svými zády a ke spleti chodníčků, nad nimiž čněla zřícenina se sloupovím — „potřeboval k tomu, aby se měl kde najíst a vyspat.“ A dodal — i když tím Ratliffovi neposkytl žádný další klíč k tomu, jak je to doopravdy: „Nákej čas to už vypadalo, že se toho spleju, jako že mi to lidi sami odkliděj. Jenže ten dnešní svět je už namouduchu línej i vylízt na žebřík a strhnout zbytek těch prken. Každej si zřejmě radši zajede do lesa a rozřeže strom, než by se natáhnul pro pár borovicovejch tříštěk, který má kousek vejš než oči. A tak si to, co z toho zbylo, nakonec trvám nechám jako připomínku, že se taky můžu splíst. Je to jediný, co jsem v životě koupil, ale nedokázal nikomu vrazit.“

Jeho syn Jody byl asi tak třicetiletý, kvetoucí, nadělaný chlap s mírným voletem, který nejenom nebyl ženatý, ale z kterého přímo vyzařovalo jakési nezdolné, neztečitelné staromládenectví, podobně jako z některých lidí dýchá — aby se tak řeklo — vůně svatosti či duchovnosti. Byl tlustý a už bylo vidět, že za deset nebo dvanáct let bude mít pořádnou cejchu, třebaže se mu

13$

zatím dařilo budit dojem jakéhosi zpodobení vyfešákovaného rytíře bez závazků. V létě v zimě, ve všední den i ve svátek chodil (kromě toho, že si sundal kabát, když bylo velké teplo) v naškrobené bílé košili bez límečku, u krku zapnuté těžkým zlatým límcovým knoflíkem, a v obleku z kvalitního černého sukna. Vzal si ho na sebe vždycky ten den, kdy mu přišel od krejčího v Jeffersonu, a pak ho nosil bez ustání, za každého počasí, až ho nakonec prodal některému černošskému námezdníkovi svého otce a nahradil ho šaty novými, takže člověk takřka o každé letní neděli potkal na silnici nějaký jeho kompletní oblek či aspoň některou jeho část — a ihned ji poznal. Od lidí, mezi nimiž žil, se Jody lišil svým sice ne zrovna pohřebním, ale rozhodně obřadným zjevem — který mělo na svědomí to jeho nezdolné staromládenectví. Když se na něj člověk podíval, uviděl za tou povadlostí a klamnou objemností věčného nesmrtelného družbu, apoteózu nezadaného mužství, stejně jako by pod vodnatelnou tkání halfbeka z roku 1909 rozpoznal přízrak toho štíhlého, svalnatého člověka, jenž kdysi běhal za míčem. Jody byl deváté ze šestnácti dětí svých rodičů. Staral se o krám, jehož titulárním majitelem byl dosud otec a v němž obchodovali hlavně s propadlými hypotékami, i o čistírnu bavlny, a dohlížel na roztroušené polnosti, které — zprvu jeho otec a později oba dva společně — za posledních čtyřicet let získali.

Když byl jednou odpoledne v krámě a stříhal z klubka nového bavlněného provazu postraňky k pluhu a zavěšoval je úhledně jako námořnická lana ve smyčkách na řadu hřebíků na zdi, uslyšel za sebou nějaký šramot, a když se otočil, spatřil v otevřených dveřích siluetu člověka malého vzrůstu, v širokém klobouku a v redingotu, který mu byl příliš velký. Muž stál podivně strnule, jako by byl zaražený do země. „Vy jste Varner?“ optal

14$

se muž hlasem, jenž nebyl ani tak drsný, nebo aspoň úmyslně drsný, jako spíš z nedostatku častějšího používání zrezivělý.

„Jeden z Varnerů,“ odpověděl Jody svým přívětivým, pevným, ne nepříjemným hlasem. „Co byste rád?“

„Já jsem Snopes. Doslechnul jsem se, že chcete pronajmout ňákou farmu.“

„Tak?“ opáčil Varner, který se mezitím vydal dopředu, aby viděl druhému do obličeje. „Kdepak jste se to doslechnul?“ Byla to totiž nová farma, získali ji s otcem ani ne před týdnem na základě jedné propadlé hypotéky, a tenhle člověk mu byl úplně neznámý. Dokonce ani v životě neslyšel jeho jméno.

Druhý neodpověděl. To už mu Varner do obličeje viděl — studené, neprůzračné, šedivé oči pod rozcuchaným popudlivým šedivějícím obočím a houštinu krátkých ocelově šedivých vousů, neprostupnou a kudrnatou jako ovčí rouno. „Kdepak jste doteďka farmařil?“ zeptal se Varner.

„Na západě.“ Neznělo to úsečně, jenom to pronesl s naprosto nesmlouvavou definitivností, jako by za sebou zavřel dveře.

„To jako v Texasu?“

„Ne.“

„Aha. Prostě na západ odsaď. Jak velkou máte rodinu?“

„Je nás šest.“ Nijak znatelně se neodmlčel ale ani nepospíchal s další řečí. Něco tu však nehrálo. Varner to vycítil, dřív než ten bezbarvý hlas tu nesrovnalost jakoby naschvál potvrdil. „Kluk a dvě holky. Žena a její sestra.“

„To je jenom pět.“

„A já,“ dodal ten hluchý hlas.

„Hospodář obyčejně nepočítá do pomocníků na poli

15$

i sebe,“ poznamenal Varner. „Tak je vás pět nebo sedům?“

„Můžu poslat na pole šest lidí.“

Ani Varner nezměnil tón, který byl i teď příjemný a pevný. „Nevím, jestli to budem dávat letos do pachtu. Máme už skorem první květen. Obdělám to asi trvám sám, s nádeníkama. Jestli to budu vůbec obdělávat.“

„Šel bych i jako nádeník,“ řekl druhý. Varner se na něj podíval.

„Máte nakvap, abyste se usadil, co?“ Druhý neodpověděl. Varner by byl nedokázal říct, jestli se na něj dívá nebo ne. „Co byste mi platil?“

„Zač byste to propachtoval?“

„Za tři čtvrtiny,“ odpověděl Varner. „Potřeby musíte brát u mě v krámě. Na dřevo nechci nic.“

„Hm. Z každýho dolaru pětasedumdesát centů.“

„Správně,“ odpověděl Varner přívětivě. Teď už by byl nedokázal říct, jestli se ten druhý vůbec na něco dívá.

„Beru“ řekl.

Varner stál na verandičce před krámem nad půltuctem chlapů v modrákách, kteří tam dřepěli nebo seděli na bobku, v rukou kapesní kudly a kousky dřeva, a pozoroval, jak jeho návštěvník prkenně pajdá po verandě, kde se neohlídne napravo ani nalevo, pak schází dolů a ze spřežení a osedlaných zvířat uvázaných pod verandou si vybírá vychrtlého mula bez sedla, s ošoupanou ohlávkou a provazovými opratěmi, odvádí ho ke schodům, nemotorně, prkenně na něj nasedá, ale ani pak se neohlídne. „Podle toho, jak dupe, by jeden hádal, že váží metrák,“ řekl jeden z chlapů. „Kdo to byl, Jody?“

Varner vtáhl vzduch mezi zuby a uplivl si na silnici. „Ňákej Snopes,“ odpověděl.

„Snopes?“ opáčil jiný muž. „Jo tak to je von.“ Nejenom Varner, nýbrž i všichni ostatní se podívali na toho,

16$

co promluvil — byl to vychrtlý člověk v dokonale čistých, i když vyrudlých a záplatovaných modrákách, který byl dokonce čerstvě oholený a měl obličej, jenž se zdál jemný, takřka smutný, ale jen dokud člověku nedošlo, že jsou v něm vlastně dva výrazy — dočasný výraz pokojného klidu a míru, který překrývá permanentní výraz očividného, i když nijak vážného soužení — a se senzitivními ústy, jež se zdála mladistvá a svěží, ale jen dokud si člověk neuvědomil, že to může mít právě tak dobře tu příčinu, že se po celý život odříkala tabáku — obličej živoucího prototypu a představitele mužů, kteří se žení mladí, plodí pouze dcery a jsou pro svou ženu vlastně jenom nejstarší dcerou. Jmenoval se Tull. „To je ten člověk, co bydlel přes zimu s rodinou ve starým skladišti bavlny u Ika McCaslina. Ten, co měl před dvěma rokama něco společnýho s vyhořelou stodolou ňákýho Harrise z Grenierskýho okresu.“

„Jakže?“ optal se Varner. „Co to nepovídáte? S vyhořelou stodolou?“

„Já netvrdím, že ji zapálil,“ odpověděl Tull. „Jenom že do toho byl tak či onak namočenej, aby se tak řeklo.“ „A jak moc do toho byl namočenej?“

„Harris ho pohnal před soud.“

„Ach ták,“ poznamenal Varner. „Vyloženej případ omylu v osobě pachatele. Prostě si k tomu někoho najal.“

„Nic se nedokázalo,“ namítl Tull. „Nebo jestli Harris našel dodatečně ňákej důkaz, bylo už pozdě, poněvadž chlap prostě zmiznul z kraje. Pak se loni v září objevil u McCaslina. Pracoval u něj se svou rodinou jako nádeník, sbírali mu bavlnu a McCaslin je za to nechal přezimovat ve starým skladišti, ve kterým neměl právě bavlnu. Víc mi o tom není známý. Nerad roznáším ňáký řeči.“

17$

„Dobře děláte,“ přisvědčil Varner. „Mužskýho nectí, když se o něm říká, že je drbna.“ Stál nad nimi se svým širokým přívětivým obličejem, v zašlém černobílém společenském ústroji — v naškrobené bílé košili a ve vytahaných uválených kalhotách —, který mu sloužil jako slavnostní oblečení i jako nedbalky. Vtáhl prudce a hlasitě vzduch mezi zuby. „Vida, vida,“ řekl. „Tak on podpaluje stodoly. Vida, vida.“

Večer u jídla o tom pověděl otci. Obydlí Willa Varnera bylo, až na barabiznu postavenou napůl z trámů a napůl z prken a známou pod jménem Littlejohnův hotel, jediné stavení v kraji, které mělo víc než jedno podlaží. Kromě toho měli Varnerovi kuchařku, která byla nejenom jediná černošská služebná, nýbrž vůbec jediná služebná v okolí. Sloužila u nich už léta, ale paní Varnerová ještě pořád tvrdila, a zřejmě to myslela vážně, že ji nemůže bez dohledu nechat uvařit ani vodu. Jody to tedy ten večer vyprávěl otci, zatímco jeho matka, baculatá veselá čiperka, která porodila šestnáct dětí, z nichž pět už přežila, a která dosud vyhrávala na okresních jarmarcích první ceny za kompoty a nakládanou zeleninu, šukala sem a tam mezi jídelnou a kuchyní, kdežto jeho sestra, tichá, naducaná dívka, jež měla už ve třinácti naprosto vyvinutá ňadra, oči jako ojíněné skleníkové hrozny a plná, vlhká, ustavičně pootevřená ústa, seděla na svém místě v jakési mračné zadumanosti zralého mladého ženství a očividně nemusela vyvíjet naprosto žádné úsilí, aby nic neslyšela.

„Tys s ním podepsal smlouvu?“ zeptal se Will Varner.

„Původně jsem ji nemínil vůbec podpisovat, až když mi Vernon Tull řek, co udělal. Ale takhle tam trvám zejtra ten papír dovezu a dám mu ho podškrábnout.“

„To mu můžeš rovnou označit, který stavení má podpálit. Nebo to chceš nechat na něm?“

18$

„O tom si arci taky pohovoříme,“ odpověděl Jody a dodal, ale to už se mu z hlasu vytratila veškerá lehkovážnost, veškerá rozmarná veselá poste i riposte, tierce i quarto a primo: „Stačí s jistotou vyzvědět, jak to bylo s tou stodolou. I když je venkoncem jedno, jestli to udělal nebo ne. Je akorát zapotřebí, aby v době sběru zničehonic zjistil, že to podle mýho názoru podpálil on. Poslouchej. Představ si takovejhle případ.“ Naklonil se přes stůl, zaujatý svou představou, nadělaný, s vypoulenýma očima. Matka šukala někde v kuchyni, odkud se ozýval její rázný hlas, bodře plísnící černošskou kuchařku. Dcera neposlouchala. „Máš pozemek. Lidi, co jim patří, nepočítaj, že z něho v tak pokročilý době budou ještě něco mít, ale najednou přijde chlap, kterej byl naposledy nájemce někde, kde vyhořela stodola, a propachtuje si ho na podíly. Jestli tu stodolu podpálil on, nebo ne, to už je fuk, ale bylo by jednodušší, kdyby se mi podařilo bezpečně zjistit, že to byl on. Důležitý je, že vyhořela v době, kdy tam byl, a že tady byly určitý důkazy, kvůli kterejm se cejtil nucenej zmiznout z kraje. A pak přijde sem, propachtuje si půdu, od který jsme tak jako tak nečekali žádnou úrodu, veškerý potřeby dostane od nás z krámu, jak je to zvykem, sklidí a majitel, jak je to zvykem, sklizeň prodá, připraví si hotový peníze, ale když si ten chlap přijde pro svůj podíl, tak mu majitel řekne: ,Co jsem to slyšel o vás a o tý stodole?’ Nic víc. Jenom: ,Copak jsem to slyšel o vás a o tý stodole?‘„ Zadívali se jeden druhému do očí — ty mírně vypoulené, neprůzračné oči do těch malých, tvrdých modrých oček. „Copak odpoví? Co jinýho může odpovědít než: ,No dobrá. Jak to teda chcete udělat?’ „

„Přijdeš o to, co si vzal na účet z krámu.“

„Arciže. To se nedá jinak zaonačit. Ale koneckonců si snad můžeš dovolit živit chlapa do doby, než ti sklidí,

19$

když ti přece sklidí zadarmíko, gratis. — Počkat!“ řekl. „Krutibrko, dyť to ani nebude potřeba. To ráno, co skončí s jarníma pracema, mu jednoduše nechám na prahu pár zpuchřelejch šindelů a na nich sirku, a hned bude vědít, že má dohráno, že mu nezbejvá než táhnout o dům dál. Tím ten účet v krámě zmenšíme o dva měsíce a pak už nám stačí najmout si někoho, kdo sklidí jeho úrodu.“ Zadívali se na sebe. Pro jednoho to už byla provedená, hotová věc. Měl to jasně před očima. Promluvil, jako by ta doba, která měla přijít teprve za půl roku, už nastala. „Krutibrko! Nic jinýho mu nezbejvá. Nemůže proti tomu nic dělat. Netroufne si!“

„Chm,“ řekl Will. Vytáhl z kapsy rozepnuté vesty umolousanou faječku z kukuřičného klasu a začal ji nacpávat. „S takovejma lidma si radši nic nezačínat.“

„Podpalovat stodoly se arci nemá,“ odpověděl Jody. Vzal z porcelánové nádobky na stole párátko a opřel se na židli dozadu. „A chlap, kterej má takovýhle návyky, musí poznat, že to má i svý nevýhody.“

Den nato ani další tam nejel, ale třetí den seděl nejdřív po obědě vzadu za krámem shrbený nad psacím stolem s žaluzií, černý klobouk v týle, jednu širokou tlapu s černými chlupy, těžkou jako šunka, položenou nehybně na papíře a v druhé pero, a těžkopádným, liknavým, roztahaným rukopisem smolil znění smlouvy, zatímco jeho hnědka čekala přivázaná u sloupku verandy, a za hodinu nato už seděl na koni osm kilometrů od vesnice vedle čtyřkoláku stojícího na silnici, s úhledně složenou smlouvou v kapse kalhot. Čtyřkolák byl otřískaný, jak jezdil cestou necestou, měl na sobě vrstvy zaschlého bláta z minulé zimy a táhl ho pár kosmatých poníků, kteří nebyli o moc větší než kamzíci a zdáli se stejně divocí a čilí. Vzadu na voze byla upevněna plechová bedna, jež měla tvar a rozměry psí boudy a byla

20$

pomalovaná, aby vypadala jako dům, v jehož namalovaných okýnkách se nad namalovanými šicími stroji uculovaly namalované ženské obličeje. Varner seděl na koni a v pohoršeném, rozzuřeném údivu upíral plamenný pohled na člověka, který seděl na voze a který mu před chvílí přívětivě řekl: „Tak co, Jody, prej máte novýho nájemce.“

„Krutibrko!“ vykřikl právě Varner. „Chcete říct, že podpálil další, že přestože ho načapali, podpálil další?“

„Inu,“ odpověděl muž na čtyřkoláku, „ne že bych byl ochotnej místopřísežně prohlásit, že jednu nebo druhou podpálil von. Vyjádřil bych to tak, že obě dvě chytily, akorát když s nima měl víceméně něco společnýho. Jeden by moh tvrdit, že mu v patách chodí oheň jako některejm lidem pes.“ Pronesl to přívětivým, lenivým, vyrovnaným tónem, na kterém člověk v první chvíli nepoznal, že je daleko spíš poťouchlý než žertovný. Byl to Ratliff, obchodní cestující se šicími stroji. Bydlel v Jeffersonu a se svým houževnatým spřežením a pomalovanou psí boudou vyrobenou tak, aby do ní přesně pasoval opravdický šicí stroj, objížděl přes polovinu území čtyř okresů. Jeho pocákaný, otřískaný čtyřkolák se silným spřežením, které nešlo moc do páru, bylo možno zahlídnout jeden den v tom a druhý den v onom okrese, uvázaný v nejbližším stínu, a Ratliffa s jeho moudrým, přívětivým, vlídným obličejem nad úpravnou modrou košilí bez kravaty mezi skupinkou dřepící v některém krámě na křižovatce nebo — jak rovněž dřepí a jak se zdálo klábosí, i když ve skutečnosti zřejmě poslouchal líp, než by si byl kdo v té chvíli myslel — mezi ženskými, obklopenými ověšenými šňůrami, škopky a začernalými prádláky, u potůčků a studní, nebo jak sedí způsobně ve vyplétané židli na verandě některé chalupy, vždycky příjemný, přívětivý, zdvořilý, špásující a nevy-21$

zpytatelný. Prodal takové tři stroje ročně, po zbytek času obchodoval s pozemky, s dobytkem, s použitým zemědělským nářadím, s hudebními nástroji a vůbec se vším, co majitel zrovna nutně nepotřeboval, předával dům od domu novinky ze čtyř okresů, všudypřítomný jako denní tisk, doručoval spolehlivě jako poštovní služba od úst k ústům osobní vzkazy o svatbách a o pohřbech, jakož i recepty na nakládání zeleniny a ovoce. Nikdy nezapomněl jediné jméno a v okruhu osmdesáti kilometrů znal každého člověka, mula i psa. „Zkrátka, dejme tomu, že ten oheň šel Snopesovi v patách za vozem s navršeným nábytkem až k domu, co mu vykázal De Spain, stejně jako tenkrát k Harrisovýmu baráku nebo kde to vostával. Když dojeli, Snopes řek: ,Šup dovnitř!’ a kamna, postele a židle seskákaly z vozil a nahrnuly se samy dovnitř. Bezstarostně, ale čiperně a na svý místa, jako by byly zvyklý se stěhovat, a dokonce věděly, že se přitom musí obejít bez cizí pomoci. Ab a ten větší kluk — říkaj mu Flem — mívali ještě jednoho, malýho, vím s jistotou, že jsem ho u nich někdy viděl, ale toho tenkrát u sebe neměli, rozhodně ho už u sebe nemaj, třeba mu zapomněli říct, aby z tý stodoly vystřelil — seděli na kozlíku, jejich dvě nadělaný holky na dvou židlích ve voze a madame Snopesová a její ovdovělá sestra na těch krámech vzadu, jako by nikoho z nich stejně jako ten nábytek dvakrát nezajímalo, jestli někam dojedou nebo ne. Vůz zastavil před stavením, Ab se podívá na barák a řekne: ,V tomdle by nejspíš nebydlelo ani prase.’ „

Varner, sedící na koni, neschopen slova, vyvalil oči a vrhl dolů na Ratliffa zděšený pohled. „No a jakmile vůz zastavil,“ pokračoval Ratliff, „madame Snopesová a ta vdova slezly a začly vykládat. Ty dvě holky se ani nehnuly, jenom seděly na těch seslích ve svátečních

22$

šatech a žvejkaly ambroňovou pryskyřici, dokavaď se Ab neotočil a nadávkama je nedonutil, aby slezly za madame Snopesovou a tou vdovou, který se hmoždily s kamnama. Sehnal je jak dvě jalovice, kterejch si trošku moc považuje, než aby je cásnul klackem, a pak s Flemem seděl a přihlížel, jak ty dvě mandy berou z vozu okousaný koště a lucernu a pak zase stojej, až se musel natáhnout a plácnout koncem opratí tu náruční přes pozadí. ,A koukejte se natotata vrátit a pomoct mámě s těma kamnama!‘ zařve na ně. A pak s Flemem slezou a jdou za De Spainem.“

„Ke stodole?“ vykřikl Varner. „To chcete říct, že prostě šli a rovnou — „

„Ale co vás nemá! To až pak. To s tou stodolou přišlo až pak. V týhle chvíli ještě nejspíš ani nevěděli, kde ta stodola je. Ta vyhořela jak se sluší a patří až po jistým čase, to se mu musí nechat. Tohle byla jenom návštěva, jenom čistě přátelská návštěva, poněvadž Snopes věděl, který jsou jeho pole a že je má především začít rejpat, však byla už půlka máje, zrovínka jako teď,“ dodal Ratliff tónem nevinným jak nejbělejší lilium. „Ale on prej vždycky uzavírá nájemní smlouvu pozděj než většina lidí.“ Nezasmál se. Podšitý, snědý obličej s podšitýma neproniknutelnýma očima měl vlídný a přívětivý jako vždycky.

„No a?“ vyjel na něj Varner. „Jestli zakládá požáry tak, jak říkáte, můžu bejt nejspíš do vánoc bez starosti. Povídejte dál. Co tak dělává, než začne škrtat sirkama? Třebas rozpoznám zavčas ňáký příznaky.“

„Inu,“ pokračoval Ratliff, „šli dál po silnici a madame Snopesovou a tu vdovu tam nechali, ať se hmožděj se sporákem, a ty dvě holky stát s drátěnou pastí na krysy a s nočníkem v rukou, a když dorazili k majorovi De Spainovi, vydali se po soukromý cestě, na který ležela

23$

hromada čerstvejch kobylinců, do kterejch Ab, jak pak tvrdil De Spainův negr, schválně sloupnul. Třeba je pozoroval předním oknem. Zkrátka, Ab ty kobylince roznes po celý přední verandě, a když zaklepal, tak mu ten negr řek, aby si otřel z botou hnůj, ale Ab se jenom protáhnul kolem něj, jak ten negr tvrdil, zbytek kobylinců si otřel přímo o její stodolarovej koberec a pak zůstal stát a křičel: ,Haló! Haló! De Spaine,’ až vylezla madame De Spainová, jukla na koberec, pak na Aba a řekla mu, aby byl od tý dobroty a šel pryč. A když se pak dostavil domů na oběd De Spain, nejspíš mu řádně zahrála, poněvadž taklenc uprostředka odpůldne zajel s negrem, kterej za sebou vez na mulovi srolovanej koberec, tam, co Ab bydlel. Ab seděl na židli, opřený o futro dveří, a De Spain zařval: ,Proč nejste v polích, krucinágl?‘ Ale Ab ani nevstal a nic a odpověděl: ,Pustím se do toho trvám až zejtra. Já se nikdá nestěhuju a nezačínám pracovat jeden a ten samej den.‘ Ale to bylo venkoncem vedlejší. Jenže madame De Spainová musela De Spainovi nejspíš pořádně zahrát, poněvadž neslízal z koně a jenom mlel pořád dokola: ,Hrom do vás, Snopesi, hrom do vás,‘ a Ab seděl a říkal: ,Kdybysem si já taklenc považoval ňákýho tébichu, tak bysem ho rozhodně neměl někde, kde ho musej lidi, co ke mně jdou, nutně pošlapat.‘„ Ratliff se ani teď nezasmál. Jenom seděl na čtyřkoláku, klidný, uvolněný, s tím svým podšitým inteligentním kukučem v přívětivém snědém obličeji, hladce oholeném, a v dokonale čisté vyrudlé košili, upravený a čisťounký, a ospalý hlas mu navzdory pronikavému pohledu Varnerova brunátného naběhlého obličeje zněl přívětivě a šprýmovně.

„A tak Ab po chvíli houkne do stavení, jedna z těch machen vyjde ven a Ab jí povídá: ,Popadni tady tendlenc tébich a vyper ho.‘ Druhej den ráno ho našel negr

24$

na přední verandě srolovanej a hozenej přede dvéře a po verandě nový šlápoty, až na to, že to tentokrát bylo než bláto, a říkalo se, že když madame De Spainová ten tébich rozbalila, tak to De Spain schytal ještě hůř než prvně — negr vykládal, že ten koberec vypadal, jako když ho rajbovali cihlama místo mejdlem —, poněvadž byl už před snídaní před Abovým stavením, v ohradě, kde Ab s Flemem zapřahali, že ten den s určitostí vyjedou do polí. De Spain seděl na kobyle, vzteklej jak štír, a sakroval, až se hory zelenaly, ne zrovna na Aba, ale na všecky tébichy a na všecky kobylince na světě, ale Ab mlčel a jenom dál utahoval chomouty a řemení, až konečně De Spain prohlásil, že za ten koberec dal ve Francii sto dolarů a že za něj Abovi ze sklizně, kterou Ab ještě ani nezasel, strhne dvacet bušlů kukuřice. A vrátil se domů. I když si možná v duchu říkal, že na tom venkoncem nesejde, ale měl pocit, že do něj madame De Spainová přestane hučet, když už v tý věci něco podniknul, a že až přijde sklizeň, tak se na těch dvacet bušlů kukuřice jako zapomene. Jenže Abovi to nešlo pod fousy. A druhej den, nejspíš navečír, přijde k majorovi, kterej právě ležel zutej na zahradě v houpačce z dýh od sudu, soudní sluha a začne breptat a koktat, až z něj nakonec vyleze, že Ab podal na De Spaina žalobu — „

„A krutibrko,“ zavrčel Varner. „A krutibrko.“

„Arciže,“ poznamenal Ratliff. „Něco podobnýho řek i De Spain, jakmile mu to dopadlo. A když přišla sobota, předjede před krám vůz, z něho vystoupí Ab v tom svým kazatelským klobouku a kabátě, připajdá se ke stolu na tý svý koňský noze, do který ho, jak vykládal strejček Buck McCaslin, střelil za války vlastnoručně plukovník Sartoris, když se mu Ab chystal ukrást jeho žemlovýho jezdeckýho hřebce, a soudce řekne: ,Prošel

25$

jsem si vaši žalobu, pane Snopes, ale nikde v zákonech jsem nenašel nic, co by se tejkalo tébichů, natož pak kobylinců. Ale tu vaši stížnost uznávám, poněvadž dvacet bušlů je pro vás k placení moc, anžto člověku tak zaneprázdněnýmu, jako jste a budete vy, nevybyde jaktěživ čas vypěstovat dvacet bušlů kukuřice. A tak vám za zničení toho tébichu ukládám pokutu deset bušlů.‘„

„A tak ji podpálil,“ podotkl Varner. „Vida, vida.“

„Nevím, jestli bych to vyjádřil akorát taklenc,“ odpověděl nebo spíš zopakoval Ratliff. „Asi bych to vyjádřil tak, že ještě tu samou noc chytila stodola majora De Spaina a nevostalo z ní nic. Jenomže De Spain k ní nějakým záhadným způsobem dojel akorát v tý chvíli na svý klisně, někdo ho totiž slyšel jet po cestě. Tím nechci říct, že tam dorazil včas, aby to uhasil, ale včas, aby tam ještě zastihnul něco jinýho, co tam bylo před ním a co považoval za natolik cizí element, že si osobil právo po tom střílet. Jak seděl na kobyle, tak na to nebo na ně třikrát nebo čtyřikrát vypálil, ale pak to zaběhlo do strouhy, a tam major s klisnou nemoh. A nebyl ani štont říct, kdo to byl, poněvadž kulhat může každej živočich, když chce, a bílou košili může mít na sobě taky kdokoliv, až na to, že když dojel tam, co bydlel Ab (a to nemohlo bejt za nějak moc dlouho, soudě podle rychlosti, jakou ho ten dotyčnej slyšel pádit po silnici), tak tam Ab s Flemem nebyli a nebyl tam venkoncem až na ty čtyři ženský vůbec nikdo. De Spain neměl arci čas koukat pod postele a kdesi cosi, poněvadž hned u tý jeho stodoly stála šupna, která měla stříšku z cypřišovejch větví a byla v ní kukuřice. A tak se rozjel zpátky ke stodole, kam už mezitím černoši nosili sudy s vodou a namáčeli konopný pytle a dávali je na tu šupnu, a první, koho vidí, je Flem, kterej tam stál v bílý košili a s rukama v kapsách přihlížel a žvejkal tabák. ,Brej večír,‘

26$

pozdraví Flem. ,To seno hoří jako vzteklý,’ a De Spain, jak tam sedí na kobyle, zařve: ,Kde máte tátu? Kde je ten —‘ A Flem na to: ,Esi není nikde tady, tak šel domů. Vyjeli jsme zároveň, hned jak jsme uviděli tu zář.‘ De Spain dobře věděl, odkud vyjížděli, a věděl taky proč. Jenomže se s tím venkoncem nedalo nic dělat, poněvadž to byla než jeho důminka a kromě toho bílou košili můžou mít kterýkoli dva chlapi a jeden z nich pajdat, i když to, co viděl jednoho z nich hodit do ohně, když ponejprv vystřelil, byla pravděpodobně plechovka s petrolkou. A když druhej den ráno seděl u snídaně s ožehnutým obočím i vlasama a pěkně ho to pálilo, vejde negr a povídá, že přišel někdo, kdo s ním chce mluvit, a tak De Spain jde do kanceláře a on to Ab ve svým kazatelským klobouku a kabátě. Vůz už měl naloženej, jenomže s ním nepředjel až před barák, aby ho nebylo vidět. ,Mám takovej dojem, že se spolu neshodnem,‘ povídá, ,a říkám si, že se o to rači ani nebudem pokoušet, aby mezi náma nedošlo k ňákýmu nedorozumění. Stěhuju se eště dneska ráno.’ A De Spain na to: ,A co vaše smlouva?’ a Ab odpoví: ,Já jsem ji zrušil.’ De Spain jenom sedí a opakuje: ,Zrušil, zrušil,’ a pak dodá: Já bych ji taky milerád zrušil a ještě sto takových k ní a hodil ji do tý stodoly, jenom kdybych s jistotou věděl, že jste to byl vy, po kom jsem včera večír střílel.’ A Ab povídá: ,Můžete mě žalovat a zjistit si to. Smírčí soudcové v týhle zemi maj zřejmě ve zvyku vynášet rozsudky ve prospěch obžalovanejch.“

„A krutibrko,“ zopakoval tiše Varner. „Krutibrko.“

„A otočí se, vypajdá na tý chromý hnátě ven, ale pak se vrátí — „

„A podpálí i to stavení, co mu De Spain vykázal,“ řekl Varner.

„Co vás nemá! Neříkám, že se možná neotočil a na

27$

ten barák se nepodíval s jistou — aby se tak řeklo — lítostí, když odjížděl. Ale nic dalšího už znenadání nechytilo. Aspoň ne hned. Já je —“

„Správně,“ skočil mu do řeči Varner. „Vzpomínám si, že jste říkal, že zřejmě hodil zbytek tý petrolky do ohně, když po něm De Spain začal střílet. Vida, vida,“ řekl a nadmul hrudník, jako by se o něj pokoušela mrtvice. „A akorát já z celýho okresu si ho musím vybrat a uzavírat s ním nájemní smlouvu.“ Rozchechtal se. Lépe řečeno ze sebe vyrazil několikrát rychle za sebou ha ha ha, ale smích mu šel jenom z plic k zubům, výš ne, do očí se nedostal. Pak utichl. „Inu, nemůžu tady s váma vysedávat, i kdyby mi to bylo sebepříjemnější. Třeba tam dorazím ještě včas a přiměju ho, aby tu smlouvu se mnou zrušil a spokojil se s mým starým skladištěm bavlny.“

„Nebo aspoň s prázdnou stodolou,“ křikl za ním Ratliff.

Za hodinu nato zastavil Varner znovu koně, na němž seděl, tentokrát před vraty nebo spíš před dírou v plotě z povoleného a zrezivělého drátěného pletiva. Vlastní vrata, nebo aspoň jejich pozůstatky, ležela vypadlá z pantů vedle plotu a jejich ztrouchnivělé příčky, podobné žebrům nějakého zapomenutého kostlivce, dusila tráva a plevel. Varner lapal po dechu, ale ne protože by byl jel cvalem. Naopak, když už byl místu svého cíle tak blízko, že by byl podle svého náhledu uviděl kouř, kdyby tam jaký byl, začal čím dál víc zvolňovat krok. Přesto však, jak seděl na koni před dírou v plotě a díval se na tu poroučející se nakloněnou chalupu, která byla tak omšelá, že připomínala barvou starý úl, a stála na typicky holém kousku země bez trávy a stromů, dýchal ztěžka, funěl a dokonce se drobátko potil, v obličeji výraz napětí a rychlého přemítání jako člověk, jenž se

28$

blíží k nevybuchlému granátu z houfnice. „Krutibrko. Už je tady tři dni a ještě si nepostavil vrata. A já se o tom neopovážím ani ceknout. Dokonce se ani neopovážím dát najevo, že vím, že je tady plot, ke kterýmu by se měly přidělat.“ Škubl divoce opratí. „Hyjé!“ řekl koni. „Jestli tady budeš moc dlouho okounět a postávat, tak uhoříš i ty.“

Cesta (nebyla to pěšina ani stezka, jenom dvě rovnoběžné, sotva znatelné koleje, vyježděné koly, ale pod trávou a býlím toho roku takřka neviditelné) vedla k zchátralé verandě bez schůdků před chalupu, která vypadala jako po vymření a kterou Varner, ostražitý a napjatý jako struna, pozoroval, jako by se blížil k úkrytu číhajícího nepřítele. Pozoroval ji tak úporně, že vůbec nevnímal její detaily. Najednou v jednom okýnku bez rámu spatřil, aniž si uvědomil, kdy se tam objevil, obličej pod šedivou plátěnou čepicí. Spodní čelist obličeje se přesouvala zvláštním pohybem ve vytrvalém rytmu ze strany na stranu, ale jak Varner vykřikl: ,Hej!‘, obličej zmizel. Už chtěl vykřiknout znovu, ale vtom za domem zpozoroval neohebnou postavu, která něco kutila u vrat ohrady, a poznal ji, ačkoliv neměla redingot. Už chvíli k němu doléhalo žalostné, pravidelné sténání rumpálu studně a teď uslyšel dva monotónní zvučné ženské hlasy, jimž nebylo rozumět. A když zajel za dům, uviděl celý výjev — úzkou vysokou konstrukci podobnou zdvojené šibenici, dvě tlustá, naprosto nehybná děvčata, jež hned na první pohled manifestovala statickou, snivou solidaritu sousoší (ještě podtrženou dojmem, že obě mluví na velikou dálku s jakýmsi posluchačem — nebo možná jen ke svému vůkolí — a přitom ani jedna neposlouchá, co říká druhá), přestože jedna, která držela provaz od studně, měla paže napřažené vzhůru a byla ohnutá, poněvadž táhla dolů, a po-29$

dobala se postavě z nějaké šarády, vyřezanému předmětu, symbolizujícímu jakési děsivé fyzické úsilí, jež skončilo v samém počátku; za okamžik však spustil rumpál znovu svůj nářek, i když vzápětí stejně jako hlasy zmlkl, neboť Varnera zpozorovala už i druhá a první strnula v zrcadlovém obraze svého prvního postoje, tentokrát paže s provazem natažené dolů, a jak jel Varner kolem nich, otáčela obě děvčata široké, netečné obličeje zvolna, unisono za ním.

Varner přejel pustý dvorek zaneřáděný spoustou svinstva — popelem, rozbitým nádobím a plechovkami — po posledním nájemci. U plotu pracovaly další dvě ženské. Varner si všiml, že se jedna z nich ohlídla, takže o něm. už věděly tři. Ale muž (ten šlakovitej prťavej vrahoun s koňskou nohou, jak si Varner se zuřivým bezmocným vztekem řekl) ani nezvedl hlavu a dokonce ani nepřestal dělat to, čím se právě zabýval, dokud Varner nedojel až za něj. To už ho pozorovaly obě ženy. Jedna měla na hlavě vyrudlý čepec proti slunci, druhá neforemný klobouk, který zřejmě kdysi patřil onomu muži, a v ruce držela zrezivělou plechovku do poloviny plnou ohnutých rezatých hřebíků. „Dobrej večír,“ pozdravil Varner, ale příliš pozdě si uvědomil, že takřka křičí. „Dobrej večír, dámy.“ Muž se beze spěchu otočil, v ruce kladívko — rezatá hlava kladívka měla uražené obě plosky a byla nasazená na neohlazeném kusu polínka — a Varner pohlédl dolů do chladných, neproniknutelných achátových očí pod staženým převisem obočí.

„Maucta,“ odpověděl Snopes.

„Napadlo mě, že sem zajedu, abych zjistil, jak jste si to rozmyslel,“ pokračoval Varner, ještě pořád příliš hlasitě. Zřejmě si nemohl pomoct. Mám toho v hlavě tolik, že nemám kdy se hlídat, pomyslel si, a zároveň mu hlavou projelo: Krutibrko. A znovu: Krutibrko, jako by

30$

sám sobě dokazoval, jak by mohl skončit, kdyby byť na vteřinku polevil v pozornosti.

„Čítám, že tady vostanu,“ odpověděl druhý. „Ve stavení by sice nebydlelo ani prase, ale říkám si, že to ňák překlepu.“

„Poslyšte!“ řekl Varner. To už křičel, ale bylo mu to jedno. Nato křičet přestal. Přestal, protože prostě přestal mluvit, neboť ho nenapadalo, co by měl říct dál, i když mu v hlavě o překot bleskalo: Krutibrko. Krutibrko. Netroufám si mu říct: „Koukej táhnout,“ poněvadž mu nemůžu říct, kam má podle mě táhnout. Dokonce si ani netroufám dát ho zavřít za to, že podpálil někde stodolu, poněvadž mám strach, aby mi nepodpálil mou. Varner ještě nedomluvil a druhý se už začal otáčet zpátky k plotu. V téhle chvíli už byl napůl obrácený a díval se nahoru na Varnera, nikoli snad zdvořile, a ne zrovna trpělivě, jenom vyčkávavě. „Dobrá,“ řekl Varner. „O tom stavení si můžem ještě pohovořit. Však my spolu vyjdem. Však my už spolu vyjdem. Když se vám něco nebude zdát, stačí, když zajdete do krámu. Ne, dokonce tam ani nemusíte chodit, prostě mi vzkažte a já sem přijedu, co nejdřív to stihnu. Rozumíte? Ať se vám nebude zdát cokoli, cokoli —“

„Já vyjdu s každým,“ odpověděl druhý. „Měl jsem už patnáct nebo dvacet hospodářů, co jsem začal farmařit, a doposavad jsem vyšel se všema. Když s někým nemůžu vyjít, jdu o dům dál. To je všechno, co jste mi chtěl?“

Všechno, pomyslel si Varner. Všechno. Přejel zpátky dvůr, ten zaneřáděný, bezútěšný, nezatravněný kus země se strupy popela, ohořelých klacků a zčernalých cihel v místech, kde stávaly hrnce na vyváření prádla a paření prasat. Kdybych tak po něm nikdy nemusel chtít víc než tuhle maličkost, co po něm chci dnes, pomyslel si. Už zase slyšel rumpál studny, ale jak jel ko—

31$

lem tentokrát, rumpál nezmlkl a ty dvě široké tváře, jedna nehybná, druhá klesající a zvedající se s pravidelností metronomu, se za toho ne zrovna libozvučného nářku kola už zase zvolna otáčely, jako by byly přinýtované k nějakému táhlu a synchronizované, dokud nedojel za barák, kde se dostal na neznatelnou stezku, vedoucí k rozbitým vratům, která, jak věděl, budou v tom býlí ležet i příště, až je uvidí. Smlouvu, kterou psal s klidným, rozvážným sebeuspokojením — i když mu teď připadalo, že je musel pociťovat někdy jindy nebo — což je pravděpodobnější — že je pociťoval někdo zcela jiný než on —, měl dosud v kapse. Zůstala nepodepsaná. Mohl bych do ní dát doložku o požáru, pomyslel si. Ale ani nepřitáhl koni uzdu. Arciže, řekl si. A pak bych si s ní moh pokrejt novou stodolu, až si ji postavím. A tak pokračoval v cestě. Protože už bylo pozdě, nechal jet koně mimochodem, který zvíře vydrží skoro celou cestu až domů, když mu dovolí na každém kopečku trochu se vydýchat, a tak postupovali slušným tempem, když vtom najednou uviděl, že u cesty, opřený o strom, stojí muž, jehož obličej zahlídl v okně stavení.

V jedné chvíli byla cesta volná a v příští stál muž na kraji nízkého mlázíčka — byla to táž plátěná čepice, tytéž rytmicky žvýkající čelisti, které se zřejmě zhmotnily zčistajasna takřka v jedné rovině s koněm a tvářily se, jak si Varner uvědomil, když o tom později přemítal, jako by to byla pouhopouhá náhoda. Zarazil koně, teprve když už muže takřka minul. Tentokrát nekřičel, v naducaném obličeji se mu zračila přívětivost, ale zároveň nejvyšší ostražitost. „Maucta,“ řekl. „Vy jste Flem, viďte? Já jsem Varner

„Tak?“ opáčil druhý a uplivl si. Měl široký, plochý obličej a oči barvy stojatých vod. Zdál se stejně jako Varner těstovitý, ale byl o hlavu menší, na sobě měl špinavou bílou košili a laciné šedivé kalhoty.

32$

„Doufal jsem, že se s váma setkám,“ začal Varner. „Váš otec měl prej jednou nebo dvakrát nějaký nedorozuměníčko s hospodářem. Nedorozuměníčko, který mohlo víst k neblahejm koncům.“ Druhý jenom žvýkal. „Třeba se k němu nechovali hezky. To nevím a nestarám se o to. Chci vám říct jenom to, že omyl, jakejkoli omyl, se dá vysvětlit, a člověk může s tím, s kým není spokojenej, zůstat přesto dobrej. Nejste taky tý minky?“ Druhý vytrvale žvýkal. Obličej bez výrazu se podobal pekáči se syrovým těstem. „Jako že nemusí mít pocit, že svou pravdu dokáže jedině něčím, kvůli čemu se musí druhej den sebrat a odtáhnout nakrásně z kraje,“ pokračoval Varner. „Aby jednou nenastala chvíle, kdy se rozhlídne a zjistí, že už není kraj, kam by se moh vrtnout.“ Umlkl. Tentokrát počkal tak dlouho, dokud druhý konečně nepromluvil, ale nebyl si jist, že promluvil proto, že Varner čekal.

„Krajů je habaděj.“

„Arciže,“ přisvědčil nadělaný Varner přívětivě, příjemně. „Ale trmácet se v jednom kuse z místa na místo je na draka. Zvlášť kvůli nějaký prkotině, která kdyby se vzala hned zkraje pořádně do ruky a uvedla na pravou míru, dala by se vysvětlit v pěti minutách, když by tady byl někdo, kdo by toho člověka, co je dejme tomu kapku pruďas, popadnul za knoflík a řek mu: Jen ne tak zhurta. Dyť ten člověk proti tobě nic nemá. Stačí, když si s ním v klidu a míru pohovoříš, a všechno bude, jak má bejt. Vím, co povídám, protože mi dal v tomhle smyslu svý slovo.‘„ Znovu se odmlčel. „Zvlášť kdyby tomu chlapíkovi, o kterým mluvíme, kynul z toho, že toho člověka dokáže uklidnit a ukonejšit, nějakej prospěch.“ Varner se znovu odmlčel. Po chvíli promluvil druhý:

„Jakej prospěch?“

33$

„Inu, nějakej pěknej pozemek, kterej by dostal. Úvěr v krámě. Víc půdy, kdyby se mu zdálo, že to zvládne.“

„Z farmaření nic nekouká. Čítám, že jakmile to pude, tak toho nechám.“

„Jak myslíte,“ odpověděl Varner. „Řekněme teda, že by chtěl začít podnikat něco jinýho, ten chlapík, co o něm mluvíme. Pak bude při tom podnikání potřebovat, aby mu lidi, co mu budou dávat vydělávat, šli na ruku. A jakej lepší způsob — „

„Vy vedete krám, že jo?“ optal se druhý.

„ — lepší způsob — „ opakoval Varner, ale náhle zmlkl. „Cože?“ zeptal se.

A dlouze se na druhého zadíval. Obličej už neměl přívětivý, jenom zcela nehybný a nanejvýš pozorný. Sáhl do kapsy u košile a vytáhl doutník. Sám nekouřil ani nepil, protože byl naštěstí od přírody takového ústrojenství, jak by se asi sám vyjádřil, že mu naprosto nic nescházelo ke spokojenosti. Ale vždycky u sebe nosil dva nebo tři doutníky. „Vemte si doutník,“ řekl.

„Já nekouřím,“ odpověděl druhý.

„Jenom žvejkáte, hm?“ opáčil Varner.

„Tu a tam si ho koupím za niklák a žvejkám, dokaď je v něm ňákej šmak. Ale sirku jsem ještě k ničemu, co stojí peníze, nepřiložil.“

„No jo,“ řekl Varner. Pak se podíval na doutník a nehlasně dodal: „Doufám z celýho srdce, že ji ani v budoucnu nikdá nepřiložíte, ani vy, ani někdo z vašich známejch.“ Zastrčil doutník zpátky do kapsy a frkl, až to zasyčelo. „No dobrá,“ řekl. „Na podzim. Po sklizni.“ Až do té chvíle si nebyl jist, kdy se na něj jeho společník dívá a kdy ne, ale teď pozoroval, jak pozvedá paži a druhou rukou si neuvěřitelně pečlivě sundává něco neuvěřitelně malilinkatého z rukávu. Varner znovu frkl. Ale tentokrát to byl povzdech. „Tak tedy příští tejden.

34$

Do tý doby snad počkáte, ne? Ale musíte se mi za to zaručit.“ Druhý si uplivl.

„Za co?“

O tři kilometry dál přepadl Varnera soumrak, zkracující se šerosvit pokročilého dubna, v němž mezi tmavšími stromy vystupovaly jako modlící se jeptišky vybledlé dříny se vztaženými, pozvednutými dlaněmi. Už svítila večernice a křičeli lelci. Koni, který jel za večeří, se ve večerním chladu dobře klusalo, ale Varner ho zarazil a na delší okamžik zadržel. „Krutibrko,“ řekl. „Stál tam přesně tak, aby ho ze stavení nemoh nikdo vidět.“

DRUHÁ KAPITOLA

1

Když se Ratliff, cestující se šicími stroji, zase jednou blížil k vesnici, na voze v oné bedně podobající se psí boudě tentokrát starší hrací skříňku a sadu zbrusu nových zubů k bránám, ještě z továrny svázaných drátem, uviděl u kůlu plotu podřimovat starého bělouše, stojícího na třech nohou, a za okamžik nato samotného Willa Varnera, jak sedí na úpatí kostrbatého trávníku v přerostlé zahradě sídla starého Francouze v podomácku vyrobeném křesle.

„Brej večír, strejčku Wille,“ pozdravil přívětivým, zdvořilým, ba uctivým tónem. „Tak prej máte s Jodym v krámě novýho příručího.“ Varner se na něj ostře zahleděl a jeho ryšavé obočí nad tvrdýma očima se poněkud zachmuřilo.

„Tak ono se to už rozkřiklo,“ odpověděl. „Jak daleko jste byl včera?“

35$

„Takovejch deset dvanáct kilometrů,“ řekl Ratliff.

„Ha,“ vyštěkl Varner, „toho příručího jsme akorát potřebovali.“ To byla pravda. Potřebovali nanejvýš někoho, kdo by přišel ráno otevřít krám a večer ho zase zavřít — aby tam neběhali zatoulaní psi, poněvadž vandráci se stejně jako černošští pobudové po setmění ve Francouzově Zátočí tak jako tak jaktěživ neomeškávali. Upřímně řečeno byl i Jody Varner (Will se tam stejně nikdy nevyskytoval) občas celý den mimo krám. Zákazníci do něj vcházeli a obsluhovali se sami nebo jeden druhého a peníze za jednotlivé artikly, jejichž cenu znali stejně jako Jody na cent přesně, házeli do krabice od doutníků pod okrouhlou drátěnou klecí na přikrývání sýrů, pod kterou ta krabice s těmi usmolenými bankovkami a od palců vyblýskanými mincemi vypadala jako nějaká návnada.

„Aspoň vám někdo denně zamete krám,“ poznamenal Ratliff. „To se každýmu hned tak nepovede, aby to měl zahrnutý v pojistce proti požáru.“

„Ha,“ opakoval žvýkající Varner a vstal z křesla. Vyndal z úst rozžvýkaný žvanec tabáku, podobající se chuchvalci mokrého sena, zahodil ho a otřel si dlaň o bok. Pak přešel k plotu, kde kovář na jeho příkaz vyrobil šikovný průchod, který fungoval naprosto stejně jako moderní turniket (ani Varner, ani kovář v životě žádný turniket nejenom neviděli, ale ani si ho neuměli představit) až na to, že místo aby se do něj musela hodit mince, zvedla se zarážka na řetízku. „Jeďte zpátky ke krámu na mým koni,“ řekl Varner, „a já pojedu s tou vaší károu. Rád bych si sednul a vezl se.“

„Můžeme uvázat koně za čtyřkolák a vízt se oba dva,“ odpověděl Ratliff. „Jen jeďte na koni,“ řekl Varner. „Rád bych vás měl kousek dál od těla. Někdy máte na můj vkus moc za ušima.“

36$

„Beze všeho, strejčku Wille,“ řekl Ratliff. A tak zarejdoval s kolem do strany, aby si mohl Varner nastoupit, a sám si vylezl na koně. Vydali se na cestu, Ratliff jenom kousek za čtyřkolákem, takže Varner mohl mluvit přes rameno a nemusel se ohlížet.

„Pokud jde o toho hasiče —“

„Není to prokázaný,“ namítl Ratliff mírně. „To se ví, v tom je právě ta svízel. Poněvadž když si někdo musí vybrat mezi člověkem, kterej je vrah, a člověkem, o kterým si jenom myslí, že by moh bejt, tak si vybere vraha. Pak aspoň ví přesně, jak je na tom. A jeho pozornost nebloumá jinde.“

„No dobrá,“ řekl Varner. „Tak tedy o tu nevinnou oběť pomluv a falešnejch tvrzení. Co o něm víte?“

„Nic, co by stálo za řeč,“ odpověděl Ratliff. „Jenom co o něm semhle támhle slyším. Neviděl jsem ho osm let. Tenkrát měli kromě Flema ještě jednoho chlapce. Malinkýho. Teď by mu bylo takovejch deset dvanáct, kdyby tady ještě byl. Museli ho při tom věčným šterclování někam zatrakat.“

„A to, co jste o něm během těch osmi let slyšel, vás dovedlo k důmince, že třeba změnil svoje zvyky?“

„Je to už arci osm let,“ odpověděl Ratliff. Prach, který vířili jejich tři koně, odletoval v mírném vánku zlehka do stran mezi rmen a kudravec, jež právě rozkvétaly v příkopu u cesty. „A předtím jsem ho neviděl skorem patnáct. Vyrůstal jsem poblíž místa, kde žil. Chci říct, že bydlel asi dva roky tam co já. On a můj táta byli nájemci starýho Anseho Hollanda. Ab se tehdá ještě zabejval koňským handlem. Vlastně mu právě v ten čas handlování s koňma zkrachovalo, a tak už jenom farmařil. Není to od přírody zlej člověk. Je jenom zahořklej.“

„Zahořklej,“ opakoval Varner a uplivl si. Hlas mu zazněl ironicky, takřka pohrdavě: „Když Jody přišel včera

37$

večír domů, pozdě, hned jsem poznal, kolik uhodilo, jen jsem se na něj podíval. Tvářil se přesně tak, jako když byl kluk a proved něco, o čem věděl, že na to druhej den přijdu, a tak si řek, že mi to radši vyklopí rovnou sám. ,Najmul jsem příručího,’ povídá. ,Nač?‘ povídám já. ,Copak ti Sam už nepucuje v neděli boty k tvý spokojenosti?’ a on zařval: ,Já jsem musel! Já ho musel najmout. Povídám, že jsem musel!‘ a šel spát bez večeře. Jak spal, to nemám zdání. Neposlouchal jsem, abych to zjistil. Ale dneska ráno se na to zřejmě už koukal veselejšíma očima. ,Třeba bude i užitečnej,“ povídá. ,O tom nepochybuju,’ povídám já. ,Jenže jsou na to paragrafy. A pak, nebylo by lepší to strhnout? Moh bys to prodat na dříví.’ Chvíli na mě vejrá, ale jenom čeká, až domluvím. V noci si to celý sesumíroval. ,Vem si takovýhodle člověka,’ povídá, ,člověka, kterej si troufne obhájit sám sebe, svý práva i svý zájmy. Řekněme, že výhody z jeho práv a jeho zájmy jsou zároveň výhody a zájem jinýho chlapa. Řekněme, že se jeho prospěch kreje s prospěchem chlapa, kterej platí někomu z příbuzenstva toho člověka za to, že mu chrání jeho živnost. Řekněme, že je to živnost, při který se semhle támhle (,A to víš stejně dobře jako já,’ povídá Jody) — řekněme, že ten prospěch je čím dál větší, že ten člověk má prospěch z toho, že je svolnej se do toho nijak nezamíchat, zkrátka ten člověk, co je tak troufalej —‘ „

„To už moh říct rovnou ,nebezpečnej‘,“ podotkl Ratliff.

„Jo,“ přisvědčil Varner. „Co vy na to?“

Ratliff na to neodpověděl a místo toho řekl: „Ten krám není psanej na Jodyho, pravda?“ Ale než stačil druhý promluvit, odpověděl si sám: „Arciže. Co se ptám? Kromě toho bude mít Jody co dělat jenom s Flemem. Dokud ho nevyhodí, tak třeba starej Ab — „

38$

„Tak se s tím už vytaste,“ řekl Varner. „Co si o tom myslíte?“

„Jako co si myslím doopravdy?“

„A o čem podle vás mluvím, krucihiml?“

„Myslím si to samý co vy,“ odpověděl Ratliff klidně. „Jsou jenom dva lidi, který si můžou troufnout s takovejhlema lidma si zahrávat. Jeden z nich se jmenuje Varner, ale jeho křestní jméno není Jody.“

„A kdo je ten druhej?“ zeptal se Varner.

„To ještě není prokázaný,“ odpověděl Ratliff přívětivě.

2

Vesnice se kromě krámu, čistírny bavlny a mlýna spojeného s kovárnou, kterou měl v nájmu nynější kovář, kromě školy, kostela a asi tří tuctů obydlí v doslechu obou zvonů skládala z nájemní stáje s ohradou a z přilehlého stinného, ale nezatravnělého prostranství, na němž stála rozcapená, splácaná budova z prken a z klád, nenatřená, v některých částech patrová, známá pod názvem Littlejohnův hotel, v němž za omšelou tabulí přibitou ke stromu a označenou nápisem „Noclehi — obědy“ poskytovali stravu a nocleh cesťákům a obchodníkům s dobytkem. Měla dlouhou verandu vroubenou židlemi. Ratliff tam ten večer po jídle — to už měl čtyřkolák a spřežení ve stáji — seděl s pěti nebo šesti chlapy, kteří tam zavítali z nedalekých domovů, odkud se tam dalo dojít pěšky. Scházeli se tam večer co večer, ale ten den se dostavili ještě dřív, než úplně zapadlo slunce, a chvílemi pohlédli k temnému průčelí Varnerova krámu jako lidé, kteří se sešli a mlčky se dívají na vychladlé uhlíky po lynčování nebo na opřený žebřík a otevřené okno, jímž utekla z domova se svým

39$

milým mladá dívka, neboť že si člověk, kterému ještě slouží nohy a má to v hlavě natolik v pořádku, aby se při počítání pletl leda ve svůj prospěch, najal do krámu bělošského příručího, bylo cosi stejně neslýchaného, jako kdyby si někdo z nich najal do kuchyně bělošku.

„Inu,“ poznamenal jeden. „Nic o tom chlapovi, co si ho Varner najal, nevím, ale krev není voda. A člověk s příbuzenstvem, který se dovede tak rozběsnit, že někomu podpálí stodolu —“

„Starej Ab není arci od přírody zlej,“ řekl Ratliff. „Je jenom zahořklej.“

Chvilinku nikdo nepromluvil. Seděli nebo dřepěli na bobku podél verandy, ale jeden na druhého neviděl.

Byla už skoro úplná tma, po zapadlém slunci zbyla jenom bledě zelenavá skvrna na severozápadní obloze. Lelkové už spustili a svatojánské mušky blikaly a vznášely se mezi stromy na druhé straně cesty.

„Proč je zahořklej?“ zeptal se někdo po chvíli.

„No prostě zahořknul,“ odpověděl Ratliff přívětivě, pohotově a ochotně. „Kvůli tý záležitosti za války. Nikomu tehdá nepřekážel, nikomu neškodil, nepomáhal ani jedný, ani druhý straně a hleděl si svýho — to znamená zisku a koní — věcí, který jaktěživo neslyšely o ničem, jako je politický přesvědčení — a najednou si přijde někdo, komu ty koně vlastně ani nepatřili, a střelí i ho do paty. A tak zahořknul. A pak taky kvůli tý záležitosti s tchyní plukovníka Sartorise, s madame Rosou Millardovou, s kterou se dal v dobrý víře a s poctivejma úmyslama do kupy při jistý záležitosti s koňma a s mezkama; neměl v úmyslu nikoho poškodit, ani modrý, ani šedý, jenom si hleděl vejdělku a koní, jenže madame Millardová pak nevěděla nic lepšího než dát se střelit od chlápka, kterej si říkal major Grumby, a Sartorisovic mladej, Bayard, a strejček Buck McCaslin a ještě jeden

40$

negr chytili Aba v lese, kde pak k něčemu došlo. Uvázali ho ke stromu nebo co a snad prej v tom hrály roli dokonce nadvakrát přeložený otěže nebo snad rozpálenej nabiják, ale to jsou možná jenom plky. Zkrátka a dobře, Abovi tím pádem nezbylo než zrušit přísahu věrnosti Sartorisovejm, a prej se ještě drahnou chvíli musel ukrejvat v kopcích, až pak byl plukovník Sartoris natolik zaneprázdněnej stavěním tý svý železnice, že moh Ab bez nebezpečí vylízt. A po tý příhodě zahořknul ještě víc. Ale to měl ještě pořád ten svůj handl s koňma, takže se měl k čemu upíchnout. Jenže pak narazil na Pata Stampera a ten ho vyřídil i jako koňskýho handlíře. A od tý doby je zahořklej jak pelyněk.“

„Jestli se utkal s Patem Stamperem, tak si přece nemoh vízt domů ani ohlávku,“ poznamenal někdo. Všichni totiž znali Stampera. Přestože dosud žil, byl legendární postava, a to nejenom v tom kraji, nýbrž v celém severním Mississippi i v západním Tennessee — byl to tělnatý chlapík s teřichem, se širokým, světlým, drahým, luxusním stetsonem na hlavě a s očima, které měly barvu ostří nové sekyry. Jezdil po kraji s vozem, v němž měl táborovou výstroj, a vytahoval koně proti koni jako hráč kartu proti kartě, stejně tak z rozkoše, že se může utkat s obeznalým protivníkem a porazit ho, jako pro zisk; pomáhal mu v tom jeden černošský podomek, který byl prý stejný kumštýř jako například sochař, poněvadž dokázal vzít jakýkoli kus koniny, v němž byla aspoň jiskřička života, zmizet s ním v některém prázdném zavřeném stavení nebo v kůlně — co bylo po ruce — a pak se jako doopravdický eskamotér vytasit s něčím, co by nepoznala ani klisna, která to porodila, neřkuli bývalý majitel. Ti dva, Stamper a ten černoch, pracovali v jakési fantastické harmonii, jako jeden mozek, který má nad obyčejnými smrtelníky tu obrovskou

41$

výhodu, že je na dvou místech zároveň a vládne najednou dvěma oddělenými páry rukou s prsty.

„Nejenže si ji vez,“ odpověděl Ratliff. „Dokonce vostal na svým. Poněvadž jestli vzal Stamper někoho na hůl, tak to byla madame Snopesová. Ale ani ta to tak nebrala. Byla škodná jedině v tom, že musela zajet osobně do Jeffersonu, aby konečně dostala svou odstředivku, a dost možná předem věděla, že to bude muset dřívej nebo pozděj stejně udělat. To madame Snopesová koupila jednoho koně a prodala Patovi Stamperovi dva, ne Ab. Jenomže ten kšeft s Patem udělala přes Aba.“

Znovu chvíli nikdo nepromluvil. Pak se ten, co to celé začal, zeptal: „Jak jste to všechno vypátral? Že vy jste byl u toho?“

„Byl,“ přisvědčil Ratliff. „Jel jsem s ním ten den pro tu odstředivku. Zvostávali jsme asi jeden a půl kilometru od nich. Můj táta byl stejně jako Ab pachtýř starýho Anseho Hollanda a já jsem se často ochomejtal s tátou kolem Abovy stodoly, poněvadž jsem byl stejnej blázen do koní jako on. Jenže tenkrát ještě nebyl zahořklej. To měl ještě svou první ženu, tu z Jeffersonu, tu, co ji její táta jednou naložil i s nábytkem na vůz a řek Abovi, že jestli ještě někdy přejede whiteleafskej most, tak ho zastřelí. Neměli děti a mně právě docházel osmej rok a skorem každý ráno jsem chodíval k nim a trávil tam s ním celý dni. Sedávali jsme spolu na plotě a sousedi chodili a dívali se krz plot, co to zase vyhandloval za ostnatej drát nebo za rozbitý hospodářský nářadí starýho Anseho, ale Ab nechtěl nikdá s barvou ven, zač to prodal, ani jak je to starý nebo kolik za to vysolil. Byl do koní úplnej blázen. To připouštěl, ale nebyl zas takovej blázen, jak to o něm madame Snopesová prohlásila ten den, kdy jsme přivedli domů koně Beasleyho Kempa,

42$

pustili ho do ohrady a šli do stavení, kde si Ab zul na verandě boty, aby si před večeří kapánek zchladil nohy, a madame Snopesová stála ve dveřích, hrozila mu pánví a Ab řek: ,Ale Vynie, ale Vynie, dyť víš, že jsem blázen do pěknejch koní, tak přestaň mlít zbytečně pantem. Rači poděkuj pánubohu, že když už mi dal do vínku slabost pro koně, dal mi taky oko a filipa.‘

Nešlo totiž o toho koně. Ani o ten handl. Ten handl byl výhodnej, poněvadž Ab za toho koně dal Beasleymu jenom slupici z pluhu a starej opotřebovanej jáhelnej mlejnek starýho Anseho, takže i madame Snopesová musela uznat, že to nebyl špatnej handl za něco, co dokáže vstát a dojít po svejch aspoň od Beasleyho ohrady k jejich, poněvadž jak sama řekla, když na něj hrozila tou pánví, Aba nemoh nikdo nikdá při koňským handlu moc napálit, poněvadž neměl nic, co by byl někdo ochotnej s ním vyhandlovat ani za tu nejubožejší herku. A nešlo ani o to, že Ab nechal pluh až kdovíkde na poli, aby tam z baráku nedohlídla, a vytratil se s vozem, na kterým vez tu slupici a ten mlejnek na jáhly, zadem, zatímco si ona myslela, že je na poli. Bylo to, jako by už věděla něco, co my s Abem ještě nevěděli, totiž že ten kůň patřil předtím, než ho Beasley koupil, Patovi Stamperovi a že se Ab, jak si na něj šáh, nakazil Stamperovou nemocí. A měla možná pravdu. Možná že si Ab v duchu myslel, že je na Hollandový farmě nebo dokonce v celým čtvrtým újezdu něco jako Pat Stamper, možná proto, že si byl venkoncem jistej, že Pat Stamper nepřijde k plotu ohrady a neohrozí ho. Jak tam tak seděl na verandě a chladil si nohy a v kuchyni se škvířila a prskala slanina a my čekali, až to budem moct zdlábnout a vrátit se zas do ohrady a sedět na plotě, zatímco lidi budou přicházet a čumět, co to přivlíknul domů tentokrát, tak si trvám možná nejenom

43$

představoval, že se vyzná v koňským handlu stejně jako Pat Stamper, ale dokonce si připadal jako spolumajitel všech kusů starýho Anseho. A jak jsme tam tak vždycky dřepěli a hejbali se jenom tolik, aby na nás nešlo slunce, a v brázdě daleko v polích stál vypřaženej pluh a madame Snopesová na něj koukala a říkala si: ,Koňskej handlíř! Sedí si tam, chvástá se, maluje straky na vrbě bandě flákačů a bavlnu a kukuřici má tak zarostlý svlačcem a jiným plevelem, že mu tam mám strach nosit obědy, aby mě nekous ňákej had!’, podíval se Ab trvám vždycky na to, co právě vyhandloval za ňákou dopisní schránku nebo za další kus ostnatýho drátu starýho Anseho nebo třeba tentokrát za trošku ozimý kukuřice, a asi si řek: ,Nejenomže je můj, ale jako že je pámbů nade mnou, je to nejhezčí houfek koně, jakej jsem kdy viděl.’

Bylo to zkrátka psaný ve hvězdách. Vypadalo to, jako by se sám pámbů rozhodnul koupit za peníze na odstředivku madame Snopesový koně. I když uznávám, že si zvolil hezky ochotnou ruku, aby za něj ten handl provedla, když si k tomu vybral Aba. Ale to ráno, co jsme vyjeli, neměl Ab vůbec v úmyslu zapřahat Beasleyho koně, poněvadž věděl, že tu dálavu pětačtyřicet kilometrů do jeffersonu a zpátky za jeden den neurazí. Měl v úmyslu dojet k ohradě starýho Anseho a pučit si k svýmu mulovi do páru jednoho jeho mula, a nebejt madame Snopesový, tak to tak taky uďál. Jenže ona do něj pořád ryla, že si vyhandloval akorát parádu na dvůr, a že kdyby toho koně nějak dopravil do města, moh by ho třeba vyhandlovat v nájemný stáji, kde by si ho mohli opřít o vrata místo tabule. Takže v jistým smyslu to byla sama madame Snopesová, kdo Abovi nasadil do hlavy, aby toho Beasleyho koně vzal do města. A tak když jsem se k nim ráno přiharcoval, připřáhli jsme tu

44$

kobylu od Beasleyho do vozu k muloví. To už jsme toho koně dva nebo tři dni cpali a rychtovali, aby tu cestu vydržel, a taky už vypadal kapánek líp, než když jsme ho přivedli domů. Ale nějak valně ještě poráde nevypadal, jenže Ab prohlásil, že to dělá ten mul, že se ten kůň nezdá pěknej, a že kdyby to byl jedinej kůň nebo mul v dohledu, vypadal by moc dobře a že kámen úrazu nastane jedině tehdy, když se postaví vedle něčeho jinýho, co má čtyři nohy. ,Kdyby to tak šlo nějak zavonačit, aby byl ten mul zapřaženej pod vozem a nebyl vidět, ale přitom táhnul, a byl vidět jenom ten kůň,‘ povídá Ab. Tenkrát totiž ještě nebyl zatrpklej. Udělali jsme s ním všecko, co se dalo, Ab dokonce uvažoval, že mu namíchá do kukuřice pořádnou porci soli, aby hodně pil a aby mu aspoň některý žebra tak ošklivě nelezly, jenomže jsme věděli, že by pak do Jeffersonu jaktěživo nedojel, natož pak ještě zpátky domů, a navíc bysme museli zastavovat u každýho potoka a u každý strouhy, abysme ho znovu nafoukli. A tak jsme udělali, co se dalo, a doufali, že to ňák dopadne. Ab zašel za stavení a vrátil se ve svým kazatelským kabátě (co ho nosí dodnes, patříval kdysi plukovníkovi Sartorisovi a Abovi ho dala před takovejma třiceti rokama madame Rosa Millardová) a se čtyryadvaceti dolarama a šedesáti osmi centama zavázanejma v hadříku, který madame Snopesová čtyry roky střádala, a vyrazili jsme.

Na ňákej handl s koňma jsme vůbec nemysleli. Na toho koně jsme mysleli, to jo, poněvadž jsme poráde mutýrovali, jestli to nedopadne tak, že se večer vrátíme s Beasleyho koněm na voze a s Abem v kšírech vedle mula. Však taky Ab vykučíroval se spřežením z ohrady a pak na cestu tak opatrně a pomalu, jak ještě žádnej kůň s mulem na tomhle světě nejeli, a potom jsme svorně vyšlapali každej kopečíček, co měl dost velkej spád,

45$

aby po něm stekla voda, a taklenc jsme to mínili dělat celou cestu až do Jeffersonu. Všecko zavinilo to počasí, byl hic. Polovina července. Když jsme byli totiž asi tak kilometr a půl od krámu ve Whiteleafu, kam ten Beasleyho kůň napůl došel a napůl se dovez na važišti, a Ab se už tvářil čím dál ustaranějc, poněvadž koňovi se semo tamo nepodařilo zvednout nohy ani tak vysoko, aby udělal krok, vyrazí vám na tom zvířeti pot, kůň zvedne hlavu, trhne s ní do vejšky, jako by ho někdo přejel rozžhaveným pohrabáčem, a přitom se opře do chomoutu, kterýho se dotknul prvně od chvíle, co Ab v ohradě třepnul bičem a co mul převzal tíhu chomoutu, a pak jsme drandili z kopce a nahoru ke krámu do Whiteleafu a ta kobyla od Beasleyho koulela bělmama jak vejdumkama a hříva a ocas jí plápolaly jak požár v prérii. A ajcem trajcem, jestli se nejenom nevypotila do nejkrásnější temně rudý brauny, jakou jsem v životě viděl, ale dokonce ani ty žebra jí už tolika nekoukaly. Ab, kterej předtím říkal, že to vemem zadem, abysme nemuseli kolem krámu, seděl na kozlíku, jako když dřepěl doma na plotě ohrady, kde, jak věděl, byl bezpečnej před Patem Stamperem, a vykládal Hughovi Mitchellovi — a ostatním chlapům, co byli na verandě před krámem, že ten kůň pochází z Kentucky. Hugh Mitchell se tenkrát ani nezasmál. ,Však jsem už arci špekulíroval,’ povídá, ,kam se poděl. Proto ho trvám nebylo tak dlouho vidět, Kentucky je notnej lán odsaď. Tohohle koně přeci před pěti rokama vyhandloval Herman Short s Patem Stamperem za mula a za bryčku a Beasley Kemp za něj dal vloni v létě Hermanovi osum dolarů. Copak jste za něj dal vy Beasleymu? Padesát centů?“

A to byl ten kámen úrazu. Nešlo o to, co ten kůň Aba stál, poněvadž ho stál, aby se tak řeklo, jenom obyčejnou slupici z pluhu, ten mlejnek na jáhly byl totiž jed—

46$

nak opotřebovanej a jednak nebyl vůbec jeho. A nešlo ani o toho Hermanova mula a bryčku. Šlo o těch osum dolarů, co musel Beasley vysázet na dřevo, ale ne protože by Ab těch osum dolarů Hermanovi nepřál, však ten do toho vrazil mula s bryčkou. A pak, těch osum dolarů zůstalo v okraji a tak na tom vlastně nesešlo, jestli je má Herman nebo Beasley. Šlo o to, že se do toho zamotal Pat Stamper, cizák, kterej zavinil, že se těch osum dolarů utrhlo z fleku a cinkalo si po Yoknapatawphským okrese. Jedna věc je vyhandlovat koně za koně, v tom ať každýmu sám ďábel pomáhá, jestli je to v jeho moci. Ale jak se začnou stěhovat z ručky do ručky hotový peníze, pak je to jiná. A když se do toho ke všemu zaplete cizák a ty peníze začnou jeho přičiněním měnit majitele a skákat od jednoho ke druhýmu, tak je to, jako když se k vám někdo vloupá a rozhází vám věci po celým baráku, i když vám třeba nic neukradne. To má pak člověk dvojnásobnou pifku. Takže nešlo jenom o to vrazit toho koně od Beasleyho zpátky Patovi Stamperovi. Šlo o to dostat nějak z Pata těch Beasleyho osum dolarů. A to jsem chtěl říct, když jsem prohlásil, že bylo psaný ve hvězdách, aby Pat Stamper tábořil kouštínek od Jeffersonu u silnice, po který jsme ten den, co jsme se vydali pro odstředivku madame Snopesový, museli jet. Tábořil hned vedle silnice s tím svým černošským kouzelníkem zrovínka ten den, co jel Ab do města s dvaceti čtyřma dolarama a šedesáti osmi centama v kapse a kdy bylo na něm, aby pomstil čest a slávu všech, co pěstujou koňskej handl v Yoknapatawphským okrese, ať už jako vědu nebo kratochvíli.

Nevzpomínám si už tak akorát, kdy a kde jsme zjistili, že je Pat ten den v Jeffersonu. Možná že už v krámě ve Whiteleafu. A možná to bylo nejenom správný a přirozený, aby si Ab v tom rozpoložení, v jakým byl, vy—

47$

bral cestu do města kolem Stampera, ale že to bylo přímo předurčený, že tomu chtěl sám osud, aby tudyma jel. A tak jedeme, necháváme těch osum dolarů Beasleyho Kempa v táhlejch kopcích vydejchat a šlapeme s Abem po svejch a ta Beasleyho kobyla se opírá do chomoutu, jak to jen jde, i když skorem celou tíhu táhne mul, a Ab jde na svý straně vedle vozu a proklíná Pata Stampera, Hermana Shorta, Beasleyho Kempa i Hugha Mitchella. A pak drandíme z kopce. Ab šlajfuje kusem klacku, aby vůz neprotlačil toho Beasleyho koně chomoutem a neobrátil ho naruby jako fusekli, a ještě pořád proklíná Pata Stampera, Hermana, Beasleyho i Mitchella, až dorazíme k mostu U tří mil, Ab odbočí se spřežením z cesty, zažene ho do křovisek, mula vypřáhne a jednu oprať zauzluje, abych já moh jet, dá mi čtvrťák a nařídí mi, abych zajel do města, koupil za desetník sanytr, za niklák tér a háček na ryby číslo deset a co nejrychlejc se vrátil.

A tak jsme se do města dostali až po obědě. Zamířili jsme přímo k Patově tábořišti, kam jsme vjeli s Beasleyho koněm, kterej se teď opíral do chomoutu jen což a měl kukuč skorem stejně divokej jak Ab a u huby trošku pěny, poněvadž mu Ab vetřel do dásní sanytr, a ty dva šrámy po ostnatým drátu na hrudi zatérovaný tak nádherně, jak si jen člověk může přát, a další v místě, kam mu Ab pod kůži vrazil háček na ryby tak, aby se ho moh dotknout opratí, když ji kapánek popustí, a Patův negr se k němu rozběhne a chytí ho za ohlávku, aby jim nevlítnul rovnou do stanu, kde spal Pat, a pak vyleze sám Pat s tím svým krémovým stetsonem naraženým na jedno oko a s očima barvy nový předradličky a asi tak stejně vřelýma a s palcema zaháknutejma za opasek. ,To máte sakra živýho koníčka,’ povídá.

,Až bůh brání,’ odpoví Ab. ,Proto se ho taky musím

48$

splejt. Ať jsem třeba škodnej, ale dejte mi místo něho něco, na čem bych se dostal domů živej a tenhle kluk se mnou. Poněvadž takovejhle byl správnej postup: přiřítit se a říct, že ho musí vyhandlovat, a ne čekat, až ho Pat začne přemlouvat. Bylo to už pět let, co Pat toho koně neviděl, a Ab si říkal, že možnost, že by ho Pat poznal, je asi tak stejná jako možnost, že by lupič poznal dolarový hodinky, který mu před pěti rokama uvízly na minutku na knoflíku u vesty. Nepokoušel se Pata vzít nějak moc na hůl. Jenom chtěl získat zpátky tu osmidolarovou čest a slávu koňskýho handlířství Yoknapatawphskýho okresu, takže to nedělal pro zisk, ale pro čest. A podle mý minky to vyšlo. Jsem dodnes toho názoru, že Ab Pata oblafnul a že Pat neodmítnul jakejkoli jinej handl než spřežení za spřežení proto, že by byl tu Beasleyho kobylu poznal, ale proto, že měl v úmyslu pověsit Abovi na krk něco jinýho. Ale nevím, možná že byl Ab tak zaneprázdněnej tím, jak se snažil Pata oblafnout, že se Pat nemusel ani moc namáhat. A tak ten negr vyved pár mulů a Pat tam stál, palce za laclem modráků, díval se na Aba a pomaloučku kliďánko žvejkal a Ab stál, v obličeji pohled, kterej sice nebyl ještě vyděšenej, ale už zoufalej, protože si uvědomoval, že do toho zabřednul hloubš, než zamejšlel, a že bude muset buď zavřít oči a řítit se hlava nehlava dál, nebo z toho vycouvat a nechat toho, vlízt si zpátky na vůz a ujet, než tý Beasleyho kobyle přestane pomáhat i ten háček na ryby. Nato Pat Stamper dokázal, že není nadarmo Pat Stamper. Kdyby byl jenom začal Aba přesvědčovat, jaký je to pro něj terno, tak by z toho Ab trvám ještě byl vycouval. Jenže Pat nic takovýho neudělal. Oblafnul Aba, asi jako by dokonalej lupič oblafnul druhýho dokonalýho lupiče, kterýmu by prostě odmítnul říct, kde je pokladna.

49$

,Ten můj mul je dobrej,’ povídá Ab. ,Ale toho koně nechci. Dejte mi za něj mula.’

,Takovýho divouse já taky nechci,‘ odpoví Pat. ,Ne že bych nebyl svolnej vyhandlovat cokoliv, co dokáže chodit, za cokoliv, za předpokladu, že by ten handl vypadal tak, jak si ho představuju. Ale za samotnýho koně vám nedám nic, poněvadž po něm netoužím o nic víc než vy. Ale za toho mula bych vám něco dal. Todle mý spřežení jde náramně dobře do páru. Když ho prodám jako pár, můžu za něj dostat zhruba třikrát tolik, než když prodám každýho zvlášť.’

,Však takhle byste měl stejně spřežení na vyhandlování,‘ povídá Ab.

,Bane,‘ povídá Pat. ,Musím za něj dostat víc, než kdybych prodával každýho extra. Jestli chcete jenom jednoho mula, tak se poohlídněte někde jinde.’

Ab se znovu podívá na muly. Zdáli se tak akorát. Ne nějak moc pěkný, ale ne zas moc špatný. Ani jeden nevypadal zdaleka tak hezky jako Abův mul, ale dohromady se zdáli přeci jenom o chloupek lepší než kterejkoli samotnej mul. A tak byl ztracenej. Byl vlastně ztracenej už v tom momentě, co mu Hugh Mitchell řek o těch osmi dolarech. A Stamper trvám věděl, že je Ab ztracenej, ten moment, co zved oči a uviděl, jak jeho negr drží toho Beasleyho koně, aby jim nevběhnul do stanu. Věděl trvám z fleku, že se nebude muset vůbec handrkovat, že bude stačit, když bude dost dlouho říkat ne. Poněvadž jak se tam opíral o náš vůz, palce zaháknutý za kalhoty, žvejkal tabák a díval se, jak se tam Ab hemejří a znova si prohlíží ty muly, v podstatě nic jinýho nedělal. I mně bylo jasný, že Ab dohandloval, že vlez do něčeho, o čem si myslel, že je to potůček, ale pak zjistil, že je to pohyblivej písek, a že už ví, že se nemůže zastavit ani na tak dlouho, aby se otočil a vykročil zpátky. ,Dobrá,’ povídá nakonec, ,já je beru.‘

50$

A tak nám negr to nový spřežení zapřáhnul a my se rozjeli do města. Muli se zdáli zatím v pořádku, a ajcem trajcem, jestli jsem si už nemyslel, že Ab sice vlez Stamperovi do pohyblivýho písku, ale zase se z něj dostal, a když jsme se vrátili na silnici a byli už z dohledu Stamperova stanu, začínal se Ab tvářit, jako když sedal doma na plotě ohrady a vykládal lidem, že je sice blázen do koní, ale žádnej pitomec. Obličej neměl ještě klidnej, jak tam seděl a pruboval to nový spřežení, jenom pozornej. To už jsme byli před městem a on věděl, že mu nezbejvá moc času ho vyprubovat, ale že na cestě zpátky domů k tomu bude mít příležitostí habaděj. Jak je pámbů nade mnou, povídá, jestli dojedou aspoň domů, tak mám od toho parchanta těch osum dolarů zpátky.

Jenže ten negr byl halt kumštýř. Poněvadž přísámbohu, ty muli vypadali docela pěkně. Vypadali jako úplně normální, nijak extra hezký muli, jaký člověk vídá na silnici před stovkama vozů. Pravda, uvědomil jsem si, že vyrážej ňák divně, jakoby trhaně, že nejdřív trhne jeden a opře se do chomoutu, a pak z něj zase cukne, nato trhne druhej a taky cukne, a že ačkoliv jsme už na silnici a vůz je pěknej rozjetej, na jednoho z nich jako by něco sedlo, poněvadž sebou začíná škubat v postraňku do strany, jako když má v úmyslu se otočit a vrátit se nebo třeba přelízt celej vůz, ale Stamper nám koneckonců řek jenom to, že jdou hezky do páru, ne že by byli spolu v páru už někdy táhli, a do páru šli fakt moc dobře, aspoň v tom smyslu, že žádnej z nich neměl zřejmě ponětí, kam míří ten druhej. Ale Ab je srovnal a jelo se dál a právě jsme se začali kodrcat na ten velikej kopec před náměstím, když vtom na nich vyrazil pot stejně jako předtím těsně za Whiteleafem na tý Beasleyho kobyle. Ale to bylo v pořádku, však byl hic. Je-51$

nomže já jsem si v tom momentě všimnul, že se chystá na déšť. Vzpomínám si, jak jsem pozoroval jeden velkej rozpálenej zářivej mrak na jihozápadě a říkal si, že než se dostanem domů nebo do Whiteleafu, tak zmoknem, ale vtom jsem si najednou uvědomil, že vůz už nejede do vršku, že sjíždí pozpátku dolů, a když jsem se mrknul na muly, tak jsem viděl, že jsou v postraňkách šrekou a kaboněj se přes voj jeden na druhýho a Ab se je pokouší srovnat a taky se kaboní; ale pak byli najednou srovnaný. Pamatuju si, že jsem si říkal, jak je dobře, že je srovnal a jsou obrácený dopředu. Bylo to totiž prvně v jejich životě, co vyrazili zároveň, rozhodně aspoň prvně od chvíle, co patřili Abovi, a tak si to metelíme do kopce a pak na náměstí jak švábi po odpadový trubce, vůz po dvou kolech, Ab casnuje opratí a říká: ,Krutibrko,‘ a lidi, většinou dámy a děcka, se rozprchávaj na všecky strany a pištěj a Abovi se jen taktak podaří zahnout do uličky za Cainovým krámem a zaklesnout se naším podsedním kolem do kola nějakýho cizího vozu a tak zastavit; to cizí spřežení, co bylo zapřažený do toho druhýho vozu, nám pomohlo zabrzdit. To už byl kolem nás důkladnej sběh lidí a ty nám pomohli je rozplíst a Ab pak odved naše spřežení ke Cainovejm zadním dveřím a přivázal ho nakrátko ke kůlu. Ale pořád přicházeli lidi, který říkali: ,To je to Stamperovo spřežení.’ Ab ztěžka oddychoval a už se netvářil zdaleka tak klidně, ale přenáramně pozorně. ,Poď,‘ povídá mi, ,popadnem tu pitomou odstředivku a mažem.‘

A tak jsme zašli dovnitř, dali Cainovi šátek madame Snopesový, on si přepočítal těch dvacet čtyry dolarů a šedesát osum centů, dal nám odstředivku a my vykročili zpátky k místu, kde jsme nechali vůz. Ten tam ještě poráde stál. S tím bylo všecko v pořádku. Upřímně řečeno bych byl radši, kdyby tam nebyl. Vzpomínám si,

52$

jak jsem se díval na prkno a na vršky kol těsně u nakládací rampy, kam Ab zajel, a viděl horní půlky těl lidí, co stáli v uličce — už jich bylo dvakrát nebo třikrát tolik — a jak jsem si říkal, že bych byl radši, kdyby tam ten vůz a ty lidi nebyli. Bylo to jako na takový tý kresbě, pod kterou stojí vytištěný: Co je na tomto obrázku nesprávného? A Ab najednou řekne: ,Krutibrko, krutibrko,’ a rozběhne se, v ruce ještě pořád svůj konec odstředivky, ke kraji rampy, odkud už vidíme pod ni. Muli tam taky byli, o to nic. Leželi. Ab je přivázal hezky nakrátko k jednomu kůlu a protáhnul provaz skrz obě udidla, takže s těma hlavama přivázanejma k sobě a zvednutejma do vzduchu, s vyplazenejma jazykama, s očima vylezlejma z důlků a s krkama nataženejma na metr dvacet a nohama skrčenejma pod sebou jako střelený králíci vypadali přesně jak dva chlapi, který spáchali, aby se tak řeklo, hromadnou sebevraždu, dokud Ab neseskočil a neuříznul je kapesním nožem. Halt kumštýř. Ať už to bylo co bylo, dal jim toho na chlup tolik, aby se, než to z nich vyprchá, dostali akorát do města a z náměstí.

Ab byl úplně zoufalej. Vidím ho jako dnes, upozaděnýho v rohu za Cainovejma pluhama a kultivátorama, v obličeji celýho bílýho; hlas se mu třás a ruka se mu klepala tak strašně, že když mi dával těch sedumdesát pět centů, tak ji skorem nemoh dostat do kapsy, doběhni k doktorovi Peabodymu,‘ povídá, ,a kup mi láhev whisky. Ale kalupem!‘ Byl vám úplně zoufalej. Tohle už nebyl ani pohyblivej písek, to byl vír, a jemu zbejval jen jedinej skok. Vypil tu půlku whisky na dva zátahy, prázdnou flašku postavil opatrně jak vajíčko do rohu a pak jsme se vrátili k vozu. Muli zůstali tentokrát stát, a tak jsme naložili odstředivku a on s nima pomaloučku polehoučku vyjel. Lidi mezi sebou ještě pořád rozklá-

53$

dali, že to je to Stamperovo spřežení. Ab už byl v obličeji rudej místo bílej a slunce už bylo zapadlý, ale podle mě si toho Ab ani nevšimnul. A ještě jsme neměli sousto v puse, jenže já myslím, že si to taky vůbec neuvědomoval. A ajcem trajcem, jestli to nevypadalo, jako když se Stamper nehnul z místa, jak tam stál u vrat svý provazový ohrady pro dobytek, s tím stetsonem na stranu a s palcema ještě pořád zaháknutejma za opasek kalhot. Ab seděl na voze a snažil se, aby se mu neklepaly ruce, a spřežení, co mu Stamper pověsil na krk, se zastavilo s hlavama sklopenejma a s nohama rozcapenejma a funělo jak parní pila. Jdu si pro svý spřežení,’ povídá Ab.

,Copak?’ optal se Stamper. ,Neříkejte, že i ty dva jsou na vás moc živí. Nevypadaj na to.‘

,No dobrá, dobrá,’ povídá Ab. ,Dobrá, dobrá. Ale já chci svý spřežení. Mám čtyry dolary. Ať je tratím, ale dejte mi zpátky mý spřežení.’

,Já už ho nemám,‘ odpoví Stamper. ,Dyť já toho koně nechtěl. Však jsem vám to povídal. Už jsem se ho splel.‘ Ab chvíli sedí. Bylo už chladnějc. Zvednul se větřík, v kterým byla cejtit prška. ,Ale máte mýho mula,’ povídá. ,Dobrá, vemu si mula.‘

,Zač?‘ opáčil Stamper. ,Nebo chcete to spřežení vyhandlovat za svýho mula?’ Jenže Ab už dohandloval. Byl zoufalej. Seděl tam jak hromádka neštěstí a Stamper, kterej se opíral nedbale o sloupek vrat, na něj chvíli koukal. ,Nic takovýho,‘ povídá pak. Já už ty muly taky nechci. Ten váš je z nich nejlepší. Z tohodle handlu nic nebude, tendle tauš s váma neudělám.’ Klidně, pečlivě si odplivnul. ,A pak, já už jsem toho vašeho mula spároval. S jedním koněm. Chcete se podívat?‘

,No dobrá, dobrá,’ odpoví Ab. ,Tak kolik?’

,Nechcete se na něj kouknout?’ povídá Stamper.

54$

,No dobrá,‘ povídá Ab. A tak negr vyved Abovýho mula a jednoho koně, takovýho tmavýho hnědáčka. Pamatuju se, jak se lesknul, přestože bylo zatažíno a slunce nesvítilo — byl o ždibínek větší než ten, co jsme ho se Stamperem vyhandlovali, a vykrmenej jak prase. Přesně tak: jako prase. Nebyl tlustej jako kůň, ale jako prase, tlustej i za ušima a kůži měl vyšponovanou jak buben. Byl tak tlustej, že nemoh skorem chodit, našlapoval, jako by neměl v nohách žádnou sílu ani cit. ,Ten je moc tlustej, ten nevydrží,’ prohlásí Ab. ,Ten mě nedoveze ani domů.’

,Taky mám ten dojem,’ odpoví Stamper. ,Proto se ho taky chci splejť

,No dobrá,’ povídá Ab. ,Ale musím si ho vyprubovať A už se chystá slízt z vozu.

,Vyprubovat?‘ opáčí Stamper. Ab neodpověděl. Vylez opatrně z vozu, přešel ke koni, ale našlapoval stejně opatrně a strnule jako ten kůň, jako by ani on neměl v nohách žádnou sílu. Kůň měl ohlávku, jaká se dává hříbatům, aby si zvykly na uzdu, a Ab vzal od negra provaz a začal se na koně škrabat. ,Počkat,’ povídá Stamper. ,Copak to máte za lubem?’

,Musím si ho prubnout,’ odpoví Ab. ,Už jsem s váma dneska vyhandloval jednoho koně.’ Stamper se na něj chvíli kouká, pak si znova uplivne a o krůček couvne.

,Ať je po jeho, Jime,’ povídá pak negrovi. ,Pomož mu nahoru.’ A tak negr pomoh Abovi na koně, ale ani nestačil uskočit včas zpátky jako Stamper, poněvadž jakmile Ab dosednul celou tíhou koňovi na hřbet, budilo to dojem, že má v gatích nabitej drát. Kůň se roztočil jak čamrda, až se zdál kulatej jak pumlíč, neměl vůbec žádnej zadek ani předek — jako brambora. Praštil s Abem o zem, ale Ab vstal, vrátil se k němu a Stamper povídá: ,Pomož mu nahoru, Jime.’ A negr pomoh Abovi znovu

55$

nahoru, kůň ho znovu shodil, Ab znovu vstal, ale v obličeji se mu nehnul ani sval, a vrátil se, vzal znovu provaz, když vtom ho Stamper zarazil. Připadalo mi, že si Ab přímo přeje, aby s ním ten kůň mlátil o zem, jako by jediný, čím ještě může zaplatit něco, co má v sobě aspoň tolik života, aby nás to dovezlo domů, byla odolnost jeho kostí a masa při žuchání na tvrdou zem… ,Chcete se zabít?’ povídá Stamper.

,Dobrá,’ odpoví Ab. ,Tak kolik?’

,Poďte do stanu,’ řekne Stamper.

A tak jsem čekal na voze. To už začínalo trošku pofukovat a my jsme s sebou neměli kabáty. Zato jsme měli ve voze pár jutovejch pytlů na zabalení tý odstředivky, vnutila nám je madame Snopesová, a tak ji akorát do nich balím, když vtom vyjde ze stanu ten negr. jak nadzvednul chlopeň, zahlídnul jsem, že tam Ab pije něco z flašky. Negr předjel s koněm a s bryčkou, Ab se Stamperem vylezli ze stanu, Ab přešel k vozu, ale na mě se ani nepodíval, jenom vytáhnul z pytlů odstředivku a šel a dal ji do bryčky a pak se Stamperem nasedli a odjeli zpátky do města. Negr se na mě zadíval. ,Budete jak houžev, než dorazíte domů,’ povídá.

,Taky se mi zdá,’ povídám já.

,Nechtěl by sis něco slupnout, než se vrátěj?’ zeptal se mě. ,Mám na kamnech večeři.’

,Snad ani ne,’ povídám já. A tak se vrátil do stanu a já čekal na voze. Bylo nabíledni, že přijde prška, a brzy. Vzpomínám, jak jsem si říkal, že taklenc nám aspoň zůstanou ty jutový pytle a nepromoknem tak strašně. Pak se vrátil Ab se Stamperem, ale ani se na mě nepodíval, zašel znovu do stanu a já viděl, jak si znovu přihejbá z flašky a pak tu flašku strká za košili. Potom vyved negr našeho mula a toho novýho koně, zapřáhnul je do vozu, Ab vyšel ven a nasednul. Stamper s negrem mu pomáhali.

56$

,Nebylo by líp, kdybyste nechal kučírovat toho chlapce?’ povídá Stamper.

,Kučírovat budu já,‘ odpoví Ab. ,Možná že na koňskej handl s váma jsem krátkej, ale pámbu ví, že na kučírování ještě ne.‘

,Arciže,‘ odpoví Stamper. ,Ale ten kůň vás možná ještě překvapí.’

A taky překvapil,“ řekl Ratliff a poprvé se tiše zasmál. Jeho posluchači ho sice neviděli, ale věděli, jak v tom okamžiku vypadá, stejně přesně, jako by se na něj dívali, jak tam sedí, nedbale rozvalený na židli, s tím svým snědým, hubeným, příjemným, podšitým obličejem, ve vyrudlé, čisté modré košili a s tím výrazem neodvolatelného staromládenectví, kterým se podobal Jodymu Varnerovi, i když si jinak nebyli vůbec podobní, a dokonce i ten výraz byl u každého jiný, neboť u Varnera v něm bylo jakési laciné, nabubřelé frajerství, kdežto u Ratliffa upřímná odříkavost bratra laika z dvanáctého století, který dělá v klášteře dejme tomu zahradníka nebo vinaře. „Ten kůň nás fakticky překvapil. Než jsme ujeli půldruhá kilometru, přepad nás déšť a bouřka, ve který jsme jeli dvě hodiny, přikrčený pod pytlema, a pozorovali toho novýho lesklýho koně, kterej byl tak tlustej, že našlapoval, jako by neměl kouska citu v nohách, a každou chvilánku sebou v tom lijáku trhnul, stejně jako když na sobě v Stamperově táboře ucejtil Abovu tíhu, až jsme pak narazili na jednu starou stodolu a schovali se. Totiž, já jsem se schoval, poněvadž Ab už tou dobou ležel ve voze nataženej na zádech a déšť mu pleskal do obličeje, zatímco já seděl na kozlíku, kučíroval a pozoroval, jak se ten lesklej černej kůň mění v braunu. Bylo mi tehdá teprva osum a všecky koňský handle jsme s Abem odbejvali jenom na cestě, co šla podle jeho ohrady. A tak jsem prostě zajel pod

57$

první střechu, ke který jsme dorazili, a zatřepal s Abem, abych ho probudil. To už ho déšť zchladil, takže se probudil střízlivěj. A kalupem střízlivěl čím dál víc. ,Co je?‘ povídá. ,Co se děje?’

,Kůň!‘ zařval jsem. ,Mění barvu!’

V mžiku byl jak rybička. Oba jsme vyběhli z vozu a Ab vykulil oči, protože v postraňkách, kde, když usínal, nechal vraníka, stála hnědka. Vystrčil ruku, jako by se chtěl přesvědčit, že je to doopravdicky kůň, a šáhnul si na místo, kde se ho tu a tam dotkly opratě, a na místo, kam na něj dosednul svou vahou, když na něm u Stampera zkoušel rajtovat, a hned nato vidím, jak kůň vyhazuje a vzpíná se. Mrsknul sebou na zeď vedle mě, že jsem jen taktak uhnul. Přímo jsem ucejtil ten vítr ve vlasech. Pak se ozval zvuk, jako když hřebík prorazí velkou duši od bicyklu. Udělalo to ššš a rázem zmizel i zbytek toho, co nám z toho tlustýho lesklýho černýho koně od Pata Stampera vostalo. Tím nechci tvrdit, že bysme tam s Abem zbyli jenom my dva a ten mul. Koně jsme měli taky, jenomže to byl ten samej, co jsme s ním ráno odjížděli z domova a co jsme za něj před dvěma nedělema dali Beasleymu Kempovi tu slupici z pluhu a ten mlejnek na jáhly. Dokonce jsme dostali zpátky i ten háček na ryby, špička byla ještě ohnutá od Aba, ten negr ho jenom kouštínek posunul. Ale teprve druhej den ráno mu Ab pod kůží pod podsední plecí — v jediným místě na světě, kam by člověka nikdá nenapadlo se podívat, i kdyby měl toho koně dvacet let — našel bicyklovej ventilek.

Poněvadž jsme se dostali domů až druhej den hezky dlouho po východu slunce, čekal můj táta před Abovým barákem, rozběsněnej jako ďas. A tak jsem tam dlouho nevostal, akorát jsem ještě zahlídnul, jak madame Snopesová stojí ve dveřích, kde nejspíš proseděla noc,

58$

a říká: ,Kde mám odstředivku?’ a jak Ab odpovídá, že byl vždycky blázen do koní a že za to nemůže, a jak se pak madame Snopesová rozbrečela. Ochomejtal jsem se kolem nich tenkrát už dlouhej čas, ale ještě nikdá jsem ji neviděl brečet. Vypadala jako osoba, která toho zatím nabrečela v životě po čertech málo, a ten brekot z ní nechtěl lízt, jako by nevěděla, jak se to dělá, jako by ani ty slzy nevěděly, co přesně se od nich čeká, a stála tam ve starým županu, vůbec si nezakrejvala obličej a jenom říkala: ,Blázen do koní, no prosím! Ale proč do tohodle koně? Proč do tohodle koně?’

A tak jsme s tátou odjeli. Držel mě za ruku a pěkně mi s ní kroutil, ale když jsem mu vysvětlil, co se předešlej den přihodilo, tak změnil mínění a nenapráskal mi. Než jsem se dostal zpátky k Abovi, bylo už skorem poledne. Seděl na plotě, a tak jsem vylez za ním nahoru a posadil se k němu. Ale ohrada byla prázdná. Nikde jsem neviděl ani jeho mula, ani toho Beasleyho koně, Ab neříkal nic, já taky ne, až pak po chvíli povídá: ,Snídals?‘ a já jsem odpověděl, že jo, a on nato: Já ještě nejed.’ A tak jsme šli do stavení a ejhle, ona byla pryč. Doved jsem si to představit — jak Ab seděl na plotě a ona v čepci proti slunci, v šálu a dokonce v rukavicích sešla z kopce, vešla do stáje, osedlala mula, hodila na Beasleyho koně ohlávku a Ab jenom seděl a Spekuloval, jestli má jít a nabídnout se, že jí pomůže, nebo nemá.

A tak jsem rozdělal v kamnech oheň. Ab nebyl na vaření moc šikovnej, takže než začal kuchtit snídani, bylo tak pozdě, že jsme se rozhodli navařit toho hodně, aby bylo nejenom na snídani, ale i na oběd, a pak jsme to zdlábli, já jsem opláchnul nádobí a vrátili jsme se do ohrady. To ruchadlo stálo ještě pořád daleko v polích, jenže ho nebylo čím tahat, ledaže by Ab došel za sta—

59$

rým Ansem vydlužit si spřežení mulů, ale to by bylo asi jako jít za chřestýšem a chtít si od něj pučit chřestidlo. Ale Ab měl trvám pocit, že už měl vzruchu až nad hlavu, aspoň pro ten den, a tak jsme prostě dřepěli dál na plotě a dívali se do prázdný ohrady. Nebyla zrovna velká a zdála by se přecpaná, i kdyby v ní byl jen jeden kůň. Ale teď vypadala jak celej Texas. A na mou duši, že jsem zrovna začal přemejšlet o tom, jak je prázdná, když vtom slez Ab z plotu a šel na druhou stranu podívat se na kůlnu, co stála po jedný straně stodoly a byla by dobrá, kdyby se nekácela a dala se na ni nová střecha. ,Příště si asi vyhandluju klisnu a začnu chovat muly,’ povídá. ,Když se tady tohle kapku zrychtuje, bude to pro malý muly akorát.’ Pak se vrátil, znovu jsme se posadili na plot a potom asi tak uprostředka odpůldne přijel ňákej vůz s postranicema. Byl to Cliff Odum a na kozlíku vedle něj seděla madame Snopesová. Minuli stavení a zamířili k ohradě. ,Nemá ji,’ povídá Ab. ,S ní se přeci nebude handrkovat.’ Byli jsme za stodolou a pozorovali, jak Cliff couvá s vozem k náspu u vrat a jak madame Snopesová slejzá, sundává si šál i rukavice, míří na druhou stranu ohrady, vchází do chlíva, vyvádí k náspu za vozem krávu, a jak Cliff povídá: ,Podržte mi potah. Já ji zaženu na vůz.’ Ale madame Snopesová se ani nezastavila, zavedla krávu čelem k zadku vozu, pak si stoupla za ni, opřela se jí ramenem do kejt a šoupla ji na vůz, než Cliff stačil slízt, a Cliff pak zastrčil zadní prkno, madame Snopesová si přehodila znovu šál, navlíkla rukavice a pak oba nasedli na vůz a odjeli.

A tak jsem znovu rozdělal oheň, že uvařím večeři, a potom jsem už musel domů. Slunce už bylo skorem zapadlý. Když jsem tam přišel druhej den, přines jsem Abovi dojačku mlíka. Byl v kuchyni, ještě vařil snídani.

60$

,To jsem rád, žes na to pamatoval,’ povídá, když uviděl mlíko. ,Měl jsem v úmyslu ti včera říct, abys zkusil krapek si pro mě vydlužit‘. Vařil dál snídani, protože madame Snopesovou hned tak nečekal, to by bejvala musela urazit dvakrát pětačtyrycet kilometrů za čtyryadvacet hodin a něco málo k tomu, ale vtom jsme znovu uslyšeli vůz, a když vystoupila tentokrát, měla odstředivku. Došli jsme ke stodole a viděli, jak ji vleče do stavení. ,Nechals to mlíko někde, kde ho hnedka uvidí?’ zeptal se mě Ab.

,Nechal, strejčku,’ odpověděl jsem.

,Nejspíš si nejdřív natáhne svůj starej župan,’ povídá Ab. ,Škoda že jsem s tou snídaní nezačnul dřívěj.’ Ale myslím, že si ten župan ani nenatáhla, protože hned nato jsme uslyšeli odstředivku. Vydávala krásnej vysokej zvuk, pěknej, silnej, jako když tu dojačku dokáže odstředit ajncvaj. Pak přestala. ,To je smůla, že má než ten jeden hrotek,’ povídá Ab.

,Však já jí ráno přinesu další,’ odpověděl jsem. Ale Ab neposlouchal a pozoroval stavení.

,Ted’kon bys moh trvám jít a nakouknout do dveří,’ povídá. A tak jsem šel. Sundala právě z kamen Abovu snídani a rozdělovala ji na dva talíře. Nevěděl jsem, jestli si mě všimla, až když se otočila a ty talíře mi podala. Obličej už měla jako jindy, klidnej. Jenom soustředěnej na práci.

,Asi bys trvám taky ještě něco snes do žaloudku,’ řekla. ,Ale snězte si to venku. Mám práci a nechci, abyste mi tady zavázeli.’ A tak jsem ty talíře odnes, oba jsme se posadili u plotu a jedli. A najednou se znovu ozvala odstředivka. Nečekal jsem, že ji uslyším ještě jednou, a Ab trvám taky ne.

,Cain jí trvám ukázal, jak se s tím zachází,’ povídá při jídle. ,A když si umane odstřeďovat víckrát, bude trvám

61$

odstřeďovat víckrát.‘ Pak odstředivka zmlkla, madame Snopesová vyšla na zápraží a křikla na nás, abysme jí přinesli nádobí a ona ho mohla umejt, a tak jsem jí odnes talíře, postavil je na schodek a potom jsme se šli s Abem znova posadit na plot, kterej vypadal, jako by ohraničoval celej Texas a navrch k němu i Kansas. ,Dojela trvám jednoduše k tomu zatrackanýmu stanu a řekla: »Tady máte svoje spřežení. Dejte sem mou odstředivku, ale kalupem, poněvadž to musím ještě dneska stihnout zpátky,«‘ povídá Ab. Nato jsme uslyšeli znovu odstředivku a ten večer jsme zašli k starýmu Ansemu pučit si mula, že dooráme ten kus vzadu, jenže on nemoh žádnýho postrádat. Jakmile přestal klít, tak jsme se vrátili a posadili se znovu na plot. A jako že žiju, znovu jsme uslyšeli, jak spustila odstředivka. Měla stejně silnej zvuk jako předtím, jako by v ní mlíko jen lítalo a jako by jí bylo putýnka, jestli je to mlíko odstředěný jednou nebo stokrát. ,Už zase jede,’ povídá Ab. ,Nezapomeň zejtra další dojačku.’

,Nezapomenu, strejčku,’ povídám a oba jsme poslouchali. Tenkrát halt nebyl ještě zahořklej.

,Se mi zdá, že se chce s tou odstředivkou pořádně potěšit a užít si jí,‘ řek mi tenkrát.“

3

Zastavil čtyřkolák a chvíli seděl a koukal na rozbitá vrata, na která se před devíti dny díval Jody Varner na svém tisákovi — na travnatý dvorek, který dusil plevel, na omšelé poroučející se stavení — na tu zakramařenou spoušť, kde se — než dorazil k vratům a zastavil — silně rozléhaly dva měkké ženské hlasy. Byly mladé, nekřičely na sebe ani neječely a jejich neuspěchaná zvučná hloubka by se zdála naprosto přirozená, kdyby

62$

nešlo o lidskou řeč nebo jazyk, kdyby to byly například hlasy dvou obrovitých ptáků, kdyby například do vyděšené, udivené samoty nepřístupného, prázdného močálu či pouště vtrhl párek posledních exemplářů nějakého vymřelého druhu, usídlil se tam a ustavičně tu samotu rušil nekonečným hašteřením — hlasy, které ustaly, když Ratliff zavolal. Za malý okamžik přišly obě dívky k vratům a zůstaly stát, jedna jako druhá mohutná, a koukaly na něj jako dvě velikanánské mladé krávy.

„Dobrýtro, dámy,“ řekl. „Kdepak máte tatínka?“

Jenom si ho dál prohlížely. Zdálo se, že ani nedýchají, i když mu bylo jasné, že dýchají, že nemůžou nedýchat, že těla o takovém výtlaku, těla tak očividně, obludně, takřka depresivně prosperující potřebují určitě vzduch, spousty vzduchu. V hlavě mu bleskla představa dvou krav, jalovic, stojících po kolena ve vzduchu jako v nějakém potoku či rybníku, do něhož strkají tlamy a jehož hladina tiše, ale skokem zmizí v jediném vdechnutí, jež na jeden udivující, ohromující okamžik odhalí hemžící se drobounký život pod vzdušnou hladinou kolem jejich do země zapřených nohou. Pak jako secvičený sbor úplně zároveň řekly: „Na poli.“

Arciže, pomyslel si. Copak tam asi dělá? Nevěřil totiž, že by ten Ab Snopes, kterého znával, měl víc jak dva muly, a jednoho z nich viděl zahálet v ohradě za domem a o druhém věděl, že je v té chvíli přivázaný ke stromu za Varnerovým krámem třináct kilometrů odtamtud, protože když jel ani ne před třemi hodinami kolem, byl mul uvázaný na místě, kam s ním už po šest dní ráno co ráno přijížděl a kde ho uvazoval Varnerův nový příručí. Na okamžik doslova zastavil čtyřkolák. Pámbíčku nebeskej, pomyslel si v duchu, ale vždyť právě na takovouhle příležitost čeká Ab určitě už dvacet tři roků, příležitost začít znovu, ale bez Stampera. A tak

63$

když dojel tak daleko, že už viděl na pole a rozeznával tu topornou, nerudnou malou postavu, vůbec ho nepřekvapilo, že pluh táhnou dva muli. Nečekal, až v nich s určitostí rozpozná ten pár, co ještě před týdnem patřil Willovi Varnerovi; pouze změnil slovesný čas: Nikoli patřil, řekl si. Patří. Pámbíčku nebeskej, dyť on vlastně postoupil o příčku vejš. Už nehandluje s koňma. Tentokrát vyměnil za spřežení člověka.

Zastavil se čtyřkolákem u plotu. Pluh právě dorazil na druhý konec pole. Ab obrátil spřežení, a jak ho zbytečně prudce otočil do protisměru, muli trhli hlavami, zavrávorali a vypadli z kroku. Ratliff rozvážlivě Aba pozoroval. Vůbec se nezměnil, pomyslel si. Ještě pořád zachází s mulama a s koňma, jako by na něj to zvíře zahrozilo pěstí, než na něj stačil promluvit. Věděl, že ho Ab Snopes už zmerčil a že ho poznal, i když to nedává ničím najevo; spřežení už bylo srovnané a vracelo se, tenké nohy a úzká, jakoby laní kopýtka se rychle, nervózně zvedala, vyblýskaná radlice pluhu odkrajovala tmavou mastnou prst — a Ratliff najednou uviděl, že se Snopes už dívá přímo na něj — byly to tytéž chladné záblesky zpod huňatého nasupeného obočí, jak je měl i po těch osmi letech dosud v paměti, až na to, že obočí bylo o něco prošedivělejší — a znovu s tou nesmyslnou prudkostí otáčí spřežení, obrací pluh na bok a zaráží. „Co tady chceš?“ zeptal se.

„Právě jsem se dověděl, že jste tady, a tak jsem se tu stavil,“ odpověděl Ratliff. „To je doba, co? Osm let.“

„Ale na tobě moc vidět nejsou. Eště pořád koukáš jako husa do flašky,“ zavrčel druhý.

„Arciže,“ odpověděl Ratliff. „Ale když už jsme u tý flašky.“ Sáhl pod polštář sedadla a vytáhl půllitrovou láhev, ve které se na první pohled zdála být voda. „McCallumova extrovní,“ řekl. „Minulej tejden vypále—

64$

ná. Nate,“ podával mu láhev. Druhý přešel k plotu. Přestože už nebyli ani metr a půl od sebe, viděl Ratliff ještě pořád jenom ty dva záblesky pod divokým převisem obočí.

„Tos mi přines?“

„No,“ odpověděl Ratliff. „Jen si to vemte.“

Druhý se ani nepohnul. „Zač?“

„Za nic,“ odpověděl Ratliff. „Prostě jsem vám to dones. Cvakněte si. Je dobrá.“

Druhý si vzal láhev. A Ratliff si najednou všiml, že z těch očí něco zmizelo. Nebo se na něj možná už jenom nedívaly. „Počkám až večír,“ řekl Snopes. „Já už teďkon na slunci nepiju.“

„A co v dešti?“ opáčil Ratliff. A pak poznal, že se na něj Snopes skutečně přestal dívat, i když se ani nepohnul, jenom tam stál a držel láhev a v jeho nerudném, zamčeném obličeji se nic nezměnilo: „Mohlo by vám tady bejt jak v bavlnce,“ řekl Ratliff. „Máte pěknej pozemek a Flem se zabydlel v krámě, jako by se byl vyučil obchodníkem.“ Druhý ho však zřejmě už ani neposlouchal. Zatřepal lahví a pozvedl ji proti světlu, jako by se chtěl podívat, jak se tekutina zaperlí. „A doufám, že vám taky bude,“ dodal Ratliff.

Nato uviděl znovu ty oči, divoké, nezkrotné a chladné. „Co ti na tom sejde, jak mi bude nebo nebude?“

„Nic,“ odpověděl Ratliff přívětivě a klidně. Snopes se sehnul, ukryl láhev v plevelu u plotu, vrátil se k pluhu a narovnal ho.

„Běž k nám, že jim vzkazuju, aby ti dali něco k vobědu,“ řekl.

„Radši ne,“ odpověděl Ratliff. „Musím dál do města.“

„Jak chceš,“ řekl druhý. Přehodil si jedinou oprať kolem krku, znovu divoce škubl vnitřním postraňkem, spřežení znovu zavrávoralo, trhlo hlavami, a ještě než

65$

se dalo do pohybu, vypadlo z kroku. „Díky za tu flašku,“ řekl Snopes.

„Za málo,“ odpověděl Ratliff. Pluh pokračoval v práci. Ratliff ho pozoroval. Ani ho nenapadlo říct: „Přijď zas,“ pomyslel si a pozvedl opratě. „Hyjé, králíci,“ řekl. „Hybaj do města.“

TŘETÍ KAPITOLA

1

Když Flem Snopes přišel v pondělí ráno dělat příručího do Varnerova krámu, měl na sobě zbrusu novou bílou košili. Nebyla dosud ani sepraná. Ještě na ní byly patrny záhyby, jak látka ležela ve štůčku na regále a na každém faldu se opakovaly zebrovité, od slunce zhnědlé pruhy. A nejenom ženské, co si ho přišly okouknout, ale i Ratliff (nadarmo neprodával šicí stroje, dokonce se při jejich předvádění naučil obstojně šít, a říkalo se, že si ty modré košile, co nosí, sám zhotovuje) poznal, že tu košili nastříhal a pak ušil někdo v ruce a že ta ruka byla ke všemu těžká a nezkušená. Flem měl košili na sobě celý týden. V sobotu večer byla špinavá a příští pondělí se objevil v jiné, přesně stejné, včetně těch zebrovitých pruhů. Další sobotu byla i tahle špinavá, přesně na stejných místech jako první. Bylo to, jako by člověk, který ji nosí, vstoupil do nového života i prostředí, jež mělo sice dávno před jeho nástupem zaběhnuté povinné zvyky, ale on hned první den připadl na osobitou metodu, na kterých místech špinit prádlo.

Jezdil na vychrtlém mulovi v sedle, v němž každý ihned rozpoznal bývalé Varnerovo sedlo, ke kterému měl provázkem připevněnou plechovou bandasku.

66$

Uvázal mula ke stromu za krámem, sundal ze sedla bandasku a vyšel na verandu, kde už lelkovalo tucet chlapů, mezi nimi Ratliff. Nepromluvil. Jestli se na koho z nich vůbec kloudně podíval, dotyčný to nepoznal — byl to připosražený, těstovitý, rozbředlý člověk, kterému mohlo být právě tak dobře dvacet jako třicet, se širokým, klidným obličejem, do něhož se zařezával úzký šev úst, v koutcích poněkud zatřísněných od tabáku, a s očima barvy stojatých vod, s obličejem, v němž mezi ostatními rysy jakožto překvapivý, nečekaný paradox trčel drobounký dravčí nos podobný zobanu malého jestřába. Bylo to, jako by návrhář či řemeslník původně plánovaný nos vynechal a úkolu, který nedokončil, se pak ujal někdo z naprosto jiné školy nebo například nějaký zlomyslný taškářský maniak či někdo, kdo v horečnatém, zoufalém spěchu stačil už jenom do středu obličeje připlácnout jakési výstražné znamení.

Vešel do krámu, v ruce bandasku. Ratliff a jeho kumpáni seděli nebo dřepěli na bobku celý den na verandě a pozorovali, jak nejenom z vlastní vesnice, nýbrž z celého okolí, ze vzdáleností, ze kterých se tam dalo dojít pěšky, přicházejí jednotlivě, po dvojicích i ve skupinách mužští, ženské i děti, kteří si koupí nějakou maličkost, podívají se na nového příručího a odejdou. Nepřicházeli bojechtivě, ale velice ostražitě, takřka důstojně, jako polodivoký dobytek, když se mu donese, že se na jeho pastviskách objevilo nějaké zvláštní zvíře. Kupovali si mouku, medikamenty, provazy na postraňky i tabák, aby si mohli prohlídnout člověka, jehož jméno před týdnem ani neslyšeli, ale s nímž budou muset v budoucnu jednat stran životních potřeb, a pak stejně klidně, jako přišli, zase odešli. Asi tak v devět hodin přijel na svém jezdeckém tisákovi Jody Varner a vešel do krámu. Nato se zevnitř začal ozývat jeho mručivý bas, ale sou-67$

dě z toho, jaké dostával odpovědi, mohl mluvit také jenom sám k sobě. O polednách vyšel, nasedl na koně a odjel, ale příručí ho ani nedoprovodil před krám. Protože se však už vědělo, co je asi v té bandasce, začali se k polednímu rozcházet, a jak míjeli dveře krámu, nakukovali dovnitř; ale neviděli nic. Pakliže příručí obědval, jedl někde v ústraní. Ratliff se vrátil na verandu už před jednou hodinou, protože to měl od krámu k obědu jenom asi sto metrů. Ostatní přišli brzy po něm a pak až do večera všichni seděli nebo dřepěli na bobku, tu a tam tiše prohodili nějaké to slovo o ničem, zatímco ze vzdáleností, z nichž se tam dalo dojít pěšky, se dostavovali další lidé, něco si za niklák nebo za desetník koupili a zase odešli.

Do konce příštího týdne se tam vystřídali všichni a prohlídli si ho nejenom ti, co s ním měli mít v budoucnu co jednat ohledně potravin a všelijakého zboží, nýbrž i takoví, kteří s Varnerem nikdy žádné obchody nevedli a nikdy vést nemínili — mužští, ženské i děti — kojenci, kteří ještě v životě nepřekročili práh, za nímž se narodili, nemocní i starci, kteří by ho jinak překročili už jenom naposledy — přijížděli na koních, na mulech i vozmo. Ratliff tam byl dosud a čtyřkolák, v němž měl ještě pořád hrací skříňku a soupravu nedotčených zubů k bránám, tam dosud stál, s ojí zapřenou prknem, a houževnaté spřežení, které nešlo moc do páru a bylo ze zahálky čím dál nepokojnější, stálo v ohradě u paní Littlejohnové; a Ratliff každé ráno pozoroval, jak příručí přijíždí na mulovi s vypůjčeným sedlem, na sobě novou bílou košili, která je s každým dalším západem slunce o něco špinavější, a s plechovou bandaskou s obědem, který ho ještě nikdo neviděl jíst, a jak přivazuje mula a otvírá krám klíčem, o němž se všichni domnívali, že ho dostane nejdřív po několika dnech.

68$

Po prvním nebo druhém ránu měl krám otevřený, dřív než Ratliff a ostatní dorazili. Kolem deváté se vždycky objevil na koni Jody Varner, vyšel po schůdkách, trhl bodře hlavou směrem k nim a vstoupil do krámu, ale na rozdíl od toho prvního rána tam vždycky zůstal jen takovou čtvrthodinku. Pakliže Ratliff a jeho kumpáni doufali, že jako proutkaři objeví nějaké skryté spodní proudy či jiskry, přeskakující tajně mezi mladým Varnerem a příručím, byli zklamáni. Pokaždé se ozvalo ono těžké, basové, věcné mručení, jež ještě stále znělo jako samomluva, protože se mu jaktěživo nedostávalo jakýchkoli slyšitelných odpovědí, a pak se Jody i příručí objevili u dveří, chvíli v nich postáli, Varner doříkal své instrukce, vtáhl vzduch mezi zuby a odjel. Když se podívali ke dveřím, byly najednou prázdné.

V pátek odpoledne se konečně objevil sám Will Varner. Možná že Ratliff a jeho kumpáni čekali právě na tohle, ale jestli někdo z nich doufal, že se tím něco ozřejmí, nebyl to Ratliff, nýbrž ti druzí, a když se to ozřejmilo a vyklubal se z toho pravý opak toho, v co doufali, byl Ratliff s největší pravděpodobností jediný, kdo nebyl překvapený. Nestalo se totiž to, že by byl příručí konečně zjistil, u koho je to zaměstnaný, nýbrž to, že Will Varner zjistil, koho to vlastně zaměstnává. Přijel na svém starém tlustém běloušovi. Na horním schůdku dřepěl jakýsi mladík, který vstal a sešel dolů, vzal Varnerovy opratě, přivázal mu koně, Will slezl, vyšel po schůdkách a na uctivé zamručení ostatních řekl vesele, ale na Ratliffovu adresu: „Krutibrko, vy tady ještě pořád chytáte lelky?“ Dva chlapi mu udělali místo na pořezané lavici, ale Varner se k ní okamžitě nevydal. Místo toho se zastavil před otevřenými dveřmi v takřka přesně stejném postoji, v jakém stáli ostatní, hubený, s krkem nataženým tak trošku jako krocan, mrkl do

69$

krámu, i když jenom letmo, a takřka ihned zavolal: „Hej, vy! Jak se jmenujete? Fleme? Přineste mi kus z mýho tabáku. Však vám Jody ukazoval, kde je.“ Pak přistoupil k hloučku, jehož dva členové mu uvolnili místo na opižlané lavici, posadil se, vytáhl nůž a dal se svým veselým, velebníčkovským tónem do vyprávění jedné košilaté historky, když vtom se mu u lokte objevil (Ratliff ho vůbec neslyšel přijít) příručí s tabákem a Varner, aniž přestal vykládat, vzal smotek, ukrojil si žvanec, zavřel palcem nůž a natáhl nohu dopředu, aby si mohl nůž zastrčit zpátky do kapsy; jenže najednou mluvit přestal a obrátil oči zkoumavě vzhůru. Příručí vytrvával u jeho lokte. „No?“ řekl Varner. „Copak je?“

„Nezaplatil jste,“ odpověděl příručí. Varner zůstal na okamžik jako zkamenělý, nohu dosud nataženou dopředu, smotek a uříznutý žvanec v jedné ruce, nůž, který se právě chystal zastrčit do kapsy, ve druhé. Po pravdě řečeno zůstali všichni jako zkamenělí a upírali klidné a pozorné oči na své ruce či na co se to ve chvíli, kdy se Varner odmlčel, právě dívali. „Za ten tabák,“ dořekl příručí.

„Aha,“ odpověděl Varner. Zastrčil nůž do kapsy, ze zadní vytáhl koženou tobolku tvaru, velikosti i barvy baklažánu, vyndal z ní niklák a dal ho příručímu. Ratliff neslyšel příručího vycházet ani se vracet a teď poznal proč. Měl nové tenisky se surovou gumou. „Kde jsem to přestal?“ zeptal se Varner.

„Jak si ten chlápek začal rozpínat modráky,“ odpověděl Ratliff přívětivě.

Ratliff druhý den odjel, ale k tomu, aby se pohnul z místa, ho nedohnala nutnost vydělávat si na živobytí.

V tomhle kraji by byl mohl chodit půl roku od stolu ke stolu a ani jednou by nemusel sáhnout do kapsy. Dohnal ho k tomu jeho program, jeho ustálená, zaběhaná

70$

trasa, po níž rozvážel novinky, jejichž nikoli nejbezvýznamnější ani nejzastaralejší součást představoval materiál, na jehož shromažďování obětoval posledních čtrnáct dní. Do vsi zavítal až po pěti měsících, jeho rajón zabíral čtyři okresy. Byl naprosto neměnný, jenom uvnitř pružný. Hranice těch čtyř okresů nepřekročil ani jedenkrát za deset let, ale ten rok v létě se jednoho krásného dne ocitl náhodou v Tennessee, kde zjistil, že je nejenom na cizí půdě, nýbrž že mu dokonce v návratu do rodného státu brání zlatá přehrada z hezoučky se hromadících mincí.

To jaro a léto se mu vedlo až moc dobře. Doslova se přeprodal. Bral objednávky a dodával stroje na dlužní úpisy na příští sklizeň a všechny hotové peníze, které stržil nebo za které prodal vyhandlované věci, přijaté jako záloha, dával memphiskému velkoobchodníkovi zálohou na další šicí stroje, které pak zase dodával na nové dluhopisy, za něž se zaručoval svým podpisem, až jednoho krásného dne zjistil, že tak dlouho prodával a prodával, až se z té konjunktury stal takřka insolventní. Velkoobchodník vznesl požadavek, aby mu proplatil jeho polovinu nevyrovnaných dvacetidolarových úpisů. Ratliff zase rychle obrazil své dlužníky. Byl milý a přívětivý jako vždycky, šprýmoval a zdálo se, že na nikoho nehartusí, ale probral je všecky důkladně, to beze sporu, přestože bavlna začínala teprve kvést a v kraji měly být peníze až za kolik měsíců. Vyinkasoval pár dolarů, jeden obstarožní postroj k vozu a osm bílých leghornek. Velkoobchodníkovi dlužil sto dvacet dolarů. Když navštívil dvanáctého zákazníka, který byl jeho vzdálený příbuzný, zjistil, že před týdnem odjel s několika muly do Columbie v Tennessee, kde je chce pokoutně prodat.

Ihned se s tím postrojem k vozu a se slepicemi ve čtyřkoláku vydal za ním a říkal si, že dojede-li tam dřív,

71$

než příbuznému někdo vrazí jiné muly, má naději nejenom vyinkasovat dluhopis, ale dokonce si vypůjčit tolik, aby uchlácholil velkoobchodníka. Do Columbie dojel za čtyři dny a po prvním okamžiku ohromení tam začal kolem sebe koukat jako první bílý lovec, který zabloudí do idylické africké pustiny panenského údolí, kde je to samá slonovina, a je jat blahou tuchou, že stačí střílet a odnášet ji a bude všecka jeho. Nejdřív prodal stroj člověku, kterého se optal, kde se zdržuje jeho bratranec, a když pak s příbuzným odjel na noc k bratranci jeho ženy, který bydlel šestnáct kilometrů za Columbií, prodal další stroj. Za první čtyři dny prodal tři. Zůstal tam měsíc a udal jich za tu dobu celkem osm, vybral osmdesát dolarů na zálohách, koupil za ně a za postroj k vozu a za těch osm slepic mula, kterého odvezl do Memphisu a prodal pokoutně v dražbě za sto třicet pět dolarů, z nichž dal velkoobchodníkovi sto dvacet plus nové úpisy na úhradu těch starých z Mississippi, a domů dorazil v době sklizně s dvěma dolary a třiapadesáti centy na hotovosti jakožto právoplatný majitel dvanácti dvacetidolarových úpisů, které měl dostat proplaceny, až bude bavlna vyčištěná a prodaná.

Když dojel v listopadu do Francouzova Zátočí, bylo tam už všechno zpátky v normálních kolejích. Všichni se už vyrovnali s tím, že je tam příručí, i když se s tím nesmířili, přestože Varnerovi se s tím zřejmě nejenom vyrovnali, nýbrž i smířili. Jody míval dřív ve zvyku zdržovat se během dne po určitou dobu v krámě a po celý den nedaleko od něj. Ratliff zjistil, že teď má ve zvyku se v krámě po celé měsíce takřka neukázat a že zákazníci, kteří tam léta nakupovali a většinou se obsluhovali sami a házeli příslušné obnosy do krabice od doutníků pod zvonem na sýry, musí teď kvůli každé prkotině jednat s člověkem, jehož jméno před dvěma měsíci ještě

72$

vůbec neznali a který na přímé otázky odpovídá ano nebo ne, a jak se zdá, nikomu se přitom nepodívá do tváře, nebo aspoň ne na tak dlouho, aby si pamatoval, které jméno k ní patří, ale jak jde o peníze, nikdy se v ničem nesplete. Jody Varner se pletl ustavičně. Pravda, většinou ve svůj prospěch, takže i když někdy nechal zákazníka pláchnout s cívkou nití nebo s plechovkou šňupáku, dřív nebo později to dostal zpátky. Zvykli si počítat u něj s tím, že se splete, a věděli, že se s předstíranou, srdečnou přívětivostí opraví, když ho přistihnou, a promění to v žert, i když občas některý zákazník začal tak trochu Spekulovat, jak je to s ostatními položkami účtu. Ale i s tím počítali, protože když potřebovali, dával jim potraviny i zemědělské potřeby na úvěr, dokonce na dlouhodobý úvěr. Věděli však, že z toho, co na povrchu vypadá jako velkorysost a štědrost, musí jednou zaplatit úroky, ať už se to při konečném placení objeví nebo ne. Příručí se však nespletl nikdy.

„Láry fáry,“ řekl Ratliff. „Někdo ho přece musí dřív nebo pozděj načapat. V okruhu čtyryceti kilometrů není chlap, ženská ani dítě, který by nevěděli, co je v tomdle krámě a co to stojí, stejně dobře jako Will nebo Jody Varner.“

„Ha,“ řekl druhý — krátkonohý ouřezek s černým obočím a bezelstným obličejem, jménem Odum Bookwright. „V tom je právě ten kámen úrazu.“

„Chcete říct, že ho nikdo ani jednou nenačapal?“

„Ne,“ odpověděl Bookwright. „A to nemaj lidi rádi. Jak má pak člověk poznat, na čem je?“

„Pravda,“ řekl Ratliff. „Jak?“

„A pak to s tím úvěrem,“ řekl další — vyčouhlý člověk se zasněnou bachratou hlavou, řídkými vlasy a bledýma krátkozrakýma očima, který se jmenoval Quick a byl správce na pile. A hned začal vypravovat, jak

73$

takřka okamžitě zjistili, že příručí nechce dávat na úvěr, dokonce suše odmítl další úvěr i člověku, který v posledních patnácti letech dělával v krámě nejméně jednou za rok dloužek, ale vždycky ho zaplatil, a jak to odpoledne přicválal sám Will Varner na tom starém tlustém běloušovi, co mu pořád kručí v břiše, vřítil se do krámu a začal křičet tak hlasitě, že to bylo slyšet až na druhé straně silnice v kovárně: „Herdekfilek, čí ten krám podle vás je?“

„No, čí je prozatím, to víme,“ odpověděl Ratliff.

„Nebo aspoň čí je prozatím podle minky některejch lidí,“ řekl Bookwright. „Do Varnerovic baráku se zatím ještě nenakvartýroval.“

Příručí už totiž bydlel ve vesnici. Jednou v sobotu ráno někdo postřehl, že osedlaný mul už není přivázaný za krámem. Krám zůstával o sobotách otevřený až do desíti večer i déle a bývalo před ním plno lidí, a tak několik chlapů vidělo, jak příručí zháší lampy, zamyká dveře a odchází pěšky. A druhý den ráno se ten, koho předtím nikdy ve vesnici od sobotního večera do pondělního rána nespatřili, objevil v kostele a ti, co ho viděli, na něj chvíli zírali s nevěřícím úžasem. Měl na sobě onu šedivou plátěnou čapku, šedivé kalhoty s nejenom čistou bílou košili, nýbrž i vázanku — titěrného, strojem šitého černého motýlka, který se vzadu zapínal na kovový uzávěr. Nebyl ani dva palce dlouhý, ale byla to jediná vázanka v okolí Francouzova Zátočí kromě té, co nosil do kostela sám Will Varner. Příručí ji nosil (nebo nějakou navlas jí podobnou) od onoho nedělního rána až do dne, kdy umřel (tradovalo se, že když se stal později prezidentem jeffersonské banky, dával si je zhotovovat na veletucty) — byl to maličkatý, nemravně frivolní stříkanec, který byl k té rozloze bílé košile v záhadném nepoměru, tvořil na ní jakési kryptické inter-74$

punkční znamínko a dodával Snopesovi stejného vzhledu — vzhledu slavnostního jinověrectví. —, jaký měl Jody Varner, jenže umocněného na desátou, a zvěstoval těm, kdo byli ten den přítomni, stejnou do nebe volající fyzickou nesounáležitost svého majitele s okolím jako dupot chromé nohy jeho otce tenkrát na verandě před krámem za onoho jarního odpoledne. Z kostela odešel Flem pěšky. Druhý den se dostavil do krámu rovněž po svých a zase s vázankou. Než se snesla noc, věděl celý kraj, že Flem od soboty bydlí a stravuje se u jedné rodiny, která žije asi tak jeden a půl kilometru od krámu.

Will Varner se už dávno vrátil ke svému někdejšímu čilému, veselému, zahálčivému životu — pokud ho vůbec kdy zanechal. V krámě ho neviděli od čtvrtého července. A jelikož tam za těch chcíplých, lenošných srpnových dnů, kdy bavlna zrála a nikdo neměl nic na práci, nechodil ani Jody, zdálo se, že ta připosražená, zamlklá postava v bílé košili, jež byla den ode dne špinavější, a s tím miniaturním nezranitelným motýlkem, ta postava velmi se podobající takovému tomu kulatému, světlému, všežravému, i když nejedovatému pavoukovi a ploužící se v oněch čekatelských dnech mezi nejzastrčenějšími stíny opuštěného vnitřku krámu, kde to pronikavě páchlo, v sobě spojuje jak ruku prodavače, tak ruku majitele, do níž plynou veškeré příjmy.

Pak se v září něco stalo. Nebo spíš něco začalo, i když se hned nerozpoznalo, oč jde. Bavlna pukala a nastal sběr. Když jednou ráno přišli první chlapi, zjistili, že Jody Varner je už na místě. Čistírna byla odemčená, Varnerův kovář Trumbull, jeho učedník a černošský topič kontrolovali stroje a připravovali je na sezónní provoz, když vtom najednou vyšel z krámu Snopes, přešel k čistírně, vstoupil dovnitř, na okamžik se jim ztratil z očí a pro tu chvíli i z hlavy. Teprve když odpo-75$

ledne zavíral krám Jody Varner, tak si uvědomili, že tam byl Jody celý den. Ale ještě pořád tomu nepřičítali žádnou velkou váhu. Pomysleli si, že — nejspíš z lenosti — poslal příručího, aby dohlídl na otevření čistírny, což dělával jinak sám, a na sebe vzal dočasně břímě obsluhování v krámě, kde mohl sedět. Teprve když byla čistička pod párou a přijely první naložené vozy, otevřely se všem oči. Uviděli, že krám obstarává zase Jody, že zase chodí a podává lidem za nikláky a za desetníky zboží, kdežto příručí sedí celý den na stoličce za ramenem váhy, na niž po řadě vjíždějí vozy, které pak zastavují pod sacím potrubím. Kdysi obstarával obojí Jody. To jest, většinou byl u vah a krám nechal, aby se jako obvykle obstarával sám, i když tu a tam, aby si odpočnul, nechal stát vůz na váze a tím ji na čtvrt, ale někdy i na tři čtvrtě hodiny, co byl v krámě, vyřadil z provozu. Někdy tam v té chvíli nebyli ani žádní zákazníci, jenom ti, co tam okouněli, nebo ti, s kterými prohodil nějaké to slovo. To však nikomu nevadilo. Všechno šlo přesto dál jak po másle. Ale když tu teď byli dva, nebyl důvod, proč by jeden neměl obsluhovat v krámě a druhý vážit nebo proč by Jody neměl přepustit vážení příručímu. Do hlavy se jim začínala vkrádat chladná úvaha, že — „Arciže,“ řekl Ratliff. „To se ví, proč tady Jody vůbec je? Kdo mu nakázal, aby tady byl?“ On a Bookwright se na sebe podívali. „Strejček Will ne. Ten krám a ta čistírna se vedly a obsluhovaly skorem čtyrycet let samy, a dobře, a byl na ně jenom jeden. A chlap ve věku strejčka Willa nebude přeci měnit svoje návyky. Arciže, to je jasný. Tak proč?“

Pozorovali ty dva z verandy. Přijíždějící naložené vozy se řadily za sebou podle silnice, čumák mula těsně za předcházejícím vozem, a čekaly, až na ně dojde řada, aby popojely na váhu pod sací potrubí, kde chlapi slezli,

76$

omotali opratě kolem stojky a přešli na verandičku, odkud mohli pozorovat ten klidný, nevyzpytatelný, ustavičně žvýkající obličej, trůnící nad ramenem váhy, plátěnou čepici a titěrného motýlka; z krámu se tu a tam ozvalo krátké nevrlé zabručení, jímž Varner odpovídal, pakliže ho zákazníci přiměli něco říct. Tu a tam zašel dovnitř i některý z nich a koupil si pytel, smotek tabáku či plechovku šňupáku, i když okamžitě třeba nic nutně nepotřeboval, nebo se taky jenom napil vody z cedrového vědra. Neboť v Jodyho očích bylo něco, co tam nebývalo — jakýsi stín, něco mezi otráveností, rozjímáním a vyloženě neblahou předtuchou, něco, co ještě nebyla malomyslnost, ale rozhodně už aspoň vystřízlivění. Právě tohle údobí měli na mysli, když si později — za dva nebo za tři roky — navzájem říkali: „To bylo tenkrát, kdy odstavil Jodyho,“ i když to Ratliff vždycky ihned uvedl na pravou míru: „Chcete říct, že to bylo tenkrát, kdy Jodymu začalo svítat.“

Do té doby však scházela ještě nějaká ta chvilka. Zatím jenom přihlíželi: nic jim neušlo. Během toho měsíce znělo ve vzduchu od rozednění do tmy kvílení čističky, před váhou stály v řadě vozy a jeden za druhým předjížděl k sacímu potrubí. Příručí — čepici, kalhoty a dokonce i motýlka samý chomáček bavlny — přešel občas na druhou stranu silnice ke krámu. Chlapi, co tam čekali, až na ně u potrubí a u váhy dojde řada, a zatím lelkovali na verandě, pozorovali, jak příručí vešel do krámu, odkud se za okamžik ozval tentokrát jeho hlas, který něco věcně, úsečně zavrčel. Jody nevyšel s příručím přede dveře a nepostál s ním, jak to dělával dříve, a tak pozorovali, jak se příručí — ta masitá, připosražená, neforemná, zlověstná záda neurčitého věku — vrací do čistírny. Jakmile byla sklizeň pod střechou a vyčištěná a prodaná, nastala doba, kdy Will Varner dělával se

77$

svými nájemci a dlužníky každoroční narovnání. Tohle si obstarával sám, ani Jodymu nedovolil, aby mu přitom pomáhal. Tenhle rok však seděl Will za stolem s železnou pokladnou a vedle něho na soudku s hřebíky Snopes, který měl na kolenou otevřenou účetní knihu. V tunelovité místnosti lemované konzervami, kde nebylo k hnutí pro zemědělské nářadí, a nabité trpělivými chlapíky, kteří voněli prstí a čekali a pak takřka bez jediné otázky přitakali ke všemu, co jim podle svých výpočtů Varner dlužil za celoroční práci, se Varner se Snopesem podobali bílému obchodníkovi na nějaké africké výspě a domorodému náčelníkovi, který po něm papouškuje.

Náčelník si osvojoval ctnosti civilizace velice rychle. Nebylo známo, co mu Varner platí, ale bylo známo, že Will Varner nikdy nikomu za nic moc nezaplatil. Přesto ten člověk, který ještě před pěti měsíci jezdil do práce a z práce celkem třináct kilometrů na tažném mulovi s vyřazeným sedlem, ke kterému měl přivázanou bandasku se studenými tuřínovými listy nebo s hrachem, spal teď nejenom v najaté posteli a jedl z přistrojeného stolu jako nějaký cesťák, ale dokonce poskytl jednomu obyvateli vesnice půjčku v hotovosti (o záruce ani o úrocích nebylo nic přesného známo), a než byla vyčištěná poslední bavlna, věděl každý, že si od něj lze vypůjčit kdykoli jakoukoli sumu od pětadvaceti centů do deseti dolarů, pokud je ovšem dlužník ochoten za tu úsluhu dobře zaplatit. Ratliffa, jemuž se vrátily staré žlučníkové potíže a ležel nemocný ve svém domě, který mu vedla jeho ovdovělá sestra, navštívil příští jaro Tull, když byl v jeffersonu se stádem dobytka, které hodlal odeslat po železnici. Ten Ratliffovi vykládal, že na pastvině farmy, kterou si Snopesův otec od Varnerů najal na další rok, přezimovalo velké stádo mizerného dobytka — stádo, jež se v době, co byl Ratliff na operaci

78$

v memphiské nemocnici, odkud se už vrátil domů a znovu se začínal zajímat o to, co se kolem něho děje, pomalu, ale jistě zvětšovalo a pak se přes noc ztratilo, a že zmizení toho stáda se časově shodovalo s objevením stáda dobrého herefordského plemene na pastvině hospodářství, jehož majitelem je rovněž Varner, který si to hospodářství nechával jako svou domovskou farmu. To stádo prý jako by zůstalo nedotčené, ale přitom se jaksi od základu změnilo a převtělilo v jiné, které se zdá, a taky je, hodnotnější. Teprve později vešlo ve známost, že se ten dobytek ocitl na té pastvině á konto toho, že na něj jedna jeffersonská banka oficiálně na základě zádržného práva vznesla nárok. To řekli Ratliffovi Bookwright s Tuliem, když u něho byli společně na návštěvě.

„Třeba byl ten dobytek celou tu dobu v bankovním trezoru,“ poznamenal vysíleně Ratliff. „Jak to říkal Will, komuže patří?“

„Prej Snopesovi,“ odpověděl Tull. „,Zeptejte se toho Jodyho hašašíry,‘ povídal.“

„A zeptal jste se?“ opáčil Ratliff.

„Bookwright se ho zeptal. A Snopes odpověděl: ,Je na Varnerovic pastvině,‘ a Bookwright nato: ,Dyť Will tvrdí, že je to váš dobytek.‘ Snopes odvrátí hlavu, uplivne si a odpoví: ,Je na Varnerovic pastvině.‘„

Nemocný Ratliff tomu taky nepřišel na kloub. Měl to jenom z druhé ruky, třebaže v té době už sedával, zvědavý, poťouchlý a nevyzpytatelný, podepřený polštáři v křesle u okna, odkud pozoroval, jak přichází podzim, a vychutnával svěží, omamný vzduch říjnových polední a už se pozdravoval a bylo mu dokonce tak dobře, že už zase mohl mudrovat a přemítat, jak jednou ráno onoho druhého jara dovedl před kovárnu koně muž jménem Houston, jemuž šel v patách nádherný, tmavomodře

79$

skvrnitý lovecký pes, a uviděl, že se nad výhní sklání a pokouší se v ní za pomoci tekutiny ze zrezivělé plechovky rozdělat oheň jakýsi cizí člověk — mladý, urostlý svalovec, který se otočil, ukázal bezelstný pravidelný obličej, začínající necelý palec pod vlasovou linií, a řekl: „Pozdrav pámbů. Já ten oheň snad nerozdělám. Jak tam chvístnu petrolku, tak mi to chcípá ještě hůř. Dívejte,“ a chystal se znovu nalít z plechovky.

„Počkejte,“ řekl Houston. „A máte v tom opravdu petrolku?“

„Stálo to támhle na tý poličce,“ odpověděl druhý. „Vypadá to jak plechovka s petrolkou. Je trošku zrezivělá, ale v životě jsem neslyšel, že by rezatej petrolej nehořel.“ Houston šel, vzal od něj plechovku a přičichl k ní. Druhý ho pozoroval. Ten nádherný pes seděl na prahu a pozoroval je oba. „Petrolejovej čuch to zrovna nemá, že ne?“

„Dopr,“ řekl Houston. Postavil plechovku zpátky na začazenou poličku nad výhní. „Helejte, vyhrábněte tu čvachtu. Musíte s tím rozděláváním začít znovu. Kde je Trumbull?“ Trumbull byl kovář, který pracoval v kovárně takřka dvacet let, až do onoho rána.

„Nevím,“ odpověděl druhý. „Když jsem přišel, tak tady nikdo nebyl.“

„A co tady děláte vy? Poslal vás sem Trumbull?“

„Nevím,“ odpověděl druhý. „Najal si mě můj bratranec. Prej abych sem ráno šel, rozdělal oheň a obstarával to tady, dokud nepřijde. Jenže pokaždý, jak jsem tam nalil petrolku —“

„A kdo je ten váš bratranec?“ zeptal se Houston.

V tom okamžiku přiharcovala vychrtlá stará herka, která za sebou táhla otřískanou rozvrzanou bryčku, jejíž jedno kolo mělo loukotě zflikované dvěma překříženými laťkami a která vypadala, jako by držela pohromadě

80$

jen proto, že je v pohybu, a jako by se měla v okamžiku, kdy se zastaví, rozpadnout na dračky. Byl v ní další neznámý člověk — třasořitka v šatech, jejichž ani jedna součást jako by nebyla jeho, a s obličejem upovídané kolčavy. Křikl na koně, jako by od něj byl přes celý lán pole, zastavil bryčku, slezl, vešel do kovárny a už spustil (nebo spíš pokračoval v řeči):

„Dobrýtro, dobrýtro,“ řekl a jeho lesklá očička vystřelovala hned na jednu hned na druhou stranu. „Chcete okovat toho koně, že? Dobrá, dobrá. Kdo šetří kopyta, šetří koně. Pěkný zvíře. Cestou sem jsem sice viděl na poli o moc lepší, ale to nic. Miluj koně svýho bližního jako sebe samýho. Kdo nic nemá, nemůže si vybírat. Kdyby přání mohlo plodit koně, měli bysme všici samý plnokrevníky. Copak je?“ zeptal se muže v zástěře. Zastavil se, ale přesto se zdálo, že se řítí dál, protože jeho oděv ani vzhledem, ani chováním nedával nijak najevo, co dělá to tělo pod ním — upřímně řečeno ani to, že pod ním nějaké tělo je. „Ty eště nemáš rozdělanej oheň? Ukaž.“ Vrhl se k poličce. Vypadalo to, jako by se k ní jedním rázem přenesl, ale přitom se nezdálo, že by se řítil o vlas rychleji. Sundal plechovku, přičichl k ní, a než se kdo stačil pohnout, už se chystal chrstnout její obsah na uhlí ve výhni. Houston ho zarazil v poslední vteřině, vzal od něj plechovku a vyhodil ji dveřmi ven.

„Jen teď jsem ty šlakovitý prasečí chcanky támhletomu vzal,“ řekl. „Co se to tady u všech hromů děje? Kde je Trumbull?“

„Jó, vy myslíte toho chlapíka, co tady bejval,“ odpověděl nově příchozí. „Tomu se vypověděl pronájem. Teď to mám pronajatý já. Jmenuju se Snopes. I. O. Snopes. Tohle je můj mladej bratránek. Eck Snopes. Ale kovárna je to pořád stejná, živnost je to stejná. Jenom je v ní nový koště.“

81$

„Kašlu na to, jak se jmenuje,“ odpověděl Houston. „Hlavně jestli umí okovat koně?“ Nově příchozí se znovu otočil k muži v zástěře a křikl na něj stejně jako předtím na koně:

„Tak sebou hni! Rozdělej ten oheň.“ Houston přihlížel, ale pak převzal velení a rozdělali oheň společně. „Však on se obrychtuje,“ řekl nově příchozí. „Jenom na něj nesmíte kvaltovat. Je na práci s nářadím moc šikovnej, i když ke kovářskýmu řemeslu zatím moc nečuchnul. Ale když jdeš na psa po dobrým, nemusíš hledat hůl. Doptejte mu pár dní na zapracování a oková vám koně stejně rychle jako Trumbull nebo kterejkoli jinej kovář.“

„Já si ho okovám sám,“ řekl Houston. „Ať jenom tahá měchy. To by snad moh svist i bez zapracování.“ Když však byla podkova ukutá a ochlazená v kádi, vrazil nově příchozí znovu dovnitř. Vypadalo to, jako by tou zuřivou, soustředěnou energií, která se hned poté, co se záměr uskutečnil, začala vypařovat a slábnout — ta jeho kolčaví schopnost žít nezávisle na svém oblečení byla tak silná, že i když ho člověk popadl a držel, nedokázal tělu zabránit v tom, co chtělo provést, až když už bylo pozdě —, překvapil nejenom Houstona, nýbrž i sám sebe. Vřítil se mezi něj a pozdvižené kopyto, připlácl na ně podkovu a druhým úderem kladiva zarazil zvířeti podkovák do živého, takže kůň vyhodil, až nově příchozí odletěl i s kladivem do chladicí kádě. Nato ten člověk v zástěře spolu s Houstonem zahnali koně do kouta, druhý ho přidržel a Houston mu odtrhl hřeb i podkovu, hodil je do kouta a vyvedl vztekle koně pozpátku z kovárny (digr-v1). Pes se vztyčil a zaujal klidně znovu své postavení v patách pánovi. „A že vzkazuju Willovi Varnerovi — jestli ho to zajímá, jako že zřejmě ne,“ dodal Houston, „že jsem si jel dát okovat koně do Whiteleafu.“

82$

Kovárna a krám byly přesně proti sobě, oddělené jenom silnicí. Na verandě už bylo několik chlapů, kteří pozorovali, jak Houston, jemuž jde v patách velký, klidný, majestátní pes, odvádí koně. Jednoho z těch dvou neznámých mužů si mohli prohlédnout, ani nemuseli přecházet silnici, neboť ten menší, starší, v šatech, které budou vypadat, že k němu nepatří, i v den, kdy z něho definitivně spadnou, ten s upovídaným, zmáčklým obličejem a blýskavým, do všech stran střílejícím pohledem, se právě blížil ke krámu. Ještě nevyšel po schůdkách a už všechny zdravil. Pusa se mu nezastavila, ani když už byl v krámě. Slova, která z něho vycházela, se hrnula ven bez ladu a skladu, jako když někdo v opuštěné jeskyni vede samomluvu o ničem. Pusa se mu nezastavila, ani když vyšel zase ven: „Inu, pánové, pryč se starým a sem s novým. Konkurence drž řemeslo při životě, a i když řetěz je jen tak silnej jako jeho nejslabší článek, myslím, že zjistíte, že támhleten hoch není žádná třtina, co by se potřebovala o něco opírat, jakmile do věci vnikne. Je to ta samá kovárna, ta samá živnost. Jenom je v ní nový koště, a i když možná platí, že starýho psa nový kousky nenaučíte, mladýho, ochotnýho naučíte všechno, jen mu dopřejte čas. Do vody vloženej šesták přinese úroky, když opadnou záplavy. No nic. Sekáč, kterej je samá zábava a žádná práce, poseká nakonec sám sebe. Vinšuju vám dobré jitro, pánové.“ A vykročil a nastoupil do bryčky. Pusa se mu ještě pořád nezastavila, teď mluvil k tomu člověku v kovárně, ale hned nato jedním dechem ke své herce, aniž nějakou odmlkou naznačil posluchačům, kdy co komu říká. Pak odjel a chlapi na verandě hleděli za ním, v obličejích ani stín výrazu. Během dne si jeden po druhém zašli na druhou stranu ke kovárně okouknout onoho druhého neznámého člověka — s klidným, prázdným,

83$

upřímným obličejem, jenž se zdál bezelstný a k tomu roští na lbi dodatečně přidělaný jako lem ke koberci. Pak přijel nějaký člověk s vozem, který měl polámanou rozvoru. Novopečený kovář ji dokonce opravil, i když mu to zabralo takřka celé dopoledne. Pracoval vytrvale, ale jakoby ve snu, v němž se to, co prožíval, odehrávalo zřejmě někde jinde, a jako by nedbal, ani se nezajímal o peníze, které za to dostane, ani o to, co jeho ruce vlastně dělají. Činil se a nakonec to dokončil, i když se pohyboval ztěžka a práce zdánlivě nepokračovala. To odpoledne se tam objevil bývalý kovář Trumbull. Jestli si však ti, co čekali u krámu, mysleli, že se něco strhne, až se dostaví člověk, který se až do předešlého večera musel nutně pokládat za držitele tohoto obročí, byli zklamáni. Trumbull projel vesnicí se svou manželkou na voze, naloženém domácím zařízením. Pakliže se vůbec podíval směrem ke své bývalé kovárně, nikdo to nezpozoroval — byl to starý člověk, třebaže ještě při síle, bručoun, ale pracant, a ještě před dvěma dny by byl nevzbudil žádnou zvědavost. Už nikdy v životě ho nespatřili.

Za několik dní se dověděli, že nový kovář bydlí tam co jeho bratranec Flem (jaký byl mezi nimi vlastně příbuzenský poměr, to nikdo s určitostí nevěděl) a že spolu spí v jedné posteli. Za půl roku se kovář oženil s jednou z dcer rodiny, u níž bydleli v podnájmu. Za deset měsíců nato strkal po vesnici o nedělích kočárek (který kdysi — nebo dosud — stejně jako sedlo jeho bratrance patřil Willovi Varnerovi) v doprovodu pěti nebo šestiletého chlapce, svého synka, kterého měl se svou první ženou, o níž vesnice neměla do té doby ani potuchy — což naznačovalo, že jeho soukromý nebo rozhodně aspoň pohlavní život je značně plnější a čilejší, než prozrazuje jeho život veřejný. To všechno vyplulo na povrch tepr-84$

ve později. V té době věděli jenom to, že mají nového kováře — muže, který není líný, je plný dobré vůle, úslužný, vždycky přívětivý a dokonce velkodušný, ale jehož schopnost fyzické koordinace má bezesporu hranici, za níž se všechny záměry, úmysly i plány naprosto vytrácejí a rozpadají se do mrtvých složek, jako jsou kusy dřeva, pásy železa a neužitečné nástroje.

Dva měsíce nato postavil Flem Snopes ve vesnici novou kovárnu. Najal si k tomu samozřejmě lidi, ale trávil u kovárny většinu dne a pozoroval, jak roste. Byla to nejen první věc, kterou vesnice viděla odehrávat se za jeho fyzické přítomnosti, ale zároveň první věc, k níž se nejenom doznával, nýbrž o níž dokonce chladně a suše prohlašoval, že se do ní pustil proto, aby se lidem zase odváděla dobrá práce. Koupil na účet krámu za velkoobchodní cenu zbrusu nové vybavení a najal si mladého farmáře, který v době, kdy se neselo ani nesklízelo, dělával Trumbullovi tovaryše. Nová kovárna na sebe do měsíce strhla veškeré zakázky, jež dostával Trumbull, a za čtvrt roku prodal Snopes nové kovářství — zákazníky, jejich přízeň i nové vybavení — Varnerovi, dostal za ně staré vybavení ze staré kovárny, to prodal do starého železa, přestěhoval nové vybavení do staré kovárny a nové stavení prodal jednomu farmáři jakožto chlív, a vzhledem k tomu, že za přestěhování sám sobě platit nemusel a u nového kováře ponechal svého příbuzného jako tovaryše — V tomto bodě ztratil i sám Ratliff přehled, jaký zisk z toho Snopesovi asi vyplynul. Ale dovedu si to trvám dál domyslet, říkal si Ratliff, když seděl, poněkud pobledlý, jinak však už celkem v pořádku, na sluníčku u okna. Měl to takřka před očima — krám za noci, dveře zastrčené zevnitř na závoru, hořící lampu nad stolem, u něhož sedí příručí, který vytrvale žvýká, kdežto Jody Varner stojí, protože není ve

85$

stavu, aby dokázal posedět, a v očích toho má o moc víc než minulý podzim, třese se a klepe a rozechvělým hlasem říká: „Měl bych na vás jeden prostej a stručnej dotaz a rád bych, abyste mi na něj prostě a stručně odpověděl ano nebo ne: Co přijde dál? Jak dlouho ještě bude tohle trvat? Co mě to bude ještě koštovat, abych uchránil jednu mizernou stodolu se senem?“

2

Ratliff, před sebou šálek kávy a v kapse smlouvu, podle níž se jednomu Seveřanovi, který si nedávno v západní části okresu založil kozí ranč, zavazuje dodat padesát koz, seděl už zase u pultu v malé restauraci, jejíž jedna polovina mu z titulu tichého společníka patřila a jež byla v postranní ulici, do které ústila malá zastrčená ulička, kde měl přivázané své malé houževnaté, po tom roce zahálky pěkně vykrmené a lesklé spřežení a za ním svůj stojící čtyřkolák, už zase s novým strojem v bedně tvaru psí boudy, ale bylo na něm znát, že je po nemoci. Ta smlouva byla vlastně postoupená smlouva, Ratliff ji od původního kontraktora, který se podle ní zavázal Seveřanovi dodat kozy po pětasedmdesáti centech a věděl, že ji nebude moct dodržet, odkoupil za sazbu pětadvacet centů za kus, poněvadž se náhodou dověděl o stádu asi tak padesáti koz v jednom málo navštěvovaném koutě poblíž Francouzova Zátočí, který původní kontraktor neobjevil, a domníval se, že když majiteli koz nabídne polovinu svého výdělku, zcela jistě stádo získá.

Právě se chystal na cestu do Francouzova Zátočí, ale ještě nevyrazil a ani nevěděl, kdy vlastně vyrazí. Ve vesnici už nebyl rok. Radoval se, že tam zase zavítá, protože ho ty čachry těšily a znamenaly pro něj daleko

86$

víc než pouhý zisk, a kromě toho byl šťastný, že už je z postele a může se zase libovolně, třebaže ještě poněkud nejistě, pohybovat na slunci a v ovzduší, jež dýchají a v němž se pohybují, klábosí a kšeftují chlapi — a nikoli nepodstatnou součástí tohoto potěšení byl fakt, že ještě nevyrazil a že pod sluncem neexistuje nic, co by ho donutilo vyrazit dřív, než se mu zachce. Ne že by si ještě připadal zesláblý, jenom si lebedil v té na výsost spokojené malátnosti rekonvalescenta, pro kterého neexistuje čas, spěch ani činnost a pro kterého se vteřiny, minuty a hodiny, jichž je zdravé tělo jak ve stavu bdělém, tak ve spánku otrokem, přestanou hromadit, takže se čas promění v přisluhovače a vazala hovícího si těla, které je jinak nevolníkem jeho překotného běhu. A tak seděl, v čisté modré košili, která na něm plandala, jak byl pohublý, ale vypadal dobře, hladký, snědý obličej neměl sinalý, jen o několik odstínů světlejší, takže se zdál čistší: po pravdě řečeno z něj dokonce vyzařovala jakási jemná vitalita jako z nějaké otužilé, vzácné lesní rostliny bez vůně, jež rozkvete hned v patách zimnímu sněhu; hubenou rukou objímal šálek s kávou a tím svým veselým lišáckým tónem, na který by muselo přijít něco mnohem horšího než choroba, aby ho to poznamenalo nějak znatelněji než jenom mírným úbytkem síly, vykládal třem či čtyřem posluchačům o své operaci, když vtom vstoupili dva muži. Byl to Tull s Bookwrightem. Bookwright měl v zadní kapse modráků vražený bejkovec namotaný na bičišti.

„Zdravíčko, pánové,“ řekl Ratliff. „To jste tady brzo.“

„Chcete říct pozdě,“ opravil ho Bookwright. Pak přešel s Tuliem k pultu.

„Přijeli jsme včera večír s dobytkem, chceme ho dneska odeslat,“ řekl Tull. „Tak vy jste byl v Memphisu. Však jsem si říkal, že nám tady nějak chybíte.“

87$

„Všem nám chyběl,“ řekl Bookwright. „Moje žena se už skorem rok nezmínila, že by si byl někdo koupil novej šicí stroj. Co vám to ten chlápek v Memphisu vlastně uříznul?“

„Prkenici,“ odpověděl Ratliff. „Proto mě asi taky nejdřív uspal.“

„To vás uspal proto, abyste mu neprodal šicí stroj nebo buši zubů k branám, dřív než stačí otevřít kudlu,“ řekl Bookwright. Vtom k nim přistoupil výčepní a přišoupl před ně dva talíře chlebů z máslem.

„já si dám stejk,“ řekl Tull.

„Já ne,“ poznamenal Bookwright. „Už dva dni nekoukám na nic jinýho než na zakaděný půlky určený na stejky. A to nemluvím o tom, že jsem je musel v jednom kuse vyhánět z kukuřice a z tálků se zeleninou. Přineste mi šunku a půl tuctu smaženejch vajíček.“ Zakousl se do chleba a začal ho hltavě polykat. Ratliff se na stoličce natočil obličejem k nim.

„Tak já jsem vám chyběl,“ řekl. „Byl bych myslel, že máte ve Francouzovým Zátočí už tolika novejch občanů, že by vám nechyběl ani tucet cesťáků se šicíma mašinama. Kolik příbuznejch si do dnešního dne přivlíknul Flem Snopes? Další dva nebo jenom tři?“

„Čtyry,“ odvětil stručně Bookwright s plnou pusou.

„Čtyry?“ opáčil Ratliff. „Tak to máme kováře — jako toho, co vydává za svý pracoviště kovárnu, dokud není čas jít domů k jídlu — jak se mu nadává? Eck. A pak toho druhýho, toho kontraktora, toho hlavouna — „

„Ten nastoupí příštím rokem ve škole jako profesor,“ poznamenal Tull vlídně. „Aspoň se to povídá.“

„I co vás nemá,“ řekl Ratliff. „Já mluvím o Snopesovejch. O tom druhým. O I. O. Snopesovi. O tom, co ho tenkrát Jack Houston hodil v kovárně do kádě s vodou —“

88$

„No dyť,“ řekl Tull. „Povídá se, že bude příštím rokem učit ve škole. Učitel, co tam byl, zničehožnic po vánocích odešel. To se vám nejspíš taky ještě nedoneslo?“

Ale Ratliff ho už neposlouchal. Ten první učitel ho nezajímal. Zíral na Tulia, protože ho to překvapilo, vyvedlo z veselého klidu. „Cože?“ zeptal se. „Učit ve škole? Ten? Snopes? Ten, co tenkrát přišel do kovárny a co ho Jack Houston — poslyšte, Odume,“ řekl. „Byl jsem sice nemocnej, ale s ušima snad nic nemám.“

Bookwright neodpověděl. Dojedl chleba, naklonil se nad pult a vzal si kousek z Tuliová talíře. „Vy ho stejně nejíte,“ prohlásil. „Řeknu mu, aby hned přines další.“

„No to jsem jelen,“ poznamenal Ratliff. „Na mou duši, že jsem tu minutu, co jsem se na něj podíval, věděl, že s ním něco nehraje. Tak takhle to je. Byl vždycky někde, kam podle mě nepatřil — v kovárně nebo na zoraným poli. Ale učit ve škole! Na něco takovýho bych nikdá nepřipadnul. Tak takhle to je, no jo, teď kápnul na to pravý. Našel si ve světě, nebo aspoň ve Francouzovým Zátočí, to jedno jedinký místečko, kde může celej den uplacírovávat ty svoje přísloví, a ještě za to pobírat plat. Inu,“ pokračoval, „tak Will Varner má konečně svýho Otesánka. Už mu sežral kovárnu a krám, a teď se pouští do školy. Pak už zbejvá jedině Willův dům. To se ví, potom se bude muset vrhnout na vás, ale ten barák mu nějakou tu chvilku asi zabere, poněvadž vystrnadit —“

„Ha!“ vyrazil ze sebe Bookwright. Dojedl krajíc chleba, který si vzal z Tuliová talíře, a zavolal na výčepního. „Hej! Doneste mi kus koláče, než se dočkám dalšího.“

„Jakej chcete, pane Bookwright?“ zeptal se výčepní.

„Ňákej, co by se dal jíst,“ odpověděl Bookwright.

„— poněvadž vystrnadit Willa z jeho vlastního baráku může bejt hezky tvrdej oříšek,“ pokračoval Ratliff.

89$

„Třeba Varner řekne šlus, a hotovo. A Flem se do vás bude muset pustit dřív, než čítal — „

„Ha!“ vyštěkl zničehonic znovu Bookwright. Výčepní mu přistrčil koláč. Ratliff se na něj podíval.

„Co myslíte tím ha?“ zeptal se.

Bookwright seděl, v ruce dílek koláče, který držel před ústy. Otočil divoký tmavý obličej k Ratliffovi. „Minulej tejden jsem seděl na Quickový pile na hromadě pilin, když jeho topič a ještě jeden negr házeli ke kotli lopatou odřezky na topení a přitom klábosili. Topič si potřeboval pučit ňáký peníze a Quick mu prej nechtěl pučit. ,Zajdi si do krámu za panem Snopesem,’ povídá ten druhej negr. ,Ten ti pučí. Mně pučil před dvěma rokama pět dolarů a teď po mně nechce nic, než abysem každou sobotu večír zašel do krámu a dal mu desetník. Vo těch pěti dolarech ani necekne.’ „ Pak otočil hlavu zpátky, kousl do koláče a takřka polovinu ho ukousl. Ratliff ho pozoroval s mírně čtveráckým výrazem, který se takřka podobal úsměvu.

„Vida, vida,“ řekl. „Tak on se činí na obou koncích, nahoře i dole. Takhle to ovšem ještě chvíli potrvá, než se bude muset vrhnout na vás, obyčejnský bělochy v prostředku.“ Bookwright si znovu ukousl obrovský kus koláče. Výčepní přinesl jemu a Tullovi jídlo. Bookwright si honem nacpal do pusy zbytek. Tull začal krájet stejk na úhledná soustíčka, jako by ho mělo jíst dítě. Ratliff oba pozoroval. „Copak nikdo z vás proti tomu nic nepodniknul?“ zeptal se.

„Co jsme mohli podniknout?“ opáčil Tull. „Správný to není, ale co je nám po tom.“

„Já myslím, že kdybych tam bydlel, tak bych něco vyšpekuloval,“ řekl Ratliff.

„jo,“ odpověděl Bookwright. Jedl šunku stejným způsobem jako předtím koláč. „A dopad byste tak, že byste

90$

měl místo čtyřkoláku a spřežení jeden z těch jeho motejlků, v kterým byste si pak moh vyšlapovat.“

„Arciže,“ řekl Ratliff. „Asi máte pravdu.“ To už se na ně nedíval a pozvedl lžičku, ale pak ji zase spustil. „Tak se mi zdá, že v tom hrnku je ňákej cukluft“ řekl výčepnímu. „Radši mi do toho přilejte trochu teplýho. Mohlo by to zmrznout, hrnek prasknout a já bych musel nakonec platit ještě za něj.“ Výčepní si přitáhl šálek k sobě, dolil ho a přišoupl mu ho zpátky. Ratliff si pečlivě odměřil lžičkou cukr, v obličeji ještě pořád ten mírně čtverácký výraz, který by se z nouze dal nazvat úsměvem. Bookwright si energicky rozmíchal lžičkou svých šest vajíček na kaši a pak je začal slyšitelně pojídat. Přestože se oba, on i Tull, krmili jak o závod, u Tulia to vypadalo takřka jako způsobná nimravost. Nemluvili, vyjedli prostě talíře, vstali, přešli ke krabici od doutníků a zaplatili účet.

„Nebo třeba ty jeho tenisky,“ dodal Bookwright. „Už rok je neměl na nohách. Ne,“ pokračoval, „na vašem místě se tam hlavně vypravím nahatej. Pak aspoň nebudete cejtit na zpáteční cestě tu zimu.“

„Arciže,“ odpověděl Ratliff dobromyslně. Když ti dva odešli, začal zase upíjet kávu; beze spěchu usrkoval a přitom těm třem nebo čtyřem posluchačům dovyprávěl příběh o své operaci. Nato i on vstal, odpočítal na cent přesně útratu za kávu a natáhl si kabát. Byl už březen, ale doktor mu nakázal, aby chodil v kabátě. Chvíli postál v uličce vedle čtyřkoláku a svých houževnatých koníčků, vyžraných z nicnedělání a lesknoucích se po zimě novou srstí, a klidně se díval na bednu ve tvaru psí boudy, z níž se na něj pod popraskanými, namalovanými, vybledlými, nevěrojatnými růžemi usmívaly se strnulou, nevidomou vyzývavostí ženské obličeje. Bedna bude letos potřebovat přemalovat. Nesmí na to

91$

zapomenout. Bude to zřejmě něco hořlavýho, pomyslel si. A něco, co je psaný na něj. O čem se ví, že je to psaný na něj. Ba ba, kdybych se jmenoval Will Varner a můj společník Snopes, tak bych nejspíš trval na tom, aby aspoň něco z toho, v čem jsme společníci, rozhodně to, co je hořlavý, bylo psaný na jeho jméno. Šel pomalu, upjatý až po bradu do kabátu. Byl to jediný kabát široko daleko, ale však nemocní na slunci rychle ozdravují. Až se vrátí do města, nebude už třeba kabát potřebovat. A brzy už nebude potřebovat ani svetr, co má pod ním — v květnu a v červnu, v létě, za těch dlouhých, horkých, pěkných dnů. Šel a šel, a až na to, že byl hubený a bledý, vypadal úplně stejně jako vždycky, dvakrát se zastavil, aby dvěma lidem řekl ano, už je mi dobře, ten memphiskej doktor mi zřejmě ať už náhodou či úmyslně vyříznul to, co měl, a pak se vydal na druhou stranu náměstí, na něž shlížel zastíněný mramorový pohled konfederačního vojáka, vešel do soudní budovy, do kanceláře pozemkového úřadu, kde našel, co hledal — asi tak osmdesát hektarů půdy přepsaných na jméno Flem Snopes.

Kvečeru seděl ve stojícím čtyřkoláku na úzké vedlejší silničce mezi kopci a luštil jméno na dopisní schránce. Sloupek, na němž byla připevněná, se zdál nový, ale schránka nikoli. Byla otlučená a poškrabaná. Někdo ji zřejmě kdysi promáčkl, jakoby kolem vozu, a pak narovnal, ale neumělá písmena vypadala, jako by byla namalovaná předešlý’ den. Ty velké roztahané litery MINKSNOPES bez mezery mezi oběma slovy, jež stoupaly do kopečku až nad ohyb na vršku schránky, aby se tam vešla i poslední vytrácející se písmena, jako by na něj vykřikovaly. Zabočil kolem schránky — po rozježděné cestě, na jejímž konci stála nahrbená chalupa, která měla dvě místnosti, stejně jako bezpočet dal-92$

ších stavení, roztroušených v oněch odlehlých kopcovitých končinách, po nichž cestoval. Její zadní stěna byla vyboulená. Stála na kopci nad smrdutou, rozbahněnou ohradou a nad stodolou, která přepadávala dopředu na svah a vypadala, jako by stačilo dýchnout a ona se celá poručí. Vycházel z ní právě jakýsi člověk s dojačkou mlíka v ruce a Ratliff, ačkoliv nikoho neviděl, vytušil, že ho z domu pozorují. Dojel se spřežením až k tomu člověku, ale neslezl. „Pozdrav pámbů,“ řekl. „Pan Snopes? Přivez jsem vám ten stroj.“

„Cože jste mi přivez?“ optal se muž v ohradě. Prošel vraty a postavil dojačku na kraj bortící se verandy. Měl rovněž o něco menší než prostřední postavu, jenže byl hubený a jeho husté obočí tvořilo jedinou čáru. Ale oči mají stejné, pomyslel si Ratliff.

„Váš šicí stroj,“ řekl přívětivě. Pak koutkem oka zahlédl jakousi ženu, stojící na verandě — kostnatou, s tvrdým obličejem a nevěrojatně žlutými vlasy. Vynořila se mnohem rychleji a tišeji, než aby to člověk přičetl pouze faktu, že je bosa. Za ní byly dvě děti s vlasy jako koudel. Ale Ratliff se na ni nepodíval. Hleděl s výrazem líbezné zdvořilosti a přívětivosti na muže.

„Co je to?“ optala se žena. „Šicí stroj?“

„Ne,“ odpověděl muž. Ani on se na ni nepodíval a zamířil ke čtyřkoláku. „Běž zpátky domů.“ Žena si ho nevšímala, sešla z verandičky, opětně tím rychlým, ladným krokem, který se nesrovnával s jejími rozměry, a upřela na Ratliffa tvrdé bledé oči.

„Kdo vám říkal, abyste ho sem dovez?“ zeptala se. Ratliff, ještě pořád líbezný a přívětivý, se na ni podíval. „Je to snad omyl?“ zeptal se. „Dostal jsem vzkaz do Jeffersonu z Francouzovýho Zátočí. Šlo o ňákýho Snopese. Myslel jsem, že jste to vy, poněvadž kdyby ten stroj chtěl váš … bratranec?“ Ani jeden neodpověděl,

93$

jenom na něj oba civěli. „Flem. Kdyby ho chtěl Flem, tak by byl počkal, až tam zajedu. Věděl, že se tam mám zejtra dostavit. Asi jsem si to měl ověřit.“ Žena se chraplavě, nevesele zasmála.

„Tak mu ho odvezte. Jestli vám Flem vzkázal krz něco, co stojí víc jak niklák, nemínil to rozhodně někomu dát. Rozhodně ne ňákýmu svýmu příbuznýmu. Jen to odvezte do Zátočí.“

„Už jsem ti povídal, abys šla domů,“ řekl muž. „Alou.“ Žena se na něj nepodívala a s pohledem na Ratliffa se znovu chraplavě rozesmála.

„Co vás nemá,“ řekla. „Chlap, co má připsanejch sto kusů dobytka, a k tomu stodolu a pastviny, kde se ten dobytek může pást. nebude přeci někomu něco dávat.“ Muž se otočil a vykročil k ní, ale žena se obrátila a začala na něj ječet; obě děti Ratliffa pozorovaly zpoza jejích sukní mlčky, jako dva pejsci, jako by byly hluché nebo žily v jiném světě než v tom, kde ječí ta ženská. „Jen to popři, jestli můžeš,“ křičela na muže. „Nejrači by tě nechal zhebnout, pojít, však to dobře víš! A přitom je to tvoje přízeň, na kterou seš strašně nafoukanej, poněvadž prodává v krámě a nosí celej den kravatu. Jen mu zkus říct! Třeba ti daruje jednoho krásnýho dne některej ze svejch starejch motejlků, abys chodil vyštafírovanej jako Snopes!“ Muž se k ní pomalu blížil, ale neodpovídal. Byl menší než ona. Šel blíž a blíž, takřka uctivě, v očích podivně kosý, smrtonosný výraz, až to nevydržela, rychle se otočila a zamířila zpátky do stavení. Děti, které nepřestávaly pokukovat přes ramínko po Ratlitfovi, hnala v houfku před sebou. Muž přešel ke čtyřkoláku.

„Říkáte, že jste ten vzkaz dostal od Flema?“ zeptal se.

„Řek jsem, že přišel z Francouzovýho Zátočí,“ odpověděl Ratliff. „Jméno, který ten vzkaz udával, znělo Snopes.“

94$

„A kdo vám moh to jméno udat?“

„Jeden známej,“ odpověděl Ratliff přívětivě. „Ale zřejmě to nějak poplet. Promiňte laskavě. Dostanu se po týhle cestě na silnici k whiteleafskýmu mostu?“

„Jestli vám Flem vzkázal, abyste ten stroj tady nechal, tak snad abyste ho tady nechal.“

„Už jsem vám řek, že jsem to asi poplet, a poprosil jsem vás za prominutí,“ odpověděl Ratliff. „Vede tahle cesta —“

„Hm,“ řekl druhý. „To znamená, že chcete nějakou zálohu v hotovosti. Kolik?“

„Myslíte jako na ten stroj?“

„A o čem myslíte, že mluvím?“

„Deset dolarů,“ řekl Ratliff. „A úpis na dalších dvacet za půl roku. To znamená po sklizni.“

„Deset dolarů? Když jste přeci dostal vzkaz vod —“

„Nebavíme se o vzkazech,“ řekl Ratliff. „Ale o šicím stroji.“

„Slevte na pět.“

„Ne,“ odpověděl přívětivě Ratliff.

„Dobrá,“ řekl druhý a otočil se. „Tak si přichystejte ten úpis.“ A zašel do stavení. Ratliff vystoupil, přešel dozadu za čtyřkolák, otevřel dveře do psí boudy a vytáhl zpod nového stroje plechovou schránku. Bylo v ní pero, pečlivě zazátkovaná lahvička s inkoustem a bloček s formuláři úpisů. Když se Snopes vrátil a objevil se znovu vedle něj, Ratliff právě vyplňoval úpis. Jakmile se jeho pero zastavilo, Snopes si přitáhl úpis k sobě, vzal Ratliffovi z ruky pero, namočil ho a úpis podepsal — to všechno jedním, nepřerušovaným pohybem, ani si úpis nepřečetl, přistrčil ho zpátky Ratliffovi, vytáhl něco z kapsy, ale Ratliff se na to nepodíval, neboť dosud hleděl, v obličeji ani stín výrazu, na podepsaný úpis. Pak klidně řekl:

95$

„Vy jste se podepsal jménem Flem Snopes.“

„Arciže,“ odpověděl druhý. „A co má bejt?“ Ratliff na něj pohlédl. „Ach tak. Vy chcete, abych to podepsal i svým jménem, aby žádnej z nás nemoh jednou popřít, že to bylo podepsaný. Beze všeho.“ Vzal úpis, dal se znovu do psaní a pak ho vrátil Ratliffovi. „A tady máte těch deset dolarů. Pomožte mi s tím strojem.“ Ratliff se však ani tentokrát nepohnul, neboť to, co mu ten druhý podal, nebyly peníze, nýbrž další papírek, složený, ušpiněný a s oslíma ušima. Když ho Ratliff rozložil, zjistil, že je to také úpis. Nesl datum, jež bylo o něco starší než tři roky, zněl na obnos deseti dolarů plus úroky, a podpis Flem Snopes stvrzoval, že bude rok po vydání proplacen Izákovi Snopesovi, případně doručiteli. Na zadní straně byl převedený (Ratliff rozpoznal stejnou ruku, jaká se právě podepsala dvěma jmény na první úpis) Izákem Snopesem (jehož podpis označuje tento +) na Minka Snopese a pod tím byl rukou Minka Snopese převeden (písmo už bylo vypijákované nebo aspoň uschlé) na V K. Ratliff a. Ratliff takřka celou minutu upíral naprosto klidně a naprosto nevzrušeně oči na úpis. „To je v pořádku,“ řekl druhý, „já a Flem jsme jeho bratranci. Naše bába nám každýmu vodkázala deset dolarů. Měli jsme je dostat, až nejmladšímu z nás — to znamená jemu — bude jednadvacet roků. Jenže Flem potřeboval hotový peníze, a tak si je vod něj na ten jeho úpis vydlužil. Pak před nějakým časem potřeboval hotový peníze von, a tak jsem vod něj ten Flemův úpis koupil já. Jestli chcete vědít, jakou má barvu očí nebo něco podobnýho, tak si to můžete zjistit, až zajedete do Zátočí. Bydlí teďkon u Flema.“

„Ach ták,“ řekl Ratliff. „Vy mluvíte o Izákovi Snopesovi. A říkáte, že je mu jednadvacet?“

„Kde by jinak vzal těch deset dolarů, co pučil Flemovi?“

96$

„Arciže,“ řekl Ratliff. Jenže tady tohle není zrovna deset dolarů v hotovosti —“

„Poslyšte,“ odpověděl druhý. „Nevím, kam tím míříte, a je mi to fuk. Ale mě oblafnete stejně těžko jako já vás. Kdybyste bejval nebyl přesvědčenej, že Flem ten první dluhopis proplatí, tak byste ho byl nebral. A když se nebojíte tamtoho, proč byste se bál vzít tenhle, na míň peněz a na jeden a ten samej stroj, když tenhle je podle zákona už přes dva roky splatnej? Jednoduše mu oba ty dluhopisy předložte. Strčte mu je pod nos. A pak mu vyřiďte, co mu vzkazuju. Řekněte mu: ,To je vod jednoho bratrance, kterej se ještě pořád musí hrabat v hlíně, aby se udržel při životě, druhýmu bratranci, kterej se vod hrabání v hlíně povznes už tak vysoko, že mu patří stádo dobytka a stodola. Že mu patří dobytek a stodola.’ Takhle mu to vyřiďte. Rači si to cestou zvopákněte, abyste si byl jistej, že to nezapomenete.“

„Žádný strachy,“ odpověděl Ratliff. „Vede tahle cesta k whiteleafskýmu mostu?“

Ten den nocoval u příbuzných (narodil se a vyrostl nedaleko odtamtud) a do Francouzova Zátočí dojel druhý den odpoledne. Dal si spřežení do ohrady k paní Littlejohnové a šel do krámu, kde na verandě ještě pořád seděli, jak se zdálo, titíž chlapi, jako když tam byl naposledy před rokem, včetně Bookwrighta. „No, pánové,“ řekl. „Jak vidím, účast obvyklá.“

„Bookwright tvrdí, že co vám ten chlápek v Memphisu uříznul, byla vaše prkenice,“ řekl jeden z nich. „Není divu, že vám to trvalo rok, než jste se z toho zmátořil. Jenom mě překvapuje, že jste neumřel, když jste si šáhnul dozadu a zjistil, že je fuč.“

„To mě naopak postavilo na nohy,“ odpověděl Ratliff, „jináč tam ležím dodnes.“ Vešel do krámu. Přední část byla prázdná, ale on se nezastavil, jak by člověk

97$

čekal, ani na tak dlouho, co by se jeho stažené panenky přizpůsobily příšeří. Přešel k pultu a přívětivě řekl: „Zdravíčko, Jody. Zdravíčko, Fleme. Jen se neobtěžujte. Já se obsloužím.“ Varner, který stál u stolu, u něhož seděl příručí, zvedl oči.

„Tak vy už jste zdravej, ha,“ poznamenal.

„Musím sebou hejbnout,“ odpověděl Ratliff, šel za pult a otevřel jedinou zasklenou vitrínku v krámě, v níž byla změť tkaniček do bot, hřebenů, tabáku, lektvarů a laciných cukrátek. „Což je možná jedno a to samý,“ doplnil. Pak si začal pečlivě vybírat z pruhovaných barevných cukrových tyčinek, vybíral a zavrhoval, ale ani jednou se nepodíval dozadu ke stolu na příručího, který dosud vůbec nezvedl pohled. „Nevíte, jestli je doma strejček Ben Quick?“

„Kde by byl?“ opáčil Varner. „Ale já měl za to, že tomu jste prodal šicí stroj už přede dvěma nebo třema rokama.“

„Arciže,“ řekl Ratliff, zavrhl jednu cukrovou tyčinku a nahradil ji jinou. „Proto bych ho rád zastihnul doma. Aby se o něj mohla jeho rodina postarat, kdyby padnul do mdlob, až od něj budu tentokrát chtít něco koupit.“

„Co by moh pro všechny svatý mít, že si to jedete koupit takovou dálavu?“

„Kozu,“ odpověděl Ratliff, jak odpočítával cukrové tyčky do pytlíku.

„Co?“

„Arciže,“ řekl Ratliff. „To mrkáte, hm? V celým Yoknapatawphským a Grenierským okrese není jediná koza kromě těch, co má strejček Ben.“

„To tedy mrkám,“ řekl Varner. „Ale ještě míň na rozum mi jde, k čemu ji potřebujete.“

„K čemupak potřebuje člověk kozu?“ řekl Ratliff. Přešel ke zvonu se sýry a hodil do krabice od doutníků

98$

minci. „Aby tahala vozejk. Doufám, že vám i strejčkovi Willovi s madame Maggií slouží zdraví.“

„Aááá!“ řekl Varner a už se otáčel zpátky ke stolu. Ale Ratliff nečekal, až se otočí, a vrátil se na verandu a začal kolem dokola nabízet cukroví.

„To je na doktorův příkaz,“ řekl. „Nejspíš mi za tu radu, že mám vždycky sníst za niklák cukroví, pošle účet na deset centů. Ale to mi nevadí. Daleko víc mi vadí, že mi přikázal, abych co nejvíc času proseděl.“ Při těch slovech se podíval přívětivě, tázavě na chlapy, sedící na lavici. Byla přidělaná ke zdi přímo pod jedno ze dvou oken, jež byla po obou stranách dveří, a byla trošku širší než okno. Po chvíli jeden chlap na konci lavice vstal.

„Račte,“ řekl, „jen se posaďte. I kdybyste bejval nebyl nemocnej, budete nejspíš půl roku předstírat, že jste byl“

„Čítám, že bych měl z těch pětasedmdesáti dolarů, co mě to stálo, něco vytlouct,“ řekl Ratliff. „Když nic jinýho, tak aspoň to, že to budu lidem nějakou tu chvíli otloukat o palici. Jenomže se mě chystáte posadit do průvanu. Posuňte se, vy ostatní, a pusté mě doprostředka.“ Posunuli se a udělali mu místo uprostřed lavice, takže seděl přímo pod otevřeným oknem. Pak si i on vzal cukrovou tyčku, začal ji cucat a přitom slabým, tenkým, pronikavým hlasem člověka, jenž právě přestál nemoc, vykládat: „Ba ba. Kdybych byl neobjevil, že je ta prkenice fuč, tak jsem v tý posteli dodnes. Ale ten pravej strach mě popadnul, teprva když jsem vstal. Povídám si: Válíš se tady rok na zádech a o co, že se ti sem zatím nasadil ňákej podnikavec a zaplavil novejma šicíma mašinama nejenom Francouzovo Zátočí, ale celej Yoknapatawphskej okres. Jenže pámbů mi to tady ohlídal. A ajcem trajcem, že jen jsem vylez z postele, už mi

99$

pámbů nebo kdo poslal ovečku jako tomu Izákovi v bibli. Poslal mi chlapa, kterej chová kozy.“

„Koho?“

„Chlapa, kterej chová kozy. Vy jste ovsem o něčem takovým v životě neslyšeli, poněvadž v tomhle kraji by nikomu ani ve snu nenapadlo, že by taky moh chovat kozy. To leda tak nějakýmu Seveřanovi. Tenhle na to přišel až kdesi v Massachusetts či v Bostonu nebo v Ohiu a jel celou tu dálavu až do Mississippi s plnou hrstí zelenejch, koupil si asi tak dvacet pět kilometrů západně od Jeffersonu osm set hektarů těch nejnádhernějších kopcovitejch, zaječím ocáskem porostlejch pozemků, jaký kdy byly v jednom paklu, kolem nich si postavil třímetrovej, prakticky vodotěsnej plot a právě se chystal bohatnout, když mu došly kozy.“

„Do prkýnka,“ řekl někdo. „Copak už někdy někomu na světě došly kozy?“

„A kromě toho,“ vybafl zničehonic Bookwright, „jestli chcete, aby to slyšeli lidi až v kovárně, tak snad abysme se tam všici rovnou přestěhovali.“

„Vy arci nevíte, jak krásnej je to pocit, když člověku zase prochází mezi zubama dech a už neleží na zádech, takže nemůže za lidma, který prostě vstanou a odejdou, když ho nechtěj poslouchat.“ Přesto o znamínko ztišil hlas a tenkým, zřetelným, neuspěchaným, šprýmovným tónem pokračoval: „Tomudle došly. Nezapomínejte, že je to Seveřan. Seveřani dělaj všecko jináč než my. Kdyby si někdo od nás z kraje chtěl založit kozí ranč, tak by to udělal z toho prostýho a jednoduchýho důvodu, že má moc koz. Prostě by svou chalupu nebo přední verandu či parádní cimru nebo to, kde by se mu ty kozy v jednom kuse pletly, prohlásil za kozí ranč, a bylo by. Ale Seveřan vám nic takovýho neudělá. Ten, než něco udělá, na to založí syndikát a musí si k tomu od ministra

100$

zahraničí z Jacksonu opatřit tištěnej řád a degret samý zlato, kde musí stát, aby si to moh každej z přítomnejch — ať žijou — přečíst, že těch dvacet tisíc koz, nebo co to má, jsou fakt kozy. Nezačne kusem pozemku ani kozama. Začne kusem papíru s tužkou, posadí se do knihovny a všecko si to rozvrhne — tolika a tolika koz na tolika a tolika hektarů a tolika a tolika metrů drátu na plot a tolika a tolika koz, a prvně koupí pozemek, aby měl kolem čeho postavit plot, kterým ho obežene, aby mu z něj nemohlo nic utýct, a teprve pak jde a koupí to, co nechce, aby mu z něj utíkalo. A tak šlo ze začátku všecko jak po másle. Vybral si pozemek, kde by ani pánaboha nenapadlo zakládat kozí ranč, a koupil ho, skorem bez potíží, až na to, že musel najít lidi, co jim patřil, a vysvětlit jim, že jim z toho vlastně koukaj peníze, kdežto plot se prakticky postaral o sebe sám, stačilo, aby Seveřan seděl někde uprostřed na zadku a vyplácel peníze. Ale pak zjistil, že mu došly kozy. Pročesal celej kraj hůrou důlou, odzadu i odpředu, a snažil se sehnat tolika koz, aby mu ten zlatej degret nekřičel do ksichtu, že je lhář. Jenomže je nemoh sehnat. Natruc všemu, co podniknul, mu pořád chybělo padesát koz, když jich chtěl mít správnej počet na ten plot. A tak se z něj nestal žádnej chovatel koz, ale bankrotář. Buď musí poslat ten degret zpátky, nebo někde splašit padesát koz. Sedí na zadku, ačkoliv se sem táhnul až z Bostonu ze státu Maine a zaplatil za osm set hektarů půdy, kolem kterejch si postavil patnáct kilometrů plotu, a celej ten šlakovitej podnik visí na houfku koz strejčka Quicka, poněvadž od Jacksonu až k hranici Tennessee není zřejmě jediná další koza.“

„Jak to víte?“ zeptal se kdosi.

„Myslíte, že bych lez z postele a trmácel se až sem, kdybych to nevěděl?“ opáčil Ratliff.

101$

„Tak to byste měl koukat nasednout do svýho čtyrkoláku a jet si je pojistit,“ řekl Bookwright. Seděl opřený o sloupek verandy, obličejem k oknu za Ratliffem, který se na něj pod svou obvyklou mírnou, šprýmařskou maskou přívětivě, nevyzpytatelně zahleděl.

„Arciže,“ řekl, „ale však má ty kozy už ňákou tu chvilku. Bude mi trvám celej příští půlrok nakazovat, že nesmím tohle a musím onohle, o tom, že mi za to pošle účet, ani nemluvím.“ — Později si uvědomili, že změnil předmět hovoru stejně nenápadně a dokonale, jako by byl vytáhl tabulku s červeným nápisem PŠT; nato pozvedl bezstarostný, přívětivý pohled k Varnerovi a Snopesovi, kteří právě vyšli z krámu. Snopes neřekl ani slovo. Přešel verandu a sestoupil po schůdkách. Varner zamkl dveře. „Nezavíráte ňáko brzy, Jody?“ zeptal se Ratliff.

„Přijde na to, čemu říkáte pozdě,“ odpověděl Varner stručně a vydal se za příručím.

„Asi se už schyluje k večeři,“ řekl Ratliff.

„Na vašem místě si ji jdu sníst a hned potom si jedu koupit ty kozy,“ řekl Bookwright.

„Arciže,“ odpověděl Ratliff. „Ale možná že jich strejček Ben bude mít zejtra o tucet nebo tak víc. Rozhodopádně —“ Vstal a zapnul si kabát.

„jeďte si prvně koupit ty kozy,“ řekl Bookwright. Ratliff na něj znovu vrhl příjemný, nevyzpytatelný pohled. Nato se podíval po ostatních, ale ani jeden se na něj nekoukal.

„Podle mýho to nehoří,“ řekl. „Bude někdo z vás jíst u paní Littlejohnový?“ zeptal se a dodal: „Co je to?“ a ostatní si všimli, nač se to dívá — na postavu dospělého, ale bosého mladíka, naditého do vybledlých modráků, které by byly tak čtrnáctiletému chlapci. Šel po cestě pod verandou a na provázku za sebou táhl dřevěný

102$

špalík, který měl nahoře připevněné dvě plechovky od šňupacího tabáku, a přes rameno zaujatě pozoroval, jak špalík víří prach. Jak míjel verandu, zvedl pohled a Ratliff mu uviděl do obličeje — bledé, jakoby nevidomé oči, otevřenou uslintanou pusu obrostlou světlým chmýřím zlatých, dosud neholených vousů.

„Další,“ poznamenal Bookwright tím svým úsečným, drsným tónem. Ratliff pozoroval individuum, které pokračovalo v cestě — tlustá stehna, na nichž div nepraskaly kalhoty, hlavu se šklebícím se obličejem otočeným dozadu a sledujícím vlečený špalík.

„A to se nám tvrdí, že jsme stvořený k obrazu božímu,“ řekl Ratliff.

„Tenhle možná je, soudě z lecčehos, co tu a tam vidím,“ odpověděl Bookwright.

„Tomu bych nerad věřil, i kdybych věděl, že je to pravda,“ řekl Ratliff. „Chcete říct, že se tady jednoho dne prostě zjevil?“

„Proč by ne?“ odpověděl Bookwright. „Však není první.“

„Arciže, někde bejt musí,“ řekl Ratliff. Individuum už bylo proti hostinci paní Littlejohnové a zahýbalo do vrat.

„Spí u ní ve stodole,“ řekl někdo další. „Ona ho živí. Podělkuje u ní po baráku. Nějak se s ním dorozumí.“

„Možná že ona k tomu obrazu božímu stvořená byla,“ podotkl Ratliff a otočil se. Strčil do pusy zbyteček cukrové tyčky, kterou dosud držel v ruce, a otřel si ruce o šos kabátu. „Tak co bude s tou večeří?“

„Jen si radši jeďte koupit ty kozy,“ řekl Bookwright. „A najíst se běžte až pak.“

„Pojedu tam zejtra,“ odpověděl Ratliff. „Třeba jich strejček Ben bude do tý doby mít o padesát víc.“ Nebo až pozejtří, pomyslel si, jak kráčel v opojném chladu

103$

březnového večera za třeskným zvukem zvonu, jímž paní Littlejohnová svolávala k jídlu. Takže bude mít spoustu času. Poněvadž podle mýho názoru jsem to zaonačil správně. Musel jsem stavět nejenom na tom, co o mně nejspíš ví a co o mně může vědět on, ale i na tom, co si on nejspíš myslí o mých vědomostech o něm, který jsou omezený a podmíněný tím rokem nemoci, kdy jsem se musel odříkat svejch vědeckejch a kratochvilnejch čachrů. Bookwright mi na to rozhodopádně skočil. Dělal, co moh, aby mě varoval. Zašel tak daleko, jak jen může člověk v případě kšeftu, kterej uzavírá jeho bližní, zajít, a dokonce ještě dál.

A tak ráno nejenom nevyhledal majitele koz, ale dokonce se vydal deset kilometrů opačným směrem a strávil den tím, že se pokoušel prodat šicí stroj, který s sebou ani neměl. Zůstal tam přes noc a do vesnice se dostal až druhý den dopoledne, kdy zastavil se čtyřkolákem před krámem u verandy, u jejíhož sloupu stál přivázaný Varnerův tisák. Tak on už jezdí na jeho koni, pomyslel si Ratliff. Vida, vida! Ale ze čtyřkoláku neslezl. „Nemoh byste mi někdo podat za niklák cukroví?“ zeptal se. „Třeba budu muset strejčka Bena podplatit přes ňáký jeho vnouče.“ Jeden z chlapíků vešel do krámu a donesl mu cukroví. „Do oběda jsem zpátky,“ řekl. „Pak mi může zas ňákej potřebnej felčar něco vyříznout.“

K cíli neměl daleko, jen asi kilometr po cestě k mostu přes řeku a pak necelé dva kilometry za mostem. Dojel k spořádanému, udržovanému stavení s velkou stodolou a pastvinou za humny, kde uviděl kozy. Na verandě seděl zdravý, robustní staroch v ponožkách, který zahřímal: „Zdravíčko, V. K. Co to tam pro všecky svatý u těch Varnerů pečete?“

Ratliff nevystoupil. „Takže mě předběh,“ řekl.

104$

„Padesát koz,“ zahřímal staroch. „Už jsem sice slyšel, že někdo rád dal desetník, jen aby se dvouch nebo třech zbavil, ale že by jich někdo chtěl padesát koupit, to eště nikdá.“

„Je to podšívka,“ řekl Ratliff. „Ten ať koupí padesát kusů čeho chce, ví předem, že jich bude na chlup tolika potřebovat.“

„Podšívka je, o to nic, ale padesát koz! Mordhadry! Mám jich tady eště houfek, řekněme tak do jednoho kurníku. Chcete je?“

„Ne,“ odpověděl Ratliff. „Chtěl jsem těch prvních padesát.“

„Dám vám ten zbytek zadarmo a eště vám připlatím čtvrťák, jen když mi je odeženete z pastviny.“

„Díky,“ odpověděl Ratliff. „Ale já tu cestu připočtu k nákladům na reprezentaci.“

„Padesát koz,“ opakoval staroch. „Poobědvejte s náma.“

„Jste moc laskavej,“ řekl Ratliff. „Ale připadá mi, že jídlem jsem už promarnil času až až. Nebo aspoň seděním, ať už jsem přitom dělal co dělal.“ A tak se vrátil do vesnice — nejdřív ty necelé dva kilometry a pak ještě něco přes kilometr. Malé houževnaté spřežení klusalo hbitým, ale nevyrovnaným krokem. Tisák stál dosud před krámem a chlapi ještě seděli nebo dřepěli na bobku na verandě. Ratliff se však nezastavil. Dojel až k paní Littlejohnové, uvázal spřežení u plotu a pak se posadil na verandu, odkud viděl na krám. Z kuchyně cítil vůni vařícího se jídla a brzy nato začali chlapi na verandě krámu vstávat a rozcházet se vstříc poledni, ale osedlaný tisák tam stál dál. Jo jo, pomyslel si Ratliff, odstavil Jodyho. Když ti chlap přebere ženskou, stačí ho zastřelit a ulevíš si, ale co když ti veme koně?

Najednou mu za zády promluvila paní Littlejohnová:

105$

„Já nevěděla, že už jste zpátky. Budete asi chtít obědvat, ne?“

„Ano, madame,“ řekl. „Ale nejdřív bych si skočil do krámu — hned jsem zpátky.“ Paní Littlejohnová se vrátila dovnitř. Ratliff vytáhl z náprsní tašky oba úpisy, oddělil je od sebe, jeden si strčil do náprsní kapsy kabátu, druhý do kapsičky u košile, a vykročil po silnici do březnového poledne, jež doléhalo na prach, který šlapal, a vdechoval nedýchatelné mrtvo okamžiku, kdy slunce stojí nejvýš, až pak vystoupil po schůdkách a přešel na opižlanou verandu s plivanci tabáku, kde už nikdo nebyl. Vnitřek krámu se podobal jeskyni, zšeřelé, chladné, a páchlo to tam sýrem a kůží. Ratliffovi chvíli trvalo, než se rozkoukal. Pak uviděl šedivou čepici, bílou košili, titěrného motýlka a žvýkající obličej, který k němu vzhlédl. „Předběh jste mě,“ řekl Ratliff. „Kolik?“ Druhý odvrátil hlavu a odplivl do písku v bedničce pod studenými kamny.

„Padesát centů,“ odpověděl.

„Odkoupil jsem smlouvu po dvaceti pěti,“ řekl Ratliff. „A můžu dostat nanejvýš sedmdesát pět. To bych tu smlouvu moh rovnou roztrhat a ušetřit si dopravu do města.“

„Dobrá,“ řekl Snopes. „Tak co byste dal?“

„Vyměním je s váma za tohle,“ řekl Ratliff a vytáhl z kapsy, do níž si ho uložil, první úpis. Díval se, jak se do bezvýrazné tváře té připosražené, rozbředlé postavy, sedící za stolem na židli, na okamžik, na vteřinku, vkradla jakási nová, ještě dokonalejší strnulost a nehybnost. Na ten okamžik přestala dokonce žvýkat brada, i když takřka vzápětí začala nanovo. Snopes vzal papír a podíval se na něj. Pak ho položil na stůl, odvrátil hlavu a odplivl si do bedničky s pískem.

„Tak tendle úpis má podle vás cenu padesáti koz,“ řekl. Nebyla to otázka, nýbrž konstatování.

106$

„Má,“ odpověděl Ratliff. „Poněvadž k němu ještě patří vzkaz. Chcete ho slyšet?“

Žvýkající Snopes k němu zvedl oči. Jinak se ani nepohnul, jako by ani nedýchal. Za okamžik odpověděl: „Ne.“ Nato beze spěchu vstal. „Dobrá,“ řekl. Vytáhl z kapsy kalhot náprsní tašku, vyndal z ní složený papír a podal ho Ratliffovi. Byla to Quickova stvrzenka na padesát koz. „Máte sirku?“ zeptal se Snopes. „Já nekouřím.“ Ratliff mu podal zápalku a pozoroval, jak Snopes zapaluje úpis, pak ho drží hořící v ruce a ještě stále hořící ho pouští do bedničky s pískem a špičkou boty drtí zuhelnatělý papír na prach. Potom zvedl oči. Ratliff se dosud ani nepohnul. Na okamžik se mu zdálo, že se ta brada znovu na vteřinku zastavila. „No?“ zeptal se Snopes. „Co eště?“ Ratliff vytáhl z kapsy druhý úpis a vtom poznal, že brada skutečně žvýkat přestala. Celou minutu se ani nepohnula a široký nevyzpytatelný obličej zůstal zavěšený jako balón nad špinavým papírem s oslíma ušima, nejdřív nad lícovou, pak nad rubovou a potom znovu nad lícovou stranou. Znovu pohlédl na Ratliffa, i tentokrát bez jediné známky oživení, dokonce bez nadýchnutí, jako by se tělo, jež k němu patří, nějakým záhadným způsobem naučilo znovu a znovu využívat nasátého vzduchu. „Ten si chcete taky vybrat?“ zeptal se Snopes. Podal úpis zpátky Ratliffovi. „Počkejte tady,“ řekl. Vydal se na druhou stranu místnosti k zadnímu východu a vyšel ven. Jeho připosražená postava mířila ve slunci k plotu ohrady nájemní stáje, jako by ji někdo postrkoval. V ohradě byla vrata a Ratliff pozoroval, jak jimi Snopes prochází a jde dál přes pozemek ke stodole. Vtom se v něm zvedla jakási černota, pocit dušnosti, mdlob či nevolnosti. Měli mi to říct! vykřikl v duchu. Někdo mi to měl říct! Pak si vzpomněl: Dyť mi to řek! Bookwright mi to přece říkal. Po-107$

vídal: To je další. Jenomže jsem po nemoci, nemyslí mi to, a tak jsem — to už byl zpátky u stolu. Měl dojem, že slyší poskakující špalík dávno předtím, než to bylo možné, i když ho hned vzápětí uslyšel doopravdy, protože jakmile Snopes vešel a Ratliff se otočil a ustoupil stranou, drncal už špalík po dřevěných schůdkách a přes práh a pak vyplnila dveře toporná postava v modrákách, jež na ní praskaly ve švech, která se i při vcházení ohlížela přes rameno na špalík, jenž drncal a škrablal na podlaze, až uvízl a zůstal vězet za nohou pultu, odkud by ho dokázalo vyprostit tříleté dítě, neboť se stačilo shýbnout a nadzvednout ho. Idiot však jenom stál, trhal marně provázkem a už začínal natahovat moldánky a cabit, rozmazleně, ale zároveň úzkostlivě, vyděšeně a udiveně, až pak Snopes špalík vykopl špičkou boty a vyprostil ho. Oba přešli ke stolu, kde stál Ratliff — pokyvující hlava s rozšklebeným obličejem, s uslintanou hubou v oparu hebkých zlatých vousů a s očima, jimž byl kdysi, v oné chvíli, kdy se otevřely, popřán letmý pohled do gorgonské tváře oné prazákladní nespravedlnosti, které se člověk nesmí podívat přímo do tváře, pohled, jenž v nich vyžehl navždycky a do jedné veškeré myšlenky. „Řekni, jak se jmenuješ,“ poručil mu Snopes. Uslintané individuum s rozklepanou hlavou se podívalo na Ratliffa. „Řekni,“ opakoval Snopes trpělivě. „Jak se jmenuješ?“

„I-h-ák H-nope,“ odpověděl idiot chraplavě.

„Opakuj to.“

„I-h-ák H-nope.“ Nato se rozesmál, ale takřka v okamžení to přestal být smích a Ratliff si uvědomil, že ten vzlykavý řehot, který to individuum nebylo s to zastavit a který se řítil vpřed a táhl za sebou dech jako cosi, co nestačila rozdupat kozácká veselice, která se už přeřítila, ani žádný smích nebyl, protože oči nad kulatou pu—

108$

sou zíraly nevidomě přímo před sebe do jednoho bodu.

„Kuš,“ řekl Snopes. „Kuš.“ Nakonec vzal idiota za rameno a třásl s ním, dokud ty zvuky nezačaly bublavě, kloktavě skomírat. Pak ho dostrkal ke dveřím; idiot šel poslušně, ale přitom se přes rameno ohlížel, jak za ním na konci umolousaného provázku poskakuje špalík s dvěma nakřivo přibitými plechovkami od tabáku. Špalík málem znova uvízl za touž nohou od pultu jako předtím, ale tentokrát ho Snopes vykopl, než se špalík zastavil. Toporná postava ohlížející se přes rameno — obličej s pokleslými ústy a špičatýma faunovskýma ušima, modráky, praskající ve švech, obepínající neuvěřitelně ženská stehna — opět zaplnila dveře a zmizela. Snopes je zavřel a vrátil se ke stolu. Znovu si uplivl do bedničky s pískem. „To byl Izák Snopes,“ řekl. „jsem jeho poručník. Chcete vidět papíry?“

Ratliff neodpověděl. Díval se na úpis na stole, kam ho odložil, když se vrátil od dveří, a s tímtéž mírně tázavým, klidným výrazem, jaký měl v obličeji, když před čtyřmi dny shlížel na šálek s kávou, úpis vzal, ale na Snopese se ani teď nepodíval. „Takže když mu zaplatím jeho deset dolarů, ujmete se jich jako jeho poručník vy. A když si těch deset dolarů vyberu od vás, budete moct ten dlužní úpis prodat znovu. To už bude vyinkasovanej třikrát. Vida, vida.“ Vytáhl z kapsy další zápalku a podal ji i s úpisem Snopesovi. „Prej jste se jednou nechal slyšet, že peníze nepálíte. Tady máte možnost si zkusit, jakej je to pocit.“ Pozoroval, jak hoří i druhý úpis a jak se ještě planoucí snáší na poplivaný písek v bedničce, kde se pak zkroutil, až z něho zbyl jen zuhelnatělý cár, který zmizel rovněž pod botou.

Sešel ze schůdků do poledního úpalu zpátky na ďubkatý, pokojný prach na silnici. Celá ta záležitost netrvala ani deset minut. Ještě že lidi dovedou chválabohu

109$

rychle zapomínat na všecko, co nemají odvahu napravit, říkal si při chůzi. Nad prázdnou silnicí se jako fata morgána chvěla pylem zamžená jarní hra světel a stínů. Ano, říkal si, asi jsem nemocnější, než jsem si myslel. Protože mi to ušlo, úplně mi to ušlo. Ale třeba až se najím, bude mi líp. Když však seděl v jídelně nad talířem, který před něj postavila paní Littlejohnová, nemohl nic pozřít. Cítil, jak mu každé sousto připadá těžší než předešlé a chutná jako hlína a jak se čím dál víc vytrácí to, co pokládal za apetit. A tak nakonec talíř odstrčil, vysázel na stůl těch pět dolarů, co vydělal — třicet sedm padesát, co dostane za kozy, bez dvanácti padesáti, které dal za smlouvu, a bez těch dvaceti za první úpis. Okousaným špačkem tužky vykalkuloval tříleté úroky z úpisu na deset dolarů, připočítal základní sumu (deset dolarů bude dělat jeho provize za stroj, takže tím vlastně nic netratí) a k těm pěti dolarům přidal na centík přesně zbývající bankovky a mince — potrhané bankovky a ošoupané mince. Paní Littlejohnová byla v kuchyni, kde vyvarovala hostům a myla nádobí, když se právě nestarala o pokoje, v nichž spali její strávníci. Položil peníze na stůl vedle výlevky. „Ten — jak se jmenuje — Ike. Izák. Prej ho částečně živíte. On asi peníze nepotřebuje, ale možná —“

„No jo,“ řekla, otřela si ruce do zástěry, vzala peníze, stříbro zabalila do bankovek a s penězi v ruce zůstala stát. Nepřepočítávala je. „Nechám mu to u sebe. Buďte bez starosti. Jedete do města?“

„Joodpověděl. „Musím se dát do práce. Kdo může vědět, kdy zase narazím na nějakýho mladýho hladovýho nedočkavce, kterej si neumí pomáhat jinak k penězům než řezničinou.“ Otočil se, ale pak se znovu zastavil, v obličeji ten mírně tázavý výraz, který se mezitím proměnil v sardonický, pobavený úsměv. Přímo do tváře

110$

se jí však nepodíval. „Rád bych u vás nechal vzkaz Willovi Varnerovi. Ale nijak zvlášť na něm nesejde.“

„Já mu ho vyřídím,“ odpověděla paní Littlejohnová. „Jestli není nějak moc dlouhej na zapamatování.“

„Nijak na něm nesejde,“ řekl Ratliff. „Ale kdybyste si náhodou vzpomněla, tak mu řekněte, že mu Ratliff vzkazuje, že to ještě pořád není prokázaný. On už bude vědět, oč jde.“

„Budu se snažit, abych to nezapomněla,“ odpověděla.

Ratliff vyšel ven a nasedl do čtyřkoláku. Kabát už nebude potřebovat, příště si ho už ani nebude muset brát. Cesta pod míhajícími se kopyty koníků, nezničitelných jako hikorové dřevo, začala ubíhat. Prostě jsem to nedomyslel, řekl si. Nechal jsem toho v půli cesty. Domyslel jsem to až k možnosti, že jeden Snopes je štont podpálit druhýmu Snopesovi stodolu a oba to vědí, až sem to bylo správný. Jenže jsem na tom přestal. Nedomyslel jsem to až k možnosti, že by ten první Snopes byl štont obrátit a ten oheň udupat, aby pak na tom druhým Snopesovi moh soudně vymáhat odměnu, a že i tohle oba Snopesové vědí.

3

Ti, co pozorovali příručího, v něm už neviděli člověka, který vystrnadil ubohého kováříčka, nýbrž někoho, kdo uchvátil dědictví. Když při příští sklizni nastalo roční vyrovnávání účtů mezi Varnerem a jeho nájemci a dlužníky, příručí nejenom kraloval u váhy před čistírnou, ale Will Varner tam dokonce už vůbec nebyl. Snopes najednou vykonával práci, kterou Varner kdysi nesvěřil ani vlastnímu synovi — a seděl sám u stolu, na němž ležely peníze za prodanou úrodu, před sebou účetní knihy, a sečítal a odškrtával položky a přiděloval

111$

každému nájemci jeho podíl z peněz, co zbyly; jeden nebo dva vznesli, možná ze zásady, námitky proti jeho počtům, jako když byl v krámě poprvé, ale příručí je vůbec neposlouchal, jenom v bílé umolousané košili a titěrném motýlku pravidelně odplivoval tabákovou močku a jeho neprůhledné nehybné oči, o nichž ostatní jakživo nevěděli, jestli se na ně „dívají nebo ne, čekaly, až s tím přestanou a zmlknou. Pak vzal bez jediného slova tužku a papír a dokázal jim, že se spletli. Doba, kdy Jody Varner vždycky vešel ledabyle do krámu, dal příručímu instrukce a nechal ho, aby je provedl, už byla tatam, teď to byl bývalý příručí, kdo vyšel po schůdkách, vstoupil do krámu a při příchodu trhl hlavou směrem k chlapům na verandě přesně tak jako kdysi Will Varner. Z krámu se začal v okamžení ozývat jeho hlas, který věcně a stroze promlouval k bývalému zaměstnavateli, jenž byl z těch šlehů celý tumpachový a zřejmě ještě pořád tak docela nevěděl, co se to s ním stalo. Nato Snopes odešel a ten den se už nedal vidět; neboť starý tlustý bělouš Willa Varnera dostal zničehonic společníka, onoho tisáka, na němž kdysi jezdíval Jody, a když Varner se Snopesem obhlíželi bavlníková nebo kukuřičná pole či stáda dobytka nebo hranice pozemků — Varner veselý jako cvrček, prohnaný a neobměkčitelný jako výběrčí daní, neuspěchaný, čilý a rabelaisovský, a ten druhý, ustavičně žvýkající tabák, s rukama v kapsách nemožných vytahaných šedivých kalhot, který občas vystřelil zamyšleně z úst kulatý projektil čokoládových slin — stávali bělouš s tiskákem bok po boku přivázaní u stejného plotu. Jednou ráno přišel Snopes do vesnice, v ruce zbrusu nové slaměné zavazadlo. Večer ho odnesl k Varnerovům. Za měsíc nato si Varner koupil novou otevřenou bryčku s jasně červenými koly, jež splývala v lesklé rumělkové rozmazané skvrny,

112$

a s deštníkovitou střechou s třásněmi, která s tím tlustým běloušem a statným tisákem v novém, mosazí pobitém postroji šmejdila celý den po odlehlých silnicích a cestách s Varnerem a Snopesem sedícími bok po boku na kozlíku jako do nebe volající kontrast nad uhánějícím oblakem světlého prachu a obklopenými pádící aurou svých ustavičných, nedostižných výprav. Když jednoho odpoledne toho léta zajel Ratliff zase jednou ke krámu, spatřil na verandě obličej, který se mu v první chvíli zdál neznámý, poněvadž ho viděl jen jednou, před dvěma lety, ale který zřejmě vzápětí rozpoznal, neboť takřka ihned řekl: „Pozdrav pámbů, stroj šije dobře?“ a s přívětivým, naprosto nerozluštitelným výrazem se posadil, zadíval se do nasršeného, zpupného obličeje s jedinou čarou obočí a pomyslel si: Lišák? Kocour? Ne. Už to mám. Mink.

„Pozdrav pámbů,“ odpověděl druhý. „Proč by ne? Copak neprohlašujete, že jiný neprodáváte?“

„Arciže,“ řekl Ratliff, ještě pořád přívětivý, nevyzpytatelný. Vylezl ze čtyřkoláku, přivázal ho ke sloupku verandy, vyšel po schůdkách a postavil se mezi čtyři chlapy, kteří tam seděli nebo dřepěli na bobku. „Jenže bych to řek jináč. Podle mě by lidi, co se jmenujou Snopes, jinej ani nekoupili.“ Pak uslyšel koně, otočil hlavu a uviděl, jak k nim uhání Houston a vedle něho běží lehce, bez námahy nádherný honicí pes, ale vtom už Houston dojel, zastavil, slezl, hodil volné otěže koni přes hlavu, jak to dělávají jezdci na Západě, vyšel po schůdkách a zastavil se před sloupem, o nějž se v podřepu opíral Mink Snopes.

„Čítám, že víte, kde je váš ročekřekl Houston.

„Domejšlím se to,“ odpověděl Snopes.

„No dobrá,“ řekl Houston. Nechvěl se ani netřásl o nic víc než roubík dynamitu. Dokonce ani nezvýšil

113$

hlas. „Já jsem vás varoval. Znáte zákony naší země. Jak je zaseto, musí si každej svůj dobytek ohlídat, nebo si přičíst důsledky.“

„Byl bych čekal, že budete mít plot, přes kterej se ten roček nedostane,“ odpověděl Snopes. Pak si vyměnili bez křiku pár nadávek, tvrdých, stručných, podobajících se ranám nebo výstřelům z pistole. Oba mluvili zároveň, ale ani jeden nezměnil pozici, Houston stál dál v polovině schůdků, druhý dřepěl a opíral se o sloupek verandy. „Zkuste to s brokovnicí,“ řekl Snopes. „Přes tu se třeba nedostane.“ Houston vešel do krámu a ti na verandě mlčky dál stáli nebo dřepěli na bobku, ten s jedinou čarou obočí stejně mlčenlivý jako všichni ostatní, ale když Houston vyšel zase z krámu a minul je, aniž se na jediného z nich podíval, a nasedl a tryskem odjel a ten neúmorný pes se znovu bez námahy, se vztyčenou hlavou rozběhl za ním, Snopes po kratičké chvilce vstal a vydal se pěšky k silnici. Nato se jeden z chlapů naklonil přes okraj verandy, pečlivě si odplivl do prachu a Ratliff poznamenal:

„Jak je to s tím plotem, já jsem to dobře nepochopil. Houstonovi vběhl do pole Snopesův roček, ne?“

„Jo,“ odpověděl ten, co si uplivl. „Snopes bydlí na pozemku, kterej patříval Houstonovi, ale teď patří Willovi Varnerovi. Varner ho asi před rokem přebral jako propadlou zástavu.“

„Houston totiž dlužil Willovi ňáký peníze,“ doplnil další, „a Snopes mluvil o plotu kolem tohodle pozemku.“

„Jo ták,“ řekl Ratliff. „Já jen aby řeč nestála.“

„Ale Houstona zřejmě nenahráblo, že o ten pozemek přišel,“ řekl třetí. „I když se jinak nahrábne, než bys řek švec.“

„Jo ták,“ opakoval Ratliff. „Zřejmě ho nahráblo, co se

114$

s tím pozemkem stalo pak. Nebo spíš komu ho strejček Will pronajmul. Takže Flem má ještě další bratrance. Až na to, že tenhle Snopes se liší od ostatních Snopesů stejně jasně jako vodní mokasín od ostatních hadů.“ A není to naposledy, co přived bratránka do nepříjemný situace, pomyslel si. Ale nahlas to nevyslovil, jenom s přívětivoučkým, veselým a nevyzpytatelným výrazem poznamenal: „To by mě zajímalo, kde je teď strejček Will se svým společníkem. Neznám ještě tak dobře jejich trasu jako vy.“

„Když jsem jel ráno kolem starýho Francouze, viděl jsem ty dva koně a bryčku uvázaný u plotu,“ řekl čtvrtý muž. I on se nahnul přes okraj verandy, pečlivě si uplivl a dodal, jako by ho to právě napadlo, ale nepřikládal tomu nijakou důležitost: „A v tom sudu od mouky seděl Flem Snopes.“

DRUHÝ DÍL

Eula

PRVNÍ KAPITOLA

Když Flem Snopes nastoupil v krámě otce Euly Varnerové jako příručí, nebylo jí ještě ani třináct. Byla poslední ze šestnácti dětí, vejškrabek, ale už v deseti dohonila a přerostla maminku. Teď, přestože jí ještě nebylo ani třináct, byla macatější než většina dospělých ženských a ani ňadra už neměla jako ty malé, tvrdé, špičaté kužele, jaké mívají dívky v pubertě nebo v panenském věku. Naopak, z celého jejího zjevu vydychovala jakási symbolistika starých dionýsovských časů — med v sluneční záři, pukající hrozny, réva obtížená plody, jež drtí tvrdé kořistnické kozlí kopýtko, které z nich mačká krvavé svíjející se stružky. Jako by ani nebyla živoucí entita současného světa, nýbrž existovala v jakémsi živném vakuu, kde jí dny plynou jeden za druhým jakoby za zvukotěsným sklem, za nímž s mračnou zasněností a s unavenou moudrostí, zděděnou po všech pokoleních zralých savců, poslouchá, jak se jí zvětšují orgány.

Byla stejně jako její otec nepřekonatelně lenivá, ale to, co u něho byla ustavičná čilá, veselá zahálčivost, byl u ní vpravdě neoblomný a dokonce nemilosrdný pud. Prostě se z vlastní vůle nehnula, leda ke stolu, od stolu, do postele a z postele. Chodit se naučila pozdě. Měla první a jediný kočárek, jaký kdy v tom kraji viděli, humpolácký drahý krám, velký takřka jako kára. Nechtěla z něho ještě dlouho po tom, co se do něj už nevešla a trčely jí nohy ven. Když dospěla do stadia, kdy bylo zapotřebí veškerých sil dospělého chlapa, aby ji z kočárku vyzvedl, museli ji násilím přimět, aby postoupila do vyššího stadia. Začala tedy posedávat po

119$

židlích. Ne že by trvala na tom, aby ji nesli, měla-li ně- f kam jít. Spíš jako by už od dětských let byla toho názoru, že neexistuje místo, kam by jít chtěla, že na konci jakékoli cesty není nic nového ani zajímavého, že je to i všude na celém široširém světě stejné. Až do pěti nebo šesti let ji vždycky nosil černošský sluha, kdykoli někam musela proto, že maminka někam šla a odmítla ji nechat doma samotnou. Lidé tu trojici vídávali kráčet po silnici — paní Varnerovou ve svátečních šatech a v loktuši a za ní černocha, který se pod tím dlouhým, klátivým, takřka už nevývratně ženským břemenem poněkud potácel. Podobalo se to jakémusi bizarnímu únosu Sabinky pod dozorem gardedámy.

Měla stejně jako ostatní holčičky panenky. Vždycky si je rozsadila po židlích kolem té, na níž dřepěla sama, a v téhle pozici, v níž žádná nejevila větší známky života než druhá, vytrvávaly. Nakonec jí dal tatínek u kováře udělat miniaturní repliku kočárku, v němž strávila své první tři roky. Byl právě tak humpolácký a kromě toho těžký, ale byl to jediný kočárek pro panenku, jaký kdy kdo v tom kraji viděl nebo o jakém slyšel. Vždycky si do něj dala všecky panenky a posadila se na židli vedle něj. Ze začátku byli toho názoru, že je duševně opožděná, že dosud nedospěla do stadia onoho zdrobnělého vydání mateřského pudu dospělé ženy, ale brzy si uvědomili, že její nezájem o hračku pramení z toho, že by se musela pohnout, aby mohla kočárek vozit.

A tak vyrostla z útlého dětství do věku osmi let po židlích, stěhovala se z jedné na druhou podle toho, jak ji zametání nebo uklízení po domácností a konzumování jídel nutilo opouštět její doupě. Na maminčino naléhání jí Varner objednával u kováře další a další zdrobnělá vydání domácího zařízení — košťátka a smetáčky, sporáček, ve kterém se dalo skutečně topit —, protože

120$

doufal, že budou podnětem k užitečné zábavě, ke hře, ale všechny ty předměty — ať už jednotlivě nebo dohromady — pro ni neznamenaly víc než hlt studeného čaje pro starého mazavku. S ostatními dětmi si nehrála, neměla žádnou nerozlučnou kamarádku. Netoužila po ní. Nikdy k nikomu nepřilnula oním vášnivým, někdy krátkodobým důvěrným vztahem, jaký spolu navazují dvě holčičky v tajném spřeženectví proti mužským vrstevníkům stejného stáří i proti dospělému světu. Nedělala nic. Jako by byla dosud embryo. Působilo to dojmem, jako by se z ní narodila teprve polovička, jako by její mysl a tělo byly od sebe buď nějak naprosto oddělené, nebo naopak beznadějně do sebe zapletené, a buď vyplulo na povrch jenom jedno, anebo to, co vyplulo, nosilo to druhé v sobě, místo co by ho doprovázelo. „Třeba z ní ještě vyleze klukanda,“ řekl její otec.

„Jenže kdy?“ odvětil Jody — v záblesku, v jiskře poznání, byť zrozeného ze vzteklého podráždění. „Při tom tempu, jaký vyvíjí, budou ze všech kaštanů, co v příštích padesáti letech spadnou, dávno stromy, než ona na jeden z nich vyleze.“

Když jí bylo osm, došel její bratr k názoru, že by už měla chodit do školy. I rodiče pomýšleli na to, že s tím bude muset jednou začít, možná hlavně proto, že Will Varner byl z titulu své funkce kurátora sloup a autorita v otázkách školy. Podle mínění ostatních rodičů v kraji byla škola vlastně jenom další jeho živnost a Varner by byl stejně dřív nebo později naléhal, aby do ní dcera chodila, aspoň nějakou tu dobu, stejně jako by vždycky trval na tom, že musí dostat do posledního centu veškerý vypočítaný úrok. Paní Varnerové bylo celkem lhostejné, bude-li dcera chodit do školy či ne. Byla to neúnavná hospodyňka, jedna z nejlepších v okrese. Působilo jí doslova fyzickou rozkoš, jež neměla nic společ-

121$

ného s obyčejným zadostiučiněním z vedení domácnosti a hospodaření, když mohla ukládat vyžehlené ložní prádlo, přehlížet napěchované přihrádky, sklepy s bramborami a trámy v udírně ověšené girlandami. Sama nečetla, třebaže když se vdávala, trochu číst uměla. Ale po svatbě se v tom už příliš necvičila a během posledních čtyřiceti let si to odvykla úplně a radši se střetala s živým dechem událostí, historek či novinek tváří v tvář, aby je mohla komentovat a vynášet nad nimi morální soudy. A tak nenahlížela, proč by ženy musely být gramotné. Byla přesvědčená, že správná kombinace přísad do jídla není vytištěná na žádné stránce, že spočívá v ochutnávání vařečkou a že z hospodyňky, která potřebuje vychodit školu, aby poznala, kolik peněz jí zbývá po odečtení nákupu, nikdy žádná hospodyňka nebude.

To z bratra Jodyho se v Eulině osmém létě takřka přes noc vyklubal zastánce učenosti, i když toho už za tři měsíce trpce litoval. Nelitoval, že sám trval na tom, aby Eula chodila do školy. Jeho lítost pramenila naopak z toho, že byl dosud přesvědčen a věděl, že nepřestane být přesvědčen, o nepostradatelnosti toho, zač teď tak těžce platil. Neboť Eula se zpěčovala chodit do školy pěšky. Proti účasti při vyučování, proti přítomnosti ve škole nic neměla, pouze odmítala chodit tam pěšky. Nebylo to daleko. Od Varnerů ani ne kilometr. Celých těch pět let, která — kdyby se na základě toho, co se ve škole naučila, přepočetla na hodiny — by nebyla léta, ani měsíce, nýbrž dny, do školy a ze školy jezdila. Ostatní děti, ačkoliv bydlely i třikrát, čtyřikrát a třeba pětkrát dál, chodily tam i zpátky za každého počasí po svých. Ale ona jezdila. Prostě a jednoduše odmítla chodit tam pěšky. Neuchýlila se k slzám, dokonce se ani neprotivila slovy, natož pak činy. Prostě si sedla a seděla, zřejmě

122$

ani o ničem nepřemýšlela, ale vyzařovala z ní neslýchaná, proti všemu obrněná paličatost plnokrevné, vzpurné klisničky, která je ještě moc mladá, než aby měla nějak zvlášť velkou hodnotu, ale která ji za takový rok mít bude, a proto se ji její zuřící majitel neodvažuje spráskat. Její otec si nad touhle záležitostí umyl bez okolků ruce, což pro něj bylo příznačné. „Tak ji nechrne doma řekl. „Tady sice taky nehne ani prstem, ale třeba se aspoň něco přiučí o vedení domácnosti, jak se bude muset stěhovat z jedný židle na druhou, aby nepřekážela. Jde jedině o to, aby se nedostala do maléru, než bude natolik stará, aby mohla spát s mužským, a nepřivedla tím jeho nebo mě do kriminálu. Pak ji můžeš vyvdat. A třeba jí dokonce seženeš manžela, kterej zachrání Jodyho před chudobincem. Dáme jim barák a krám a všechnu tu ostatní přítěž a pojedem spolu na světovou výstavu, co prej má bejt v Saint Louisu, a jestli se nám tam zalíbí, tak si koupíme stan a vostanem tam, jako že se jmenuju Varner.“

Bratr však trval na tom, aby chodila do školy. Ještě pořád odmítala dopravovat se tam po svých a seděla, opřená dozadu, ženská, měkká, přibitá na místo, nemyslela na nic a zřejmě ani neposlouchala, jak nad její klidnou hlavou hřímá bitva mezi matkou a bratrem. A tak nakonec černoch, který ji nosíval, když šla maminka někam na návštěvu, předjel s rodinným kočárkem a ten necelý kilometr do školy ji dovezl a pak na ni s kočárkem čekal v poledne a znovu ve tři hodiny odpoledne, kdy vyučování končilo. To trvalo asi čtrnáct dní, pak to paní Varnerová zatrhla, poněvadž je to prý stejné mrhání, jako kdyby někdo topil pod čtyřicetilitrovým kotlem, když si chce uvařit mísu polívky. A položila ultimátum: Jestli Jody chce, aby jeho sestra chodila do školy, ať se postará, jak ji tam dopravit. Navrhla mu, aby když

123$

už beztak jezdí denně na koni do krámu a z krámu, Eulu vozil do školy a ze školy za sebou. Dcera tam opětně seděla, nemyslela na nic a dokonce ani neposlouchala, jak to kolem ní hřímá a hřímá, až se to vybouří a skončí obvyklým patem, a pak vždycky ráno seděla s lacinou brašnou z voskovaného plátna, kterou jí koupili, a čekala, až bratr dojede na koni ke kraji verandy a zavrčí na ni, aby si vylezla za něj. Nato ji dopravil do školy, v poledne pro ni zajel, odvezl ji zpátky a zase čekal, až bude ten den po vyučování. To trvalo takřka měsíc. Pak rozhodl, že těch dvě stě metrů ze školy ke krámu musí ujít po svých a že se budou setkávat tam. K jeho překvapení bez námitek souhlasila.

To trvalo přesně dva dny. Odpoledne druhého dne ji bratr dopravil domů rychlým mimochodem, vrazil do stavení, postavil se v síni nad matku a celý roztřesený vztekem a zuřivostí začal křičet: „Už se nedivím, že tak honem a tak ochotně přivolila, že dojde do krámu a počká tam na mě!“ řval. „Kdyby se ti nějak podařilo zařídit, aby na silnici stál každejch třicet metrů chlap, došla by pěšky celou cestu až domů! Je jak čubka! Jak jde kolem něčeho v dlouhejch kalhotách, začne z ní něco vydychovat. Je to přímo cejtit! Je to cejtit na tři metry od ní!“

„Láry fáry,“ odpověděla paní Varnerová. „A vůbec, s tímhle na mě nechoď. Všaks to byl ty, kdo trval na tom, aby chodila do školy. Já ne. Vychovala jsem kromě ní osm dcer a podle mě se vyvedly docela dobře. Ale jsem svolná uznat, že sedumadvacetjletej starej mládenec toho ví o ženskejch víc než já. Čítám, že se tatínek ani já nebudem stavět proti, když projevíš přání, aby z tý školy vystoupila. Přinesls mi tu skořici?“

„Ne,“ odpověděl Jody. „Já jsem na ni zapomněl.“

„Tak se pokus večír vzpomenout. Už ji potřebuju.“

124$

A tak Eula přestala jezdit domů až od krámu. Bratr na ni vždycky čekal před školou. Bylo to už skoro pět let, co byl ten obrázek čtyřikrát za den, pětkrát do týdne neodmyslitelnou součástí života vesnice — tisák, nesoucí na hřbetě nakvašeného, navztekaného muže, a dívka, jež byla už v devíti, v deseti a v jedenácti letech přebujelá — přebujelé nohy, přebujelá ňadra, přebujelá zadnice, přebujelé tělo savce ženského pohlaví, které ve spojení s křiklavou taškou z voskovaného plátna, v níž každý poznal brašnu školačky z obecné, vypadalo jako zesměšnění, jako parodie na pojem výuka. I když seděla za bratrem na koni, zdálo se, že v tom těle přebývá někdo, kdo má dva různé, přesně oddělené životy — jako miminko při kojení. Jedna Eula Varnerová, která dodává krev a výživu zadnici, nohám a ňadrům, a druhá Eula Varnerová, která v nich jenom přebývá a jde vždycky tam, kam jdou ony, protože to představuje menší námahu, a které je v nich dobře, i když nehodlá brát pražádnou účast na jejich počínání, asi jako když někdo bydlí v domě, který si nenavrhl, ale v němž je rozestavěný nábytek a zaplacená činže. První ráno pobídl Varner koně do rychlého klusu, aby to měl co nejdříve za sebou, ale takřka v okamžení cítil, jak mu do zad naráží celá soustava křivek těla, jež jako by bylo bez kostí a jež jako by i v klidu na židli deklarovalo nepřekonatelný odpor k rovným liniím. Viděl v duchu sám sebe, jak dopravuje nejenom po obzoru vesnice, nýbrž jako samo slunce po celém široširém proscéniu obydleného světa kaleidoskopickou změť savčích elips. A tak zvolnil do kroku. Nemohl jinak. Jezdil se sestrou, která svírala jednou rukou jeho šle v místě, kde se křížily, nebo záda jeho kabátu, a v druhé držela brašnu, kolem krámu, kde seděli nebo dřepěli na bobku v obvyklém hloučku chlapi, a kolem verandy paní Littlejohno-125$

vé, kde býval zpravidla nějaký ten obchodní cestující či koňský handlíř, a domníval se, byl dokonce přesvědčený, že ví, proč tam jsou, že zná pravý důvod, proč se vydali těch pětatřicet kilometrů z Jeffersonu až tam — až dorazili ke škole, kde už byly shromážděné ostatní děti, v modrákách, v hrubých barchetových šatech a — pokud byly obuté — v botách po dospělých, děti, které urazily třikrát, čtyřikrát i pětkrát větší vzdálenost pěšky. Eula sklouzla z koně, ale bratr ještě chvíli nakvašeně seděl, díval se na ten zadek, který si v chůzi už pomáhal boky jako zadek dospělých ženských, a se vzteklou bezmocí mudroval a vážil, má-li učitele vyvolat ze školy a vyříkat si to s ním, varovat ho nebo mu pohrozit či dokonce použít svých pěstí okamžitě, anebo počkat, dokud nedojde k tomu, k čemu podle něho, Varnera, musí dojít. Tahle jízda se v jednu opakovala stejně jako ve tři hodiny ta polední směrem domů. Varner vždycky ujel sto metrů po silnici k jedné houštince, za níž ležel schovaný poražený strom. Porazil ho jednou v noci černošský sluha, zatímco Varner seděl na koni a držel mu lucernu. Dojel vždycky až ke stromu, a když z něj nasedala potřetí, vztekle na ni houkl: „To na toho koně nemůžeš nasednout, aby to nevypadalo, že je šest metrů vysokej, hernajs?“

Jednoho dne dokonce rozhodl, že Eula už nebude jezdit na koni obkročmo. Trvalo to však jenom den, pak se náhodou podíval šikmo za sebe a uviděl neuvěřitelný kus nestydatě oblého, bimbajícího se lýtka a mezi okrajem šatů a okrajem punčochy pruh odhaleného stehna, svítícího nehoráznou, absolutní nahotou jako kupole hvězdárny. A jeho zuřivost ještě zvyšovalo vědomí, že ho Eula neukazuje schválně. Věděl, že je jí to prostě jedno, že bezpochyby dokonce ani neví, že ho má obnažené, a že i kdyby to věděla, vůbec by se neob-126$

těžovala ho schovat. Uvědomoval si, že na tom jedoucím koni sedí přesně tak, jako sedává doma na židli a jak určitě sedí i ve škole, a občas ve své zuřivé bezmoci uvažoval, čím to, že ta zadnice, která je nepřestajně vystavována působení té obrovské, ustavičně narůstající tíhy, dokáže i při pouhé chůzi jakoby přímo vykřikovat o své šťavnaté, duši i vůli podrývající vláčné měkkosti; Eula seděla i na tom jedoucím koni do sebe uzavřená, dokonce se nemračila, zasněná nad čímsi, ať už to bylo cokoli, co nemělo nic společného s nějakým masem, s nějakým tělem, a vyzařoval z ní nestydatě fakt, že se její existence, její život odehrává doslova mimo oděv, který má na sobě, a že za to nejenom nemůže, nýbrž jí to je dokonce jedno.

Začala školu navštěvovat ve svém osmém roce a skončila s ní krátce po vánocích ve svém čtrnáctém. Byla by ten rok s největší pravděpodobností dochodila a zřejmě absolvovala ještě další nebo dva, i když se ve škole nic nenaučila, ale v lednu toho roku školu zavřeli. Zavřeli ji, protože učitel zmizel. Vytratil se přes noc, neřekl nikomu jediné slovo, ani si nevybral plat za poslední půlrok, a dokonce si z nevytápěného najatého pokojíku v přístřešku, kde bydlel šest let, nevzal své skrovné mnišské osobní vybavení.

Jmenoval se Labove. Pocházel z vedlejšího okresu, kde ho čirou náhodou objevil sám Will Varner. Bývalý držitel tohoto úřadu — tomu se říkalo profesor — byl stařec se sklony k trunku, kterého neposlušnost žactva doháněla k ještě většímu pití. Dívky neměly úctu ani k jeho myšlenkám, ani k jeho vědomostem, ani k jeho schopnosti je předávat. Chlapci k němu neměli neúctu proto, že je nebyl schopen učit, nýbrž proto, že nebyl schopen donutit je k poslušnosti, k řádnému nebo aspoň civilizovanému chování vůči své osobě — byl to stav,

127$

který dávno překročil stadium pouhé vzpoury a proměnil se v jakési gladiátorské hry, v jakousi štvanici na prašivého, bezzubého medvěda.

A tak všichni včetně pana profesora věděli, že tam příští půlrok už nebude. Ale nikdo se kale nestaral, bude-li vůbec příští rok škola či ne. Byla jejich. Sami si postavili budovu, platili si učitele a děti do ní posílali, pouze když pro ně doma nebyla práce, takže se vyučovalo jenom od žní do jarního setí — od polovičky října do konce března. Zatím nikdo nic stran náhrady za pana profesora nepodnikl, až jednoho letního dne Varner na obchodní cestě ve vedlejším okresu zatměl a byl náhodou pozván na noc do jedné bezútěšné chatrče s podlahou z krajinek, stojící na neúrodném pozemku v kopcích. Když vstoupil do stavení, uviděl u studeného ohniště neuvěřitelně starou ženskou, která seděla a cucala zahnojenou hliněnou fajfčičku a na nohou měla mužské boty, vypadající velice pevně, i když poněkud nezvykle, dokonce tak trošku bizarně. Varner jim však nevěnoval pozornost, až teprve když za sebou uslyšel jakési klapání a šourání, otočil se a uviděl asi tak desítileté děvče v roztrhaných, ale dokonale čistých kartounových šatech a v úplně stejných střevících, jaké měla ta stařena — nanejvýš ještě trochu větších. Než druhý den ráno odjížděl, všiml si dalších tří párů takových bot, a zjistil, že se nepodobají žádným, jaké kdy viděl nebo o jakých slyšel. Jeho hostitel mu vysvětlil, co je to za boty.

„Cože?“ řekl Varner. „Fotbalové střevíce?“

„To je taková hra,“ odpověděl Labove. „Co ji hrajou na univerzitě.“ A začal vysvětlovat. To nejstarší syn. Není právě doma, pracuje na pile, aby si vydělal a moh se vrátit na univerzitu, kde chodil do letního kursu, po kterým absolvoval ještě půl normálního semestru. Ty

128$

boty pocházej ze zápasů, co tehdy univerzita hrála. Syn chce študovat na učitele, nebo to aspoň, když na univerzitu odjížděl prvně, tvrdil. Chtěl zkrátka študovat. Otec nenahlížel, k čemu by mu to bylo. Farma je bez dluhů, připadne jednou synovi a zatím jim vždycky vynesla na živobytí. Ale syn si nedal říct. Prej může dělat na pile a podobně a našetřit si tolik, aby moh do letního kursu a stal se učitelem, poněvadž v letních kursech se na nic jinýho študovat nedá. Že prej bude do sklonku léta dokonce zpátky doma — včas, aby moh pomoct se sklizní. A tak si vydělal peníze — „Ale nadřel se tam víc jak na farmě,“ řekl Labove starší. „Jenže je mu skorem jedenadvacet. Nemůžu mu v tom zabránit, ani kdybych chtěl,“ — a dal se zapsat do letního kursu, co trvá osm neděl, takže v srpnu ho měli mít zase doma. Ale neměli. Přišlo září, a on ještě nebyl zpátky. Nevěděli s jistotou, kde je, ale nedělali si o něj starosti, byli spíš rozmrzelí, zneklidněný a dokonce rozhořčený, že je opustil a všechnu zbejvající práci s úrodou — sebrat a vyčistit bavlnu i sklidit a uskladnit kukuřici — nechal na nich. V půli září přišel dopis. Zůstane prej ještě nějakej čas na univerzitě, celej podzim. Má tam zaměstnání. Aby prej sklidili úrodu bez něj. Jaký je to zaměstnání, to nenapsal, otec měl za to, že je to zase na pile, poněvadž by ho bylo nikdy nenapadlo spojovat práci, co by něco vynášela, s chozením do školy, a nato o něm uslyšeli až teprve v říjnu, kdy přišel první balíček. Byly v něm dva páry podivnejch ošpuntovanejch střevíců. Třetí pár přišel počátkem listopadu. Poslední dva hned po Díkůvzdání, takže teď mají párů celkem pět; ovšem, jich je v rodině sedům, a tak je nosej všichni, jak se to komu pasuje, jako deštník, kdo najde nějakej volnej pár, teda nějakej volnej pár ze čtyr párů, vysvětloval Labove, poněvadž stará paní (babička Labova staršího) se vrhla na

129$

ten první, co vytáhli z krabice, a nikomu nedovolí ho nosit. Asi se jí líbí, jak ty špunty cvakaj na podlaze, když sedí v křesle a houpe se. Ale ještě pořád jim zbejvaj čtyry páry. A tak teď děcka choděj do školy obutý, a jak přijdou domů, hned se zujou a boty si veme ten, co potřebuje jít ven. V lednu přijel syn domů, a o tý hře jim vyprávěl. Hrál ji celej podzim. Nechali ho na univerzitě celej semestr jen za to, že hrál. Ty boty, co v nich hrajou, dostávaj zadarmo.

„A jak přišel k šesti párům?“ zeptal se Varner.

To Labove nevěděl. „Třeba jich měli velkou forotu,“ řekl. Na univerzitě dali synovi i svetr, krásný, silný, teplý tmavomodrý svetr s velkým červeným M vpředu. Ten si vzala taky prababička, přestože je jí velký. Nosí ho o nedělích, v zimě i v létě, za krásných dnů, kdy jede na sedátku vedle Labova do kostela, a ten šarlatový znak odvahy a síly se skví na slunci, i za škaredých dnů, kdy stařena sedí v křesle, houpe se a cucá vyhaslou faječku a to červené M se jí skromně, ale stejně šarlatové, stejně parádní, roztahuje přes vpadlý hrudník a břich.

„A teď je právě tam,“ řekl Varner. „Hraje fotbal.“

Ne, opravil ho Labove. Teď je na pile. Vypočítal si, že když vynechá tenhle letní kurs a bude místo toho pracovat, ušetří si tolik, aby moh zůstat na univerzitě i pak, až ho tam přestanou nechávat za to, že hraje fotbal, a tím si dodělá celej jeden normální rok študií, nejenom letní kurs, kde lidi študujou jenom na učitele.

„Ale já myslel, že se chce stát učitelem,“ poznamenal Varner.

„Ne,“ odpověděl Labove. „Jenže v letním kursu se na nic jinýho školit nemoh. Nejspíš vám to bude k smíchu, až uslyšíte, co vám řeknu. Ale on tvrdí, že se chce stát guvernérem.“

130$

„To se podívejme,“ řekl Varner.

„Vám je to nejspíš k smíchu.“

„To ne,“ odpověděl Varner. „K smíchu mi to není. Guvernérem. Vida, vida. Až s ním budete mluvit, řekněte mu, že kdyby byl svolnej s tím guvernérováním ještě rok nebo dva počkat a učit ve škole, ať za mnou přijede do Zátočí.“

To bylo v červenci. Varner možná vůbec nečekal, že za ním Labove skutečně přijede. Ale už nevyvíjel žádné další úsilí, aby uprázdněné místo obsadil, jistě však ne proto, že by byl zapomněl. Nehledě k tomu, že to spadalo do jeho povinností kurátora, bude za rok či dva i jeho dítě ve věku, kdy by mělo začít chodit do školy. Jednou odpoledne začátkem září ležel zutý v houpačce z dýh od sudu zavěšené na zahradě mezi dvěma stromy, když tu uviděl, že k němu přes zahradu jde muž, kterého v životě nespatřil, ale kterého přesto okamžitě poznal — byl to muž nejenom hubený, nýbrž přímo vychrtlý, s rovnými černými vlasy hrubými jak koňský ohon, s vysedlými, indiánskými lícními kostmi, klidnýma, bledýma tvrdýma očima, dlouhým nosem člověka přemýšlivého, ale s mírně ohrnutým chřípím člověka hrdého, a tenkými rty skrytého, bezohledného ctižádostivce. Byl to obličej diskutéra, obličej nezdolného vyznavače moci slov jakožto principu, za nějž stojí za to v případě nezbytnosti položit život. Před tisíci lety by takový obličej patřil mnichu, bojovnému fanatikovi, který se nesmlouvavě, s opravdovou rozkoší obrátil zády ke světu a odebral na poušť, kde zbytek svých dnů i nocí klidně, bez jediného okamžiku sebezapochybování stráví v boji nikoli snad za spásu lidstva, na němž mu za mák nezáleží a pro jehož utrpení má jen a jen pohrdání, nýbrž v boji se zběsilými, neutišitelnými choutkami svých pudů.

131$

„Přišel jsem vás uvědomit, že letos u vás učit nemůžu,“ řekl. „Nemám čas. Zařídil jsem si to tak, že můžu zůstat na univerzitě celý rok.“

Varner nevstal. „To je jen jeden rok. A co příští?“

„Na ten jsem se už domluvil na pile. Příští rok v létě se tam vracím. Nebo někam jinam.“

„Inu,“ odpověděl Varner, „už jsem o tom přemejšlel, stačilo by totiž, kdyby zdejší škola zahájila až prvního listopadu. Do tý doby byste moh zůstat v Oxfordu a hrát si tu svou hru. Pak byste moh přijet, otevřít školu a zahájit vyučování. Můžete si s sebou vzít svoje knihy z univerzity, abyste nic nezanedbal, a ve dnech, kdy musíte hrát, byste si moh vždycky zajet do Oxfordu a odehrát si to, a oni by se při tý příležitosti mohli přesvědčit, jestli jste v těch knížkách došel dost daleko či ne, nebo jestli jste se něco naučil či co od vás budou potřebovat vědít. Pak byste se moh vrátit do školy, na jednom nebo na dvou dnech by nesešlo. Obstarám vám koně, kterej tu cestu urazí za osm hodin. Do Oxfordu je odtud než pětašedesát kilometrů. A až budete mít v lednu skládat zkoušky, jak říkal váš tatínek, tak školu zavřete, vrátíte se na univerzitu a zůstanete tam, dokavaď je nebudete mít odbytý. Pak v březnu školu zavřete nadobro, vrátíte se do Oxfordu a zůstanete tam do konce školního roku, až do posledního října, když budete chtít. Čítám, že kdyby se jeden opravdu snažil, nedalo by mu žádnou velkou mutaci nezůstávat pozadu v učení, který má jenom pětašedesát kilometrů odtaď. Co říkáte?“

Varner si už nějakou chvíli uvědomoval, že ho ten druhý nevnímá, protože se ani nepohnul. Oči měl otevřené, ale stál tam jako socha, v dokonale čisté bílé košili, která byla tak sepraná, že se její tkanina podobala síti proti moskytům, v kabátě a kalhotách, jež byly rovněž dokonale čisté, ale byly každý pes jiná ves,

132$

a v poněkud těsném svrchníku; Varner věděl, že to jsou jediné kusy oděvu, jaké Labove má, a že je má jenom proto, poněvadž je buď toho názoru, nebo mu bylo dáno na srozuměnou, že do poslucháren na univerzitě se nechodí v modrákách. Stál tam s tím svým vychrtlým tělem, jehož podobu utvářelo prostředí, ale jež se jako by scvrklo a ohnulo působením toho, co do sebe absorbovalo, jako pec, jenže nevydychovalo probouzející se, nevěřící radost a naději, jenom stravující zběsilost. „Dobrá,“ odpověděl. „Prvního listopadu jsem tady.“ A už se otáčel k odchodu.

„Copak vás ani nezajímá, jakej budete dostávat plat?“

„Zajímá,“ řekl Labove a zastavil se a Varner, sedící nepohnutě v houpačce v podomácku pletených ponožkách, které měl v kotnících překřížené, mu to sdělil.

„A ta hra,“ řekl. „Hrajete ji rád?“

„Ne,“ odpověděl Labove.

„Prej se moc neliší od obyčejnský pranice?“

„Ne,“ řekl Labove, zase úsečně, a zastavil se a zdvořile vyčkával, pohled upřený na toho hubeného prohnaného starce, rozvalujícího se v ponožkách lenivě v houpačce, který jako by na něj přenesl prokletí svého nezlomného přesvědčení o naprosté nedůležitosti tohoto či kteréhokoli jiného okamžiku či okamžiků a držel ho tam a nutil marnit čas přemýšlením o tom, co on, Labove, nikdy nikomu neřekl a o čem nehodlal mluvit ani teď, poněvadž to nepovažoval za důležité. Začalo to před rokem těsně před závěrem letního kursu. Měl tehdy v úmyslu vrátit se po skončení domů, jak slíbil otci, aby pomohl se sklizní úrody. Jenže těsně před koncem kursu našel zaměstnání. Spadlo mu takříkajíc do klína. Bavlna se měla česat a čistit teprve za dva nebo za tři týdny, ale on si mezitím našel místečko, kde bude moct

133$

zůstat až do poloviny září, když si něco málo dosadí. Takže většina toho, co mu ta práce vynese, bude čistý zisk. A tak to zaměstnání vzal. Měl za úkol zplanýrovat pozemek na fotbalové hřiště. Tehdy nevěděl, co takové fotbalové hřiště je, a ani ho to nezajímalo. Byla to pro něj jenom příležitost vydělat si denně tolik a tolik peněz, a když tu a tam s chladným úsměškem uvažoval, co je to asi za hru, pro niž příprava půdy vyžaduje mnohem víc péče než příprava téže půdy k tomu, aby na ní vyrostla úroda, která by něco vynesla — po pravdě řečeno, kdyby člověk věnoval tolik času a peněz na úrodu, musel by vypěstovat přinejmenším zlato —, ani na okamžik se nepřestal ohánět lopatou. A když se v září začalo na hřišti hrát, dokonce dřív než bylo dodělané, a on objevil, že ti mládenci, co po něm pobíhají, tu hru ještě ani nehrají, nýbrž se v ní teprve cvičí, díval se na ně nikoli snad se zvědavostí, ale s úsměškem. Ale pozoroval je. A asi je pozoroval bedlivěji nebo aspoň častěji, než si uvědomoval, a v obličeji a v očích se mu asi zračilo něco, o čem nevěděl, protože jednou odpoledne mu jeden z nich (Labove už zjistil, že hra má placeného učitele) řekl: „Vy si myslíte, že byste to uměl líp, viďte? No dobrá. Pojďte sem.“ Když ten večer seděl Labove na schůdkách před trenérovým domem v suché, prašné zářijové temnotě, ještě pořád klidně a trpělivě odmítal.

„Přece si nebudu půjčovat peníze na to, abych jen hrál nějakou hru,“ řekl.

„Vždyť vám povídám, že to nebude zapotřebí,“ odpověděl trenér. „Školné za vás zaplatíme. Spát můžete u mě v podkroví, budete mi krmit koně a krávu, dojit, zatápět a já vás za to budu živit. Už chápete?“ Z obličeje mu trenér nic nevyčetl, protože ho měl Labove ve tmě, a měl dojem, že z hlasu taky ne, ale přesto řekl: „Aha. Vy tomu nevěříte.“

134$

„Ne,“ odpověděl Labove. „Nevěřím, že by mi někdo všechno tohle poskytoval jen za to, že hraju nějakou hru.“

„Nechcete to zkusit, abyste se o tom přesvědčil? Nechcete tady zůstat, dokud za vámi někdo nepřijde a nebude po vás chtít peníze?“

„A budu smět odejít, kdyby přišel?“

„Jistě,“ odpověděl trenér. „Máte moje slovo.“ A tak ten večer napsal Labove otci, že nebude doma, aby mohl pomoct se žněmi, a že kdyby za něj potřebovali nějakou výpomoc, pošle jim peníze. Dostal dres, a když to odpoledne stejně jako tenkrát, kdy ještě hrál v modrákách, v nichž pracoval, jeden z hráčů zůstal ležet, vysvětlili mu, že hra má pravidla o surovosti, a tak se trpělivě snažil nahlédnout a pochopit, jaký je tu rozdíl: „Ale jak ten míč můžu donýst k čáře, když se nechám chytit a povalit na zem?“

Tohle Varnerovi nevyprávěl. Jenom stál vedle houpačky v tom čistém oblečení, které bylo každý pes jiná ves, vyrovnaný a vážný, a na Varnerovy otázky odpovídal stručným a tichým ano nebo ne a přitom si všecko rekapituloval; odvíjelo se mu to v paměti rychle, hladce, ale už to nebylo důležité, už to bylo uzavřené, ukončené, pryč, už to pro něj nic neznamenalo; celý ten podzim před ním odfrčel jako ve snu, jako v dalekohledu. Vstával tehdy v mrazivém podkroví ve čtyři hodiny, zatopil v domech pěti členů profesorského sboru a pak se vrátil nakrmit a podojit. Potom přednášky, vědomosti a moudrosti, destilát ze všeho, co koho kdy napadlo, o čem bádal a čím byly ty břečťanem porostlé zdi stejně jako ty klášterní místnosti prostoupeny v hojnosti, kterou neomezovalo nic než posluchačova schopnost je vnímat a jeho žízeň po nich. Odpoledne trénink (brzy z něj byl každý druhý den osvobozen a trávil ten čas

135$

shrabováním listí v oněch pěti zahradách), pak nanosit uhlí a dříví, aby měl připraveno na zátop na druhý den, pak znovu kráva a potom v kabátě, který dostal od trenéra, seděl v nevytápěném kamrlíku pod lampou nad knížkami, dokud nad těmi tištěnými stránkami neusnul. To dělal pět dní až do chvíle, jež vyvrcholila sobotou, kdy se honil přes ubíhající, nesmyslné bílé čáry za tou nicotnou, opovrhovanou šiškou. Přesto však v těch vteřinách, kdy rozrýval hlínu, při těch srážkách, za toho těžkého oddychování a mezi těma sápajícíma se rukama, při tom úprku, v těch vlnách řevu našlapaných tribun, byl jeho život navzdory jeho opovržení, zakořeněnému přesvědčení, tvrdému spartánskému odkazu zběsile svobodný, i když on sám měl i v těch chvílích v obličeji výraz sardonické polonevíry. A ty střevíce. Varner ho pozoroval, ruce za hlavou. „A ty boty,“ zeptal se. To protože jsem vlastně nevěřil, že to vydrží až do další soboty, byl by mohl odpovědět Labove, jenže neodpověděl, jenom stál, ruce spuštěné podél těla, a shlížel na Varnera v houpačce. „Museli jich mít trvám velkou forotu,“ řekl Varner.

„Kupovali je ve velkým. Měli forotu všech čísel.“

„Arciže,“ odpověděl Varner. „Stačilo trvám, když někdo řek, že mu jeho starej pár nepasuje, nebo že ho ztratil.“

Labove neodvrátil pohled. Zůstal klidně stát a díval se muži v houpačce do tváře. „Věděl jsem, co ty boty stojej. Vytáhl jsem z trenéra, jakou má cenu jeden pár. Pro univerzitu. A jakou má cenu jedna branka. Jedno vítězství.“

„Aha. A tak jste si vzal pár, jenom když jste vyhráli. Ale poslal jste domů pět párů. Kolikrát jste hrál?“

„Sedmkrát,“ odpověděl Labove. „Jednou nevyhrál nikdo.“

136$

„Aha,“ řekl Varner. „Inu, čítám, že byste rád dorazil domů, než se smrkne. Do listopadu budu mít toho koně připravenýho.“

Labove zahájil vyučování poslední týden v říjnu. Do konce toho týdne zdolal pěstmi ovzduší vzpoury, odkaz svého předchůdce. Každý pátek ujel na koni, kterého mu slíbil Varner, těch zhruba pětašedesát kilometrů do Oxfordu, zúčastnil se dopolední přednášky, odpoledne sehrál fotbalový zápas, v neděli až do oběda spal a do půlnoci byl zpátky na svém slamníku v nevytápěném přístřešku ve Francouzově Zátočí, kde bydlel u jedné vdovy nedaleko školy. Jeho majetek sestával z břitvy, onoho kabátu a kalhot, které byly každý pes jiná ves a ve kterých chodil, ze dvou košil, z trenérova svrchníku, jednoho Coka, jednoho Blackstona, ze svazku Mississippi Reports, z Horáce v originále, z Thukydida, kterého mu dal k vánocům profesor klasických jazyků, v jehož domě ráno zatápěl, a z nejsilněji svítící lampy, jakou kdy vesnice viděla. Byla poniklovaná, měla ventily, písty a trubice. Když stála na stole z prken, bylo vidět, že má větší cenu než veškerý jeho zbývající majetek dohromady, a lidé chodívali večer ze vzdálenosti i několika kilometrů, aby popatřili na tu lítou, stejnoměrnou záři, kterou vydávala.

Na konci prvního týdne ho už všichni znali — jeho lačná ústa, nepříjemné jiskrné oči, ošklivý, soustředěný, do modra vyholený obličej podobný slepenici z fotografie Voltaira a alžbětinského piráta. I jemu se říkalo pane profesore, třebaže vypadal přesně na svá léta — na jednadvacet — a třebaže škola sestávala z jediné místnosti, v níž byli v jedné skupině žáci od šestiletých chlapečků do devatenáctiletých chlapů, se kterými se musel utkat pěstmi, aby si vydobyl své profesorské postavení, a v níž se vyučovala látka od prosté abecedy až

137$

k základům jednoduchých zlomků. Učil všechny všechno. Klíč ke školní budově nosil v kapse jako kupec klíč od krámu. Každé ráno ji otevřel, zametl, pak rozdělil chlapce podle věku a velikosti do čet, jež měly nanosit vodu a naštípat dříví, a za pomoci rozkazů, zastrašování, posměšků i násilí je přiměl, aby to provedli, při čemž jim tu a tam pomohl, nikoli aby šel příkladem, nýbrž z jakési pohrdlivě, neosobní fyzické rozkoše, že může na něčem vybít nadbytečnou energii. Bez milosti nechával starší chlapce po škole a vždycky se postavil u dveří jako zátaras, a když se vrhli k otevřeným oknům, byl u nich dříve než oni. Nutil je lézt po střeše, vyměňovat šindele a podobně, o což se dříve jakožto kurátor školy musel starat Varner, když ho k tomu bývalý učitel dohnal svým brbláním a reptáním. Večer vídávali kolemjdoucí za oknem přístřešku lítou neživou záři patentní lampy, u níž vysedával nad knihami, které ani tak nemiloval, jako se spíš o nich domníval, že je musí přečíst, obsáhnout, zvládnout a vyždímat do poslední kapičky, a s takřka stejně pohrdlivou vášní, s jakou sekal dřevo, měřil obracené stránky prchajícími minutami nenavratitelného času jako zarytě postupující píďalka.

Každý pátek odpoledne nasedl ve Varnerově ohradě na šlachovitého, silného koně s kladivovitou hlavou a jel tam, kde se měl druhý den sehrát zápas, nebo k železnici, po níž se tam dostal, a někdy přijel jen taktak, že se stačil převléknout do dresu, a už zapískala píšťalka. Ale v pondělí ráno byl vždycky zpátky ve škole, třebaže to v některých případech znamenalo, že mezi čtvrtkem a pondělkem strávil v posteli jenom jednu noc — sobotní. Po zápase mezi dvěma státními univerzitami, který se konal v Den díkůvzdání, otiskli jeho fotografii v memphiských novinách. Byl na ní v dresu a ne-138$

byl si proto — aspoň jak by řekli lidi z vesnice — vůbec podobný. Ale stálo pod ní jeho jméno, a to by byli poznali, kdyby si byl ty noviny vzal s sebou. Co dělá o víkendech, to nevěděli, jenom že má jakousi práci na univerzitě. Bylo jim to lhostejné. Vzali ho na vědomí, a třebaže jeho titul profesora vzbuzoval určitou úctu, asi jako titul reverend, vzbuzoval ji nicméně jenom u žen, platil po pravdě řečeno jenom v ženském světě. I když by mu ve skutečnosti neodepřeli láhev, nebyli by pili s ním, a přestože si před ním nedávali pozor na jazyk tolik jako před opravdovým knězem, byl by, kdyby byl odpověděl stejnou notou, možná na začátku příštího pololetí zjistil, že je bez místa, a to dobře věděl. Přijímal tedy onu úctu v duchu, v jakém se mu nabízela, a dokonce se tomu duchu víc než přizpůsobil, byl vážný a vyrovnaný a sveřepě soběstačný, nikoli však vysloveně pyšný ani vysloveně otevřeně bojovný.

V době pololetních zkoušek odjel na týden na univerzitu. Po návratu vymámil z Varnera dovolení zřídit basketbalové hřiště. Na konci příštího roku porazilo jeho mužstvo všechna mužstva, jaká kde kdo vyštrachal, a třetí rok, kdy byl jedním z hráčů i on, vzal chlapce do Saint Louisu, kde v modrákách a bosí vyhráli Mistrovství mississippského údolí nad všemi, co tam přijeli.

Když je dovezl zpátky do vesnice, měl studia dokončená. Za ty tři roky vystudoval univerzitu, získal absolutorium na pedagogické fakultě a titul bakaláře práv. Měl opustit vesnici nadobro — knihy, tu krásnou lampu, břitvu, lacinou reprodukci jednoho obrázku od Alma Tademy, kterou mu daroval profesor klasických jazyků o druhých vánocích — a vrátit se na univerzitu ke svým střídavě humanitním a střídavě právnickým přednáškám, které na sebe navazovaly od snídaně do pozdního odpoledne. Potřeboval už ke čtení brýle, a jak přechá-

139$

zel z jedné posluchárny do druhé, mrkal bolestí, protože ho světlo píchalo. Chodil ve svém jediném oděvu, který byl každý pes jiná ves, v zástupu smějících se mladíků a dívek v lepších šatech, než jaké on kdy viděl, dokud tam nepřijel, mladíků a dívek, kteří ne že by se na něj dívali skrz prsty, nýbrž ho spíš nevnímali, stejně jako sloupy s elektrickými světly, jež zas do svého příchodu před dvěma lety neviděl ještě on. Chodil mezi nimi a díval se na děvčata, co si tam zřejmě přišla najít manžela, i na mladíky, kteří tam přišli z důvodů jemu neznámých, a díval se na ně se stejným výrazem ve tváři, jaký míval nad těmi ubíhajícími, od špuntů rozrytými čarami fotbalového hřiště.

A pak jednoho dne stál ve vypůjčeném taláru a baretu mezi ostatními a přijímal pevně stočenou pergamenovou roličku, ne větší než svinutý kalendář, v níž byly podobně jako v kalendáři shrnuty celé ty tři roky — ty rozryté, špunty polosmazané bílé čáry, noci na neúnavném koni, i jiné noci, kdy seděl ve svrchníku, hřán toliko lampou, a obracel rozložené stránky se záplavou mrtvých slov. Dva dny nato stál se svým ročníkem v Oxfordu před soudcovskou stolicí v opravdické soudní síni, kde byl přijat do advokátní komory, a byl všemu konec. Ten večer seděl s ostatními v hotelové jídelně u halasícího stolu, jemuž předsedal soudce s profesory a dalšími právnickými osobnostmi po boku. Byl to předpokoj světa, do kterého už tři roky usiloval se propracovat — čtyři, když počítáme i ten první, kdy ještě neměl před očima tenhle cíl. Teď už mu stačilo sedět dál s neměnným výrazem a čekat, až dozní závěrečná perifráze, kterou smaže závěrečný třesk dlaní, potom povstat, vyjít z místnosti a bez jediného zakolísání, bez jediného ohlédnutí pokračovat v cestě, obličej upřený — jako po ty tři roky, co už měl za sebou — směrem, kterým se

140$

rozhodl ho upřít. Jenže to nesvedl, ani s tím pětašedesátikilometrovým náskokem směrem ke svobodě (a k vážnosti a sebeúctě, jak si říkal) to nesvedl, a musel se vrátit, vtahován zpátky do okruhu moci jedenáctileté dívky, ze které, i když sedí o přestávce na schodech školní budovy se zamženýma očima jako kočka na slunci a jí studenou bramboru, vyzařuje ona nesešněrovanost bohyň z jeho Homéra a Thukydida, bohyň neřestných a přitom neposkvrněných, panen a zároveň matek válečníků a dospělých mužů.

Když ji to první ráno přivedl její bratr do školy, Labove si řekl: Ne, ne. Tady ji nenechávejte. Tady ne. Učiteloval tehdy teprve první rok, jedno jediné pětiměsíční pololetí přerušované každotýdenními nočními jízdami do Oxfordu, cestami zpátky a čtrnáctidenní lednovou pauzou semestrálních zkoušek, ale už nejenom vyprostil školu z chaosu, v němž ji zanechal jeho předchůdce, už dokonce zkáznil výuku v cosi, co se podobalo jakémusi řádu. Nikdo mu v tom nepomáhal; v té jediné místnosti nebyla sice ani přepážka, ale on přesto rozdělil žáky podle schopností do ustálených skupin, které nejenom zachovávali, ale nakonec začali i uznávat. Nebyl na to hrdý, nepociťoval nad tím dokonce ani uspokojení. Pociťoval však uspokojení z toho, že je tu nějaký pohyb, nějaký pokrok, který sice nijak znatelně nevede k čím dál větším vědomostem, ale aspoň k většímu pořádku a kázni při vyučování. Pak se jednoho dne otočil od humpolácké tabule a uviděl ten osmiletý obličej a to čtrnáctileté tělo s tvary dvacetileté ženské, které v okamžiku, kdy překročily práh té pochmurné, špatně osvětlené, nedostatečně vytopené místnosti, zasvěcené přísnému procesu základní protestantské výuky, vnesly dovnitř vlahý závan jarní růjné nevázanosti, vítězoslavnou pohanskou ochotu padnout na tvář před nejsvrchovanějším pralůnem.

141$

Stačilo mu se na ni podívat a ihned věděl, co měl její bratr zřejmě poznat až jako poslední. Že se nejenom nebude učit, ale že ve školních ani jakýchkoli jiných knihách není nic, co by kdy měla zapotřebí vědět, neboť se narodila už naprosto vybavená nejenom k tomu, aby dokázala bojovat s čímkoli, čelit čemukoli, co si v budoucnosti umane postavit se jí do cesty, nýbrž i k tomu, aby nad tím zvítězila. Viděl holčičku, kterou pak příští dva roky pozoroval s čímsi, co ze začátku považoval pouze za rozhorlení, holčičku v osmi letech už takřka dospělou, která zřejmě dosáhla puberty a odbyla si ji už jako embryo a jež poslušná vnějších nátlaků, ať už přišly z kterékoli strany, přenesla prostě v klidném zadumání a dokonce povolně z jedné čtveřice stěn do druhé ono pasívní čekání na muže, kterého pravděpodobně ještě nikdy neviděla a jehož jméno asi neslyšela, ale který, ať už to bude kdokoliv, vtrhne do oné pasivity, v níž ona čeká, zatímco nad ní ubíhají hromadící se dny rašení a nepopohnatelný čas, a zažene ji. Pět let se musel Labove dívat, jak ji bratr ráno co ráno dopravuje do školy a ona zůstává tak, jak ji tam zanechal, na témže místě, takřka ve stejné pozici, s rukama spočívajícíma celé hodiny v klíně, nehybnýma jako dvě na sobě nezávislá dřímající těla. Když se mu konečně podaří upoutat její pozornost, odpoví mu pokaždé „Já nevím“, a když je neodbytný, „Já jsem ještě tak daleko nedošla“. Připadalo mu, jako by její svaly ani tělo nepodléhaly únavě či nudě, nebo jako by ten dřímotný symbol panenství byl sice obdařen životem, ale nikoli vnímáním, a jenom čekal, až přijde bratr, ten žárlivý naježený eunušský kněz, a odvede ho.

Dostavovala se ráno co ráno s brašnou z voskovaného plátna, ale měla-li v ní ještě něco jiného než pečené sladké brambory, to Labove nikdy nezjistil. Stačilo, aby

142$

prošla uličkou mezi dřevěnými pultíky a lavicemi, a proměnila je ve Venušin háj a všechny osoby mužského pohlaví v místnosti, počínaje dětmi na prahu puberty a konče dospělými devatenáctiletými chlapy, kteří dovedli zorat mezi východem a západem slunce čtyři hektary půdy a z nichž jeden už byl ženatý a otec rodiny, rázem vydráždila k bojechtivému soupeření, při němž se všichni neodbytně dožadovali, aby jako žertva dostali přednost. V pátek večer se občas ve školní budově pořádaly besídky, na nichž žáci hráli za jeho dohledu škádlivé hry dospívající mládeže. Ona se jich nikdy nezúčastnila, ale přitom jim vévodila. Seděla u kamen naprosto stejně jako během vyučovacích hodin, netečná, bohorovná, mezi tím povykem, škvikáním a dupáním, zatímco na ni byl v tuctu zšeřelých koutků a skrýší zároveň podnikán pod tucet barchetových a kartounových šatů zároveň tucet útoků zároveň. Nebyla v čele ani na chvostu třídy, ne protože se odmítala učit, ani protože byla na druhé straně Varnerova dcera a Varner kurátorem školy, nýbrž z toho důvodu, že třída, v níž seděla, přestala mít čtyřiadvacet hodin po tom, co do ní poprvé vstoupila, jakékoli čelo či chvost. Do roka dokonce přestaly existovat všechny nižší třídy, z nichž by mohla postoupit výš, neboť Eula nemohla být ani na jednom, ani na druhém konci čehokoli, čemu v žilách proudí krev. Všechno bylo jako včelí roj soustředěné do jednoho bodu a tím bodem, tím středem, byla ona — všechno se hemžilo kolem ní, všechno na ni dotíralo, i když ona sama zůstávala bohorovná, nedotčená a zřejmě si to ani neuvědomovala — a svým klidem, svrchovaně nemravná a zároveň neposkvrnitelná, anulovala celý ten obsáhlý souhrn lidského myšlení a utrpení, kterému se říká vědomosti, vzdělání, moudrost: královna, včelí matka.

143$

Pozoroval to už dva roky, ale dosud si myslel, že jenom s rozhorlením. Na konci druhého roku měl absolvovat, dostat své dva diplomy. Pak bude hotov, skončí. Jediný důvod, proč se ujal školy, odpadne a pomine a on dosáhne svého cíle a záměru za cenu, kterou za to musel platit a jejíž nikoli nejmenší položku tvořily ty pětašedesátikilometrové noční jízdy na koni na univerzitu a zpátky, neboť věren duchu malorolnické tradice a odkazu svých předků nerajtoval na koni pro zábavu. Pak bude moct pokračovat v cestě, odejít z vesnice, spustit ji nadobro z očí. První půlrok věřil, že to takhle udělá, a ještě rok a půl si to namlouval. Obzvláště snadno se mu to říkalo i věřilo ty poslední dva měsíce jarního semestru na univerzitě a pak v těch osmi letních týdnech v prázdninovém kursu, do něhož se po částech snažil vecpat čtvrtý studijní ročník, i po těch osm neděl, po dobu, kterou škola nazývala jeho prázdninami a kterou trávil na pile, ačkoliv už peníze nepotřeboval a mohl absolvovat bez nich, ale jež budou, až projde posledními dveřmi, obrácen čelem k rovné tvrdé silnici, a mezi ním a jeho cílem už nebude nic než on sám, představovat v jeho kapse peníze navíc, a věřil tomu i v těch šesti podzimních týdnech, kdy pod ním každé sobotní odpoledne ubíhaly rozryté bílé čáry a hysterické ovzduší vřískalo a burácelo a kdy v těch prchavých vteřinách navzdory sobě opravdu žil, lítý, soustředěný, třebaže ještě pořád poněkud nevěřící. Pak jednoho krásného dne přišel na to, že takřka dva roky obelhával sám sebe; bylo to na jaře druhého roku, když se vrátil na univerzitu, asi tak měsíc před tím, než měl absolvovat. Nedal ještě ve škole formální výpověď, ale když před měsícem odjížděl z vesnice, věřil, že je to nadobro, neboť měl za to, že on i Varner považují za dojednané, že učí ve škole jen proto, aby mohl dokončit univerzitu.

144$

A tak věřil, že vesnici opouští definitivně. Závěrečné zkoušky měly být až za měsíc, pak přijdou advokátní zkoušky a bude mít dveře otevřené. Byl tu dokonce příslib místa v oboru, který si zvolil. Pak jednou odpoledne přišel nic netuše na večeři do jídelny penziónu, kde bydlel, když vtom k němu přistoupila domácí a řekla mu: „Dneska vás něčím uctím. Přivezl mi je švagr.“ A postavila před něj jídlo. Byla to jedna pečená sladká brambora. Než domácí stačila vykřiknout: „Ale pane Labove, snad se vám neudělalo špatně?“, podařilo se mu vstát a vyjít z místnosti. Když byl konečně ve svém pokoji, připadalo mu, že musí okamžitě pryč, a vyrazit hned, třeba pěšky. Viděl ji, jak tam sedí před školou na schůdkách, dokonce cítil její pach, viděl ji, jak jí brambor, klidně žvýká, s tím svým strašlivým vzezřením osoby, která za to nejenom nemůže, nejenom si neuvědomuje, že žije doslova mimo své oblečení, ale je dokonce nahá a vůbec o tom neví. Poznal, že po celé ty dva roky nebyla na těch schůdkách před školou, nýbrž v jeho mysli, že to, co pociťoval, nebylo žádné rozhorlení, nýbrž děs, a že představa té brány, kterou si postavil před oči jako cíl, není žádný cíl, pouze bod, k němuž chce dospět jako člověk, který prchá před vlastní zkázou, který neběží kvůli trofeji, nýbrž aby unikl své záhubě.

Ale ještě se tak docela nevzdal, i když tenkrát vyřkl poprvé slova: Já se tam nevrátím. Dřív je nemusel vyslovovat, protože až do té chvíle věřil, že pokračuje v cestě. Ale tehdy se ještě mohl aspoň hlasitě ujišťovat, že se tam nevrátí, a to ho dostrkalo k absolutoriu a k přijetí do advokátní komory na slavnostní večeři. Těsně před tím obřadem ho vyhledal jeden z kolegů — noviců: Po banketu si všichni zajedou do Memphisu, kde budou v oslavování pokračovat neoficiálně. Věděl, co to znamená: pitka v hotelovém pokoji, po níž pů-

145$

jdou, aspoň většina z nich, do nevěstince. Odmítl, nikoli protože byl panic, nikoli protože neměl peníze na podobné rozhazování, ale poněvadž až do poslední chvíle vyznával, poněvadž si až do poslední chvíle uchoval svou horáckou, čistě intuitivní a ničím neopodstatněnou víru ve vzdělání, v bílou magii latinských diplomů, která je přímým ekvivalentem staré mnišské víry v dřevěný křížek. Pak skončil poslední projev, který pohřbilo vrzání židlí a závěrečný potlesk: dveře byly otevřené, cesta čekala, ale on věděl, že se po ní nevydá. Vyhledal toho, co ho pozval do Memphisu, a pozvání přijal. Vystoupil s hloučkem z vlaku na memphiském nádraží a klidně se zeptal, kde by našel nějaký nevěstinec. „Himl, člověče,“ řekl ten druhý. „Tak se přece kroť. Pojďme se napřed aspoň pro formu zapsat někam do hotelu.“ Ale on odmítl a šel sám na udanou adresu. Zabušil rázně na pochybné dveře. Nečekal, že to pomůže. Měl v sobě něco, bez čeho nemůže být nikdo skrznaskrz bohatýrem ani skrznaskrz sketou, měl schopnost — v níž je už obsažen jak neúspěch, tak pohroma — vidět obě stránky krize a představovat si sám sebe poraženého. Aspoň to nebude moje panictví, čím zhrdne, říkal si. Druhý den ráno si od své souložnice vypůjčil list papíru z laciného linkovaného bloku (obálka byla růžová a kdysi navoněná) a napsal Varnerovi, že bude učit další rok.

Učil ještě tři. Za tu dobu se proměnil v dokonalého mnicha a pochmurná školní budova a bezvýznamná vesnice v jeho horu, jeho Getsemany, a jak věděl, i v jeho Golgotu. Stal se z něho nezlomný mužný poustevník z dávných dob. Nevytopená místnost v přístřešku byla jeho pouštní kobka, tenký slamník na podlaze z krajinek jeho kamenné lože, na němž za třeskutých zimních nocí líhal na zádech, zpocený, nahý, strnulý, se

146$

zuby v obličeji učence zaťatými a s nohama porostlýma chlupy jako nohy fauna. Pak se rozednilo a on mohl konečně vstát, obléct se, sníst jídlo, jehož chuť vůbec nevnímal. Stejně si nikdy příliš nevšímal, co jí, ale teď si kolikrát ani neuvědomil, že jí. Pak šel, odemkl školu, posadil se za katedru a čekal, až ona projde uličkou. Kdysi dávno myslel na to, že se s ní ožení, že jenom vyčká, až bude dost stará, aby jí mohl nabídnout manželství, že ten pokus udělá, ale pak to zavrhl. Za prvé po žádné manželce netoužil, rozhodně aspoň zatím, a pravděpodobně nikdy toužit nebude. A kromě toho po ní netoužil jako po manželce, toužil pouze jednou ji mít, podobně jako člověk s rukou nebo nohou zachvácenou snětí touží po úderu sekyry, po němž by byl zase poměrně v pořádku. Byl by však zaplatil i tuhle cenu, jenomže věděl, že k tomu nikdy nedojde, a nejenom proto, že by její otec nedal své svolení, nýbrž kvůli ní, kvůli tomu, že má v sobě něco, co naprosto anuluje směnitelnost jakéhokoli slibu či schopnosti oddat se na celý život, tu mrzkou cenu, kterou muž požaduje za velikost své takzvané lásky. Měl toho manžela, kterého bude ona jednou mít, takřka před očima. Bude to zakrslík, pidimužík, bez žláz a bez touhy a nebude v jejím životě o nic důležitějším fyzickým faktorem než majitelovo jméno na záložce knižní obálky. I to zná z knih, z těch mrtvých nezřetelných liter, které ho už jednou zradily: mrzák Vulkán vedle té Venuše, která není jeho, kterou pouze vlastní, a i to jenom na základě síly, jakou dává moc, mrtvá moc peněz, bohatství, tretek a cetek, kterou vlastní jako například — ne, obraz ne, ani sochu — ale dejme tomu pole. Měl to pole před očima: nádherná půda, žírná, plodná, kyprá a věčná, ale k němu nevšímavá, ačkoli si na ni osobuje právo, půda, která by dokázala pojmout desetkrát víc živého sémě, než kolik

147$

ho její majitel dokáže za celý život vyloučit a naschránit, která by dokázala vydat tisíckrát větší žeň, než jakou má on naději kdy sklidit a našetřit.

Tohle tedy nepřicházelo v úvahu. Přesto však tam zůstával. Zůstával kvůli výsadě, že smí čekat, až skončí poslední hodina, třída se vyprázdní a on bude moct vstát, přejít se svou klidnou tváří zatracence k lavici, položit ruku na dřevo, ještě teplé od toho, jak na něm seděla, objímat to tvrdé, necitlivé prkno, dokud žár nevychladne. Je blázen. To ví. Byly okamžiky, kdy se s ní ani tak nechtěl milovat, jako jí spíš nějak ublížit, dívat se na tryskající, řinoucí se krev, pozorovat, jak hrůza a trýzeň krabatí tu velebnou tvář pod jeho tváří a zůstavuje na ní nevyhladitelný cejch; zanechat na ní svůj nevyhladitelný cejch a pozorovat, jak dokonce přestává být tváří. Potom ten obraz zapudil, zahnal, a jejich postavení se obrátila. Teď leží on v neodbytné pokoře před tou tváří, z níž, ač je teprve čtrnáctiletá, vyzařuje omrzelá zasvěcenost, jíž on nikdy nedosáhne, přesycenost, přecpanost veškerými zvrácenými prožitky. Zasvěcenost, vůči níž si připadá jako dítě, jako mladá dívka, jako panna, která je celá divá, smyslů zbavená a ohromená z toho, že ji nechytila do pasti svůdníkova dospělost a zkušenosti, nýbrž slepé, nemilosrdné mocnosti, jež v ní, jak si právě uvědomila, celá léta přebývaly, aniž o nich věděla. Plazí se před ní v prachu a sípá: „Ukaž mi, co mám dělat. Řekni mi, co mám dělat. Udělám všechno, co mi nařídíš, cokoli, jen abych se poučil a poznal, co znáš ty.“ Je šílený. To ví. A věděl, že se dříve nebo později něco stane a že ať to bude co chce, bude ten přemožený on, a i když ještě nevěděl, kde má jeho brnění trhlinu, byl si jist, že ji ona s neomylným instinktem najde, aniž si uvědomí, že jí hrozilo smrtelné nebezpečí. Nebezpečí? pomyslel si, vykřikl: Nebezpečí?

148$

Jí žádné nebezpečí nehrozí: to mně! Strachuju se, co bych mohl udělat, ale nikoli jí, protože jí nemůžu ani já, ani kterýkoli jiný muž udělat nic, co by jí ublížilo. Strachuju se, co to udělá se mnou.

Pak jednou odpoledne svou sekyru našel a ještě dlouho po tom, co zasadil do údu zachváceného snětí první hudlařskou ránu, sekal a sekal v takřka orgasmické rozkoši do čouhajících konečků nervů a šlach. Když předtím dozněl poslední krok a dveře se zavřely naposledy, neslyšel už žádné zvuky. Neslyšel ani, že se znovu otevřely, ale něco ho pohnulo k tomu, aby z lavice zvedl tvář, kterou k ní tiskl. Eula byla zpátky ve třídě a dívala se na něj. Věděl, že nejenom poznala, kde to klečí, ale že dokonce ví, proč tam klečí. V tom okamžiku ho asi napadlo, že to musela vědět od začátku, protože na ní ihned poznal, že se ho ani nebojí, ani se mu nevysmívá, že je jí prostě lhostejný. A vůbec si neuvědomuje, že se dívá na tvář potenciálního vraha. Pustila prostě dveře a prošla uličkou dopředu, kde stála kamna. „Jody ještě nepřijel,“ řekla. „Venku je zima. Co to tam děláte?“

Vstal. Šla dál a dál, v ruce brašnu z voskovaného plátna, kterou nosila pět let, ale otvírala mimo školní budovu — jak věděl — jedině, když si do ní dávala studené brambory. Vykročil k ní. Zastavila se a upřela na něj oči. „Neměj strach,“ řekl. „Neměj strach.“

„Strach?“ opáčila. „Z čeho?“ O krok couvla, ale pak už neustupovala a jen upírala oči na jeho obličej. Strach neměla. Ani k tomu ještě nedošla, pomyslel si. A pak v něm vybuchla jakási chladná zuřivost, pocit opovržení a zároveň nenahraditelné ztráty, přestože jeho tragická, chorá tvář zatracence nic z toho neprozrazovala, ba dokonce se trochu usmívala.

„To je právě to,“ řekl, „v tom je ta svízel. Že nemáš

149$

strach. Musíš se naučit, co je to strach. Chci tě to naučit.“ Ale teprve asi za minutu přišel na to, že ji už něco naučil. Něco se za těch pět let ve škole vskutku naučila a za okamžik se z toho podrobila zkoušce a složila ji. Vykročil k ní. Necouvla ani o píď. Vtom už byl u ní. Pohyboval se stejně rychle a bezohledně, jako by měla fotbalový míč, nebo jako by ho měl on a ona stála mezi ním a poslední bílou nenáviděnou čarou, ke které se on musí dostat. Popadl ji, pevně, jejich těla se prudce srazila, neboť Eula neudělala jediný pohyb, aby mu uhnula, natož pak aby se začala bránit. Vypadala, jako by ji na okamžik zhypnotizoval jakýsi skrznaskrz ochromující tichý úžas, jak tam před ním stála, mohutná, přibitá na místo, velká, oči takřka v jedné rovině s jeho, s tím svým vláčným měkkým tělem, které se podobalo nějakému zázračnému nedotčenému mléčnému moku, které jako by bylo neustále mimo svůj oděv a které, aniž si to uvědomovalo, nadělalo priapickou paseku ze všeho, čemu hodlal zasvětit svůj život a nač si tříletým odříkáním, strádáním a sebemrskáním a ustavičným bojem se svou neutišitelnou krví vykoupil právo.

Pak se to tělo vzchopilo k odporu, zuřivému, mlčenlivému, v němž — jak možná už v té chvíli rozpoznal — nebyla hrůza a dokonce ani rozhořčení, pouze údiv a rozmrzelost. Byla silná. Tušil to. Přál si to, očekával to. Začali se zuřivě potýkat. Dosud se usmíval, dokonce zašeptal: „Tak je to správný,“ řekl. „Jen bojuj. Bojuj. To je ono: muž a žena mají spolu bojovat. S nenávistí. S úmyslem zabít, ale tak, aby ten druhý už navždycky věděl, že je mrtvý nebo mrtvá. Že ani po smrti nebude ležet klidně, poněvadž v tom hrobě budou už navěky dva, kteří spolu nikdy klidně ležet nemůžou á z nichž žádný nemůže ležet klidně ani sám, dokud není mrtvý i ten druhý nebo druhá.“ Protože chtěl víc vychutnat ten

150$

zuřivý odpor kostí a svalů, nesvíral ji nijak pevně, jen natolik, aby mu nedosáhla do obličeje. Ani nehlesla, ačkoliv bratr, který pro ni chodíval, se ještě nikdy neopozdil a musel už být před školou. Labove na něj ani nevzdechl. A i kdyby, bylo by mu to pravděpodobně stejně jedno. Nesvíral ji nijak pevně, ještě pořád se usmíval, mumlal změť útržků ze svých řeckých a latinských veršů a americko-mississippských oplzlostí, když tu se jí podařilo vyprostit loket a vrazit mu ho znenadání ze vší síly do brady. Ztratil rovnováhu. Než jí opět nabyl, rozmáchla se a udeřila ho druhou rukou do obličeje. Zavrávoral, překotil lavici a spadl zároveň s ní a částečně pod ni. Eula stála nad ním, nabírala zhluboka dech, ale zadýchaná nebyla, a dokonce ani rozcuchaná.

„Nechte si to ošmatávání,“ řekla. „A nebuďte tak hr, vy jeden urajtovanej Comeniusi.“

Když dozněly zvuky jejích nohou a zavíraných dveří, uslyšel v tom tichu hlasitý tikot laciných hodin, které si tam převezl ze svého kamrlíku na univerzitě, plechové zvuky, jako když padají do bandasky drobounké broky, ale než stačil vstát z podlahy, dveře se znovu otevřely a on, jak seděl na podlaze, uviděl, že se vrací uličkou. „Kde mám — „ řekla. Pak ji zpozorovala, brašnu na knížky, zvedla ji ze země a zase se otočila. Znovu uslyšel dveře. Takže mu to ještě neřekla, pomyslel si. Znal jejího bratra. Ten by ji neodvezl dřív domů, ten by, konečně ospravedlněn ve svém pětiletém, ničím nedokázaném a ničím neopodstatněném přesvědčení, přišel okamžitě. Ale to by bylo aspoň něco. Pravda, nebylo by to stejné jako do toho těla vniknout, ale bylo by to totéž tělo, totéž teplé živé tělo, v němž koluje táž krev, a on by se na ně mohl konečně vrhnout — byl by to paroxysm, orgasmus jiného druhu, jakási katarze — ale aspoň něco. A tak vstal, přešel ke katedře, posadil se

151$

a obrátil hodiny ciferníkem (byly natočené šikmo, aby na ně dohlídl z místa před stupínkem, kde obyčejně stával) přímo proti sobě. Znal vzdálenost mezi školou a Varnerovým domem a urazil cestu na univerzitu a zpátky koňmo už tolikrát, že si dovedl vypočítat, za jak dlouho lze tu vzdálenost ujet na koni. Pomyslel si, že se bude vracet tryskem. A tak si odměřil vzdálenost, jakou bude muset urazit minutová ručička, a pak seděl, čekal a sledoval, jak se plazí k označenému místu. Potom zvedl oči k jedinému poměrně nezatarasenému prostoru ve třídě, ale tam stála kromě stupínku kamna. S kamny se pohnout nedalo, se stupínkem by to však šlo. Jenže i tak… Třeba by se měl s bratrem setkat venku, aby někdo nepřišel k úrazu. Pak si pomyslel, že by si naopak přesně tohle přál: aby někdo k úrazu přišel, a nato si v duchu položil otázku: Kdo? A sám si na ni i odpověděl: Nevím. To je jedno. A znovu pohlédl na ciferník hodin. Už uplynula celá hodina, ale on si dosud nedokázal přiznat, že ho potkalo to nejhorší, co ho potkat mohlo. Leží někde v úkrytu s pistolí a číhá na mě, pomyslel si. Jenže kde? Y jakém úkrytu? Který úkryt by se mu mohl zamlouvat víc než tady ten? A představoval si, jak Eula druhý den ráno vchází, nejenom klidná, bezstarostná, ale jak dokonce už na všechno zapomněla, s tou svou studenou bramborou, kterou bude o přestávce jíst na osluněných schodech jako jedna z těch nesmrtelných bytostí, pojídajících na slunných svazích Olympu rajský chléb.

A tak vstal, posbíral knihy a papíry, které si spolu s hodinami brával každé odpoledne do svého holého příbytku a druhý den nosíval zpátky, strčil je do zásuvky psacího stolku, zavřel ji a vrchní desku otřel kapesníkem. To všechno provedl beze spěchu, cílevědomě, v obličeji klidný, pak natáhl hodiny a postavil je zpátky

152$

na stolek. Kabát, který dostal před šesti lety od fotbalového trenéra, visel na obvyklém hřebíku. Na chvíli se na něj zadíval, ale hned nato vykročil, vzal ho, dokonce si ho oblékl, a vyšel ze třídy, ze třídy, která byla sice už opuštěná, ale ve které pro něj bude už navěky jeden přespočetný, ve které byl dokonce už ode dne, kdy ji tam bratr poprvé dovedl, jeden přespočetný, neboť ona, ať vstoupí kam vstoupí, jen když tam zůstane aspoň tak dlouho, aby jednou vydechla, promění každou místnost v takovou, v níž je jeden přespočetný.

Jak vyšel, ihned uviděl, že tisák je přivázaný ke sloupku před krámem. Ovšem, řekl si. Nenosí samozřejmě pistoli u sebe a schovaná doma pod polštářem by mu nebyla moc platná. Ovšem, takhle to je. Má ji v krámě. Možná že by bratr měl rád svědky, stejně jako by je měl rád i on sám, říkal si Labove, jak šel s tragickým, ale už klidným obličejem po silnici ke krámu. Tohle bude důkaz, vykřikl mlčky. Důkaz pro oči a přesvědčení současníků, že to, co se nestalo, se stalo. Což bude pořád lepší než nic, i když už tady nebudu, abych poznal, jestli jsou o tom skutečně přesvědčení. To přesvědčení živých lidí uchová ten důkaz navždycky, nesmazatelně v paměti, neboť jeden ze dvou, kteří vědí, že to tak nebylo, bude mrtev.

Byl šedavý den, barvy a struktury litiny, takový ten sošně strnulý den bez větru, den, který je příliš mrtvý, než aby vyprodukoval nebo pustil na svobodu sníh — den, za něhož se ani světlo nemění, ale spíš se za rozbřesku zjeví už v plné síle a bez jakýchkoli přechodů večer vydychne naposledy do temnoty. Ve vesnici nebylo jediné známky života — mlčící čistírna i kovárna se zavřenými okenicemi, omšelý krám. Jediný důkaz života byl ten stojící kůň, nikoli proto, že by se hýbal, nýbrž proto, že měl podobu něčeho, o čem je známo, že je to

153$

živoucí tvor. Jsou zřejmě v krámě. Viděl je — těžké boty a holinky, modráky a kazajky vyboulené vrstvami nejroztodivnějšího spodního oblečení —, jak stojí rozkročení kolem bedničky s poďobaným pískem, v němž dřepí kamna, vydávající příjemné sálavé teplo, vydychující celozimní koncentrát chlapáckých, rozmyslných tabákových plivanců, vypálených do jejich železných boků. Je to příjemné teplo. Vejde do něj, nikoli snad z kalné nehostinné zimy, nýbrž ze života, vystoupí po těch schůdkách, vkročí do dveří a tím ze života odejde. Jak šel kolem koně, zvíře zvedlo hlavu a podívalo se na něj. Ale ty ne, řekl mu. Ty musíš stát venku, hezky tady stůj, abys zůstal netknutý a mohla v tobě obíhat krev. Já nemusím. Vyšel po schůdkách a vydal se po prknech verandy ošlapaných od podpatků k otevřeným dveřím, na nichž byla připínáčky připevněná papírová cedule doporučující jakýsi dryák, už Skoro nezřetelná — s obrázkem obličeje, samolibého, vousatého, úspěšného obličeje, který žije kdesi daleko, je ženatý a má děti, bydlí v honosném domě mimo dosah vášní a proradné krve a nemusel ani zemřít, aby ho nabalzamovali připínáčky — všudypřítomný, nesmrtelný po celé zemi, v desetitisících blednoucích, otrhaných portrétech na desetitisících otřískaných, oprýskaných dveří, zdí a plotů, za každého povětří, deštivého, ledovatého i neúprosně letně žhavého.

Pak se s rukou na klice, kterou se chystal zmáčknout, zarazil. Kdysi — bylo to samozřejmě na jedné té fotbalové cestě, jinak vlakem kromě oné noční návštěvy Memphisu nikdy nejel — vystoupil na jakémsi ponurém nástupišti. U dveří vznikla nějaká mela. Slyšel, jak jakýsi chlap klne a křičí, a ze dveří vyběhl černoch a za ním utíkal a něco křičel nějaký běloch. Černoch se otočil, přikrčil, ale jen se čumilové rozprchli, běloch po něm

154$

střelil starou bouchačkou. Labove si vzpomněl, jak se černoch chytil za břicho a upadl na obličej a pak se zčistajasna překotil na záda. Vypadal, jako by se celý prodloužil, jako by jeho postava nejméně o metr vyrostla. Bělocha, který nepřestával nadávat, přemohli á odzbrojili, vlak zapískal, dal se do pohybu, ze zástupu vyrazil uniformovaný železničář a vlak dohonil, ale ještě z ujíždějících schůdků se neustále otáčel, a Labove si vzpomněl, jak se i on sám strkal a instinktivně využíval fotbalových praktik, aby si vybojoval místo, odkud by viděl na černocha, který ležel nehybně na zemi, natažený na zádech, s očima zavřenýma a s obličejem, v němž byl naprostý klid a mír, a rukama si dosud svíral břicho. Pak si jakýsi člověk — doktor nebo snad úředník, to Labove nevěděl — k černochovi klekl a snažil se mu odtáhnout ruce z břicha. Černoch se nijak viditelně nevzpíral, jenom jako by měl paže a ruce, za které ho ten doktor nebo úředník tahal, najednou železné. Oči však neotevřel a jeho výraz klidu a míru se nezměnil. Jenom řekl: „Vopatrně, vy bílí. Jsem postřelenej.“ Nakonec mu však ruce rozpáčili a Labove si vzpomněl, jak z černocha stahovali svetr, modráky a rozdrbané civilní sako, ze kterého se vyklubal bývalý dlouhý kabát, jehož šosy byly v bocích přesně jakoby břitvou odříznuté. Pod ním měl košili a civilní kalhoty. Rozepnuli mu je v pase a na nástupiště se vykutálela nezakrvácená střela. Labove pustil kliku, stáhl si kabát a přehodil si ho přes ruku. Takhle se to aspoň jednomu z nás podaří, pomyslel si, když otevíral dveře a vcházel. Zprvu měl za to, že v místnosti nikdo není. Uviděl kamna stojící v bedýnce na poďobaném písku, kolem nich soudky s hřebíky a převrácené bedny. Dokonce cítil připečený smrad čerstvých plivanců. Ale nikdo kolem nich neseděl, a když pak za chvíli uviděl nad stolem bratrův tlustý, nerudný,

155$

zakaboněný obličej, jehož oči na něj hleděly, pocítil na okamžik zuřivý vztek. Myslel si, že Varner místnost schválně vyklidil, poslal všechny pryč a tím mu upřel i tu poslední satisfakci, potvrzení úspěchu, které si Labove přišel vykoupit vlastním životem. Ale najednou se v něm zvedla zběsilá nechuť, ba dokonce zuřivý odpor proti tomu, že by měl umřít. Honem ukročil, přikrčil se a přitom už uhýbal a šmátral kolem sebe po nějaké zbrani; Varnerův obličej podobný žlučovitému měsíci se však jenom zvedl o kousek výš nad desku stolu.

„Heršvec, co tady chcete?“ řekl Varner. „Dyť jsem vám přede dvěma dnima povídal, že to okno ještě nepřišlo.“

„Okno?“ opáčil Labove.

„Zatlučte si ho pár prknama,“ pokračoval Varner. „Nebo čekáte, že se extra kvůli vám vypravím do města, aby vám za límec nenafoukalo trošku čerstvýho povětří?“

Tu si Labove vzpomněl. O vánočních prázdninách mu vylítlo pár okenních tabulek. Zabednil je tenkrát prkny. Ale už mu to vypadlo z hlavy. A taky mu vypadlo z hlavy, že mu Varner nejen přede dvěma dny slíbil novou půlku okna, nýbrž i to, že o ni Varnera žádal. Ale pak nechal vzpomínání. Klidně se napřímil a zůstal stát, kabát přes ruku. Ano, řekl si v duchu. Ano. Tak to je. Ona mu to vůbec neřekla. Ale ne že by zapomněla. Prostě jí ani na mysl nepřišlo, že by se bylo stalo něco, co stojí za zmínku. Varner mluvil dál. Zřejmě mu někdo odpověděl.

„Tak co teda chcete?“

„Hřebík,“ řekl Labove.

„Tak si ho vemte.“ Obličej už zmizel za stolkem. „Ale. kladívko mi doneste zpátky.“

„Kladívko nepotřebuju,“ řekl. „jenom hřebík.“

156$

Stavení, nevytápěná světnice, v níž už šest let bydlel se svými knihami a se svou jasnou lampou, bylo v polovičce cesty mezi krámem a školou, jak šel kolem, ani se na ně neohlédl. Vrátil se ke škole a zavřel a zamkl dveře. Kouskem cihly zarazil do zdi vedle dveří hřebík a pověsil na něj klíč. Škola byla na silnici k Jeffersonu. Kabát měl.

DRUHÁ KAPITOLA

1

Po celé jaro i po celé dlouhé léto jejího čtrnáctého roku se kolem ní patnáctiletí, šestnáctiletí i sedmnáctiletí mladíci, kteří s ní chodili do školy, i jiní, kteří s ní nechodili, rojili jako vosy kolem zralé broskve, kterou připomínala její plná vlhká ústa. Byl jich asi tucet. Tvořili skupinku, uzavřenou, homogenní a hlučnou, jejíž byla velebnou, zpravidla bez ustání žvýkající osou, středem. Ke skupině patřila ještě tři nebo čtyři další děvčata, nenápadnější, ale jestli jich schválně používala jakožto kovu, do něhož je zasazen drahokam, to nikdo s určitostí nevěděl. Byly to dívky menší, i když většinou starší. Působilo to dojmem, jako by té hojnosti, kterou byla obdařena v kolébce, nestačilo, že je zastiňuje tvary a strukturou jejích vlasů a pleti, ale že je chce navíc umenšit a naprosto anulovat už jejím pouhým objemem a mohutností.

Scházeli se nejméně jednou týdně, ale obyčejně častěji. Sešli se vždycky v neděli ráno v kostele a sedávali pospolu jako v nějaké třídě nebo v nějakém místečku v ústraní ve dvou sousedících lavicích, které se souhlasem celé kongregace i odpovědných osob přešly postu—

157$

pem času v jejich vlastnictví. Setkávali se na vesnických večírcích, jež se pořádaly ve školní budově, která byla teď prázdná a skoro dva roky, než byl jmenován další učitel, nesloužila ničemu jinému. Přicházívali ve skupinkách, vybírali si do omrzení jeden druhého při párových hrách, při nichž chlapci klackovsky tajtrlíkovali a lomozili; jako by byli zednářská lóže, která se zčistajasna ocitla v Africe nebo v Číně, kde pořádá týdenní sešlost. Odcházeli společně, vraceli se po hvězdami nebo měsícem ozářené silnici v sevřeném hlučném chumlu, a než se rozešli do všech stran, zanechávali ji před otcovskými vraty. Nikdo také nevěděl, jestli kdy chlapci bojovali o příležitost doprovodit ji domů sólově, neboť nebylo známo, že by byla kdy odněkud odcházela nebo někam šla jen s jedním, pakliže to nebylo nutné.

Setkávali se i při zpívání, na křtech a na piknicích po kraji. Byl volební rok, a když už bylo zaseto a úroda ošetřená, scházeli se nejenom o prvních nedělích v měsíci, kdy se celý den zpívalo, a při křtech, nýbrž i na piknicích, kde se verbovali voliči. Varnerovu bryčku bylo vidět týden co týden mezi ostatními povozy uvázanými před venkovskými kostely nebo na okrajích háječků, kde ženské rozprostíraly na dlouhé prkenné stoly každotýdenní hory studených pokrmů, chlapi stáli pod postavenými pódii, na nichž řečnili kandidáti na okresní a státní funkce i kandidáti do Kongresu, a omladina se promenovala po dvojicích nebo ve skupinkách po háječku či v nějakém zátiší, podle toho, kam se dívky daly vlákat, a bavila se neohrabaným kočkováním, nedospělým namlouváním a sváděním. Eula neposlouchala projevy, ani neprostírala stoly, ani nezpívala. Jenom s těmi dvěma, třemi či čtyřmi nenápadnějšími děvčaty seděla jako jádro té povykující skupinky zoufalců. Jako jádro, střed, centrum. I tady, stejně jako na školních besídkách

158$

v minulém roce, v nich vyvolávala čarovné představy toho prvního kroku k slehnutí, ale přitom odmítala nechat se osahávat a přes tu auru nevázanosti a vyzývavosti, v níž jako by dýchala a chodila — nebo spíš seděla —, si zachovávala sveřepě cudnost, kterou neoblomil ani ten jemný, ošidný rozdíl mezi protestantským religiózním vzrušením a vzrušením sexuálním, které se tu takřka překrývaly. Působilo to dojmem, jako by už věděla, pro který okamžik, pro kterou chvíli se chce uchovat, i když ještě nezná jméno ani podobu toho dotyčného, a že čeká daleko spíš na ten okamžik, třebaže to vypadalo, jako by nečekala na nic jiného, než až se začne jíst.

Scházeli se i doma u některých děvčat. Bylo to vždycky nepochybně předem dojednané a upekly to nepochybně vždycky ty druhé, ale nikdo by z jejího chování nepoznal, jestli si uvědomuje, že ji zvou proto, aby přišli chlapci. Jezdila na návštěvy a zůstávala přes noc, nebo i dva či tři dny. Na večerní tancovačky, pořádané ve škole ve vesnici nebo v jiných školách či krámech po okrese, chodit nesměla. Nikdy ani nežádala o dovolení. Její bratr jí ho rázně odepřel, než kdo mohl zvědět, jestli by o ně ráda požádala či ne. Aby však dívky navštěvovala u nich doma, proti tomu bratr nic nenamítal. Dokonce ji tam vozil a zase odvážel na koni, stejně jako ji dopravoval do školy a ze školy, z téhož důvodu, proč jí nedovoloval chodit ze školy ke krámu a tam na něj čekat, neboť v něm dosud nepřestal vřít vztek a fanatické přesvědčení o tom, čemu podle svého názoru čelil svými mnohakilometrovými jízdami, při nichž ruka, svírající jeho šle v místě, kde se křížily, třímala školní brašnu z voskovaného plátna s noční košilí a kartáčkem na zuby, které ji maminka donutila vzít si s sebou, a při nichž cítil na zádech to měkké savčí tření

159$

a k uchu mu doléhaly vytrvalé tiché zvuky žvýkání a polykání, dokud konečně kůň nezastavil před domem, kam jela na návštěvu, a on se na ni neutrhl: „To nemůžeš přestat jíst tu pitomou bramboru aspoň na tu chvilku, než slezeš a já se budu moct vrátit do práce?“

Na začátku září se v Jeffersonu konal každoroční okresní jarmark. Jela s rodiči do města, kde se na čtyři dny ubytovali v penziónu. Mládenci a ta tři děvčata tam už na ni čekali. Otec okukoval dobytek a hospodářské nářadí, matka rejdila jako veselý kaprál mezi šiky kastrolů, hrnců a nazdobených dortů a ona, obklopená svým hlučným klubkem klackovitých, bojechtivých mládenců, bloumala v popuštěných školních šatech z minulého roku celý den od střelnice ke Stánku, kde se házely kroužky, a odtud ke Stánku s limonádou a většinou něco žvýkala nebo se donekonečna obkročmo, žvýkajíc, dlouhé nohy Olympanky do poloviny stehen odhalené, vozila na dřevěném koni na kolotoči, z něhož takřka neslízala.

Než dovršila patnáctý rok, nastoupili muži. Nebo aspoň měli mužské míry a zastávali práci dospělých chlapů — osmnáctiletí, devatenáctiletí a dvacetiletí muži, kterým se v té době a v tom kraji už slušelo pomýšlet na ženění a — aspoň pokud šlo o její zájem — koukat po jiných dívkách. A pokud šlo o jejich zájem, po takřka kterékoli jiné dívce. Jenže oni na manželství nepomýšleli a v některém okamžiku za onoho druhého jara, ve chvíli, kterou bratr s konečnou platností dosud nedokázal přesně označit, jich asi tucet vtrhl do jejího poklidného orbitu jako splašené stádo dobytka a nemilosrdně roznesl na kopytech ony včerejší děti z minulého léta. Naštěstí pro bratra se pikniky to jaro nepořádaly tak často jako v létě onoho volebního roku, protože teď jezdil s jakýmsi nevěřícím úžasem v kočáru s rodi-160$

nou, nerudný, nasoptěný, nakvašený, v teplém pytlovitém suknu a v naškrobené košili bez límečku, a už se na ni ani neutrhoval. Nahučel do paní Varnerové, aby ji donutila nosit šněrovačku. Kdykoli viděl sestru mimo domov, ať už o samotě nebo mezi lidmi, tak ji popadl a přesvědčil se, jestli ji má na sobě.

I když odmítal účastnit se společných zpěvů a křtů, vykručel na rodičích, aby se jeho funkce ujali oni. A tak měli ti mladí muži to, čemu by se dalo říct volné pole, jenom o nedělích. Dostavovali se hromadně ke kostelu, kam přijížděli na koních a na mulech, jež večer předtím vypřáhli od pluhu a jež k němu druhý den se sluncem zase připřáhnou, a čekali, až dorazí Varnerův kočár. Ti dospívající společníci z minulého roku ji už nikde jinde nevídali — zahlídli ji vždycky jen na jediný okamžik mezi kočárem a kostelními vraty, když šla, prkenná a neohrabaná ve šněrovačce a v popuštěných šatech z loňského dětství, dokud ji neskryl nahloučený příboj těch, co je o ni připravili. Do roka vytlačí mládence z tohoto roku její oficiální průvodce pro to které ráno a poveze ji v blyštivé bryčce tažené koněm nebo klisnou, vychovanou pro kočárový postroj, ale k tomu dojde až napřesrok. Zatím to byla tahle sebranka — i když je ta budova a ten den nutily k čemusi, co by se dalo nazvat slušným chováním nebo aspoň umírněností —, tohle klubko chtíčů uvázané na řetěze jako naježení psi, kteří jdou po sotva ochlupené a zřejmě nic netušící fence, jež vcházelo husím pochodem do kostela a usedalo do zadní lavice, odkud mohlo mezi hlavami jejích rodičů a bratra pozorovat její pokornou medovou hlavu.

Bratr po kostele zmizel, taky za ženskými, jak se předpokládalo, a muli odření od postraňků dřímali pak celé dlouhé odpoledne u Varnerova plotu, zatímco je—

161$

jich jezdci seděli na verandě — krampulatí, hluční, rozladění a navztekaní, nikoli jeden na druhého, nýbrž na tu dívku, které je zřejmě jedno, jestli tam jsou nebo ne, a která si zřejmě ani neuvědomuje, že se každý snaží vytrvat tam déle než ten druhý. Tak je tam vídávali starší lidé, kteří chodili kolem — asi půl tuctu svítících nedělních košil s růžovými či levandulovými podvazadly na rukávech, napomádovanými vlasy nad vyholenými opálenými krky, vyleštěné boty, tvrdé, hlučné obličeje, oči plné vzpomínek na celotýdenní dřinu na polích, kterou měli za sebou, i vědomí dalšího týdne před sebou — a mezi nimi dívku, která byla i tady centrem a jejíž oděv z dětských let nepřikrýval dostatečně to velké tělo, jako by byla spáč, vyplavený nočním přílivem z ráje, kterého kolemjdoucí honem přikryli prvním kusem oděvu, jaký jim padl do ruky, ale on spí dál. Seděli tam jak smečka na řetězu, rozlícená, hlučná a nevražící na ty neužitečně pádící vteřiny, a stíny se prodlužovaly, žáby a lelkové nastupovali a nad potokem se začínaly chumelit a-povlávat světlušky. To se pak vždycky vyhrnula z domu paní Varnerová a mluvila a mluvila, až celé to stádo zahnala dovnitř, kde pod lampou, kolem níž rejdily mušky, snědli studené zbytky opulentního oběda a rezignovali. Odcházeli hromadně, nasoptění, ale způsobní, nasedli na trpělivé muly a koně a v zuřivé, mlčenlivé svornosti odjeli k potočnímu brodu, který byl tři čtvrtě kilometru odtamtud, slezli, koně i muly přivázali a holými pěstmi se beze slov rozlícené porvali, pak si smyli krev ve vodě a znovu nasedli a s odřenými kotníky, rozraženými rty a modřinami pod očima, dočasně zbavení vzteku, beznaděje i touhy, se pod chladným měsícem rozjeli každý svou cestou přes osetý kraj.

Třetí léto ustoupili tihle muli odření od postraňků klusákům a bryčkám. Mládenci z minulého roku, kteří

162$

sice povyrostli, ale byli přesto vystrnaděni a v bezmocném, rozhořčeném úleku pozorovali, jak jsou zbavováni svého vlastnictví, postávali teď v neděli ráno u hřbitova a dívali se na tu blyštivou bryčku, jenom lehce pocukrovanou prachem, taženou lesknoucí se klisnou nebo koněm v mosazí vybíjeném postroji a řízenou mužem, kterému obojí patřilo — mužem, který je už svéprávný a kterého otec, jenž má zákonnou a někdy i fyzickou moc ho omezovat či popouštět mu uzdu, už nikdy nestáhne za litinového svítání z postele v podkroví, aby šel podojit krávy nebo obdělávat pozemek, jenž mu dosud nepatří, a vedle něho dívku, která minulý rok aspoň jistým způsobem patřila jim a která je přerostla, unikla jim jako to zhynulé léto a konečně si osvojila chůzi, jež už nic nevykřikuje o šněrovačce pod hedvábnými šaty, v nichž vypadá nikoli jako šestnáctiletá dívka v oděvu dvacetileté, nýbrž jako třicetiletá žena navlečená do šatů své šestnáctileté sestry.

Za jednoho jarního odpoledne, i večera, abychom byli přesní, tam byly čtyři bryčky. Čtvrtá patřila jednomu cesťákovi, který si ji pronajal. Jednou se objevil ve vesnici v otřískaném povoze, jaký jeffersonská nájemní stáj pronajímala cestujícím, náhodou, protože při bloudění narazil na Francouzovo Zátočí, kde se ptal na cestu, ale nevěděl, že je tam nějaký krám. Pak si ho však povšiml, zastavil, pokusil se příručímu Snopesovi prodat nějaké zboží, ale brzy skončil s nepořízenou. Byl to mladší městský člověk s městskými způsoby, sebejistotou a neodbytností. Rázem z těch obvyklých povalečů na verandě vytáhl, kdo je skutečným majitelem krámu a kde bydlí, vydal se k Varnerově domu, kde bezpochyby zaklepal a byl nebo nebyl vpuštěn; nic dalšího tehdy ve známost nevešlo, ale za čtrnáct dní přijel znovu se stejným vozem i koněm a tentokrát se ani nepokusil

163$

Varnerovi něco prodat. Později vyšlo najevo, že u Varnerů povečeřel. To bylo v úterý. V pátek přijel zas, ale to si to už přišupačil s nejlepší ekvipáží, jakou jeffersonská stáj měla — v landauru s plavým koněm — a měl nejenom vázanku, ale i první bílé flanelové kalhoty, jaké kdy Francouzovo Zátočí vidělo. Byly zároveň poslední a nezdržely se dlouho: povečeřel s Varnerovými a ještě týž večer odvezl dceru na tancovačku ve škole asi tak dvanáct kilometrů odtamtud, ale pak zmizel. Domů ji dovezl někdo jiný a druhý den za denního světla našel podomek vypůjčeného koně i bryčku přivázané ke dveřím jeffersonské stáje, a odpoledne pak vykládal noční nádražní kasír o vyděšeném, pomláceném muži v zničených kalhotách barvy zmrzliny, který si kupoval lístek na první ranní vlak. Vlak jel na jih, ačkoliv se mělo za to, že cesťák bydlí v Memphisu, a později se zjistilo, že tam má dokonce ženu a děti. O tom však v té době nikdo z Francouzova Zátočí nevěděl a nikoho to ani nezajímalo.

Zbyli tedy tři. Jezdili vytrvale, střídali se takřka pravidelně, týden za týdnem, neděli za nedělí, a bankrotáři z minulého léta, jimž byla zrušena držba, čekali u kostela a pozorovali, jak jí ten, na kterého to ráno připadla řada, pomáhá z bryčky. A počkali si, aby znovu zahlédli její odhalenou nohu, když zase nasedala, nebo se jako naježený chundel zničehonic vyvrbili z křoví o kus dál na silnici, když bryčka uháněla kolem nich, a ze zvířeného dusivého prachu za ní pokřikovali škaredé oplzlosti. Někdy jeden, dva nebo tři z nich přešli v průběhu odpoledne kolem Varnerova stavení, a ačkoliv se nepodívali, viděli, že u plotu je přivázaný kůň s bryčkou, že Will Varner tluče špačky v dřevěné houpačce v hájince na dvorku a zavřené okenice parádního pokoje za ním jsou zabedněné proti vedru, jak to bylo v kraji zvykem.

164$

Nebo za tmy, obyčejně se džbánkem bezbarvé horácké whisky, číhali hned za okruhem světel domů nebo krámů či školních budov, v jejichž dveřních a okenních rámech se pohybovaly siluety lampou ozářených párů tancujících v nesouladu s kvílením a vrzáním skřipek. Jednou vyrazili s řevem z chomáčů stínů u měsícem osvícené cesty na jedoucí bryčku, klisna se vzepjala a vyhodila, kočí v bryčce se postavil, cásl po nich bičem a pak se smál, jak uhýbají a krčí se. Neboť tahle daremná, zběsilá přítěž, hozená minulé léto přes palubu, uhádla, nebo se aspoň domnívala, že tu byla od začátku jenom jediná bryčka — na rozdíl od bratra, jenž už takřka rok nečíhával, až bude Eula vycházet oblečená k čekající bryčce, aby ji mohl popadnout a těžkou rukou sveřepě, na vlas stejně, jako by ohmatával hřbet novému koni, nemá-li staré boláky po sedle, zapátrat, má-li či nemá šněrovačku.

Tahle bryčka patřila muži, který se jmenoval McCarron a bydlel asi dvacet kilometrů od vesnice. Byl jediné dítě vdovy, která byla zase jediné dítě dobře situovaného statkáře. Vyrůstala bez matky a v devatenácti utekla s hezkým, výřečným, sebejistým příjemným mužem, který do toho kraje přišel bez jakékoli zvláštní předhistorie a bez jasné minulosti. Byl tam asi rok. Zabýval se zřejmě tím, že v zadních místnostech venkovských krámů nebo v sedlovnách za stájemi hrál poker a vyhrával, i když naprosto poctivě. O tom nebylo nikdy pochyb. Všechny ženské tvrdily, že by z něj byl špatný manžel. Chlapi říkali, že ať už takového nebo makového manžela by z něj dokázala udělat jedině brokovnice, a většina z nich by ho byla i za těchto podmínek jakožto zetě odmrštila, neboť měl v sobě něco, co miluje noc — nikoli noční stíny, nýbrž jasnou, hysterickou, třpytivou záři, jež ty stíny vytváří —, zvrácenost noční můry. Ali-165$

son Hoaková však přesto jednou v noci vylezla oknem v prvním poschodí. Nebyl tam žádný žebřík, žádný okap, žádný provaz ze zauzlovaných prostěradel, tvrdilo se, že vyskočila a McCarron ji chytil do náruče, a pak na deset dní zmizeli, potom se vrátili a McCarron, své krásné zuby vyceněné, přestože zbytek jeho tváře se na úsměvu nepodílel, vešel do pokoje, kde starý Hoake už deset dní seděl s nabitou brokovnicí na klíně.

K všeobecnému údivu se z něho stal nejenom dobrý manžel, nýbrž i dobrý zeť. O farmaření toho moc nevěděl a ani nepředstíral, že se mu zamlouvá, ale sloužil svému tchánovi jako šafář a předával starcovy příkazy do puntíku přesně, což by ovšem dokázal i záznam diktafonu, jenže McCarron měl navíc dar vycházet se všemi lidmi, kteří nebyli tak výřeční jako on, a dokonce je do jisté míry ovládat, i když mu poslušnost černošských nádeníků získala ve skutečnosti spíš jeho veselá, třebaže poněkud horkokrevná letora než jeho postavení zetě či jeho prokázaná šikovnost při zacházení s pistolí. Pokeru nechal a dokonce se večer zdržoval doma. Po pravdě řečeno nikdo později s určitostí nevěděl, jestli ten nápad obchodovat s dobytkem nebyl spíš tchánův než jeho. Ale do roka, kdy už byl sám otcem, začal skupovávat a každé dva nebo tři měsíce dopravovat stáda dobytka přes celý kraj k železnici a do Memphisu. To trvalo deset roků, pak tchán umřel a zanechal svůj majetek vnukovi. Tehdy podnikl McCarron svou poslední cestu. Za dva dny dorazil v noci tryskem k jejich domovu jeden jeho honák a probudil jeho ženu. McCarron byl mrtev, patrně ho někdo zastřelil v nějaké herně, ale ani o tom se toho kraj nikdy moc nedověděl. Jeho žena zanechala devítiletého synka černošskému služebnictvu a zajela s farmářským fasuňkem pro manželovu mrtvolu. Pohřbila ho na chloumku s duby

166$

a jalovci vedle svého otce a matky. Krátce nato začala kolovat zvěst, historka, která však měla jenom jedno nebo dvoudenní trvání, že ho zastřelila jakási ženská. Ale zase utichla. Lidi si mezi sebou říkali: „Tak tohle celou tu dobu prováděl,“ ale zůstala z toho jenom legenda, že těch deset let vyhrával peníze a šperky, které prý s ženinou pomocí zazdil v baráku do jednoho komína.

Syn, Hoake, vypadal ve třiadvaceti letech starší, než byl. Dělala to ta otcova sebejistota v obličeji, který byl smělý a zároveň hezký, a zdál se dokonce naparovačný a rozhodně rozmazlený, ale výraz neměl ani tak marnivý, jako spíš na rozdíl od otcova obličeje nesnášenlivý. Kromě toho v něm nebylo veselí, vyrovnanost a možná ani inteligence, které v obličeji jeho otce byly, ale které patrně postrádal obličej onoho muže, jenž po tom, co mu utekla dcera, seděl deset dní doma s nabitou brokovnicí na klíně. Hoake vyrůstal s jedním černošským chlapcem, svým jediným druhem. A do deseti let s ním spal v jedné světnici — o rok starší černoch na slamníku na zemi. Když jim bylo šest a sedm, přepral černocha v poctivé rvačce. Později mu z vlastních peněz platil pravidelný poplatek, který si stanovili, za výsadu, že ho smí mrskat, i když nijak krutě, malinkatým jezdeckým bičíkem.

V patnácti ho matka poslala do vojenské internátní školy. Protože byl vyspělý, přizpůsobivý a rychle chápal, co je mu ku prospěchu, dostal za tři roky vysvědčení, které ho opravňovalo jít na vysokou školu. Matka se rozhodla pro zemědělskou. Odjel do města, kde strávil celý rok, aniž se dal zapsat, zatímco matka žila v domnění, že skládá zkoušky prvního ročníku. Příští rok na podzim se zapsat dal, ale zůstal tam jenom pět měsíců, poněvadž se provalil skandál se ženou jednoho mladšího instruktora a McCarron dostal pokyn, aby ze školy

167$

vystoupil. Vrátil se domů a další dva roky strávil tím, že na oko šafářoval na plantáži, kterou teď spravovala matka. To znamenalo, že jezdil určitou část dne po plantáži v parádních holinkách z dob své vojenské školy, které dosud na své malé nohy obul a které byly první jezdecké boty, jaké kdy kraj spatřil. Před pěti měsíci náhodou projížděl vesnicí Francouzovo Zátočí a uviděl Eulu Varnerovou. A právě proti němu povstali v bojové jednomyslnosti poté, co tak kapitálně potřeli onoho memphiského cesťáka, ti mladíci z minulého léta s muly odřenými od postraňků, aby — jak to před nimi dělávali nejspíš rytíři — ochránili to, v co stejně jako její bratr neskládali příliš velkou víru, i když se to jim samým nepodařilo prokazatelně doložit. U Varnerova plotu číhala vždycky jejich dvou nebo tříčlenná výzvědná hlídka a pozorovala, jak bryčka odjíždí, aby zjistili, kudy se dává. Pak se za ní rozjeli — nebo ji předjeli — k místu určení, kde se ozývalo dupání po prknech, promísené vrzáním skřipek, a tam se džbánem sprosté whisky počkali a nakonec za ní jeli až k domovu nebo směrem k němu — dlouhá zpáteční cesta po nočních silnicích měsícem ozářenou nebo neozářenou spící krajinou, nohy klusající klisny v prachu jako pomalé hedvábí, protože otěže jsou omotány kolem biče, stojícího zpříma v toulci odkrápky, brody, do nichž neřízená klisna vstupuje obezřele, pak se zastaví, ale nikdo ji neplísní, a tak pije, strká nozdry do vody a frká mezi roztříštěné odrazy hvězd, zvedne kapající tlamu a třeba se znovu napije nebo jenom frkne do vody, jak to napojený kůň dělává. Ničí hlas a žádné plesknutí opratí ji nepobídne, aby jela dál. Rozhodně tam zůstane příliš příliš dlouho. Jednou večer vyrazili na jedoucí bryčku ze stínů u silnice, ale bič je zahnal, protože neměli jednotný plán, k akci je pohnulo pouze spontánní vzplanutí vzteku

168$

a hoře. Když byl týden nato kůň s bryčkou přivázaný u Varnerova plotu, vyrazili s výkřiky a bušením do kastrolů zpoza rohu temné verandy, ale McCarron se vynořil bohorovně nikoli ze vchodu, nýbrž z hájinky, kde visela Varnerova dřevěná houpačka, zavolal na dva nebo na tři z nich jménem, přívětivým, rozvláčným, nevzrušeným tónem jim vyspílal a vyzval je, aby na něj kteříkoli dva počkali u silnice. Viděli, že ve spuštěné ruce drží pistoli.

Nato mu poslali otevřenou výstrahu. Mohli to říct bratrovi, ale neřekli, ne protože bratr by se víc než pravděpodobně s těmi, kdo by mu tu zprávu donesli, vypořádal fyzicky. To by byli stejně jako učitel Labove uvítali, to by byli přijali s vyloženým potěšením. Právě tak jako pro Labova by to i pro ně bylo aspoň totéž živoucí maso, teplé, na které by mohli zuřivě zaútočit, nadělat mu šrámy, strupy, pustit mu žilou, po čemž stejně jako Labove ve skutečnosti prahli, ať už vědomky či nevědomky. Neřekli mu to, poněvadž jim v tom bránilo pomyšlení, že by tím vyplýtvali svou zuřivost na zprostředkovatele své pomsty, a nikoli na toho proradníka; tak by se pustili do strůjce té zhoubné potupy a urážky rukama v boxerských rukavicích. Poslali tedy McCarronovi otevřenou výstrahu písemně a podepsali ji svými jmény. Jeden z nich dojel jednou v noci těch dvacet kilometrů k domu jeho matky a připevnil ten vzkaz na dveře. Druhý den odpoledne roznesl McCarronův černoch, který už byl rovněž dospělý, pět odpovědí, ale vyvázl bez vážnějšího zranění, jen s rozbitou hlavou.

McCarronovi se však ještě celý týden dařilo udělat jim pokaždé škrt přes rozpočet. Pokoušeli se ho polapit. když byl v bryčce sám, buď než se dostal k Varnerovým, nebo když od nich odjížděl. Klisna však byla příliš rychlá, takže ji nedohonili, a jejich netečná zvířata, uta—

169$

haná od pluhu, nedokázala neuhnout a klisně se postavit, a ten dřívější pokus je poučil, že i kdyby ji chtěli zarazit opěšalí, McCarron by přes ně přejel, stoje v bryčce se šlehajícím bičem v ruce, tvrdé zuby odhalené v posměšku. Kromě toho měl pistoli a věděli toho o něm už dost, aby si uvědomili, že bez ní od té doby, co dosáhl jednadvaceti let, neudělal krok. A navíc tu byla ta nevyřízená záležitost mezi ním a těmi dvěma, co zbili jeho černošského posla.

A tak byli nakonec donuceni vyčíhat si ho a přepadnout u brodu, když v bryčce vezl Eulu a klisna se zastavila, aby se napila. Nikdo nevěděl přesně, co se tam vlastně semlelo. Poblíž brodu stálo stavení, ale nikdo neslyšel žádné výkřiky ani řev, teprve příští den na čtyřech z těch pěti tváří odhalil odřeniny, šrámy a vyražené zuby. Pátý, jeden z těch dvou, co zbili McCarronova černocha, ležel ještě pořád v bezvědomí v onom stavení u brodu. Někdo našel patku bičiště, které patřilo k bryčce. Byly na ní koláče zaschlé krve a lidské vlasy a jeden z účastníků pak po mnoha letech vyprávěl, že se tím bičem oháněla dívka, že seskočila z bryčky a tři z nich tloukla obráceným bičištěm, zatímco její společník se špici od kola vozu a mosaznému boxeru těch zbývajících dvou bránil obráceným koncem pistole. To bylo jediné, co kdy vešlo ve známost, bryčka dojela k Varnerově domu bez zvláštního zpoždění. Will Varner, který v noční košili jedl v kuchyni kus studeného broskvového nákypu a zapíjel ho sklenicí podmáslí, slyšel, jak jdou od vrat na verandu, kde spolu tiše rozmlouvají, jak to ona a její nápadníci dělávali, a šeptají si nějaké hlouposti — aspoň podle otcova domnění, a pak vcházejí do domu, do síně a do kuchyňských dveří. Varner zvedl oči a uviděl smělý krásný obličej, přívětivě vyceněné tvrdé zuby, o nichž se dalo dokonce i říct, že se usmívají,

170$

i když nijak zvlášť uctivě, otékající oko, táhlou podlitinu na bradě a paži visící mrtvě po boku. „Do něčeho vrazil,“ řekla dcera.

„Koukám,“ odpověděl Varner. „A zdá se, že ho to ke všemu koplo.“

„Potřeboval by trochu vody a ručník, je támhle,“ řekla a otočila se. Do kuchyně, do světla, nevstoupila. „Za minutku jsem tady.“ Varner slyšel, jak jde nahoru po schodech a přechází pak nad jeho hlavou po svém pokoji, ale už si toho dál nevšímal. Podíval se na McCarrona a viděl, že ty odhalené zuby jsou spíš zaťaté, než že by se usmívaly, a že se McCarron potí. Jakmile to zjistil, přestal si jeho obličeje všímat.

„Tak vy jste do něčeho vrazil,“ řekl. „Dokážete si svlíknout ten kabát?“

„Jo,“ odpověděl druhý. „Stalo se mi to, když jsem chytal klisnu. Byl tam kus trámku.“

„Dobře vám tak, proč držíte takovouhle klisnu v kolně?“ řekl Varner. „Tu ruku máte zlomenou.“

„Inu,“ odpověděl McCarron. „Však jste veterinář, ne? Čítám, že se člověk od mula nijak zvlášť neliší.“

„To máte pravdu,“ odpověděl Varner. „Až na to, že má obyčejně míň rozumu.“ Vtom vešla dcera. Varner ji slyšel sestupovat po schodech, ale nevšiml si, že má na sobě jiné šaty, než když odjížděla z domova. „Přines mi můj džbánek s whisky,“ řekl. Měl ho vždycky pod postelí. Přinesla ho dolů. McCarron už seděl, nahou paži položenou na kuchyňském stole. Jednou na židli vsedě omdlel, ale ne na dlouho. Pak už jenom celý zpocený zatínal zuby, dokud Varner neskončil. „Nalej mu ještě sklenici a běž vzbudit Sama, aby ho dovez domů,“ nařídil jí Varner. McCarron však nechtěl, aby ho dovezli domů, a lehnout si u nich taky nechtěl. Dostal třetí sklenici ze džbánku, pak se vrátil s dívkou na verandu, Var-171$

ner dojedl nákyp, dopil mlíko, odnesl džbánek zpátky nahoru a šel spát.

Nedošlo mu, jak se věci mají, a nedošlo to dokonce ani bratrovi, ačkoliv ho už pět nebo šest let doslova držela na nohou a při životě představa, jež — aniž prošla stadiem podezření — se rozvila rázem do plného květu přesvědčení, tím vášnivějšího, že ho ani nejvytrvalejší úsilí nebylo s to dokázat. Varner se tehdy rovněž napil ze džbánku, strčil ho zpátky pod postel, pod níž kolečko v prachu označovalo místo, kde už celá léta stál, a usnul. Upadl do své obvyklé dětinské dřímoty bez chrápání a neslyšel, jak jde dcera po schodech nahoru svlíknout si šaty, na nichž je tentokrát její vlastní krev. To už byla klisna a bryčka pryč, ale McCarron, než dojel domů, ještě jednou omdlel. Doktor druhý den ráno zjistil, že zlomenina byla sice sesazená a vložená do dlah správně, ale že se kost znovu rozpojila a její konce jsou vraženy do sebe, a tak je musel znovu sesadit. To však otec nevěděl — Varner, ten hubený, přívětivý, prohnaný člověk nepodléhající sebeklamům spal v posteli nad džbánkem s whisky dvacet kilometrů odtamtud a navzdory tomu, že se už tolikrát dopustil omylu, když četl v ženském srdci, a zvlášť v srdci své dcery, se dal zase obelstít, neboť opomněl předpokládat, že se dcera bude nejenom snažit poraněnou stranu nadlehčovat, ale že ji do jisté míry doslova podepře zespoda rukou.

Když za tři měsíce nato nastal den, kdy se ty křehké bryčky s rychlými čilými koňmi a klisnami přestaly objevovat u Varnerova plotu, byl Will Varner poslední, kdo se to dověděl. V té době už bylo všechno tohle stejně jako ti, co s tím jezdili, pryč; zmizeli přes noc nejenom z Francouzova Zátočí, nýbrž z kraje vůbec. Přestože jeden z těch tří s určitostí věděl, kdo je viník,

172$

a druzí dva dokonce věděli, kteří dva jsou nevinní, upláchli všichni tři, tajně, pravděpodobně po postranních cestách, se sedlovými vaky či s jedním nakvap sbaleným tlumokem, aby mohli cestovat rychle. Jeden odjel kvůli tomu, co podle jeho názoru udělají Varnerové. Druzí dva prchli, poněvadž věděli, že to Varnerové neudělají, neboť se už jistě sami z toho jediného nevyvratitelně spolehlivého pramene, od samotné dívky, dověděli, že dva z nich jsou nevinní, a oni by se tudíž ocitli v jednom pytli s vášnivou sebelítostí a nepřestajným žalem té nicotné, přes palubu hozené mrtvé zátěže ze včerejška, s těmi nemohoucími mladíky, kteří je stejně jako toho, kdo uspěl, otravovali a tím pasovali slepě a nezaslouženě na úspěšné rytíře. A tak rovněž prchli, aby udělali poslední zoufalý pokus přihlásit se k provinění, na něž se nezmohli, a vzít na sebe tu nádhernou hanbu za poplenění, kterého se nedopustili.

A tak když se po kraji dům od domu tiše roznesla zvěst, že McCarron a ti druzí dva zmizeli a že Eula Varnerová se dostala do něčeho, co všichni kromě ní, jak vyšlo vbrzku najevo, pokládají za malér, byl poslední, kdo se to dověděl, její otec — ten člověk, který, stejně jako někteří lidé odmítají uvěřit ve zrušení daní nebo účinek modlitby, bodře, drsně a neochvějně odmítal přijmout jakoukoli teorii o ženské cudnosti v jiné podobě než jakožto mýtus, jenž se má postarat o klapky na oči mladým manželům, ten člověk, který, jak bylo dobře známo, strávil a ještě pořád trávil nikoli nepodstatnou část svého času tím, že si ověřoval svou bojeschopnost a byl v současném okamžiku zapleten do poměru s asi pětačtyřicetiletou manželkou jednoho svého pachtýře. Jsem už moc starej, říkal jí nepokrytě a bez okolků, abych se mrouskal po nocích kolem svýho nebo něčího baráku. A tak se s ním pod záminkou, že hledá,

173$

kam jí zanášejí slepice, slízala po odpoledních v houští u potoka poblíž svého stavení, v kterémžto stinném zákoutí zasvěceném Panovi si Varner, jak tvrdil čtrnáctiletý chlapec, který je často špehoval, nesundával ani klobouk. Byl tedy poslední, kdo se to o Eule doslechl, když ho spícího v ponožkách v dřevěné houpačce vzbudil nesmlouvavý hlas jeho ženy a on se neobutý, hubený, klátivý a ještě ne docela probuzený přihnal přes dvůr do síně, kde na něj paní Varnerová v rozevlátém starém županu a krajkovém čepečku, v němž odpoledne dřímávala, neodbytným rozzlobeným hlasem, který přehlušil burácející hlas jeho syna v dceřině pokoji nahoře, vykřikla: „Eula bude mít dítě. Běž nahoru a prašti toho blázna něčím po hlavě.“

„Co že bude mít?“ opáčil Varner. Ale nezastavil se a utíkal, paní Varnerová za ním, dál po schodech do pokoje, v němž se dcera poslední den či dva zdržovala víceméně ustavičně a nechodila dolů ani k jídlu, protože trpěla něčím, co by byl Varner, kdyby si toho byl vůbec všiml, považoval za žaludeční poruchu z přejídání, která se nejspíš za těch šestnáct let naskládala, za nenadálou prudkou vzpouru jejích jinak snášenlivých útrob. Seděla na židli u okna, s rozpuštěnými vlasy a v pestrých nedbalkách z umělého hedvábí, které si nedávno objednala poštou z jednoho chicagského obchodního domu. Bratr stál nad ní, lomcoval jí paží a křičel: „Kdo je to? Řekni mi, kterej z nich to byl?“

„Nestrkej do mě,“ odpověděla. „Není mi dobře.“ Varner se ani teď nezastavil. Vlítl mezi ně a odtrhl Jodyho.

„Nech ji bejt,“ řekl. „A vypadni.“ Jody otočil k Varnerovi zbrunátnělý obličej.

„Bejt?“ opáčil. Vyrazil ze sebe smích, v němž nebylo za mák veselí, bledé oči vyvalené a rozlícené. „Z toho to všechno pošlo! Že jsme ji nechávali moc dlouho bejt!

174$

Já jsem se snažil. Já jsem věděl, jak to dopadne. Před pěti rokama jsem vám to oběma říkal. Ale kdepak vy! Vy jste byli oba chytřejší. Tak se podívejte, co jste si nadrobili. Podívejte se, jak to dopadlo! Ale já ji donutím, aby to řekla. Přísámbůh, že zjistím, kdo to je. A pak — „

„To víš, že jo,“ odpověděl Varner. „Ale co se vlastně stalo?“ Na chvíli, takřka na celou minutu se zdálo, že Jody není schopen promluvit. Jenom na Varnera upíral divoký pohled. Vypadalo to, jako by ho stálo obrovské úsilí, aby na místě nepukl.

„On se ještě ptá, co se stalo,“ řekl posléze užaslým, nevěřícím šepotem. „On se mě ptá, co se vlastně stalo.“ Otočil se jak na obrtlíku, vyhodil ve vzteklém pohrdavém gestu ruku do výšky a vrhl se k paní Varnerové, která právě dorazila ke dveřím, ruku na dmoucím se masitém ňadru, ústa otevřená a připravená promluvit, jen co popadnou dech. Otec za ním. Jody vážil metrák a paní Varnerová, ačkoliv neměřila o moc víc než sto padesát centimetrů, takřka stejně. Přesto se mu podařilo protáhnout se ve dveřích kolem ní a vyběhnout ven. Paní Varnerová po něm natáhla ruku a Varner se jak úhoř prosmýkl za ním. „Chyť toho blázna!“ vykřikla a znovu se pustila za Varnerem a za Jodym, kteří už dusali ze schodů do místnosti v přízemí, jíž Varner dosud říkal moje kancelář, třebaže v ní už dva roky spal na kavalci příručí Snopes. Teprve tam dohonil Jodyho, který se skláněl nad otevřeným šuplíkem humpoláckého (a v té době už nesmírně cenného, třebaže to Varner tenkrát netušil) ořechového sekretáře, který patříval Varnerově dědečkovi, a štrachal se ve změti suchých bavlníkových tobolek a semeníků, přezek od postrojů, nábojů a starých lejster a hledal pistoli. Oknem vedle stolku bylo vidět černošskou kuchařku, jak běží přes

175$

dvůr ke svému domku, zástěru přes hlavu, jak to černošky dělávají, když bílé pány postihne nějaká pohroma. Za ní, ale pomaleji, utíkal její muž Sam, který se občas ohlídl na dům. Varner i Jody ho zpozorovali současně.

„Same! Osedlej mi koně!“ zahřímal Jody.

„Ty! Same!“ křikl Varner. To už drželi pistoli oba, jejich čtyři ruce v otevřeném šuplíku byly podle všeho beznadějně zapletené do sebe. „Nešahej na toho koně! Okamžitě se vrať!“ Nohy paní Varnerové zadupaly na síni. Pistole už byla vyproštěná ze šuplíku a oba Varnerové couvli a s rukama zaklesnutýma do sebe se podívali ke dveřím na paní Varnerovou, která si dosud držela ruku na dmoucím se ňadru; její umíněný obličej, obyčejně veselý, byl zruměnělý a rozzlobený.

„Drž ho, dokud si nedojdu pro polínko,“ zalapala po dechu. „Já mu ukážu! Já jim oběma ukážu! Otěhotněj si a ječej a klejou po baráku, akorát když si chci schrupnout!“

„Dobrá,“ řekl Varner, „tak si pro něj dojdi.“ Paní Varnerová vyšla. Vypadalo to, jako by ji od těch dveří vycucla její zlostná uraženost. Varner vykroutil Jodymu pistoli a mrštil s ním (měl značnou sílu, neboť byl přes svou šedesátku neuvěřitelně svalnatý a pohyblivý a měl za spojence chladnou inteligenci, kdežto jeho syn pouze slepou zuřivost) zpátky ke stolu, šel a vyhodil pistoli do síně, přibouchl dveře, otočil klíčem a trošku, ale nijak zvlášť zadýchaný se vrátil. „Co to provádíš, krucifix?“ řekl.

„Nic!“ vykřikl Jody. „Možná že tobě na tvý pověsti nezáleží, ale mně na mý jo! Já chci mít právo nosit před lidma hlavu vzhůru.“

„Ha,“ vyrazil ze sebe Varner. „Ani jsem si nevšim, že by ti dalo takovou námahu držet ji nahoře. Nosíš ji tak

176$

vysoko, že se už ani nedokážeš sehnout, aby sis zavázal boty.“ Udýchaný Jody na něj vrhl divoký pohled.

„Pro kristový rány,“ řekl, „třeba to neřekne, ale však já trvám najdu někoho, kdo promluví. Najdu si je všechny tři. Najdu si — „

„Nač? Abys upokojil svou zvědavost a s určitostí zjistil, kterej s ní špásoval a kterej ne?“ Jody ze sebe znovu na jeden dlouhý okamžik nedokázal vypravit slovo. Stál u stolu, mohutný, nasoptěný, nemohoucí a rozběsněný, doslova raněný, nikoli tou urážkou jména Varner, nýbrž bezmocí. V síni znovu zadusaly těžké neobuté nohy paní Varnerové. Vtom už zabušila klackem na dveře.

„Hej, Wille!“ křikla. „Otevři ty dvéře!“

„To chceš říct, že nic neuděláš?“ zeptal se Jody. „Vůbec nic?“

„A co mám udělat?“ opáčil Varner. „A komu? Copak nevíš, že ty šlakovitý kocouři jsou už v půli cesty do Texasu? Kde bys byl ty, kdyby šlo o tebe? Kde bych byl já, přes svůj věk, kdybych byl dost křepkej, abych si moh brousit po každý střeše, po který si umanu, a moh vlízt, kam se mi zachce? Vím náramně dobře kde, stejně jako ty — přesně tam, kde jsou teď oni, a švihal bych koně ostošest.“ Přešel ke dveřím, odemkl, ale rozběsněná paní Varnerová podle všeho bušila tím polínkem tak hlasitě, že nejspíš neslyšela otočení klíče v zámku. „Sypej do stodoly, sedni si na zadek a seď, dokavaď nevychladneš. Řekni Samovi, aby ti nakopal pár červů, a jdi na ryby. Jestli je zapotřebí zařídit, aby naše rodina udržela hlavu vzhůru, postarám se o to sám.“ Zmáčkl kliku. „Krucinágl, takovejhle povyk a randál kvůli jedný zatrackaný toulavý čubce, která se konečně spálila. Cos čekal — že si ji bude až do konce života šetřit jenom na čůrání?“

177$

To bylo v sobotu odpoledne. Příští pondělí vidělo sedm chlapů, co dřepěli na verandě krámu, jak příručí Snopes jde po silnici z Varnerova domu a za ním nějaký člověk se zavazadlem. Příručí měl nejenom čapku z šedivé látky a svého titěrného motýlka, ale i sako, a nato uviděli, že zavazadlo, co nese ten druhý, je ona slaměná brašna, kterou Snopes před rokem, kdy byla nová, odnesl jednou odpoledne k Varnerovům a už ji tam nechal. Pak si začali prohlížet člověka, který to zavazadlo nesl. Viděli, že příručímu jde v patách jako pes muž o něco menší než on, ale naprosto stejné postavy. Budilo to dojem, jako by ty dvě postavy jenom odstupňovávala perspektiva. Na první pohled byly i oba obličeje stejné, ale jenom dokud ti dva nevykročili na schůdky. Pak bylo vidět, že druhý obličej je sice snopesovský, ale od prvního se odlišuje, jak už byli zvyklí, jednou nepředvídatelnou odchylkou, nevylučující blízké příbuzenství — v tomto případě nebyl obličej vyloženě menší než druhý, ale sevřenější, s rysy staženými ke středu, ne snad z nějakého vnitřního popudu, spíš jako by je někdo stáhl zvnějšku jediným rychlým hmatem prstů jedné ruky; obličej živý a bystrý, a i když ne vyloženě jízlivý, rozhodně bytostně, nepřekonatelně veselý, s bystrýma, ostražitýma, amorálníma očima veverky, či poletuchy.

Vystoupili i se zavazadlem po schůdkách a přešli verandu. Žvýkající Snopes trhl hlavou směrem k ostatním úplně stejně, jak to dělával Will Varner. Vstoupili do krámu. Po chvíli vyšli z protější kovárny další tři chlapi, takže když za hodinu předjel Varnerův kočár s černochem Samem na kozlíku, byl jich už v dohledu verandy tucet. Vpředu vedle Sama ležela obrovská ošuntělá brašna sestávající ze dvou do sebe zapadajících poloviček, s níž pan Varner a paní Varnerová podnikli svou

178$

svatební cestu do Saint Louisu a s níž od těch dob cestovali všichni Varnerové včetně vdávajících se dcer, které ji pak vždycky prázdnou poslaly domů, kde jaksi symbolizovala a formálně oznamovala skončení líbánek, návrat k normálnímu životu, rozloučení se silnou, impulzívní bezuzdností planoucích vášní, jejichž nadějíplným rozbřeskem bývalo tištěné oznámení. Varner, sedící vedle dcery, zavolal na adresu všech pozdrav, krátký, nic neříkající, nic neprozrazující. Nevystoupil a ti, co byli na verandě, se mlčky podívali na tu krásnou masku pod svátečním kloboukem se závojíčkem, nad svátečními šaty a dokonce zimním kabátem, ale hned oči odvrátili a uviděli, aniž se na něj podívali, Snopese, který vyšel z krámu, v ruce ono slaměné zavazadlo, a vylezl si na přední sedátko k brašně. Kočár se dal znovu do pohybu. Snopes otočil hlavu a odplivl si přes kolo. Slaměné zavazadlo držel na klíně jako rakvičku při pohřbu dítěte.

Druhý den ráno se z Jeffersonu, kam hnali další stádo dobytka, vrátili Tull s Bookwrightem. Do večera se kraj dověděl i všechno ostatní — jak v pondělí odpoledne Varner s dcerou a s příručím zašli do Varnerovy banky, kde si Varner proměnil šek na značnou částku. Tull vykládal, že to bylo tři sta dolarů. Bookwright prohlásil, že to tedy znamená jenom sto padesát, poněvadž Varner si zaručeně i z vlastního šeku padesát procent strhl. Odtud se odebrali do budovy soudu, do kanceláře s pozemkovými knihami, kde byla na jméno Flem Snopes a Eula Varnerová-Snopesová převedena a připsána usedlost starého Francouze. Smírčí soudce měl stůl v obvodní kanceláři, a tak si koupili povolení k sňatku.

Tull při vyprávění několikrát rychle zamrkal. Pak si odkašlal. „Nevěsta a ženich odjeli ihned po obřadu do Texasu,“ dodal.

179$

„Tak to jich tam je už pět,“ poznamenal muž jménem Armstid. „Ale Texas je prej velikej.“ „S takovou to začíná mít zapotřebí,“ řekl Bookwright.

„Ale chcete snad říct šest?“

Tull zakašlal. Znovu několikrát za sebou rychle zamrkal. „Pan Varner zaplatil i za to,“ řekl.

„Za co?“ zeptal se Armstid.

„Za to povolení k sňatku,“ odpověděl Tull.

2

Znala ho dobře. Znala ho tak dobře, že se na něj už neměla zapotřebí ani podívat. Znala ho od svého čtrnáctého léta, kdy lidi říkali, že „odstavil“ jejího bratra.

Před ní to neříkali, i když by je stejně neposlouchala. Nebyla by tomu věnovala pozornost. Vídala ho skoro denně, poněvadž během jejího patnáctého léta začal chodit k nim domů, obyčejně na večeři, a sedával s otcem na verandě. Nemluvil, jenom poslouchal a plival způsobně tabák přes zábradlí. Někdy přišel v neděli dopoledne, dřepl si na bobek, opřel se o strom vedle dřevěné houpačky, v níž ležel zutý otec, ale ani pak nemluvil, jenom žvýkal. Vídávala ho tam z verandy, kde seděla obklopena houfem svých kořisti lačných nedělních nápadníků z onoho léta. To už poznala na prknech verandy tlumené cikání jeho tenisek. Nikdy nevstala ani neotočila hlavu, jenom zavolala do domu: „Tati, je tady tamten člověk,“ nebo později „ten člověk“. — „Tati, je tady zase ten člověk,“ a někdy dokonce řekla pan Snopes, ale znělo to stejně, jako by byla řekla pan Pes.

Příští léto, bylo to její šestnácté, se na něj nejenom nikdy ani nepodívala, ale už ho ani nevnímala, poněvadž už bydlel v témže stavení jako ona, jedl u téhož stolu a na vyřizování svých nebo otcových nikdy ne—

180$

končících záležitostí si půjčoval jezdeckého koně jejího bratra. Potkávali se v síni, když ji bratr vždycky zadržel, oblečenou, jak se chystala vyjít k čekající bryčce, aby mohl tvrdou rukou zapátrat, má-li na sobě šněrovačku, ale ani tehdy ho nevnímala. Dvakrát denně seděla proti němu přes stůl u jídla, poněvadž snídala dopoledne v kuchyni, až teprve když se matce podařilo konečně ji probudit, i když jakmile byla jednou vzhůru, nebyl už problém dostat ji dolů ke stolu. Když ji matka nebo kuchařka konečně vypudila z kuchyně, s posledním nedojedeným vdolkem v ruce a s neumytým obličejem, v bohatých nedbalkách rozpuštěných vlasů a v nepořádném, ne vždycky nejčistším úboru, který na sebe natáhla cestou z postele ke stolu se snídaní, jako by ji policejní šťára právě načapala při zákonem zapovězeném aktu lásky, setkávala se s ním v síni, jak se vracel k polednímu jídlu, ale míjela ho, jako by vůbec neexistoval. A pak ji jednou v neděli nacpali do svátečních šatů a zbytek jejích věcí — poštou objednané negližé a noční košile s křiklavým zdobením, velké laciné chatrné střevíce a všechny ostatní součásti její garderoby — do obrovské brašny, odvezli ji kočárem do města a vyvdali ji za něj.

To odpoledne byl v Jeffersonu i Ratliff. Viděl ty tři přecházet náměstí od banky k soudní budově, a tak se vydal za nimi. Jak šel kolem dveří kanceláře s pozemkovými knihami, zahlédl je uvnitř. Mohl počkat, až odtud půjdou do obvodní kanceláře a být očitým svědkem jejich svatby, ale nepočkal. Neměl to zapotřebí. Už mu bylo všechno jasné, a tak šel na nádraží, kde počkal tu hodinu do odjezdu vlaku. A nemýlil se. Viděl, jak slaměné zavazadlo a velká brašna, které spárované vedle sebe nevypadaly ani paradoxně, ani bizarně, vcházejí do dvorany, a pak za ujíždějícím okýnkem ještě jed-181$

nou zahlédl tu krásnou klidnou masku pod svátečním kloboukem a s pohledem upřeným do prázdna, a tím všechno skončilo. Nic dalšího by se byl nedověděl, ani kdyby býval to jaro a léto bydlel přímo ve Francouzově Zátočí — v té malé, ztracené vísce bez jména, bez půvabu, na kraji světa, která jednoho krásného dne čirou náhodou, nedopatřením, aniž to věděla, pojala do lůna jedno slepé sémě z marnotratného olympského výtrysku, počala, a aniž nabobtnala, porodila — za nádherného krátkého léta, za jeho dostředivé fáze, kdy se u tyčkového plotu nebo na přilehlých cestách mezi staveními, krámy na křižovatkách, školními budovami a kostely neustále střídaly tři bryčky s pěknými koňskými potahy, které pak naráz přes noc zmizely, a přišla odstředivá fáze: bryčky byly pryč, ujely — hubený, klátivý, prohnaný, neoblomný stařec v bavlněných ponožkách, nádherná dívka s krásným obličejem jako maska a stvoření podobající se žábě, které sahalo dívce sotva po ramena, proměnili šek, koupili povolení k sňatku a nasedli na vlak — zvěst, jednotnou ochotu jí uvěřit, zrozenou ze závisti a ze staré nehynoucí sebelítosti, zvěst šeptanou nad prádelními hrnci a nad šitím od chalupy k chalupě, na silnicích a na cestách od vozu k jezdci nebo od chlapa na koni k pluhu, který se zarazil v brázdě na poli; zvěst, sen a touhu všech osob mužského pohlaví pod sluncem, kteří jsou schopni hřešit — mladíků, kteří zatím pouze sní o plenění, ale ještě na ně nestačí, nemocných a mrzáků, kteří se potí v posteli, v níž nemůžou usnout, a kteří už nemůžou hřešit, ačkoliv by chtěli, starců, kteří už nemají žlázy a plouží se při zemi a jejichž girlandy zažloutlých triumfů pod nedobytným spořádaným barchetem babiček cizích vnuků a vnuček se už dávno i s poupaty a květy rozpadly v neužitečný prach, starců už nabalzamovaných, kteří

182$

by pro svět nemohli být mrtvější, ani kdyby už leželi v zapečetěných hrobkách pod zemí — zvěst s ozvěnami ztracených triumfů a nepředstavitelně nádherných porážek — zvěst, na níž bylo nejlepší, že i je třeba někdy v budoucnu čeká takováhle zvěst, takovýhle sen, takováhle naděje, nebo že i oni museli někdy v minulosti před takovouhle zvěstí, před takovýmhle snem prchat. Jedna z těch bryček tam dokonce zůstala, Ratliff ji pak uviděl, objevil za několik měsíců, prázdnou se zapřenými ojemi v jedné stáji několik kilometrů od vesnice, kde se na ni vršil prach. Hřadovaly a kálely na ni slepice a ničily vápenatým trusem ten kdysi lesklý lak až do příští sklizně, do doby, kdy jsou všichni při penězích a kdy ji otec jejího posledního vozky prodal jednomu černošskému nádeníkovi; od té doby ji vesnice vídala několikrát ročně projíždět, ať už ji poznala nebo nepoznala, a její nový majitel se mezitím oženil, začal plodit děti, pak zešedivěl, a než děti odbavil, bryčka se přestala blyštět, její kola se musela postupně vyspravit překříženými dýhami od sudu — nejspíš během jednotlivých jízd — nakonec byla vyměněna za bytelná, postarší, trochu menší, od selského fasuňku, takže bryčka začala šmajdat: ale i to šmajdání se stěhovalo od jedné poloosy ke druhé, mezi jednotlivými průjezdy vesnicí, a za celou řadou kostnatých koní zachvácených nákolenicí a mulů v postrojích zflikovaných drátem a provazem, jako by ji majitel před desíti minutami opatřil spřežením, které vyhrabal z tajné kostnice schválně pro tuhle závěrečnou apoteózu, pro tuhle labutí píseň, která však vinou majitelovy žalostné neznalosti jejího stavu nebyla nikdy poslední.

Než však Ratliff obrátil své malé, houževnaté spřežení znovu k Francouzově Zátočí, byli Tull s Bookwrightem už dávno zpátky doma a všechno vypověděli. Bylo

183$

září. Bavlna na polích pukala a vypadávala. I vzduch byl plný její vůně. Ratliff míjel jedno pole za druhým, se sběrači přikovanými na místo v sehnutých postojích a podobnými v tom nepřestajném příboji pukajících tobolek zaraženým kůlům, za nimiž jako ztuhlé, zmrzlé prapory povlávaly dlouhé, poloplné pytle. Vzduch byl horký, jasný a mrtvý — poslední nápor dohasínajícího léta, odsouzeného k zániku. Kopýtka malých koníků se rychle mihala v prachu a Ratliff seděl, uvolněný, poddával se pohybům vozu, opratě v ruce popuštěné, s tím svým nevyzpytatelným obličejem, a s tajuplně neproniknutelným, čtveráckým, zadumaným výrazem vzpomínal a měl je před očima — tu banku, soudní budovu, nádraží, tu krásnou chladnou masku, která se pak ještě jednou objevila za ujíždějící okenní tabulkou a zmizela. Ale vždyť o nic nejde, však je to jenom tělo, jenom dívčí tělo, pomyslel si, a sám pámbů ví, že těch na světě je, bylo a bude vždycky dost. Je ho samozřejmě škoda, nejenom pro Snopese, je to vůbec škoda, pro všechny, i pro něj — Ale je to skutečně škoda? napadlo ho náhle, poněvadž na okamžik uviděl ten obličej znovu, jako by si byl nevybavil jenom to odpoledne, nýbrž i ten vlak — ten vlak, když skončil pro ten den svou trasu a navzdory svým pevným vagónům a své lokomotivě tu už nebyl. Ratliff se znovu podíval na obličej. Nebyl ani předtím tragický a už se ani nezdálo, že je odsouzený k záhubě, neboť z něho nevyhlíželo nic než jen další obyčejný smrtelný nepřítel mužského pokolení. Byl krásný: ale i loupežníkovy dýky a pistole vrhají na svého majitele hezký lesk; a Ratliff pozoroval, jak ten ztracený klidný obličej mizí. V okamžení byl pryč; bylo to, jako by to sklo ujíždělo dozadu, jako by i ono bylo jenom součástí, smyšlenkou odhozené přítěže z té dostředivé fáze a zbylo jenom to slaměné zavazadlo, titěrný motýlek, vytrvalé čelisti.

184$

A nakonec, poněvadž si už nevěděli rady, zašli za samotným knížetem. „Sire,“ povídaj. „Von nechce, nemůže m s ním pohnout.“

„Cože?“ zařve kníže.

„Že prej když si člověk jednou plácnul, tak si plácnul. Že von handloval poctivě a čestně, a tak si to přišel podle zákona vodpykat. Jenomže my ji nemůžem najít,“ povídaj. „Hledali jsme všady. Nebyla stejně nikterak veliká, ale chovali jsme ji jak v bavlnce. Zapečetili jsme ji do azbestový škatulky vod sirek a škatulku šoupli do zvláštního vodděleníčka, jenže když jsme ho vodevřeli, byla fuč. Škatulku jsme tam našli, a pečeť byla neporušená, ale uvnitř nebylo nic než v jednom růžku takovej malej uschlej flíček. Jenže von si to přišel vodpykat. A jak ho máme nechat pykat ve věčnejch mukách, když nemáme jeho duši?“

„Hergot,“ zařve kníže. „Tak mu dejte ňákou náhradní. Copak sem nelezou den co den všelijaký duše, o kterejch jsme jaktěživo neslyšeli, a netlučou nám na bránu a nedělaj pekelnej randál, abysme je sem pustili? Dokonce si nosej dopisy vod kongresmanů! Dejte mu jednu z nich.“

„To jsme už pruhovali,“ povídaj. Jenže von nechce. Nechce prej vo nic víc ani míň, než nač má podle bankovních a občanskejch zákonů, kde to stojí černý na bílým, právoplatnej nárok. Prej přišel připravenej dostát svýmu závazku a podpisu a prej s určitostí čeká, že když nikdo jinej, tak vy dostojíte svejm.“

„Pošlete ho pryč. Řekněte mu, že se splet v adrese. Že na něj v knihách nic nemáme. Řekněte mu, že se ta cedulka ztratila — jestli vůbec kdy existovala. Řekněte mu, že jsme tady měli potopu nebo že nám tady všecko pomrzlo.“

Jenže von se nechce hnout, dokavaď mu nedáme jeho — „

185$

„Tak s ním vyrazte dveře. Vyhoďte ho.“

Jak?“ zeptaj se. „ Vohání se zákonem. „

„Ohó,“ povídá kníže. ,Advokát z lidu? Už chápu. To jo,“ povídá. „Tak to prostě dejte ňák do pořádku. Proč mě s tím votravujete,“ a posadí se, pozvedne sklenici, odfoukne z ní plameny, jako by ostatní už byli pryč. jenže oni nebyli.

Jak to máme dát do pořádku?“ povídaj.

„Uplaťte ho,“ zařve kníže. „Uplaťte ho! Copak jste právě neřekli, že přišel s hubou plnou zákonů? Čekáte snad, že vám na to dá kvitanci?“

„To jsme už taky zkoušeli,“ povídaj. Jenže von se nechce dát uplatit Nato se kníže na trůnu narovná a svým ostrým kousavým jazykem si je začne dobírat, že si pod tím úplatkem nejspíš představujou ňákej rabat, ke kterýmu by třebas přihodili cestu k Nejvyššímu soudu, a nepouští nikoho jinýho ke slovu. Ostatní tam sto jej, poslouchaj a nechávaj si to líbit, poněvadž je to kníže. Ale byl mezi nima jeden, co tam byl už za života táty toho knížete. Houpával ho na kolenou, když byl ještě klouče. Dokonce mu uďál první malý vidle a učil ho na Číňanech, na Taliánech a na Polynésanech, jak se s nima zachází, dokavaď mu nezesílely paže, aby zvládnul svůj kontigent bílejch lidí. A tomu se to nelíbilo, toho to napružilo, a řek:

„Vašeho tatínka potkal horší neúspěch a prošel mu, ale možná že tehdá jenom větší vosobnost pokoušela větší vosobnost.“

„Anebo to jenom tentokrát tobě neprošlo u menší,“ vodsekne kníže. Ale i von si vzpomněl na bejvalý časy, kdy se tendle staroušek láskyplně a pyšně usmíval jeho neuměle mladistvejm vynálezům s mrňavoučkým ohýnkem a sírou a podobně, a pak se večír starýmu

186$

knížeti chlubil, jak si to klouče ten den vedlo a že si na toho malýho Taliánka nebo Číňánka vymyslelo něco, nač ani dospělí ještě nepřipadli. A tak se omluvil, starouška uchlácholil a pak mu řek: „Tak cos mu nabídnul?“

„Požitky. „

„No a - ?“

„Že prej je už má. Že prej člověku, co jenom žvejká, stačí jakýkoliv plivátko.“

„A co dál?“

„Světský marnosti „No a - ?“

„Ty taky má. Přines si jich s sebou veletucet v kufru, dal si ho na ně extra zhotovit z azbestu, s neroztavitelnejma přezkama.“

„Tak co teda chce?“ zařve kníže. „Co chce? Ráj?“ A staroušek se na něj podívá a kníže si nejprv myslí, že mu ještě nevodpustil, jak se mu předtím poškleboval. Ale zjistí, že ne.

„Ne,“ povídá staroušek. „Chce peklo.“

Nato se v tý nádherný královský síni s hrdým, v bitvách rozedraným kouřem ze starejch mučedníků neozve ani hlásek, je slyšet jenom sykot, jak se smažej a vytrvale naříkaj pravověrný křesťani. Ale kníže byl ze stejnýho těsta jako jeho táta. Ta jeho sybaritská povznesenost a pošklebky jsou najednou pryč a je to, jako by tam stál starej kníže. „Přiveď mi ho sem, „povídá. „A pak nás nechej o samotě.“

A tak ho zavedli dovnitř, odešli a zavřeli dvéře. Ze šatů se mu ještě kapku kouřilo, ale za chvilku ze sebe většinu toho kouře setřepal. Žvejkat nepřestal a se slaměným zavazadlem, co ho vlíknul za sebou, předstoupil před trůn.

„Nuže?“ povídá kníže.

187$

Otočí hlavu a odplivne si, plivanec zaškvíří na podlaze a vodskočí v podobě malý modrý kouřový kuličky. „Přišel jsem kvůli tý duši,“ povídá:

„To jsem slyšel,“ vodpoví kníže. Jenže žádnou nemáš.“ „A můžu za to já?“ povídá.

„A já snad?“ vopáčí kníže. „Stvořil jsem tě snad já?“

„A kdo teda?“ povídá. Tím knížete doběhnul a ten si toho byl vědomej. A tak začal s uplácením sám. Vyměňoval mu všecky pokušení, všecky požitky, všecky slasti. Jak mu je servíroval, znělo to sladčejc než hudba. Ale ten druhej vůbec nepřestal žvejkat, jenom stál, v ruce to slaměný zavazadlo. Až kníže nakonec povídá: „Podívej se támhle,“ a ukázal na zeď, kde byly seřazený za sebou pěkně popořádku, aby si je moh ten druhej prohlídnout, kouknout se, jak si v nich medí, i v těch, na který zatím v životě nepřipadnul, až prošel všema, i tou poslední nepředstavitelnou, ale von jenom otočil hlavu, uplivnul na podlahu další škvarek tabáku, až sebou kníže ve strašlivým, bezradným, zoufalým vzteku hodil na trůnu dozadu.

„Tak co teda chceš?“ zeptá se. „Co chceš? Ráj?“

„S tím jsem nepočítal vodpoví. „Máš právo ho nabízet?“

„A kdo jinej?“ povídá. A už si myslí, že druhýho doběhnul. Po pravdě řečeno si to myslel vod začátku, vod chvíle, co mu řekli, že vešel do dvéří s hubou plnou zákonů. Dokonce se už natáhnul a zazvonil na požární zvonec, aby tam přišel ten staroušek a viděl a slyšel, jak se to dělá, a pak se na trůnu vopřel dozadu a podíval se na něj, jak tam stojí s tím slaměným zavazadlem, a řek: „Připustils, a dokonce ses oháněl tím, že jsem tě stvořil já. Proto byla tvoje duše od začátku moje. Takže kdyžs mi ji nabídnul jako zástavu na ten úpis, nabízels mi něco, co ti nepatřilo, a tím ses dopustil — „

188$

„O to se nepřu,“ odpoví

„Protizákonnýho činu. A tak koukej vzít to svoje zavazadlo a —“pokračuje kníže. „Hm?“ zeptá se. „Cos to povídal?“

„Že se o to nepřu, „ opakuje.

„A oč se teda přeš?“ opáčí kníže. „Oč se přeš?“ Ale není ho vůbec slyšet a najednou se skloní k podlaze, protože cejtí, jak ho pod kolenama pálí, a přistihne se, že si chňapá po krku a tahá z něj slova, jako by vykopával z tvrdý země brambory. „Kdo jseš?“ zeptá se, jak, se dusí, popadá dech a poulí oči na toho, kterej tam sedí se slaměným zavazadlem na trůně pod korunou jasnejch plamenů. „ Vem si ráj!“ vykřikne kníže. „Vem si ráj! Vem si ho!“ Ale vtom zaburácí vítr, na všecko se snese s řevem tma, kníže se začne plazit po podlaze a škrábat a drápat se na ty zavřený dvéře a ječet…

TŘETÍ DÍL

Dlouhé léto

PRVNÍ KAPITOLA

1

Ratliff seděl ve stojícím čtyřkoláku a pozoroval starého tlustého bělouše, který vyšel z Varnerovy ohrady a vydal se po cestě podél tyčkového plotu, obklopen a následován sytými sonorními varhanovitými zvuky svých útrob. Takže se vrátil ke koni, pomyslel si Ratliff. A když se chce někam dostat, musí přinejmenším přehodit nohu přes jeho hřbet. Takže musel zaplatit i tímhle. Takže aby vypudil toho ostentativního motýlka z krámu i z domu, musel nejenom převíst ten pozemek, vydat dva dolary za povolení k sňatku, zaplatit dva lístky do Texasu a vysolit hotový peníze, ale navíc se vzdát jízd v tý nový bryčce, kterou nemusel sám kučírovat. Kůň dojel ke čtyřkoláku a napohled sám od sebe zastavil vedle Ratliffa, který seděl, upravený a úhledný, vážný jako člověk, který jede vykonat návštěvu do domu smutku.

„Musel jste bejt zoufalej,“ řekl tiše. Nemyslel to nijak urážlivě. Neměl tím na mysli hanbu Varnerovy dcery a dokonce ani jeho dceru ne. Měl tím na mysli ten pozemek, usedlost starého Francouze. Nikdy ho nepovažoval za bezcenný. Kdyby patřil komukoli jinému, byl by ho možná za bezcenný považoval. Ale už to, že se jeho majitelem stal Varner a že ho držel a nejevil žádné známky snahy ho prodat nebo s ním něco podniknout, bylo pro Ratliffa dostatečným důkazem, že cenu má. Odmítal uvěřit, že by si Varner dal něco jen tak pověsit na krk, a když něco získal, dostal to určitě laciněji, než by to dostal kdokoli jiný; a pakliže to drží, má to příliš velkou hodnotu, než aby to prodával. V případě used-193$

losti starého Francouze nechápal sice jakou, ale stačil mu fakt, že ji Varner koupil a neprodal. Jestliže ji nakonec přece jen pustil, udělal to podle Ratliffovy domněnky proto, že za ni dostal konečně cenu, kvůli níž ji dvacet let držel, nebo aspoň slušnou protihodnotu, ať už v penězích či v něčem jiném. A když uvážil, komu Varner ten majetek přepustil, došel k názoru, že tou protihodnotou byla nezbytnost, nikoli hotové peníze.

Varner, jak tam seděl na tom starém koni a shlížel na Ratliffa, věděl, co si tenhle člověk, který byl duchem, intelektem i zjevem daleko spíš jeho syn než kdokoli z jeho potomstva, myslí. Jeho malá tvrdá očka na něj blýskala zpod huňatého rezatého obočí. „Tak vy si myslíte, že ty játra nestáčej, aby se s nima ten kocour udávil?“ zeptal se.

„Třeba jo, kdyby s nima spolknul kousek zauzlovanýho provázku,“ odpověděl Ratliff.

„Jakýho provázku?“

„To nevím,“ odpověděl Ratliff.

„Ha,“ řekl Varner, „jedete stejným směrem jako já?“

„To sotva,“ odpověděl Ratliff. „Šinu si to ke krámu.“ Ledaže by měl pocit, že už tam teď může zase vysedávat i on, pomyslel si.

„Však já taky,“ odpověděl Varner. „Mám dopoledne to šlakovitý líčení. S tím šlakovitým Jackem Houstonem a s tím, jak se jmenuje, s Minkem. Kvůli tomu pitomýmu chcípáckýmu ročkovi.“

„Chcete říct, že ho Houston žaluje?“ opáčil Ratliff. „Houston?“

„Ale co vás nemá! Houston se o něj jenom staral. Staral se o něj celý loňský léto a Snopes si ho u něj nechal pást a pak celou zimu krmit a ještě následující jaro a v létě jakbysmet pobíhat po jeho pastvisku. Ale minulej tejden se z ňákýho záhadnýho důvodu (z jakýho,

194$

to nevím) rozhodnul, že si pro něj dojde. Čítám, že spekuloval, že ho prodá na jatka. A tak vzal provaz a šel k Houstonovi. Byl na jeho pastvisku, a tak se ho pokoušel chytit, když vtom přišel Houston a překazil mu to. Prohlašuje, že musel nakonec vytáhnout pistoli. Ale Snopes se prej na ni podíval a řek: ,To je přesně to, co budete potřebovat. Poněvadž já žádnou nemám, jak víte.’ A Houston řek, že dobrá, že teda položej pistoli na sloupek plotu, couvnou každej o sloupek dál, budou počítat do tří a pak se k ní oba rozběhnou.“

„A proč to neudělali?“

„Ha,“ vyrazil ze sebe Varner. „Tak pojeďme. Chci to už mít z krku. Mám ňáký vyřizování.“

„Jeďte sám,“ odpověděl Ratliff. „Já se pošinu pomalu. Mě žádnej roček ani líčení nečeká.“

A tak ten starý tlustý čistý (vypadal vždycky, jako by se zrovna vrátil z čistírny, člověk z něj div necítil benzín) bělouš po další předehře zvučných akordů ve svých útrobách vykročil a vydal se podél mezer omšelého tyčkového plotu. Ratliff zůstal sedět ve čtyřkoláku, který se ještě nedal do pohybu, pozoroval koně i tu hubenou, klátivou postavu, co na něm s výjimkou tříleté přestávky, kdy se vozila v kočáře, rajtovala celých dvacet pět let ve stejném sedle, myslel na to, že kdyby ten bělouš nebo ti jeho dva koně chtěli vyčenichat, jak to dělávají psi, u plotu ty bryčky se žlutými koly, už by je nenašli, a říkal si: Teď může celá ta dvounohá láje mezi třinácti a osmdesáti, co v kraji zbyla, chodit kolem a nepocejtí nutkání se u toho plotu zastavit a zvednout nožičku. A přesto tam ty bryčky dosud byly. Viděl je. Cítil je. Něco tam rozhodně zůstalo. Bývalo tam toho příliš mnoho, než aby to mohlo tak rychle a tak nenávratně zmizet — vzduch, znečištěný, hutný a nádherný, prostoupený, prosycený a zjemnělý tou hojností a obdaře-195$

ností, nad kterou kdysi přeplouval, jejíž tvary modeloval a poskytoval hydraulickou službu tomu takřka nepřestajnému toku polykané, žvýkané potravy a udržoval nedotčený ten ustavičný vliv šestnáctiletého posedávání: Proč by to tělo nemohlo být koneckonců neslezitelná sierra, ta růžová neposkvrněná matka barikád, které žádný muž nezdolá bez odplaty, a dokonce nikdy nezdolá, neboť je neustále vrhán zpátky dolů, aniž po sobě zanechává nějaké jizvy, nějaké stopy (To dítě se bude podobat někomu, koho tenhle kraj kdy viděl, stejně málo jako ona, pomyslel si.) — ta bryčka je jenom část celku, nedůležitý, nicotný přílepek, něco jako korálky, co jí jeden z těch tří kdysi dal. Pro něj, pro Ratliffa, by to stejně nebylo, ani na samém vrcholku léta toho, co by on i Varner nazvali masopustem svých záletů. To si uvědomoval, ale nepociťoval přitom lítost ani žal, však by o něco takového ani nestál. (Bylo by to, jako kdyby mně, kterej jsem nikdy neuměl a nikdy nebudu umět víc než natáhnout obstarožní hrací skříňku, co jsem právě vyměnil za poštovní schránku, dal někdo varhany, řekl si.) A dokonce tomu studenému vítěznému žabákovi ani nezáviděl. Ne však proto, že, jak věděl, to pro Snopese žádné vítězství nebude, ať už si od toho slibuje cokoli, nebo ať už to, co má, nazývá jakkoli. Ale pociťoval vztek nad tou škodou, nad tím mrháním, nad tou situací, která je podle kterékoli hospodářské soustavy už samou svou podstatou a založením stejně pochybená, jako kdyby si někdo, kdo chce chytit krysu, postavil past z klád a jako návnadu do ní strčil březí jalovici; nebo ne, ještě hůř, jako by bozi vyplácali na hnojiště celý koncentrát nádherného, šikmými proudy deště prokládaného, z ráje seslaného června jen proto, aby se rozmnožili brabenci. Za běloušem, tam, kde zahýbal tyčkový plot, odbočovala nezřetelná, takřka zarostlá

196$

cesta, vedoucí k domu starého Francouze. Kůň se na ni chystal zahnout, ale Varner ho strhl hrubě zpátky. A to jsem neřek ani slovo o chudobinci, pomyslel si Ratliff; ale tam by s nima aspoň nebyl tak zamořenej. I on třepí zlehka opratěmi. „Mládenci,” řekl, „jede se.“

Spřežení se čtyřkolákem jelo dál hustým prachem vysíleného léta. Ratliff už viděl náves — krám, kovárnu a čistírnu bavlny s plechovou střechou a s řídkými, rychle se mihotajícími parami nad komínem. Byl třetí zářijový týden. Suchý vzduch, zhoustlý prachem, vytrvale vibroval v rytmu rychlého tempa stroje, ale teplota páry a vzduchu se od sebe lišily tak nepatrně, že vlastní výfuky nebyly vidět, jenom to slabé horečnaté mihotání jako při fatě morgáně. Rozpálený, hutný vzduch byl prostoupený pomalým, namáhavým nářkem naložených vozů a pachem bavlněného chmýří, jehož chomáčky ulpívaly na prachem vyztuženém býlí u cesty, a ve stopách kopyt a kol ležely chuchvalečky bavlny zadusané do ušlapaného prachu. Ratliff viděl i vozy, dlouhou nehýbající se řadu, za trpělivými muly se sklopenými hlavami, čekajícími, až budou smět popojet o jeden fasuňk blíž k váze a pak k sacímu potrubí, u něhož byl už zase Jody Varner, neboť v krámě prodával další příručí — úplně stejný jako ten první, jenom o něco menší, trošku smáčklejší, jako by byli oba vykrojeni stejnou formičkou, ale spatřili světlo světa v obráceném pořádku, ten první jako druhý, až když už byly okraje formičky trošku otupělé a roztažené — s malými, plnými, jasně červenými ústy podobnými čumáčku kotěte a s výrazem veselého, nezdolného a neochvějného přesvědčení o vrozené zásadní zištné nepoctivosti všech lidí, včetně jeho osoby.

Jody Varner byl u váhy. Jak jel Ratliff kolem, natáhl krk jako krocan a zahlídl těžké vytahané sukno, bílou

197$

košili bez límečku a se žlutými propocenými půlměsíci v obou podpažních důlcích a uprášený klobouk s chomáčky bavlněného chmýří. Takže teď je zase trvám na všech stranách spokojenost, pomyslel si. Nebo na všech kromě na jedný, opravil se v duchu, poněvadž než dojel ke krámu, vyšel z něj Will Varner a nasedl na bělouše, kterého mu někdo právě odvázal a přidržel. Na verandě za ním, kde seděli chlapi, jejichž naložené vozy stály na druhé straně silnice a čekaly na váhu, byla hlava na hlavě, a když Ratliff dojel k verandě, scházel právě po schůdkách Mink Snopes s oním druhým Snopesem, s tím, co byl samé přísloví, s oním učitelem (měl na sobě jiný redingot, který byl sice nový, ale který stejně jako ten starý, v němž ho Ratliff viděl poprvé, vypadal, jako by mu nepatřil), a on viděl, že ten vzpurný obličej je teď chladný a že za tou jedinou čarou obočí je dosud vztek; a vedle něho hlodavčí obličej toho učitele. Míjeli ho jakoby v kolotoči rozhozených, nekoordinovaných pohybů paží a rukou toho, co měl nový, rozevlátý, černý redingot a jehož hlas podobně jako jeho gesta budil dojem, že není služebníkem, nýbrž pánem těla, jež ho zásobuje krví a dechem:

„Měj trpělivost. Cézar taky nepostavil Řím za jeden den. Trpělivost je kůň, kterej pádí nejvytrvalejc. Spravedlnost je chleba pro poctivýho, ale jed pro neřáda, jen jí dopřát čas. Já jsem si ten zákon vyhledal. Will Varner si ho zkrátka a dobře špatně vykládá. Odvoláme se. Uděláme to, že — „ ale pak k němu ten druhý otočil vzteklý obličej s tou jedinou mocně zdůrazněnou linií obočí a řekl divoce: „Ho…!“ Šli dál. Ratliff předjel k verandě, a zatímco uvazoval spřežení, vyšel Houston, následován velikým psem, nasedl na koně a odjel. Ratliff vyšel na verandu, kde bylo nejmíň dvacet chlapů, mezi nimi i Bookwright.

198$

„Žalobce si zřejmě vzal na pomoc právnický buňky,“ řekl. „Jak zněl rozsudek?“

„Když Snopes zaplatí Houstonovi tři dolary za pastvu, dostane bejka zpátky,“ řekl Quick.

„Arciže,“ řekl Ratliff. „To soud nepustil toho jeho advokáta ke slovu?“

„Vzal mu ho v půli řeči, nejspíš dávno dřív, než v ní došel do půlky,“ odpověděl Bookwright, „jestli se ptáte na tohle.“

„Vida, vida,“ odpověděl Ratliff. „Vida, vida, vida. Takže Will se u dalšího nastupujícího Snopese zmoh akorát na to, že ho nenechal domluvit. Ne že by mu bylo ňák moc pomohlo, kdyby se zmoh na víc. Jeden Snopes sem, druhej Snopes tam, ale Will Varner je podle všeho už navěky zasnopesovanej. Anebo už bude navěky snopesovat — vyberte si, co chcete. Jakže to ten chlapík říká? Pryč se starým a sem s novým! Ve starým kvelbu stará živnost, no možná že živnost v tomdle kvelbu provozuje novej chlápek, ale živnost je to pořád ta samá, je to pořád ta samá loď a teče do ní čím dál víc.“ Bookwright se na něj zahleděl.

„Kdybyste se postavil blíž ke dveřím, tak by vás slyšel o hromadu líp,“ řekl.

„Arciže,“ řekl Ratliff. „I malej džbánek může mít velký ucho, a jak jde o zazobance, vyšlape si svět cestu i k jeho prasečímu chlívku, ale ne každýmu se poštěstí mít v rodině novopečenýho advokáta, natož pak proroka. Komu se nelení, tomu se zelení, ale když se někomu zelení, nepotřebuje, aby mu někdo prorokoval, že mu to bude sypat.“ To už se na něj dívali všichni — na ten hladký, neproniknutelný obličej, který měl v očích a ve vráskách kolem úst něco, co nedovedli rozluštit.

„Poslyšte,“ řekl Bookwright. „Co se vám pořád nezdá?“

199$

„Ale nic,“ odpověděl Ratliff. „Co by na tomhle našem ze všech nejdokonalejším světě mohlo bejt kdy kde s čím v nepořádku? Ty lidi, co mu prodávaj ty motýlky, budou mít nejspíš na skladě i pár dlouhejch černejch punčoch. A zástěnu k posteli, aby měl pocit, že kouká na regály, mu pomaluje konzervama každej malíř písma —“

„Hej —“ řekl Bookwright.

aby věděl, jak se dělá to, o čem už dvacet devět dní přemejšlí každej chlap a každá ženská od třinácti do sto a jeden rok starýho dědka McCalluma, který ji znaj. To se ví, spravilo by to, kdyby si vylez na střechu kůlny a po ní k okýnku, krz který by se protáh. Ale nač by to dělal? To není jeho štyl. Co vás nemá! Tenhle člověk není žádnej lehkovážnej kocour, aby lez po okapech. Tomuhle člověku —“ Vtom se přihnal malý osmiletý nebo desítiletý chlapec v modrákách, vyklusal po schůdkách, rychle všechny přejel nevinnýma očima modrýma jak barvínek a hnal se horempádem do krámu — „tomuhle člověku stačí sedět v krámě, dokud si ňáká nepřijde pro sádlo za niklák, kterej nemá. Přijde a řekne panu Snopesovi o sádlo, on jí ho dá, napíše to do knížky, jenže ona ví starou belu, co do tý knížky napsal a proč, stejně jako neví, jak se to sádlo dostalo do plechovky s obrázkem prasete, i když na něm to prase pozná, on dá plechovku zpátky na místo, odloží knížku, jde, zavře dveře, dá na ně závoru, ona mezitím obejde pult a lehne si na podlahu, poněvadž si myslí, že se to od ní teď čeká, ne jako úhrada za sádlo, který je už ostatně napsaný v knížce, ale aby mohla z těch dveří zase ven —“ Najednou se mezi nimi objevil nový příručí. Jak vystřelil z krámu, s rysy, které jako by spěchaly doprostředka obličeje v jakémsi divokém, povrchovém zášlehu vzrušené rozjařenosti, chlapec s barvínkovýma

200$

očima ho čile oběhl, ale nečekal na něj a odklusal po schůdkách pryč.

„Tak honem, mládenci,“ vyhrkl nervózně příručí. „Už začal. Měli byste si přichvátnout. Já dneska nemůžu. Musím zůstat v krámě. Obejděte to zadem, aby vás stará Littlejohnová neviděla. Už se ňák začíná škaredit.“ Pět nebo šest chlapů se už mezitím s jakousi podivnou kradmě furiantskou čiperností zvedlo a odcházelo z verandy. Neúmorný chlapec už klusal podél plotu, který uzavíral spodní konec ohrady paní Littlejohnové.

„Co to znamená?“ zeptal se Ratliff.

„Však pojďte, jestli jste to ještě neviděl,“ řekl jeden z odcházejících chlapů.

„Co jestli jsem neviděl?“ opáčil Ratliff. Podíval se po těch, co nevstali. Byl mezi nimi i Bookwright. Se sklopenýma očima vytrvale opižlával bílé borové polínko.

„Tak běžte, běžte,“ řekl druhý, který stál za tím na schůdkách. „Nebo bude po všem, než tam dorazíme.“ Nato skupinka odešla. Ratliff pozoroval, jak chvátají, ve tvářích ještě pořád ten podivný kradmě furiantský výraz, podél plotu paní Littlejohnové za oním malým chlapcem.

„Co to tam máte, prosím vás?“ zeptal se.

„Jděte se mrknout,“ zavrčel Bookwright. Ale oči od nože nezvedl. Ratliff na něj pohlédl.

„Vy jste to viděl?“

„Ne.“

„A pudete se podívat?“

„Ne.“

„Ale víte, co to je?“

„Však se jděte podívat,“ zavrčel Bookwright příkře.

„Podle všeho budu muset, když mi to nikdo nechce říct,“ řekl Ratliff a vykročil ke schůdkům. Skupinka už byla notný kus před ním a pospíchala podél plotu. Rat—

201$

liff začal scházet ze schůdků, ale pusa se mu nezastavila. A nezastavila se mu, ani když už sešel až dolů. Cestou se však ani jednou neohlédl, takže nikdo nepoznal, jestli mluví k těm chlapům za sebou či vůbec k někomu: jde, zavře zevnitř na závoru, vrátí se a to černý hovado, na kterým ještě schne pot z pole, ale který neví, že smrdí potem, poněvadž tak smrdí celej život, stejně jako mul neví, že smrdí mulem, a který má jediný šaty, ty, co v nich leží na podlaze za pultem, to černý hovado kouká přes něj nahoru na ty řady malejch zavřenejch plechoviček s obrázkama rybiček a chobotnic, i když neví, co v nich je, poněvadž nikdy neměla těch deset nebo patnáct centů, co by po dvou nebo třech takovejch návštěvách měla, kdyby jí dal pokaždý, kdy si přijde pro sádlo, niklák, o tom sádlu nemluvě, a jenom někde někdy slyšela, jak se říká tomu, co v nich má jako bejt, a jak tam leží, koukne se vždycky, kdy jí nezaclání jeho hlava, nahoru, a pak se optá: „Co čítaj za ty sardinky, pane Snopes?“

2

Když zima přešla v jaro a pak jaro pokročilo, temnota, kterou a před kterou musel prchat, čím dál víc řidla. Zanedlouho byla tma už jenom ve chvíli, kdy vycházel ze stodoly a opatrně, tápaje nohou po zemi, couval ze sedlovny, kde měl svou deku a slamník, a kdy se otočil k protáhlé siluetě splácaného stavení, v němž na polštářích chrápaly tváře nových cesťáků z minulé noci na postelích, které už uměl stlát stejně dobře jako paní Littlejohnová. V dubnu to už byla skutečná mělká clona předjitří, v němž už bylo vidět a v němž, jak věděl, tvořil pevnou koherentní entitu a nikoli tu inkoherentní předrážděnou složku oné rozplizlé, nervy drásající hrůzy,

202$

v té prvotní nevidomé nepřátelskosti osamocenou a hrůzně svobodnou. To už bylo pryč. Teď pociťoval hrůzu jenom v jediném okamžiku, těsně po předjitří, v tom vteřinovém intervalu mezi předjitřím a okamžikem, který znají ptáci a zvířata, okamžikem, kdy se noc konečně vzdá dni. Nato se dal vždycky do běhu, už beze strachu a klidný, v té rostoucí viditelnosti, v tom stupňování počínajícím šedou a pokračujícím petrklíčovou až ke konečné ranní zlaté, a klusal, ne snad aby tam byl dřív, ale poněvadž se musel brzy vrátit, na hřeben posledního kopce, odkud se pustil dolů do mlhy u potoka, kde pak ležel v trávě mezi miliardou promáčených probouzejících se životů a poslouchal, jestli se už neblíží.

Pak uslyšel, jak schází mlhou po břehu podél potoka. Nemusel čekat hodinu, dvě ani tři. Svítání bývalo sice ještě prázdné, v tom okamžiku tam ještě nebyla, ale hned nato ji uslyšel a ležel promočený v mokré trávě, slavnostně vážný, a když poslouchal, jak se blíží, proměnil se celý v radost. Cítil ji. Její pach prostupoval mlhu skrznaskrz. Tytéž z mlhy ukuté ruce, hladící mu zmáčené, na zemi spočívající boky, ohmatávající i její zperlený břich, jim oběma někde v bezprostřední budoucnosti, už svázaným manželským poutem, dají tvar. Nehýbal se. Ležel mezi tím hemžením drobnohledných pozemských životů, mezi nehybnými vějíři travin ztěžklých vláhou a sklánějících se do mlhy před jeho obličejem v černých pevných křivkách, na jejichž parabolách pochodovaly ulpělé kapky s droboulinkými zvětšeninami růžových miniatur rozbřesku, a čichal a dokonce chutnal ten sytý, teplý, loudavý pach seníku a mléka, to odvěké vláčné ženství, a slyšel každé to pomalé došlápnutí s pleskavým mlasknutím rozštěpeného paznehtu rozstřikujícího bláto, i když on sám v mlze, zvučící už hlasy svatebních kůrových zpěváků, byl dosud neviditelný.

203$

Pak ji už vidí: jasné ostré růžky rána a slunce odhodí mlhu a odhalí ji, jak tam stojí, její nohy rozdělují vodu v brodu, plavá, operlená rosou, a jak frká do vody hustý, teplý, těžký, mlékem prostoupený dech; a on leží mezi promočenými travinami, oči už oslepené sluncem, zvolna se převaluje ze stehna na stehno a slabounce chraptivě sípavě kňučí. Ten den ráno, v poledne ani večer se s ní totiž nemůže spojit v jednu duši a jedno tělo. Ne proto, že by se musel vrátit do práce. Žádná práce, žádná robota, žádná nechuť svalů ani duše, kterou je nutno zdolávat, s kterou je nutno nepřestajně válčit, ho nečeká. Včerejšek nebyl, zítřek není a dnešek je pouze mírný, nevinný údiv nad hřebínkem prachu a smetí plazícího se před koštětem, nad prostěradly, jež vyhlazují a napínají jisté zapamatované pohyby rukou — vštípený, nenamáhavý úkon; pevná, laskavá, nepolevující ruka, hlas, který ho z dobroty srdce usměrňuje a vede, jako když někdo usměrňuje a učí skotačícího psa.

Ale protože se dál už neodváží. Pokusil se. Tenkrát, když tam ležel a čekal na ni potřetí. Mlha se rozptýlila, on ji uviděl a tenkrát neexistovalo ani žádné dnes — žádné postele, ke kterým by se musel vrátit, žádná ruka, žádný hlas. Odhodil věrnost i zvyk. Vstal, vydal se s rukou nataženou k ní a promluvil na ni. Zvedla hlavu, podívala se na něj, vydrápala se z vody na protější břeh. Cestou za ní šlápl opatrně do vody a pak se začal brodit na druhou stranu potoka, zvedal při každém kroku vysoko nohy a potichu naléhavě kňučel, i když měl obavy, aby ji nepoplašil ještě víc. Jednou sebou plácl do vody a natáhl se jak široký tak dlouhý, ale vůbec se nepokusil něčeho zachytit, zmizel s jediným hlasitým výkřikem celý pod hladinou, a když pak vstal a voda se z něj řinula, nadechl se ihned k dalšímu výkřiku. Potlačil ho však a místo toho na ni začal znovu mluvit, a jakmile

204$

vylezl na břeh, znovu se s rukou napřaženou vydal k ní. Tentokrát se dala do běhu, utekla o kousek dál a s hlavou sklopenou se obrátila. Nato se otočila jak na obrtlíku, a než na ni stačil sáhnout, znovu popoběhla a on utíkal za ní a znovu k ní naléhavě, chlácholivě promlouval. Nakonec prolítla kolem něho zpátky a vrátila se k brodu. Nestačil jí. Klusal, kňučel a pozoroval, jak se listoví marně snaží tečkovat ji stíny, přebíhajícími po její nedotčené, milované postavě, která mu uniká, protože znovu přelítla potok a ještě stále v trysku popoběhla po stezce o kousek výš. Teprve tam se zastavila a začala se pást.

Přestal kňučet. Rozběhl se zpátky k potoku a začal se brodit na druhou stranu, zvedaje při každém kroku nohu vysoko nad vodu, jako by vždycky čekal, že našlápne na pevnou půdu, anebo si nikdy nebyl jist, jestli na ni našlápne. Tentokrát neupadl. Ale jakmile vylezl na břeh, vyrazila znovu vzhůru po stezce, sice ne tryskem, ale cílevědomě, a tak se musel dát znovu do běhu, znovu se však za ní opožďoval a s tím naléhavým a už poděšeným nechápavým úžasem kňučel. Utíkala zpátky po cestičce, na níž se to ráno stejně jako ostatní rána objevila. Pravděpodobně si vůbec neuvědomoval, že už jsou v ohradě, ani když přeběhla na druhou stranu a vrazila do dojírny, odkud před necelou hodinou vyšla, i když zhruba věděl, odkud asi každé ráno přichází, neboť okolní krajinu celkem znal a nikdy v ní nezabloudil: předměty byly v temnotě sice rozplizlé, ale místo ani polohu neměnily. Třeba vůbec nepochopil, že je kráva ve svém chlívě, že je vůbec v nějakém chlívě, jenom to, že se konečně zastavila, konečně přestala prchat, poněvadž okamžitě přestal poděšeně, naléhavě kňučet a vběhl za ní dovnitř, kde na ni uslintanými ústy začal znovu mluvit, polohlasem, a pak se jí dotkl rukou. Oto-205$

čila se jak na obrtlíku. Třeba nepoznal, že už mu nemůže utéct, jenom že už neutíká. Znovu se jí dotkl, ruku, hlas měl nejistý a lačný očekáváním. Pak ležel na zádech, zatímco její špáry ještě bušily do prkenné stěny vedle jeho hlavy, ale najednou nad ním stál pes a v příštím okamžiku ho nějaký člověk chytil rozlícené za podolek košile a postavil na nohy. A pak byl před dojírnou a Houston, v hrsti ještě jeho košili, mu zlořečil, ale on nevěděl, že to není vztek, nýbrž pohoršené rozhořčení. Pes stál o několik kroků dál a přihlížel.

„I-h-ák I-h-ák I-h-ák H-nope,“ řekl Houstonovi. „I-h-ák H-nope.“

„I-h-ák nei-h-ák,“ odpověděl Houston, zaklel a zatřásl s ním. „Vem si ho! Honem!“ řekl psovi. „Vyžeň ho odsaď. Ale mírni se.“ Zvíře na něj vykřiklo. Zatím se ještě nepohnulo, jenom vykřiklo. Bylo to, jako by řeklo „hybaj“, ale on nepřestal kňučet a snažil se na toho člověka promluvit svýma vyhořelýma očima, a pak se vydal k vratům, jimiž tam vešel a jež zůstala otevřená. To už vykročil i pes a šel mu v patách. Ohlédl se na dojírnu, na krávu. Znovu se pokusil promluvit očima na toho člověka, kňučel a slintal, ale vtom na něj pes vykřikl znovu, jednou, a popošel o krok, o jediný krok blíž k němu. Vystrašeně se na psa podíval a vyrazil klusem k vratům. Pes znovu vykřikl, třikrát rychle po sobě, a on při běhu začal brečet, chraplavě a srdceryvně; i jeho tlusté neochotné boky se pohybovaly s jakousi srdceryvnou, beznadějnou nekoordinovaností. „Mírni se,“ zavolal Houston na zvíře. Ale to neslyšel. Slyšel jenom nohy psa, který mu byl v patách. A tak utíkal nemotorně dál a bučel.

Proto se už nemůže dál odvážit. Může ležet v trávě a čekat na ni, poslouchat ji a pak, až se mlha rozestoupí, se na ni dívat, ale víc nic. A tak vždycky vstane z trávy,

206$

zůstane stát, trochu se kolíbá ze strany na stranu a slabounce chroptí. Pak se otočí a vyleze na kopec; občas škobrtne, protože má oči dosud plné slunce. Jeho bosé nohy však rozpoznají prach na cestě, a jakmile je zase v něm, dá se znovu do klusu, uhání, ještě pořád kňučí, jeho stín v prachu před ním se krátí a stoupající slunce ho už hřeje do zad a, vysouší mu uprášené provlhlé modráky: zpátky ke stavení, k rozházeným místnostem s neustlanými postelemi. Co nevidět už bude zase zametat, nechávat práce jen tu a tam, aby vydal ten chroptivý zvuk zmařených nadějí a nevěřícného hoře, pak znovu s klidným, soustředěným údivem pozorovat, jak se ten hřebínek prachu a smetí posunuje před pohybujícím se koštětem. Poněvadž ji bude vidět i při zametání, plavou mezi nachovějícími stíny pastvisek, nikoli zasazenou do té podebírající se něžné zeleně, ale jako entitu toho koncentrovaného vyvrcholení jara, které ji korunuje, ověšuje girlandami.

Byl právě nahoře a zametal, když uviděl kouř. Věděl přesně, kde to je — na kopci, na tom kopci za potokem porostlém ostřicí a hložím. Dokonce ji viděl, jak couvá před plameny, přestože to bylo pět kilometrů, a slyšel ji bučet. Na místě se rozběhl, s koštětem v ruce. V běhu vrazil do zdi s malým okýnkem nahoře, z něhož předtím uviděl ten kouř, a kterým by neprolezl, ani kdyby se pak jako můra nebo polapený ptáček dokázal snést těch šest metrů na zem. Pak na něj vybafly dveře na chodbu, ale on se ani nezastavil, běžel k nim a prolítl jimi, v rukou dosud koště, a hnal se dál po chodbě ke schodišti, když vtom se z druhé ložnice vynořila paní Littlejohnová a zastavila ho. „Ty, Izáku,“ řekla. „Ty, Izáku.“ Nezvýšila hlas a nedotkla se ho, ale on se přesto zarazil a začal kňučet a prázdnýma očima žadonit, přešlapovat jako kočka, stojící na něčem horkém. Natáhla

207$

ruku, vzala ho za rameno, otočila ho a on se poslušně vrátil po chodbě do pokoje, ale kňučet nepřestal. Dokonce se ještě dvakrát nebo třikrát rozehnal koštětem, než uviděl okýnkem znovu kouř. Tentokrát našel dveře na chodbu takřka ihned; nepřešel k nim však a chvíli jenom stál, díval se na koště v rukou a fňukal, pak pohlédl k posteli, urovnané a úhledné, jak ji právě ustlal, přestal fňukat, přistoupil k ní, odhrnul přikrývky, strčil koště do postele slaměným koncem na polštář jako obličej, pak zase přikrývky shrnul a s tou svou paradoxní nekoordinovanou zručností je ve spěchu uhladil, urovnal kolem koštěte a vyšel z místnosti.

Tentokrát se pohyboval úplně nehlučně. Nešel po špičkách, ale přesto přeběhl chodbu s udivující tichostí a rychlostí. Už byl u schodiště a začal po něm honem scházet, aby byl dole, než paní Littlejohnová vyjde z druhého pokoje. Ze začátku, před třemi lety, by se byl vůbec nepokusil po schodech sejít. Jednou se dostal sám nahoru. Nikdo nevěděl, jestli po těch schodech vyšel, vylezl nebo jestli po nich stoupal a vůbec si neuvědomoval, že jde nahoru, že rovinu, v níž je, mění za vyšší, či zda nevnímá hloubku naopak. Paní Littlejohnová tenkrát odešla do krámu. Někdo z kolemjdoucích ho uslyšel, a když se vrátila, bylo v síni pět nebo šest lidí, kteří se dívali k hornímu schodu, kde se držel zábradlí, oči zavřené, a bučel. Pokoušela se odtrhnout mu násilím ruku a stáhnout ho dolů, ale on se držel zábradlí, bučel a vzpíral se. Zůstal nahoře tři dny a ona mu tam nosila jídlo a lidé přicházeli z mnohakilometrových vzdáleností a říkali: „To jste ho ještě pořád nedostala dolů?“, až se jí konečně podařilo ho zlákat, aby se pokusil sejít. Ale i pak to trvalo ještě několik minut, během nichž dole v síni přibývalo obličejů, pozorujících, jak ho ta pevná, jemná, nepolevující ruka, ten chladný, přísný,

208$

trpělivý hlas táhne, a jak se on drží zábradlí, bučí a krok za krokem schází. Nějakou dobu pak ještě vždycky sletěl dolů, když se pokoušel sestoupit. Věděl předem, že sletí. Kňučel, už když vykročil poslepu do prázdna, a pak přepadl, řítil se dolů, jeho tělo drncalo a poskakovalo po schodech, až skončil natažený na podlaze dole v síni, poděšený nikoliv bolestí, nýbrž údivem, a bučel, vyhořelé oči nevěřícně vytřeštěné do prázdna.

Ale nakonec se naučil ty schody zvládat. Teď už jenom trochu zpomalil, než při každém kroku — sice ještě ne jistě, ale taky už ne vystrašeně — došlápl na to, co nebyl tak docela prostor, co bylo takřka nic, ale co se v dalším okamžiku přec jen proměnilo v něco, a pak vyběhl po dolní síni na dvorek za domem, kde se znova zastavil, začal se kymácet ze strany na stranu a kňučet, v prázdném obličeji zoufalý smutek. Neboť odtamtud nebylo kouř vidět a on se v té chvíli dokázal rozpomenout jedině na prázdný kopec za rozbřesku, odkud se vždycky spustil dolů do mlhy u potoka, kde na ni čekával, a to nesouhlasilo. Protože teď stojí na slunci, viditelný — on, země, stromy i dům — už je pevná, zakotvená součást viditelnosti; není tu ta temnota, kterou a před kterou vždycky prchá, a to taky nesouhlasilo. A tak celý nešťastný stál, kňučel, kymácel se ze strany na stranu a pak se vydal přes dvůr k vratům ohrady. I ta už uměl otvírat. Otočil západkou a vrata od obou kůlů zmizela. Prošel a za okamžik je našel u plotu, kam se zhoupla, zavřel je, dal na ně závoru, přešel sluncem zalitou ohradu, zakňučel a vešel do uličky v chlívě.

V prvním okamžiku nic neviděl, protože se mu panenky ve slunci stáhly. Ale když si chodíval lehnout do stáje, byla tam taky vždycky tma, a tak ihned přestal kňučet, vykročil Č naprostou jistotou ke dveřím sedlovny, chytil se oběma rukama zárubně, pozvedl nohu ke

209$

schodu, a když jeho noha tápající po zemi našla pevnou půdu, vycouval z temnoty zpátky do viditelnosti a otočil se. Viditelnost se kolem něj nehlučně zřítila, ale ani se ho nedotkla a on se už jako její pevná součást dal do klusu, do běhu, směrem k hřebenu, odkud se spustí do mlhy u potoka, kde bude ležet a čekat na ni, a utíkal na druhou stranu ohrady a prolezl dírou v roztaženém pletivu drátěného plotu. Vyškubl modráky s laclem vpředu, které uvízly na drátě, ale ani nezakňučel a rozběhl se k silnici: jeho tlustá ženská stehna se jen míhala a v obličeji, v očích měl spěch a zděšení.

Na kopec, který byl o pět kilometrů dál, dorazil ještě pořád v klusu. Odbočil z cesty, vyběhl na hřeben, a když za potokem uviděl kouř, znovu úzkostlivě zachroptěl a pak se trávou, která mezitím oschla a v níž za svítání ležel, rozběhl dolů k potoku, k brodu. Ani na chvíli nezaváhal. Hurtem seběhl z břehu a vrhl se do čeřící se vody a nezarazil se, ani když už padal a pak sebou plácl obličejem do vody a celý se potopil, a jakmile stál, po kolena ve vodě, která z něho crčela proudem, začal bučet. Zvedl jednu nohu nad hladinu a vykročil, jako by měl před sebou zvýšenou podlahu, a než upadl, ještě o krok popoběhl; tentokrát, jak mu ruce vylítly do vzduchu, nahmatal druhý břeh, a když vstal, uslyšel skutečně hlas krávy, slabý a poděšený, ozývající se za příkrovem dýmu na druhém kopci. Zvedl jednu nohu nad hladinu a znovu se dal do běhu. Když upadl tentokrát, byl už na suché zemi. Vydrápal se na nohy a utíkal v promáčených modrákách přes pastvisko a dál na druhý kopec, na jehož hřebeni se v tom bezvětří vznášel příkrov dýmu, který v poledním slunci přecházel od modré do jemně slézové a šeříkové a pak do měděné.

Už jeden a půl kilometru neběžel v té žírné, otevřené poříční rovině, nýbrž v pahorkatině — v kraji, který byl

210$

topograficky poslední modrou, skomírající ozvěnou Apalačských hor. Kdysi patřil Indiánům kmene Čikasó, ale když odešli, běloši ho všude, kde se dalo něco pěstovat, vyklučili. Po občanské válce se na něj zapomnělo a zbyly tam jenom stěhovavé pily, ty však už rovněž zmizely a místa, kde stávaly, označovaly jenom hromady tlejících pilin, jež byly nejenom jejich náhrobky, nýbrž zároveň památníky bezohledné lidské hrabivosti. Už byl v kraji podrostu z vysemeněných borovic a dubů, mezi nimiž kdysi kvetla svída, dokud i ji nevykáceli, nerozřezali a nenadělali z ní vřetena, a v kraji bývalých polí, na nichž se už nerýsovala jediná stopa po brázdě a která čtyřicet let lijáků, mrazů a veder vyhlodalo a rozrylo do plošinek, jež dusila ostřice a hloží, vyhledávané králíky a hejny křepelek, a do drolících se roklin, žebrovaných střídajícími se vrstvami červeného písku a bílého jílu. Běžel k jedné takové plošince, utíkal v popelu, ale vůbec si to neuvědomoval, neboť tam půda už měla čas vychladnout, mezi zčernalými strnisky ostřice z minulého roku, tečkovanými ostrůvky letošní ohnivzdorné zeleně, a mezi sežehnutými hlavičkami droboulinkých modrých a bílých zvonečků, až se dostal na hřeben kopce, na plošinu.

Před ním stál jako nějaká zeď dým, za kterým bylo slyšet nepřestajné poděšené bučení krávy. Zamířil do kouře za tím hlasem. Půda pod nohama ho pálila. Začal je rychle odtrhovat od země. I on jednou vykřikl, ochraptěle a udiveně, a dým i všechno kolem na něj jakoby v odpověď zaječelo. Ozývalo se to ze všech stran, zdola, shora, celého ho to zavalilo. Uslyšel kopyta, a když se se zatajeným dechem zastavil, z kouře zuřivě vyrazil, zhmotnil se kůň, obludný a zkreslený, který se šíleným pohledem pohazoval hřívou a řítil se na něj. Vykřikl. Zaječeli jeden na druhého — šílené oči,

211$

žluté zuby, dlouhý chřtán, rudý kořistnickou, zlomyslnou vítězoslávou, se k němu sklonily, ale pak pádily dál, neboť kůň, aniž se zarazil, zabočil, změnil směr, a jemu při tom pohybu zafičel do vlasů i do šatů vítr, zuřivý dračí pach. Zvíře bylo pryč. Znovu se rozběhl za hlasem krávy. Když za sebou koně uslyšel poznovu, ani se neohlédl. Dokonce ani nevykřikl. Jenom utíkal, nepřestával utíkat, ani když se půda i kouř znovu rozezněly, znovu rozhřímaly tvrdým rychlým bubnováním kopyt a ten nesnesitelný hlas na něj znovu shora zaječel, a jemu vylítly paže nad hlavu, takže se jak široký tak dlouhý natáhl, splašený kůň znovu přeletěl nad jeho ležícím tělem a zase zmizel a do něj znovu zafičel ten vítr, ten dračí pach.

Vyškrabal se na nohy a dal se do běhu. Kráva už byla blizoučko, už viděl oheň — něžnou, růžovou niť plazící se při zemi v kouři mezi ním a místem, odkud se ozýval její hlas. Při každém došlápnutí na zem vyjekl, jako by z něj něco vytrysklo, a snažil se nohu odtrhnout, dřív než noha převezme celou váhu těla, ale hned nato ve zděšeném úžasu udělal totéž s druhou nohou, na kterou na okamžik zapomněl, takže zničehonic nepostupoval vůbec vpřed, jenom šlapal na místě, jako by tančil, když vtom uslyšel, že se na něj znovu řítí kůň. Vykřikl. Jeho hlas se slil s hlasem koně v jeden — divoký, zuřivý, beznadějný, a on vběhl do ohně, prolítl ven na vzduch, na slunce, zpátky do viditelnosti, kde ze sebe jako nějaké cáry šatstva začal setřepávat plameny, které za ním vyplazovaly jazyky. Kráva stála na okraji rokliny asi tři metry od něho, obrácená k ohni, s hlavou sklopenou, a bučela. Stačil k ní jen taktak doběhnout, obrátit se a s pažemi nad hlavou se postavit proti koni tělem, a splašené zvíře už vyrazilo z kouře a řítilo se na ně.

Nevyhnulo se jim. Odrazilo se takřka bez přípravy,

212$

v plném letu. Jak mu celou svou délkou plulo s obludnou chladnokrevností nad hlavou, vystupovaly z rámce rozvířené nehybné kštice a hřívy jeho zuby, jeho divoké oči a dlouhý rudý chřtán, skloněný k němu. Vzduch byl rázem plný zuřivých perutí a půlměsícovitých záblesků čtyř okovaných kopyt, přestože řičící kůň už zmizel za přepadem rokliny a stáhl za sebou nejdříve krávu a pak jeho, jako by je vcucl do vzduchoprázdna po svém přeletu. Země byla zničehonic kolmá a uháněla vzhůru — zející prázdnota, která neměla ani tu šejdířskou chlácholivost jednotlivých schodů. Jak se všichni tři řítili po drolícím se srázu, na jehož úpatí se kůň převalil zpátky na nohy a bez zastavení pádil dál úžlabím, nevydal ze sebe ani hlásek, a když pak ležel pod hmoždící se bučící krávou a ona ulevila svým útrobám staženým strachem, plesklo to přímo na něj. Nad jeho hlavou, na sklopu rokliny, se přeplazily přes přepad poslední cípy plamenů se zakroucenými konečky a zmizely, proměnily se ve vířící skvrnu bledého kouře na sluncem zalité obloze.

Ze začátku s ní vůbec nic nesvedl. Vydrápala se na nohy, obrácená k němu, s hlavou sklopenou, a bučela. Jen k ní vykročil, už se otočila jak na obrtlíku a rozběhla se proti drolivému sráznému svahu a jakoby v slepém záchvatu studu se začala zuřivě drápat po šalebném, sypajícím se písku ve snaze uniknout nejenom jemu, nýbrž celému tomu dějišti své intimní potupy, kde ji zničehonic bez výstrahy, ze tmy, přepadlo, zradilo a potupilo její proradné zděděné biologické ústrojenství, a on se znovu pustil za ní, promlouval k ní, snažil se jí vysvětlit, že ta urážlivá urážka jejího dívčího jemnocitu není nic, zač se musí stydět, neboť tkanivo lásky má železnou, nezničitelnou osnovu. Ale ona neposlouchala. Škrabala se dál po sypajícím se úbočí, až jí nakonec podepřel ramenem kýty a strkal ji před sebou nahoru.

213$

Spojenými silami popolezli na svahu asi o metr výš, ale písek pod nohama se jim sypal a ujížděl, až se nápor i síly vyčerpaly a oni, zaklesnutí do sebe, nehybní, sklouzli znovu až na dno žlebu, kde zapadli po kotníky do přeskupujícího se písčitého podstavce, podobní dvěma skulpturám na nějakém prámu. Opřel se ramenem do jejích kýt, oba se znovu obořili do té strminy a dostali se asi o metr výš, ale ta ošidná půda pod jejich nohama je znovu zradila. Řekl jí pár domlouvavých slov. Udělali nový pokus, při němž ze sebe vydali všechno. Země však znovu utekla nahoru. Půda, písek, všechno se jim trhalo zpod nohou a uhánělo vzhůru k bledé obloze, dosud mírně potřísněné dýmem, a oni už zase leželi, zapletení beznadějně do sebe, a hmoždili se na dně rokliny, on zase pod bučící a ustavičně se zmítající krávou, dokud se nevyškrabala na nohy a nevyrazila tryskem nahoru žlebem stejně jako předtím kůň a nezmizela, než stačil vstát a rozběhnout se za ní.

Roklina ústila k potoku, takže byl v mžiku znovu na pastvině, i když si to asi neuvědomoval, protože viděl jenom krávu, pádící před ním. V tom okamžiku nejspíš asi hned nerozpoznal brod, ani když zpomalila, sestoupila do vody, zůstala stát a napila se, ale jak utíkal za ní, rovněž zpomalil a zakňučel, naléhavě, nikoli však hlasitě, aby ji nedohnal znovu k úprku. A tak se přibližoval k břehu, tlumil hlas, zvedal nohy do výšky a přešlapoval na místě, ožehlý a přismahlý obličej naléhavý a napjatý, ale ona se ani nepohnula, až konečně stoupl do vody, na vodu, protože zase zapomněl, že pod jeho vahou povolí, a znovu vykřikl, ani ne tak překvapením, jako spíš zděšením, jestli nepoděsil ji, a znova došlápl na tu povolnou hláď a dotkl se krávy. Ale ona ani nepřestala pít. Jeho ruka jí spočinula asi na jednu nebo na dvě vteřinky na boku, pak kráva zvedla tlamu, ze které jí kapalo,

214$

a ohlédla se po něm, už zase panensky rozjímavě, nezahanbeně.

Tak je tam tenkrát našel Houston. Jel přes pastvinu na koni, bez sedla, cvalem, za sebou psa, když vtom uviděl ve vodě zavalitou dřepící postavu, která ulomenou vrbovou větví omývala krávě zezadu nešikovně nohy. „Nestalo se jí nic?“ zavolal a koni, který neměl ani ohlávku, nařídil zpomalit slovy: „Prr! Prr! No tak stůj! Tak přece stůj, hrome! — Pro všechny svatý, proč jste se nepokusil toho koně chytit?“ vykřikl. „Dyť si moh zlomit —“ Nato k němu ten druhý, dřepící ve vodě na bobku, otočil ožehnutý obličej a Houston ho poznal. Začal láteřit, vjel koni rukou do hřívy, aby ho zarazil, a ještě než zvíře zůstalo stát, už seskakoval s nadávkami dolů, ale v jeho popuzeném pohoršení nebyl vztek ani rozběsněnost. Došel k potoku, v patách psa, sehnul se, chytil suchou větev z náplav minulé zimy a rozlícené s ní švihl krávu, a když poskočila kupředu a začala se drápat na druhý břeh, hodil ulomený konec za ní. „Marš!“ vykřikl. „Marš domů, ty couro mizerná!“ Kráva uběhla několik kroků, ale pak se zastavila a začala se pást. „Odveď ji domů,“ nařídil Houston psovi. Pes se nepohnul, pouze zvedl hlavu a jednou štěkl. Kráva trhla hlavou vzhůru, dala se znovu do klusu a ten v potoce znovu zachroptěl a vztyčil se. Pes se rovněž vztyčil. Ale na druhou stranu se nepřebrodil a ani nespěchal. Jenom šel dál podél břehu, až se dostal do jedné roviny s krávou, kde znovu vyštěkl, jednou, pohrdavě, neodvolatelně. Tentokrát se dala do cvalu proti proudu potoka směrem k ohradě. Pes šel za ní po své straně potoka. A tak jim zmizeli z dohledu. Pes ještě dvakrát, vždycky po určité přestávce, kdykoli se kráva chystala zastavit, vyštěkl, pokaždé jenom jednou; znělo to, jako by vykřikl: „Hybaj!“

215$

Ale on stál ve vodě a naříkal. Teď i on doslova bučel, nikoliv hlasitě, jenom udiveně. Když k němu předtím Houston a pes došli, ohlédl se, nejdříve na psa, a otevřel pusu k výkřiku, ale pak se mu místo toho ve tváři objevil výraz, který byl přes svou bláznovskou slabomyslnost takřka inteligentní, avšak při Houstonově láteření začal pohasínat a měnit se ve výraz nevěřícnosti, údivu. A tak stál ve vodě a kňučel, ve tváři ten nevěřícný, truchlivý výraz, a Houston se z břehu díval na pokálenou páchnoucí přednici jeho modráků a s tím nechápavým rozhořčením láteřil: „Kristova noho! Kristova noho — poď sem,“ řekl pak. „Vylez odtamtud’,“ a máchl rozlícené rukou. Ale druhý se ani nepohnul, jenom kňučel a koukal vzhůru proti proudu, kam zmizela kráva, až Houston nakonec došel ke břehu, nahnul se a chytil ho za kšandy kalhot, hrubě ho vytáhl z vody a pak mu s nosem zlostně nakrčeným a ještě pořád s nadávkami rozepnul šle a stáhl kalhoty přes boky. „Vylez z toho!“ řekl. Ale druhý se ani nepohnul, až ho Houston z kalhot vytřepal a on se zapotácel a zůstal stát jenom v košili. Tiše kňučel, a když Houston vzal kalhoty štítivě za jednu šli a hodil je do potoka, znovu vykřikl — chraplavě, zkroušeně, ale ne hlasitě. „Běž,“ nařídil mu Houston, „a vyper si je.“ Naznačil gesty rázné pohyby při praní prádla. Ale druhý se na něj jenom díval a kňučel, až pak Houston našel další klacek, namotal na něj kalhoty a nepřestávaje nadávat je vyšpláchal a vymáchal rázně ve vodě a pak je klackem vytáhl ven a otřel je o trávu, tentokrát přednici dolů. „Na,“ řekl, „a mazej domů. Domů! Domů!“ zavolal. „A zůstaň už doma! Nech ji na pokoji!“ Jak předtím koukal na Houstona, přestal kňučet, ale teď už zase kňučel, celý uslintaný, a Houston na něj upíral oči v nechápavém, zuřivém rozhořčení. Pak vytáhl z kapsy hrst mincí, vybral z ní padesáticent, strčil

216$

mu ho do kapsičky u košile, zapnul patku, vrátil se ke koni, ale než na něj sáhl, chvíli k němu mluvil. Nato ho uchopil za hřívu a vyšvihl se mu na hřbet. Druhý už nekňučel, jenom pozoroval, jak zvíře vedeno Houstonovou rukou — znovu bez přípravy, stejně jako když se před hodinou na kraji rokliny vzneslo nad něj a nad krávu — se dvakrát zatočilo a pak, už v trysku, hladce přeskočilo potok a bylo pryč.

Začal zase kňučet. Chvíli stál a kňučel, díval se na kapsičku u košile, kterou mu Houston zapnul, a ohmatával ji. Pak sklopil oči ke svým promáčeným kalhotám, zchuntaným na zemi vedle něho. Po chvíli se shýbl a zvedl je. Jedna nohavice byla naruby. Chvíli kňučel a trpělivě se pokoušel navlíknout si je tak, jak byly. Najednou se však kalhoty srovnaly a on si do nich vlezl, zapnul si šle a vydal se k potoku. Při přecházení zvedal opatrně při každém kroku nohu, jako by stoupal na vyvýšenou plošinu, až se dostal na druhou stranu, vylezl ven a vrátil se k místu, kde už tři měsíce ráno co ráno za rozbřesku líhával a čekával na ni. Bylo to totéž místečko. Vrátil se k němu vždycky stejně neomylně jako píst do hlavy válce, a teď tam zůstal stát, ohmatával si zapnutou kapsičku a kňučel. Potom vykročil do kopce. Jeho nohy rozpoznaly prach na cestě, i když on sám si ho asi neuvědomoval, a pravděpodobně jen z čirého instinktu, jenž ho ani v tom zoufalství a v tom zármutku neopustil, zamířil zpátky ke stavení, z kterého ten den ráno odešel, i když se během prvního kilometru ještě dvakrát zastavil, aby si ohmatal zapnutou kapsičku. Zřejmě ji uměl rozepnout, nebyly to marné pokusy, protože zničehonic držel minci v ruce, kňučel a prohlížel si ji. Stál právě na prkenné lávce přes úzkou, mělkou, zaplevelenou strouhu. Rukou, držící minci, neudělal žádný chybný pohyb, neudělal dokonce vůbec žádný

217$

pohyb, stál v tom okamžiku naprosto klidně, ale přesto měl náhle dlaň prázdnou. Mince tupě cinkla a možná se i zatřpytila na zaprášených prknech a zmizela. Takže možná přec jen došlo k nějakému — kdovíjakému — pranepatrnému křečovitému pohybu naprostého odmítnutí, ale popud k němu už byl pryč, zmizel zároveň s tím pohybem, protože Izák už nekňučel a stál, díval se s tichým údivem na prázdnou dlaň, otáčel rukou, aby si prohlídl i hřbet, a dokonce pozvedl, otevřel i druhou ruku a podíval se do ní. Pak — bylo to takřka fyzické úsilí, něco jako porod — si spojil dvě věci dohromady, vrátil se do minulého času, logickou retrospektivou si znovu vybavil ten obraz a znovu zašmátral v kapsičce u košile, nakoukl do ní, třebaže jen letmo, jako by neočekával, že tam tu minci opravdu najde, a pak pohlédl na zaprášená prkna, na nichž stál, ale to už byl bezpochyby rovněž jenom čirý instinkt. Už nekňučel. Nevydával vůbec žádné zvuky, jenom stál, díval se na prkna a zvedal střídavě nohy. Když vykročil z můstku do strouhy, upadl, bylo však těžké poznat, jestli z něho vykročil záměrně nebo z něho spadl, a to, že se díval po minci pod můstek, pakliže se díval po ní, jak tam dřepěl na bobku mezi plevelem a hlava mu nepatrně poskakovala nahoru a dolů, přestože ještě pořád nevydával žádné zvuky, bylo bezpochyby pokračování onoho instinktu, zděděné, nevyhladitelné povědomí existence přitažlivosti zemské. Od toho okamžiku už ze sebe nevydal ani hlásku. Chvíli tam dřepěl, trhal plevel, ale v jeho pohybech už nebyla žádná, ani ta paradoxní šikovnost, která jindy jakoby jemu navzdory vedla jeho ruce. Kdyby ho někdo pozoroval, byl by řekl, že tu minci ani nechce najít. A asi by ho napadlo, asi by poznal, že ji ani nehledá. Když se k němu po nějaké době přiblížil po cestě vůz, který přejel můstek a jehož

218$

vozka na něj promluvil, zvedl hlavu, ale obličej měl nejenom prázdný, nýbrž dokonce nevyzpytatelný a naprosto klidný. Když ho ten druhý člověk oslovil jménem, neodpověděl ani tím jediným zvukem, který uměl či o němž bylo aspoň známo, že ho vždycky bez výjimky vydá, když ho někdo osloví.

Nepohnul se, dokud se vůz neztratil z dohledu, přestože se za ním nedíval. Pak vstal a vylezl zpátky na cestu. To už klusal, směrem, ze kterého právě přišel, zašlapávaje do rozpáleného prachu na cestě vlastní stopy, pod májovým polednem, zpátky tam, kde z cesty sejde a vydá se znovu do kopce a pak přes něj přeběhne po svahu k potoku. Už minul místo, kde za každého rozbřesku líhával v mokré trávě, ale nevěnoval mu jediný pohled a zabočil v klusu vzhůru proti proudu potoka. To už byly asi dvě hodiny odpoledne. Byla sobota, ale on nemohl vědět, že Houston, bezdětný vdovec, bydlící sám se psem a s černochem, který jim oběma vaří, sedí už v tu hodinu na verandě Varnerova krámu pět kilometrů odtamtud. Určitě nepočítal s tím, že Houston není třeba doma. Rozhodně se nezastavil, aby si to zjistil, a vběhl klusem do ohrady, kde si to namířil přímo k zavřeným vratům chlíva. Na hřebíku vedle vrat visela ohlávka. Třeba na ni sáhl jenom náhodou, jak šmátral po závoře. Ale navlíkl ji krávě správně, jak to odkoukal od lidí.

To odpoledne v šest hodin byli už osm kilometrů odtamtud. Nevěděl, že jsou tak daleko. Nebylo to tak jak tak důležité, protože pro něj neexistovala žádná prostorová ani zeměpisná vzdálenost, žádný ubíhající čas, ve kterém by mohla existovat, žádná svalová únava, co by hlásala, že ji urazil. Oni dva nesměřují k žádnému bodu v prostoru, nýbrž v čase, k tvrzi večera, kde už není rozdílu mezi dopolednem a odpolednem. Kejk—

219$

lířská ruka máje jim ještě pro tuto chvíli — už jen nakrátko, už ne na dlouho — dává tvar, jak Je obrácen proti krávě, zapřený proti tahu provazu a mluví k ní, neodbytně, rozkazovačně, a ona potřásá hlavou, vzpírá se provazu a bučí. Bučela celou poslední půlhodinu, neboť ji tlačilo vemeno a táhlo ji to zpátky k chlívu, ale on ji vždycky přidržel, popouštěl provaz jen postupně, až se jí druhou rukou dotkl, nejdříve na hlavě, pak na krku, a přitom k ní mluvil, dokud z ní nevyprchal vzdor a ona znovu nevykročila. To už byli v kopcích, mezi borovicemi. Odpolední vítr se už sice ztišil, ale kosmaté vrcholky vysoko ve velebném vzduchu ještě nepřestaly šeplat. Kmeny a husté listoví zněly odpoledne jako harfy a smyčce. Jak přecházeli hřeben a sestupovali do stínů, do azurové mísy večera, do bezvětrné studně noci, přeplouvalo po nich neustále měňavé brlení stínů couvajícího dne. Pak za nimi sjela padací dvířka sklánějícího se slunce. Ze začátku mu nechtěla vůbec doholit, aby se dotkl jejího vemene, a i pak ho kopla, ale jenom protože jí ty ruce připadaly cizí a neobratné. Mezi prsty mu začalo stékat po rukou a po zápěstích teplé mléko, které crčelo tenkým syčivým čůrkem na zem.

Bylo to v době, kdy svítil měsíc. Noc co noc ubýval k západu, jitřenka vypálila za každého svítání na protější straně lítou, bílou tečku za nocí a on vždycky cítil ten okamžik probouzení, kdy kráva vstala — nejdříve na zadní — a vycouvala z neviditelnosti nahoru a pach mléka se z toho hnízda spánku rozptýlil a rozšířil do vůkolí. Pak i on vstal, přivázal konec provazu k pružné větvi a podle pachu krmivá, které v něm bylo minulý večer, začal hledat košík, až ho našel. Nato se vydal na cestu. Od kraje lesa se ohlédl. Ještě pořád byla neviditelná, ale slyšel ji. Bylo mu, jako by ji viděl — její teplý dech, v slzících kořenech trávy viditelný, to teplé čpění

220$

netrpělivého mléka tvořící na té pomyslné, rozplizlé zemi jakýsi koherentní útvar.

Stodola není ani kilometr odtamtud. Zanedlouho se vynoří přímo před ním na pozadí nebe počmáraného tajným písmem — hranatá, skutečná. U plotu mu vyjde v ústrety pes, nezaštěká, vyrývá do neviditelnosti brázdu, kterou vnímá napůl zrak a napůl sluch, ale která nepatří docela do sféry ani jednoho, ani druhého. První ráno se na něj vyřítil a zuřivě na něj ňafal. To ho zarazilo. Třeba pomyslel na toho druhého psa o osm kilometrů dál, ale jenom na okamžik, neboť úspěchy rodí další úspěchy, neboť vítězství má v sobě něco, co vyhání proradný puch všech minulých porážek: tentokrát k němu pes nejenom přijde, dokonce se lísá k jeho kráčejícím nohám, neviditelný, rozplizlý, a jeho teplý, mokrý, ohebný jazyk dává v té neviditelnosti tvar jeho komíhající ruce.

V čpavkovitém hutném ovzduší stodoly, plné probouzejících se jitřních zvuků koní a dobytka, ztrácí smysl pro vzdálenosti. Ale nezaváhá. Najde vrátka jeslí a vejde. Nevidomou rukou, která ví a pamatuje si, nahmatá bednu s krmivém. Postaví košík a začne ho plnit, pracuje vytrvale, rychle, ale polovinu toho, co miskou dlaní nabere, vytrousí stejně jako za těch předcházejících jiter, takže mezi bednou s krmivém a košíkem se rodí jakýsi jeho udavač. Když vstane a obrátí se obličejem ke dveřím, vidí už otvor, který je šedivý a má už jasnější odstín, ale není kupodivu světlejší, jako kdyby někdo, zatímco on byl obrácen zády, zasadil přímo do té nicoty čtyřúhelník mléčného skla, aby ještě na chvíli oddálil šírání. A pak si začne uvědomovat ptáky. Zvuky dobytka jsou už hlasitější, vytrvalejší. Teď už psa, čekajícího ve dveřích stáje, doopravdy vidí a ví, že by si měl pospíšit, neboť si uvědomuje, že brzy někdo přijde krmit

221$

a dojit. A tak vyjde z jeslí, pak vykročí po schůdkách dolů, ale ve dveřích se na okamžik zastaví, jako by poslouchal a vdechoval pach, vůni krav a klisen, podoben úspěšnému milenci v místnosti plné žen, neboť jakožto vítěz pociťuje malátnou spřízněnost se všemi anonymními, beztvářnými, láskyschopnými těly ženského rodu na této zemi, jež je rovněž ženského rodu.

Přejdou se psem zpátky na druhou stranu ohrady, v lavírovaném negativu rozbřesku s kakofonií ptačího pokřiku. Už vidí plot, kde ho pes opustí, a tak jím proleze, přidá do kroku, košík před sebou v neobratném náručí, a v mokré trávě za sebou temnou nemizející brázdu, kterou po sobě zanechává. Pozoruje, jak se opakuje to, co objevil poprvé před třemi dny: rozbřesk, světlo se nevylívá z oblohy na zem, naopak, země ho vydychuje vzhůru. Procitá pod stříškou baldachýnu utkaného ze slepých kořínků travin i kořenů stromů, rozžhavujících se v té slepé temnotě nánosu času a úrodného odpadu — potravy nepřestajně bdělých anonymních červů a nenávratně nedobytných kostí proslulých osobností (Heleny Trojské, vil a chrápajících biskupů v mitrách, spasitelů, obětí i králů) — prosakuje, temné, prstí vzhůru, a roztrušuje se nespočetnými plazícími se tunely: nejdříve kořeny, odkud se šíří do vějířů, z jejichž vybíhajících vrcholků uniká jako plyn, rozptyluje se a třísní spánkem spoutanou zemi tečkami rozklímaného hmyzího bzukotu a pak se v neustálé snaze dostat nahoru plíží zvrásněnou kůrou stromů a větví, kde se najednou, nenadále, list od listu hlasitější, začne náhle linout, rozlévat, šířit do všech stran a v melodiích okřídlených a ošperkovaných hrdélek tryskat vzhůru, až se báň noční negace rozhřímá narcisovitou žlutí. Průsvitná kupole se hluboko dole pojme s kohoutem zvěstovatelem a posada, chlív i stáj pozdraví den. Korouhvičky na zvoni-222$

cích vrásní jihozápadní vítr a pole připravená k zorání, od západu slunce sezdaná s vypřaženými, v zemi odpočívajícími pluhy, vyskočí do viditelná, polozbrázděná, podobná dřímajícímu poloukojenému moři. Během jednoho kilometru ho předhoní samo slunce. Nehlasný měděný hukot zažehne promáčenou trávu a hodí do daleka jeho stín, který si marně lehá před něj, aby na něj on mohl šlápnout: země zrcadlí obraz jeho pitvorného, neutuchajícího, marného úsilí, obraz vyletí vzhůru na poslední kopec, kde zůstane nehybně viset v prázdnu, dokud se on nepřekulí přes hřeben a obraz nespustí neviditelný most přes poslední odliv noci, až — ještě pořád před ním — přeskočí padolí, už zase viditelný, a dotkne se samotného mlází a zkrátí se na přibližující se stěně listoví: hlava, ramena, boky a pak klusající nohy, až konečně zůstane na té změti listoví fňourajícího ve větru na jeden nerušený pomíjivý okamžik vzpřímeně stát a on do něj vběhne a prolítne jím.

Kráva stojí, jak ji tam zanechal, je přivázaná a přežvykuje. A on v jejích obrovských, vlhkých, mírných bulvách bez zřítelnic vidí ve dvou miniaturách sám sebe, jak se zrcadlí v té neproniknutelné nezúčastněnosti, s jakou třeba hledívala Juno, a pozoruje se, jak zírá na to, co viděli ti, kdo hleděli na Junonu. Postaví košík před krávu, která se pustí do jídla. Mihotavý třpyt neúnavného listoví jí dodává jakési iluzornosti, stejně nehmotné, jako byl ten ležatý negativ jeho nedávného spěchu, ale i to je klam: jeden plavý dotek stačí potvrdit a vyloupnout z přelévavého bludiště stínů její hmotnost i objem, a to spojení na šířku dlaně ji oddělí, hmatatelnou a celou, od nekonečna jeho naděje. Dřepne si k ní a začne tahat za cecíky.

Jedí z košíku spolu. Není to poprvé, co i on jí krmení — otruby, mouku, oves, syrovou kukuřici, siláž a pomy—

223$

je — nesní toho nikdy moc najednou, ale živí se tím víceméně pořád, když je vzhůru, jak to dělají ptáci, ani z plného talíře, který před něj staví paní Littlejohnová, toho nesní nikdy moc, přes polovinu na něm nechá a už za hodinu jí něco jiného, cokoli, potravu, kterou ten únavně dlouhý seznam šiboletů a pověr naučil jeho rod dvounožců nazývat svinstvem a která mu s výjimkou jistých druhů hlíny, vápna starých omítek, rozpuštěné tiskařské černi rozžvýkaných novin a kyseliny štípavých mravenců nechutná ani odporně, ani lahodně, ovšem s jednou výjimkou: je býložravec, a pokud jí něco živého, jsou to živé rostliny. Pak dá košík pryč. Nebyl prázdný. Zůstala v něm ještě takřka na gram přesně polovina krmení, které v něm bylo na začátku, ale on jí ho přesto vezme, vytáhne ho z okruhu, jehož středem je její překvapená pohupující se tlama, žvýkající dál, a pověsí ho na haluz, poněvadž se rychle učí, poněvadž už ví nejenom, co je to úspěch, nýbrž i opatrnost a utajování, umí už dokonce krást a ví, co je hospodárnost: už jen chybí, aby se v něm probudila žádostivost, hrabivost, krvežíznivost a svědomí, a nebude moct v noci spát.

Nejdřív jdou ke studánce. Objevil ji první den — hnědý mokvavý hádek v chomáči olší a bříz, bez slunce, plazící se nehybně mezi neosluněné kořeny dalších olší a vrb. Vyčistil ji, vyhloubil do pánve, která je teď při každém návratu světla plná a čirá a všechno se v ní opakuje, list za listem, dokud se oni dva neskloní, ty zelené odrazy neporuší a svými pijícími tvářemi, které jsou přikované a přismahlé k vlastním roztříštěným obrazům, nerozbijí to dvojí zrcadlení. Nato vstane, vezme provaz a oba jdou přes padolí k lesu, do něhož vejdou.

Svítání se už překulilo. Je holý, nic nepředstírající den. Slunce je už hezky vysoko na obloze, křik ptáků,

224$

kteří se ještě pořád ozývají, se už nepodobá sborovým strofám a antistrofám mystéria a nestoupá mezi těmi olistěnými oltáři přímo vzhůru, nýbrž stříká rovnoběžně se zemí do vůkolního vzduchu na všechny strany jako prozaický, čilý doprovod toho prozaického, čilého shánění potravy. Ptáci vyrážejí donekonečna jako barevné střelhbité šípy mezi borovice, jejichž kosmaté koruny nepřestávají suše šeplat ve větru už úplně procitlého dne. On pak povolí provaz. Od téhle chvíle až do večera budou postupovat stejnou rychlostí jako den, o nic rychleji. Mají s ním společný cíl. Západ slunce. Míří k němu stejně jako slunce, v objetí téhož nezměnitelného horizontu. Překračují horlivé, bezohledné paprsky, i oni bezohledně, i když ne horlivě, mezi stíny vznosných kmenů, těmi sluncem poháněnými špicemi kotvového kola, jež energicky, ale beze spěchu otáčejí nápravou země na její cestě ze slují temnoty, přes svítání, ráno i dopoledne a pak dál k allargandu před polednem a k té polední záplavě, k tomu přelomu, kdy světelná koruna ozdobí jediným všeobjímajícím vínkem ty padlé, zavržené serafíny. Slunce je žlutý svislý sloup, který — jak se shýbá a trhá náruč šťavnatě zelené trávy a květin a jeho tlustá stehna a kolena se pohybují s onou neochotnou nezkoordinovaností — nese na svých zádech. Jsou to řvavě pestré divoké kopretiny okázalého začátku rozmařilého léta. Jeho nešikovná, neposlušná ruka čas od času, místo aby utrhla stvol, jenom obemkne unikající stonek a svlékne květině korunku, která se rozstřílené do pršky popleněných petálů. Než však dojde do závětří stínu, který poledne přikovává na místo a v němž stojí kráva, má jich přesto dost. Má jich až moc. I kdyby byl utrhl jenom dvě, bylo by jich až moc: rozprostře před ni natrhanou trávu, pak se mu v neohrabaných kutících rukou objeví zárodek dia-225$

dému, který se už v té chvíli rozpadá. Už jak ji s ním věnčí, diadém se trhá a stéká jí po skloněném čele a žvýkající hlavě jako dešťové kapky. Krmení i květiny spojí neúnavné přežvykování. Od čelistí, pohybujících se rytmicky ze strany na stranu, visí poslední kvítek.

To odpoledne pršelo. Déšť přišel znenadání, ale netrval dlouho. Chvíli pozoroval, beze strachu, jak je rozpustilý, vrtkavý a nerozhodný, ale jak pak sílí, houstne a v úzkých, třebaže ne kolmých svazcích se na obzoru na jednom či na dvou či třech místech zároveň snáší v podobě průsvitných pupečních šňůr břichatých kumulů, těch bahnic léta se zvonečky slunce, pasoucích se proti větru vanoucímu od jihozápadu. Působilo to dojmem, jako by je déšť doslova vyhledával, čenichal po nich ve stínu, kde stojí, dokud je jeho bystrá, nesmlouvavá zuřivost nenajde. Vítr chrápající v borovicích ustal, pak se znovu zvedl. Kosmatá srst země se v tom antiklimaxu naprostého vakua, v očekávání toho bezuzdného náporu, toho prudkého bleskurychlého oplodnění, zčeřila jako srst připouštěné hřebice a nápor se vysemenil v jediném ohlušujícím oslnivém výšlehu zuřivosti a hned nato, ještě pořád bezuzdný, zmizel, byl pryč. Z oblohy, jež jako by se trhala svou vlastní bohatou, přeúrodnou tíhou, se začala řítit mezi dosud nezotavené listoví divoká šikmá lavina vlastního deště, nikoli v podobě kapek, nýbrž v podobě lítých ledových jehlic, jež jako by nemínily padat, ale jenom se, nezemské, nepodléhající gravitaci, snažily udržet krok s tou větrnou vřavou, která je počala a porodila a jejichž lámavá kopí ho bodala do vlasů, do košile a do pozvednutého obličeje, i když všechny ty pomíjivé rány podobně jako pomíjivé, třpytivé, neslané slzy mladé dívky nad ztracenou květinou byly už plné jiskřivého příslibu, že co nejdřív ustanou. Pak zmizel i déšť, uprchl na severovýchod

226$

za duhový oblouk šalebného příměří a rozsypané konfety, jež zanechal po svém karnevalu, se spojovaly, skapávaly z jednoho listu po druhém, z jedné větvičky po druhé a nakonec z jednoho stébla trávy po druhém, až se slily v šepotavé, mumlající stružky a vysvobodily všechny ty odrazy oblohy, jejichž jednotlivé jiskřičky spadlého zlata a modře uvěznily padající kapky.

Konečně je po všem. Vezme znovu provaz, oba vyjdou zpod stromu a vydají se na cestu, nespěchají sice o nic víc než předtím, ale poprvé, co vešli do lesa, jdou cílevědomě. Neboť západ slunce se už blíží. Předtím se nezdálo, že by déšť trval nějak dlouho, ale teď to vypadá, jako by v té nelogické, neškodné vřavě a zuřivosti bývalo bylo něco, co porušilo i železný řád nalinkovaného, neměnného dne, jako by to byl nějaký nenadálý, nevyzpytatelný záchvat dětského vzteku, jehož prudkost je už sama o sobě nevývratnou předzvěstí nedlouhého trvání a po němž se člověku zdá, že někdo popostrčil hodiny. Je mokrý jako houžev. Kalhoty má ztěžklé neživotným chladem, jenž není nijak příbuzný se svěžím mokrem živé vody, co spláchla do bláta neohraničenou svobodu zlatého vzduchu a drží ji v něm, téhož vzduchu, který se už třpytí mezi listovím a větvemi s bezpočtem kulatých miniaturních replik neporušeného kosmu duhových barev. Ti dva putují tou nádherou, spojeni zlatým přadenem mokrého pavuzníku, jdou husím pochodem přímo do toho nevýslovného jasu, přímo do slunce. Ještě pořád po něm šlapou. Vylezou na poslední hřeben. Dorazí na něj všichni tři společně, všichni tři v témže okamžiku překročí vrchol a začnou sestupovat do mísy večera, která je pohltí.

Náhlé šero je vymaže z úmorných záznamů dne. Sestupují z vršku, nevidomí jako od toho nezadržitelně prvního do toho neodvolatelně posledního okamžiku

227$

v lůnu na svém prvopočátku. Najde po čichu košík, sundá ho z haluze a postaví ho před ni. Ona do něj strčí tlamu a foukne do nasládlého pachu krmení nasládlý pach dechu a oba pachy se nerozlišně smísí s pachem tlačícího se, netrpělivého mléka, které mu jako nějaká silná, nevyčerpatelná životní míza, jež se dokáže sama ze sebe obnovovat, teče po prstech, mezi prsty, po rukou i po zápěstích, teplá a nerozdělitelná. Pak nechá neviditelný košík na místě, kde ho za rozbřesku lehce najde, a jde ke studánce. Už zase vidí. Jeho hlava znovu poruší a znovu vrátí na místo jeho obrácenou, pijící, potopenou, vytrácející se podobu, kterou při pití rozbil. Je to zřídlo dnů, nehybné, nenasytné ústí země. V té spadlé, v něm zadržené vláze, je paradoxně nevýbušná sloučenina rozbřesku, poledne a západu slunce. Včerejška, dneška i zítřka — ten hvězdný potěr, hieroglyfický, ta lítá bílá uvadající růže, i ten postupný, nezastavitelný spěch ke korunce a k allargandu před nymfoletickým polednem. Pak odliv směrem k odpoledni, až konečně jitro, poledne i odpoledne stečou zpátky, vyklidí oblohu a plazí se na svém sestupu od jednoho bezhlasého listu ke druhému, od větvičky k větvičce, k haluzi a ke kmeni, až se vějíř po vějíři slijí v trávě, kde se v ospalém hmyzím bzukotu plazí níž a níž, a úhrn světla se shlukne kolem těch nehýbajících se něžných úst, která ho jedním posledním vdechem pohltí. Vstane. Padolí protkávají bezcílně těkavé svatojánské mušky. Svítí jenom ta lítá večernice, ale takřka vzápětí se naplno roztočí ozubená, do sebe zapadající kola putujících souhvězdí. Ona, i v tom zhoustlém posledku světla plavá, je na pozadí plochých jazýčků trávy plochá. Ale je tam, na té pomyslné zemi, hmatatelná. Jak se k ní vrací, kráčí po zemi lehce, našlapuje lehce na křehký, nerozpletitelný baldachýn nad podzemními spáči — nad Helenou i biskupy,

228$

králi i zavrženými serafíny. Když dojde až k ní, kráva se už chystá ulehnout, spouští se do vysíleného odlivu večera ve dvou výrazných fázích, nejdřív na přední, pak na zadní, až se jako nějaká vonná savčí tresť uvelebí znovu do hnízdečka spánku. Ulehnou spolu.

3

Houston pohřešil krávu až po západu slunce, když se vrátil domů. Byl vdovec, děti neměl. Od té doby, co mu před třemi či čtyřmi lety umřela žena, byla kráva patrně jediné stvoření ženského pohlaví v jeho domácnosti. Neměl dokonce ani kuchařku, nýbrž kuchaře, černocha, který jindy i dojil, ale tu sobotu požádal o dovolení, aby se směl s lidmi své rasy zúčastnit pikniku, a slíbil, že než bude čas podojit a připravit večeři, bude dávno doma — v kteréžto prohlášení Houston samozřejmě neskládal vůbec žádnou víru. Upřímně řečeno, nebýt právě toho, že se mu ten černochův slib neustále přemílal v hlavě a nakonec ho ponoukl k návratu, byl by se ten večer asi domů nevracel a krávu by byl pohřešil až druhý den.

Ale takhle přišel domů hned po západu slunce, ne kvůli jídlu, neboť mu bylo jedno, jestli ho tam čeká něco k snědku nebo nečeká, nýbrž kvůli tomu, aby podojil krávu; tahle vyhlídka a nutnost před ním stály celé odpoledne a blížily se čím dál víc. A proto toho to odpoledne vypil víc než svou obvyklou sobotní dávku, což ho (neboť měl sklon k popudlivosti, která však u něj byla projevem zdraví a síly) spolu s jeho nepřekonatelným odporem ke všemu ženskému, jenž v něm vznikl po tragických okolnostech, za nichž přišel o ženu, a navíc s faktem, že se musí nejenom vrátit a navázat fyzický kontakt se světem ženských, kterého

229$

se před třemi lety zřekl, ale že ho bude muset navázat právě ve chvíli, která je mu z celé hierarchie dne nejprotivnější, v té hodině mezi západem slunce a tmou (kdy je po celém domě i celém hospodářství cítit přítomnost jeho mrtvé ženy a někdy dokonce i syna, kterého neměli), uvedlo do silně nepředvídatelné nálady, v níž pak vkročil do kravína, kde zjistil, že kráva zmizela.

Ze začátku si myslel, že jenom tak dlouho vrážela a trkala do dveří, až se západka otočila a dveře otevřely. Už v té chvíli ho sice zarazilo, že ji její obtížené vemeno nezavedlo k vratům ohrady, kde by na něj čekala a dokonce bučela, dokud by se nevrátil domů. Ale nebyla tam a Houston jí začal spílat (i sám sobě, že zapomněl zavřít vrata, vedoucí na pastvisko u potoka), pak zavolal na psa a vydal se po stezce zpátky k potoku. Ještě nebyla úplná tma. Daly se rozeznat — a on je také rozeznal — stopy, a i když si všiml, že stopy krávy překrývají šlápoty mužských bosých nohou, měl za to, že ty dvojí stopy od sebe dělí šest hodin, nikoli jen půldruhého metru. Se stopami se však zpočátku nezdržoval, poněvadž byl přesvědčen, že ví, kde kráva je, třebaže pes u potočního brodu zabočil a hnal se nahoru na kopec. Zlostně ho zavolal zpátky. Ačkoliv se pes zastavil a s vážným, inteligentním údivem se po něm ohlédl, řídil se Houston při svém jednání i nadále vzteklým přesvědčením, zrozeným z pití, rozhořčení a nepolevujícího nesmiřitelného žalu, a volal na psa, dokud se zvíře nevrátilo a on ho doslova nedokopal k brodu a nepřešel s ním na druhou stranu, kde se mu, zmatené a zasmušile ostražité, zařadilo za paty. Houston ho však znovu začal posílat kopanci napřed.

Na pastvině nebyla. Věděl, že když není tam, musel ji někdo odvést. Ta krutost vůči psu mu zřejmě vrátila

230$

něco jako zdravý rozum. Znovu přešel na druhou stranu potoka. V kapse kalhot měl okresní týdeník, vytáhl ho ze schránky na dopisy hned po obědě cestou do vesnice. Teď ho sroloval a udělal si z něj pochodeň, v jejímž světle uviděl šlápoty idiotových nohou a stopy krávy, odbočující u brodu nahoru na kopec k silnici. Tam mu pochodeň dohořela a on zůstal stát ve svitu prvních hvězd (měsíc ještě nevyšel) a znovu začal láteřit s tím zuřivým pohoršením, v němž nebyl vztek, jenom hněvivé pohrdání a soucit se všemi těmi zaslepenými smrtelníky, kterými zmítá naděje nebo hoře.

Byl přes jeden a půl kilometru od svého koně. Při tom bezvýsledném křižování svého pastviska už nachodil dvojnásobek té vzdálenosti, a teď v něm vřelo ono bezmocné rozezlení, které není zaměřeno na nic konkrétního, živí se vlastní nemohoucností a nemá objekt, na němž by se vybilo. Připadalo mu, že se zase jednou stal obětí té odvěké šílené Ironie osudu, která mu vyvedla zbytečný, promyšlený kanadský žertík, jehož jediným záměrem bylo nechat ho nachodit ve tmě jeden a půl kilometru. Ale i když toho idiota nemůže potrestat, zpráskat, může mu aspoň nahnat strach, ne-li před bohem, pak aspoň před kradením krav a rozhodně před Jackem Houstonem, aby si on, Jack Houston, nemusel napříště při odchodu lámat hlavu s tím, jestli při návratu domů najde nebo nenajde krávu. Když však konečně došel ke koni, vyskočil na něj a rozjel se a při jízdě ho začal ovívat chladivý vítr, zjistil, že ten sveřepý ledový vztek v něm ustoupil sardonickému humoru, který mu je daleko víc vlastní, i když je možná trošku neohrabaný a těžkopádný, a navzdory tomu nelítostnému hoři nezkrotný, nepotlačitelný: a tak dávno než dojel do vesnice, věděl přesně, co udělá. Vyléčí toho idiota navždycky ze zbožňování krav věky prověřenou metodou:

231$

donutí ho, aby ji krmil a dojil. Vrátí se domů, zítra ráno tam znovu zajede a přiměje ho, aby ji nakrmil a podojil a pak ji odvedl pěšky tam, kde ji našel. A tak se u paní Littlejohnové ani nezastavil. Vrátil se na cestičku a vydal se k ohradě. Paní Littlejohnová na něj však zavolala z hustého měsíčního stínu u plotu: „Kdo je to?“

Zarazil koně. Zřejmě si nevšimla psa, pomyslel si. A v tom okamžiku si uvědomil, že jí nic neřekne. Už ji rozeznával, stála tam u plotu, vysoká jako komín a skoro stejně neforemná. „Jack Houston,“ odpověděl.

„Co tady děláte?“ zeptala se.

„Říkal jsem si, že si u vašeho koryta napojím koně.“

„Copak jim v krámě došla voda?“

„Jedu z domu.“

„A ták,“ řekla. „Takže vy jste — „ vylítlo z ní prudce, ale pak se zarazila. V té chvíli si uvědomil, že jí přece jen něco řekne. A už taky říkal:

„Je v pořádku. Viděl jsem ho.“

„Kdy?“

„Než jsem vyjel z domu. Byl tam dnes ráno a večer zas. Na mý pastvině. Je v pořádku. Udělal si trvám taky jednou volnou sobotu.“

„Ten váš negr je na tom pikniku?“ zavrčela.

„Ano.“

„Tak zajděte a najezte se. Mám tam zbytky od studený večeře.“

„Já už jsem jed.“ Začal obracet koně. „Nedělal bych si s ním starosti. Jestli tam ještě bude, tak mu řeknu, aby koukal pelášit domů.“

Znovu zavrčela: „Já myslela, že si chcete napojit koně.“

„Pravda,“ odpověděl. A rozjel se do ohrady. Musel kvůli tomu slézt, otevřít vrata, zavřít je, pak je znovu

232$

otevřít a zavřít a zase naskočit. Stála dosud u plotu, ale když na ni cestou kolem zavolal dobrou noc, neodpověděla.

Vrátil se domů. Měsíc byl v úplňku a stál už vysoko nad stromy. Dal koně do stáje, prošel zbělalou ohradou kolem rozzívnutého prázdného kravína zalitého měsícem a pokračoval dál k temnému prázdnému stavení s postříbřenou střechou, svlékl se a lehl si na mnišskou železnou postel, na níž teď spával, psa na podlaze vedle sebe. Oknem na něj dopadal čtyřúhelník měsíce stejně jako kdysi na něj a na jeho ženu, když byla ještě naživu a místo té postele tam stálo jejich manželské lože. Už neláteřil, a když za východu slunce seděl zase na koni, na cestě, kde minulý večer ztratil stopy, ještě pořád v něm nebyl vztek. Sklopil oči k prachu s otisky kol, kopyt a lidských šlápot shromážděných za celé sobotní odpoledne, ale nedokázal z nich naprosto nic vyčíst, idiotova nezkušenost ve skrývání zřejmě v tísni narazila soudek nevyčerpatelných žásob chytrosti, jako když někdo v tísni najde odvahu, kterou do té doby nikdy nepotřeboval, a tak zase začal láteřit, nikoli vztekle, ale s divokým pohrdáním a soucitem k tomu slabému tělu, které je samý nerv, ale přitom kupodivu nezničitelné, a které je odsouzeno k záhubě a zatracení, ještě než spatří světlo světa a poprvé se nadechne.

V té době už majitel stodoly našel v jeslích zrádný hřebínek vytroušeného krmení, který se táhl od bedny k svažitému půlměsíci kolem pomyslného košíku. Pak dokonce přišel na to, že ten košík, co tam už není, patří jemu. Šel po stopách šlápot na druhou stranu ohrady, ale tam je ztratil. Nic jiného však nescházelo, krmivá neubylo moc a košík byl už starý. Shrábl roztroušené krmení, dal ho zpátky do bedny a jeho počáteční výbuch bezmocného rozezlení nad tou nestydatostí, nad

233$

tím hrubým vpádem na soukromý pozemek, se brzy rozplynul a během dne se opakoval jenom jednou nebo dvakrát v podobě rozezleného, rozhořčeného údivu: a tak když druhý den ráno vešel do jeslí a uviděl nový hřebínek roztroušeného krmení zakončený oním půlměsícem objímajícím prázdnotu, zmocnil se ho pohoršený zmatek, který vystřídala zuřivá, žíravá zlost podobná zlosti člověka, který uskočí do bezpečí před splašeným koněm a pak uklouzne na banánové slupce.

V tom okamžiku by byl dokázal vraždit. Spatřoval v tom dalším hanebném popření onoho starodávného biblického příkazu (na němž založil svou existenci, svou integritu, všechno), že chce-li člověk něco mít, musí si to vydobýt v potu tváře své, ohrožení morální zásady, za kterou přes dvacet let jak sám, tak se svými dětmi bojoval, i když nakonec vítězstvím v tomto boji přišel o všechno. Byl to člověk, který už překročil polovinu života, a ač neměl do začátku nic než pevné zdraví a určitý puritánský sklon k odříkání a vytrvalosti, vydupal z jalového kousku pahorkatiny, koupené ani ne po dolaru za jitro, slušnou farmu, oženil se, zplodil děti, které živil a šatil a kterým dal dokonce určitou výchovu, nebo je aspoň naučil tvrdě pracovat, když už nic jiného, jenže děti, jakmile byly natolik dospělé, aby se mu dokázaly postavit na odpor, odešly z domova, jak chlapci, tak děvčata (jedna se vyškolila na ošetřovatelku, druhý se stal poskokem jednoho bezvýznamného okresního politika, třetí měl ve městě holičství, čtvrtá dělala prostitutku a nejstarší prostě beze stopy zmizel), a jemu zbyla pěkná malá farma — v níž sice rovněž vypěstoval mlčenlivou, neochvějnou nenávist a odpor, ale která od něj odejít nemohla a zatím nebylo ani v její moci ho vyhnat, i když nejspíš věděla, že je s to ho přetrvat a že ho taky přetrvá — a žena, která nejspíš měla — ne snad

234$

naději, že by se mu rovněž mohla postavit na odpor — ale spíš vybavení vším, co je potřebné k strádání a vytrvalosti.

Vyběhl ze stodoly, zavolal na ni jménem. Když se objevila v kuchyňských dveřích, křikl na ni, aby šla podojit, vlítl do stavení a objevil se s puškou, a s láteřením na ženinu pomalost se přeřítil kolem ní zpátky do stodoly, kde hodil na jednoho mula ohlávku, vzal pušku a znovu se vydal po stopách na druhou stranu ohrady k plotu, kde mizely. Tentokrát se však nevzdal a za chvíli je našel znovu — tmavou vleklou brázdu, která byla na jeho louce v trávě obtížené rosou dosud viditelná, mířila přes louku a přecházela do lesa. Tam ji znovu ztratil. Ale nevzdal se, i když byl na takovéhle věci už starý, rozhodně příliš starý na tak dlouhotrvající udýchaný vztek a krvelačnost. Ještě nesnídal a doma na něj čekala práce, opakující se pořád kolem dokola, ten nepřestajný, nepolevující kruh té nervy i tělo stravující dřiny, která byla jedinou zbraní, jíž ho mohl potřít jeho kus půdy, ten jeho smrtelný nepřítel, s nímž se potýkal předešlý den a s nímž se bude muset potýkat i tento den, stejně jako příští a přespříští, zas a zas, sám, bez pomoci, aby neutrpěl stejnou porážku, v jakou se proměnilo jeho jalové vítězství nad dětmi, a to až do dne, kdy (i tohle si uvědomoval) škobrtne a padne do brázdy za pluhem, oči otevřené a prázdné ruce tuhnoucí v gestu, jímž svíral kleče pluhu, anebo se překulí do zaplevelené škarpy a v ruce bude dosud svírat hák či sekyru; a toto konečné vítězství půdy bude tak dlouho označovat kenotaf v podobě kroužících luňáků na obloze, dokud tam náhodou nezavítá nějaký cizí zvědavec a nenajde a nepohřbí to, co z něho zbylo. Přesto však pokračoval v cestě. Po chvíli dokonce našel znovu stopy, tři, v písčité strouze, kde tekl potůček, ale že je objevil, byla

235$

víceméně náhoda, poněvadž poslední, co viděl, byly jeden a půl kilometru odtamtud. Neměl důvod k domněnce, že jsou to správné stopy, ale byly. A také o tom ani na okamžik nezapochyboval. Asi v půli dopoledne dokonce zjistil, čí ta kráva je. Potkal totiž v lese Houstonova černocha, který jel rovněž na mulovi. Řekl mu zhurta — dokonce na něj namířil pušku —, že žádnou zatoulanou krávu neviděl, že nikde kolem žádná zatoulaná kráva není a že je to jeho pozemek, i když mu v okruhu pěti kilometrů od místa, kde stál, nepatřilo nic, leda ten v té chvíli schovaný košík na krmení, a pak negrovi nakázal, aby koukal zmizet z jeho pozemku a už se tam neukazoval.

Potom se vydal na zpáteční cestu domů. Ale ještě se nevzdal. Už nejenom věděl, co udělá, nýbrž i jak to udělá. Před očima mu tanula nejenom prostá pomsta a odveta, nýbrž i odškodné. Nešlo mu o to, aby načapal zloděje. Šlo mu o to, aby chytil krávu a buď si od jejího majitele vybral odměnu za to, že ji přivedl zpátky, nebo — kdyby se majitel zpěčoval odměnu mu dát — využil svého zákonného práva a žádal za ustájení zatoulané krávy poplatek — i když ten zákonem stanovený dolar bude pramalou náhradou, nikoli snad za čas, který strávil hledáním krávy, nýbrž za čas, který promarnil, místo co by se věnoval té nekonečné, věčně se opakující lopotě, na niž si nemohl nikoho najmout, nikoliv protože by na to neměl, nýbrž protože v tom kraji by u něj nikdo, ať běloch či černoch, za žádnou cenu nepracoval, a které nemohl dovolit, aby mu přerostla přes hlavu, neboť to by byl jeho konec. Ani nezašel do stavení. Zamířil přímo na pole, zapřáhl mula do pluhu, který nechal minulý večer v brázdě, a oral, dokud jeho žena nezazvonila v poledne na zvon. Po obědě se vrátil na pole a oral až do tmy.

236$

Druhý den ráno byl ve stodole, dřív než zapadl měsíc, a ve stání na něj čekal osedlaný mul. Na pozadí sinalé báně svítání viděl, jak do stodoly vstupuje tělnatá, medvědovitá postava s košíkem, doprovázená jeho vlastním psem, jak vchází do jeslí a zase se vynořuje, košík v obou rukou před sebou jako medvěd, a potom, ještě pořád v doprovodu psa, spěchá zpátky na druhou stranu ohrady. Jakmile uviděl psa, znovu ho takřka zahltil ten nesnesitelný vztek. To první ráno psa slyšel, ale než se probral úplně ze spaní, pes přestal vyvádět. Už chápal, proč ho druhé a třetí ráno neslyšel, a věděl, že když se teď vynoří ze stodoly, začne pes, i když se ten člověk neohlídne a neuvidí ho, s největší pravděpodobností štěkat na něj. A tak vyšel ze stodoly, až když měl pocit, že je opravdu čistý vzduch, ale to už nebylo v dohledu nic než pes, který stál, a aniž vzal na vědomí jeho přítomnost, díval se skrz plot za zlodějem tak dlouho, dokud ho jeho pán divokým, zuřivým kopancem neposlal domů.

Po pastvisku se v trávě s perlami rosy táhla zlodějova tmavá brázda, ale když došel k lesu, zjistil stejně jako Houston, že se dopustil chyby, že zloděje podcenil: vášeň má možná stejně jako chudoba a nevinnost v sobě něco, co ji chrání. A tak strávil i druhou půlku dopoledne bez snídaně, jízdou po zelených, rozjásaných zákoutích květnových lesů, vřel nevěřícným vztekem a ta despotická zlověstnost jeho vzdorovitých, nevzdávajících se polí za jeho zády mu připadala jako čím dál hrozivější, temnější memento. Tentokrát dokonce znovu objevil stopy — skvrnu rozlitého mléka na zemi (tak byl blízko), slehlou trávu v místě, kde stál košík, když z něho kráva žrala. Byl by mohl najít i košík visící na haluzi, poněvadž se ho nikdo nesnažil schovat. Ale on se tak vysoko nedíval, neboť teď sledoval stopy krávy.

237$

Šel po nich, klidně, zaujatě, i když v něm vřel nelítostný vztek, pak je ztratil, opětně našel a znovu ztratil, a tak to šlo celé dopoledne až do doby, kdy se vlády ujalo poledne, ten koncentrát světla a vedra, který, jak cítil, zvyšoval nejenom teplotu jeho krve, nýbrž i teplotu všech těch pomyslných spojů a trubic, jimiž musí procházet jeho hněv. Odpoledne však zjistil, že slunce nemá s jeho hněvem nic společného, neboť stál rovněž pod stromem, kolem něj řachala oslepující bouřka a vzteklý studený déšť mu bičoval tělo, jež se scvrkalo a chvělo zimou, i když jenom zvenčí, dokud bouřka s uslzeným zlatým smíchem neodcválala přes třpytící se věkovitou zemi dál. To už byl deset kilometrů od domova. Měl před sebou ještě hodinu denního světla. Když vyšla večernice a jeho napadlo, že se uprchlíci třeba vrátili k místu, kde našel na zemi tu skvrnu mléka, zbývaly mu už jenom čtyři kilometry k domovu. Vracel se tam bez naděje. A už ani nezuřil.

Domů se dostal kolem půlnoci, pěšky, mula i krávu vedl. Ze začátku se strachoval, že mu ten zloděj uteče. Pak v to naopak doufal. A nakonec, během té kilometrové vzdálenosti mezi svou stodolou a místem, kde oba našel, se to stvoření, které poznal a které s chraptivým, poděšeným výkřikem vyrazilo od krávy a neustále kňučelo a škobrtalo ve tmě za ním, přestože se otočil a začal láteřit a křičet, ačkoliv byl už na takové věci starý a vyčerpaný, ani ne tím dlouhým dnem bez jídla, jako spíš tou neustálou, nepolevující zuřivostí, snažil odehnat. Jeho žena čekala u vrat ohrady s rozžatou lucernou. Vešel dovnitř, předal jí pečlivě provazy obou ohlávek, zavřel pečlivě vrata, stařecky se sehnul, našel klacek a pak vyrazil, rozběhl se k idiotovi, začal ho bít a chraplavým, vyčerpaným, udýchaným hlasem mu klnout, dokud k němu nedošla jeho žena a nezavolala

238$

na něj jménem. „Nech toho!“ křikla. „Nech toho! Chceš se zabít?“

„Ha!“ odpověděl; nemohl popadnout dech a celý se třásl. „Kvůli pár kilometrům snad ještě nezhebnu. Běž pro zámek.“ Byl to visák. Jediný zámek, jaký měli. Byl zavěšený na předních vratech, dal ho na ně ten den, co odešlo jeho poslední dítě. Než ho přinesla, rozběhl se za idiotem, aby ho vyhnal z ohrady. Ale nestačil mu. Individuum se sice pohybovalo neohrabaně a těžkopádně, kňučelo a bublalo, ale on ho ne a ne dostihnout nebo mu aspoň nahnat strach. Bylo neustále někde za ním, těsně za okruhem světla lucerny, kterou mu držela žena, ještě když na dveřích stáje, do níž krávu zavedl, zaklapoval zámek na kousek řetězu. Když druhý den ráno zámek na řetězu odemkl, bylo to individuum ve stání s krávou. Dokonce ji nakrmilo, přestože kvůli tomu muselo vylézt ze stání a pak zpátky do stání, a pak šlo těch pět kilometrů k Houstonově farmě pořád za ním, kňučelo a slintalo, ale když se farmář těsně před tím, než došli ke stavení, ohlídl, bylo pryč. Kdy zmizelo, to by byl nedokázal s určitostí říct. Když se pak s Houstonovým dolarem v kapse vracel, zkoumal cestu, aby zjistil, ve kterém to bylo místě. Ale žádné stopy nenašel.

Kráva nezůstala v Houstonově ohradě ani deset minut. Houston byl právě ve stavení. Nejdřív měl v úmyslu poslat krávu po černochovi, ale hned příštím dechem rozkaz změnil a radši černocha poslal, aby mu osedlal koně, a mezitím co stál a čekal, znovu s tím divým, pochmurným pohrdáním, v němž však nebyl hnus ani zuřivost, láteřil. Když přivedl krávu do ohrady, paní Littlejohnová právě zapřahala do bryčky koně, takže jí ani nemusel nic říkat. Jenom si vyměnili pohledy, nikoli snad jako muž a žena, prostě jako dva jedinci, kteří už dospěli k odpohlavněnému klidu, třebaže každý jiným

239$

způsobem. Paní Littlejohnová vytáhla z kapsy onen čistý, zauzlovaný hadřík. „Peníze nechci,“ řekl drsně. „Ale už ji nechci vidět.“

„To jsou jeho,“ odpověděla, jak mu podávala hadřík. „Vemte si je.“

„Kde sebral peníze?“

„Nevím. Mně je dal V. K. Ratliff. Jsou to jeho.“

„To nejspíš jsou, když si je Ratliff nenechal. Ale já je přesto nechci.“

„K čemu by jemu byly peníze?“ řekla. „Copak on má ňáký touhy?“

„No co,“ řekl Houston. Vzal si hadřík, ale nerozbalil ho. Kdyby se jí byl zeptal, kolik v něm je, nedokázala by mu to říct, protože peníze nepřepočítala. Pak řekl, rozzuřeně, ale ještě pořád s tím klidným, kamenným výrazem: „Krucinágl, postarejte se, aby mi už ani jeden, ani druhej nepáchli na můj pozemek. Slyšíte?“

Ohrada byla za hotelem, kousek od cesty. K zadní stěně chlíva nebylo od stavení ani od cesty vidět. Z návsi se tam taky dohlídnout nedalo, ale Ratliff si to zářijové dopoledne uvědomil, že to vůbec nevadí, neboť ho vede pěšinka, i když ji nezná, protože tam v květnu nebyla. Pak mu před očima vyvstala zadní stěna z vodorovně přibitých prken, z nichž jedno bylo ve výšce hlavy odtržené a pečlivě opřené trčícími hřebíky ke stěně a stejně nehybné jako řada hlav a zad, které vyplňovaly mezeru. Věděl nejenom, co uvidí, nýbrž i že o ten pohled stejně jako Bookwright nestojí, ale že se na to na rozdíl od něj podívá. A taky se podíval. Sklonil obličej mezi dvě cizí hlavy. Bylo mu, jako by v té stáji byl s tou krávou on sám, jako by se na tu řadu tváří, pozorujících toho, jenž byl obdařen němými vášněmi, ale neměl dar jazyka, díval z toho vyhořelého obličeje on sám. Když se po něm ohlédli, držel už vytržené prkno, jako by je

240$

s ním chtěl v nejbližší chvíli praštit, a když stejně jako předtím Houston začal, nikoli snad rozzuřeně, a dokonce ani vztekle nebo pohoršené, klít, hlas mu zněl pouze ironicky, dokonce mírně, normálně.

„Koukám, že jste se taky přišel mrknout,“ řekl jeden z nich.

„Arciže,“ odpověděl Ratliff. „Však taky nezlořečím jenom vám. Zlořečím nám všem.“ Pozvedl prkno a zasadil ho zpátky do otvoru. „To ten — jak se jmenuje? Ten novej? — Lump — vybírá pokaždý vstupný nebo máte společnou permanentku na všechny produkce?“ Na zemi vedle stěny ležela půlka cihly. Pozorovali, jak Ratliff zatlouká zpátky hřebíky, jak cihla pukla, kus se jí uloupl a drolí se mu po ruce v jemném prášku — suchém, hluchém, bledém prášku barvy hanby a hříchu, ale ubohého, nikoliv nádherného, velkolepého a osudového jako krev. „Tím to končí,“ řekl. „Je po ptákách. Máte po atrakci.“ Nečekal, aby viděl, jestli odcházejí. Přešel v jasné zamžené výhni zářijového poledne ohradu a pak dvorek za stavením. Paní Littlejohnová byla v kuchyni. Stejně jako předtím Houston jí ani on nemusel nic říkat.

„Co si myslíte, že si myslím, když se kouknu z támhletoho okna a vidím, jak se kradou kolem plotu?“ zeptala se.

„Jenomže jste si to jenom myslela, ale nic jste neudělala,“ odpověděl. „Ten novej příručí,“ pokračoval pak, „Snopes, ta repetice, ten Launcelot,“ řekl. „Lump. Pamatuju se na jeho mámu.“ Pamatoval se na ni z doby, kdy ještě žila, a kromě toho se na ni vyptal — byla to hubená, chtivá, nehezká ženská, na níž bylo vidět, že se v životě dosyta nenajedla, i když si sama neuvědomovala, že se v životě dosyta nenajedla. Učila ve škole. Pocházela z líhně sester a bratrů, zplozenců otce, který byl

241$

sice od přírody budižkničemu, ale své ženě, té ufňukané cuchtě, dělal mezi nepřetržitou řadou drobných obchodních bankrotů další a další děti, přestože je nebyl s to řádně živit ani šatit. Z těchto poměrů přešla po jednom letním učitelském kursu při státní univerzitě do venkovské školy o jedné místnosti a odtud, než skončil první rok, do manželství s mužem, na kterého právě jeden cesťák podal žalobu, protože se mu z úschovny zavazadel na nádraží ztratila kolekce bot, které byly všechny na pravou nohu, a do manželství si jakožto jedinou výzbroj a výstroj přinesla zkušenosti, jak prát prádlo, nakrmit a obléct hejno bratří a sester, pro něž nemá dostatek jídla ani potřebného ošacení či mýdla, jakož i víru, že na stránkách knih lze nalézt příklady poctivosti, spásy i naděje, kterými by se lidstvo mělo řídit, a pak porodila dítě, jemuž dala jméno Launcelot, aby vykřikla přímo do čelistí zavírající se pasti svůj neuhasitelný vzdor, a zemřela. „Launcelot!“ opakoval Ratliff. Dokonce ani nepřidal kletbu: ne proto, že by to bylo paní Littlejohnové vadilo, ani proto, že před ní nechtěl klít. „Lump! Jen si pomyslete, jak se musel stydět, jak se musel zhrozit, když dorost natolik, aby pochopil, co to jeho máma vyvedla jménu jeho rodiny a její hrdosti, že si musí od lidí nechat říkat místo svým jménem Lump! To on odtrh to prkno! Přesně ve správný vejšce! Ne ve vejšce dítěte nebo ženský: ve vejšce chlapa! A toho malýho kluka tam nechává, aby hlídal a pak vždycky běžel do krámu meldovat, že už to začne. Zatím za to koukání od nich arci nic nevybírá, ale právě to mi nějak nehraje. Právě tomu nerozumím. Právě toho se bojím. Poněvadž jestli on, Lump Snopes, Launcelot Snopes … řek jsem repetice,“ vykřikl, „ale chtěl jsem vlastně říct ozvěna. A ve skutečnosti jsem myslel imitace.“ Zmlkl, protože se vydal ze slov a se

242$

zmateným, zděšeným němým vztekem se zadíval na ženu ve vybledlém županu, která byla vysoká a tvrdá jako chlap a upírala na něj stejně neuhýbavý pohled jako on na ni.

„Jo tak,“ řekla. „Vás tady tohle nehryže. Vás žere, že někdo, kdo se jmenuje Snopes nebo že právě tenhle Snopes z toho chce něco vytřískat, a vy nevíte co. Nebo že na to lidi choděj čučet? Vám nevadí, co se tady děje, jenom nechcete, aby to lidi věděli, aby to viděli.“

„Nevadilo,“ odpověděl. „Protože už s tím maj utrum. Nikdy jsem se nehádal, že nejsem farizej,“ řekl. „Nemusíte mi vykládat, že je to jediný, co má. To vím. Ani že bych mu měl nechat aspoň to. To vím taky. Ani že mi po tom houby je. I to vím, stejně jako vím, že mu beru to jediný, co má, jen proto, že mám dost síly, abych mu v tom moh zabránit. Síly mám víc než on. Ale slušnější nejsem. A možná ani lepší. Jenom silnější.“

„A jak to chcete zarazit?“

„To nevím. Třeba se mi to vůbec nepodaří. Třeba ani nechci. Třeba jenom chci vypadat slušnější a říkat si, že jsem udělal, co se sluší, a mít čistý svědomí, abych moh dneska v noci spát.“ Ale zdálo se, že není na rozpacích, jaký další postup zvolí. Ještě chvíli sice postál na předních schůdcích paní Littlejohnové, ale už jenom probíral možnosti — nebo si spíš vybavoval a vyřazoval obličeje: Minkův, Eckův a I. O.ův, ten lítý, nezkrotný, přeťatý jediným obočím, ten dlouhý, ruměnný, průzračný, bez obočí, podobný řezu vodního melounu, nad koženou kovářskou zástěrou, i ten třetí, který jako by byl spíš k tomu redingotu připevněný provázkem jak dětský balónek, než že by k němu patřil, ten, jehož tahy ustavičně prchaly ve zmatku od dlouhého, učeneckého, neoznačitelného nosu, a ten balónkovitý, namalovaný obličej byl právě přinesen do světnice z prudkého, šlehavého lijá-

243$

ku. A pak začal znovu myslet na Lumpa, láteřit a s takřka fyzickým úsilím zahánět mozek zpátky k tomu bezprostřednímu problému, třebaže ve skutečnosti stál na horním schůdku jako přibitý, obličej stejný jako obvykle, záhadný, klidný, po pravdě řečeno takřka úsměvný, a v duchu si znovu vyvolával ty tři varianty jednoho obličeje a znovu pozoroval, jak se vytrácejí — ten, co se vždycky jenom mihl, druhý, který by jakživo nepochopil, o čem to Ratliff mluví, a třetí, který by se v té situaci zachoval jako přístroj z nádražních čekáren, do něhož člověk vhodí měďák nebo kousek plíšku, přístroj se uvede v činnost a něco z něj vypadne, ale člověk nikdy předem neví, co to bude, jedině že to nebude mít ani takovou cenu jako ten měďák nebo aspoň ten kus plíšku. Dokonce si vzpomněl na ten nejstarší, nebo aspoň první: na Flema, a říkal si, že je to patrně poprvé, kdy si někde, kde vdechují a vydechují lidi, kteří založili svou existenci na hodnotě mincí, někdo přeje, aby byl Flem Snopes z nějakého důvodu, ať to stojí co stojí, v té chvíli u toho, a ne bůhvíkde.

Blížilo se poledne, už uplynula takřka hodina od chvíle, co toho člověka, kterého chtěl vyhledat, viděl vycházet z krámu. Poptal se v krámě. Za deset minut nato odbočil z jedné cesty do vrat v novém drátěném plotě. Stavení bylo rovněž nové, přízemní, nenatřené. Na neumělém, nepropracovaném záhonku před schůdky a v zrezivělých plechovkách a kbelících podél okraje zápraží spělo pár dokvétajících uprášených letniček, samé červené — kany a kakosty — k vyprahlému závěru léta. Chlapec byl na dvorku za domem a Ratliffovi přišla otevřít macatá, statná mladá žena s klidným obličejem, která tiskla k boku nemluvně a které za sukní jukalo další dítě. „Je ve svém pokoji, učí se,“ řekla. „Jen jděte dál.“

244$

Místnost se stěnami z prken na drážku a pero byla rovněž neobílená a vypadala, a také byla, neprodyšná jako nedobytná pokladna, a ne o moc větší. Ratliff si hned uvědomil, že není kupodivu cítit staromládeneckým strýčkovským pachem, ale něčím, co se podobá pachu kumbálu, do něhož si vdova středních let ukládá šaty. Ihned si všiml redingotu, ležel v nohou postele, protože muž (držel v ruce skutečně knihu a na nose měl brýle) v křesle vrhl jediný pohled na otevírající se dveře a už vyskočil, kabát popadl a začal si ho natahovat. „Neobtěžujte se,“ řekl Ratliff. „Já se nezdržím dlouho. Jdu kvůli vašemu bratranci. Izákovi.“ Druhý si dooblékl kabát, honem honem si ho zapnul kolem papírové foremetky, kterou nosil místo košile (manžety měl přišpendlené přímo k rukávům kabátu), pak si stejně poplašeně a překotně sundal brýle, jako by byl do kabátu vklouzl jen proto, aby si je mohl sundat, a Ratliff postřehl, že v obroučkách chybí sklo. Druhý ho zkoumal s pozorností, kterou Ratliff už znal a jejíž soustředěnost a bystrost nebyly zřejmě ve skutečnosti vrozenou vlastností příslušného orgánu ani pochodu, který za ním probíhá, nýbrž spíš něco jako dočasný houbovitý porost na povrchu bulv, něco jako lehké chmýří, jaké děti sfoukávají z paliček odkvetlých pampelišek. „Stran tý krávy,“ dodal Ratliff.

Rysy se daly na úprk. Hnaly se od toho dlouhého nosu, který byl zesměšněním logického uvažování a rozhodnosti, a dokonce si tropil škodolibě šašky z rozumové zvídavosti, a přelévaly se a tekly po té zkamenělé masce rozjaření. Nato si Ratliff všiml, že oči se nesmějí, nýbrž ho pozorují a že je za nimi něco jako inteligentní ostražitost nebo aspoň pohotovost, třebaže nejistá. „Že je na něj ale podívaná, co?“ zakrákal, zachrochtal Snopes. „Už jsem si od tý doby, co mu Hous-245$

ton tu krávu dal a paní Littlejohnová jim vykázala tak šikovnou stáj, kolikrát říkal, jaká je to škoda, že někdo z jeho příbuzenstva nekandiduje na ňákej úřad. Chléb a hry, jak se říká lidově, nesou u volebních uren úroky. Nevím o lacinějším způsobu, jak by moh Lump někomu dopomoct —“

„K porážce,“ řekl Ratliff. Nezvýšil hlas a nepronesl víc než to jedno jediné slovo. Druhý obličej se rovněž nezměnil: dlouhý nehybný nos, zkamenělá grimasa a oči, které se nepodílely na životě prvního ani druhého. Snopes po chvíli opakoval:

„K porážce?“

„K porážce,“ řekl Ratliff.

„K porážce,“ zopakoval znovu druhý. Jestli to není inteligence, pomyslel si Ratliff, pak je to nějaká dobrá náhražka. „Jenomže já náhodou nekandiduju —“

„Jak to?“ řekl Ratliff. „Co myslíte, že se stane, až příští měsíc zajde Caesarova žena za Willem Varnerem poprosit znovu o místo ve zdejší škole a ten dotyčnej nebude čistej jak mramorovej pomník?“ Snopesův obličej se nijak nezměnil, rysy prchaly neustále dál, jako by k sobě neměly žádný vztah, až na to, že jsou na stejné lebce a vyživuje je stejné tělo.

„Vřelé díky,“ řekl Snopes. „A co si představujete, že bysme měli udělat?“

„My nebudem dělat nic,“ odpověděl Ratliff. „Já ve škole učit nechci.“

„Ale pomůžete nám. Koneckonců šlo všechno dobře, než jste se do toho zamíchal.“

„Ne,“ odrazil ho Ratliff. „Já pomáhat nebudu. Ale jedno udělám. Zůstanu tady, dokud neuvidím, že s tím jeho příbuzenstvo něco podniklo. Aspoň s tím, jak lidi okouněj u tý škvíry a čuměj na to.“

„Je to arci těžký. V tom je ten háček. Tělo je křehká

246$

nádoba a tady tomu dole stačí málo. Ale hříchu se dopouštěj oči, co na to koukaj. Vyjmi nejprv břevno z oka svýho bližního. Co oči nevidí, to srdce neželí. Člověk ovšem nemá dopustit, aby někdo vláčel jeho poctivý jméno kanálem. Jméno Snopes nosí v tomhle kraji hlavu už příliš dlouho vysoko, než aby na sebe nechalo kydat něco jako obskakování dobytka.“

„O tý škole ani nemluvě,“ poznamenal Ratliff.

„Arciže. Musíme se poradit. Celá rodina. Dáme si odpoledne sraz v krámě.“

Když Ratliff dojel odpoledne ke krámu, byli tam už oba dva — kovářův pomocník i učitel a s nimi ještě třetí člověk: kazatel z místního kostela — farmář a otec rodiny, nevrlý, hloupý, poctivý, pověrčivý, spravedlivý člověk, který neměl žádný seminář, žádné diplomy, nepůsobil v rámci žádného synodu ani mimo něj, ale kterého Will Varner před mnoha lety ustavil kazatelem, stejně jako jmenoval své učitele a pověřoval úřadem soudní sluhy. „Už je to v pořádku,“ řekl I. O., když vešel Ratliff. „Tady bratr Whitfield to už vyřešil. Jenomže —“

„Řek jsem, že vím o jednom případu, kde se to osvědčilo,“ opravil ho kazatel. Pak jim ten případ vylíčil — nebo lépe řečeno jim ho vylíčil učitel:

„To se veme ten kus hovězího dobytka, s kterým si to ten chlapec navyknul dělat, porazí se, kousek z něho se uvaří a dá se ho tomu dotyčnýmu sníst. Ale musí to bejt kus z tý samý krávy nebo ovce či co to je, a ten chlápek musí vědít, co jí. Nesmí se ho nijak podfouknout, ani ho nějak donutit, aby to sněd, poněvadž jak se mu podstrčí něco jinýho, tak to neúčinkuje. Pak s ním bude zase všecko v pořádku a už nebude běhat za ničím jiným než za dvounohejma ženskejma. Jenže —“ a Ratliff si teď v té rozplizávající se tváři všiml jakési vypočítavosti a zároveň rozmrzelosti — „jenže paní Littlejohnová

247$

nám tu krávu nechce vydat. Ale vy jste povídal, že ji Houston dal jemu.“

„To jsem neříkal,“ odpověděl Ratliff. „To jste říkal vy.“

„Tak mu ji nedal?“

„To se budete muset zeptat paní Littlejohnový nebo Houstona nebo vašeho bratrance.“

„Mno, na tom nezáleží. Zkrátka ji nechce vydat. Takže ji od ní musíme koupit. Ale jednomu nerozumím, ona tvrdí, že neví, co za ni, to že prej víte vy.“

„Hm,“ odpověděl Ratliff. Ale to už se na Snopese nedíval. Hleděl na kazatele. „A víte jistě, že to bude účinkovat, důstojnosti?“ zeptal se.

„Vím, že to kdysi v jednom případě zabralo,“ odpověděl Whitfield.

„Takže jste zažil i to, že to selhalo.“

„Nevím, že by se to bylo kdy zkoušelo kromě tehdá,“ odpověděl Whitfield.

„No dobrá,“ řekl Ratliff. Podíval se na druhé dva — na ty bratrance či na toho synovce se strýčkem, nebo co vlastně byli, „bude vás to stát šestnáct dolarů osmdesát centů.“

„Šestnáct dolarů osumdesát centů?“ opáčil I. O. „A krutibrko.“ Bystrá bledá očka vystřelovala střídavě od jednoho obličeje ke druhému. Pak se I. O. obrátil ke kazateli. „Poslyšte, dyť na krávě je ještě hromada jinejch věcí než jenom maso. A je to pořád jedna a ta samá kráva. Musí bejt, poněvadž když se narodila, tak spousty z těch věci neměla, tak to přece musí bejt jedna a ta samá kráva? Například rohy, chlupy. Co kdybysme jich trochu vzali a uvařili takovou polívku. Mohli bysme jí pustit žilou a přidat i trochu krve, takže by technicky vzato bylo všecko, jak má bejt.“

„Jenže tenkrát to bylo maso, tělo,“ namítl kazatel.

248$

„Jak já tý kúře rozumím, tak by se nejenom duše toho chlapce, ale celej jeho vnitřek, to sídlo vášně a hříchu, mělo přesvědčit, že jeho spoluhříšnice je mrtvá.“

„Ale šestnáct dolarů osumdesát centů,“ řekl I. O. Podíval se na Ratliff a. „Čítám, že vy nám nepřidáte nic?“

„Ne,“ řekl Ratliff.

„A Mink taky ne, zvlášť po tom rozsudku, kterým ho dneska dopoledne obšťastnil Will Varner,“ řekl druhý dopáleně. „A Lump jakbysmet. Toho leda pěkně nahrábne, že se mícháte do něčeho, po čem vám venkoncem nic není,“ řekl Ratliffovi. „A Flem není ve městě. Takže zbejvám já s Eckem. Ledaže by nám chtěl pro posílení morálky vypomoct tadyhlenc bratr Whitfield. Koneckonců co padá na jednu ovečku, padá na celý stádo.“

„Jenže nechce,“ řekl Ratliff. „Nemůže. Poněvadž mě právě napadá, že jsem o něčem podobným slyšel i já. Musej to províst pokrevný příbuzný toho člověka, jináč to neúčinkuje.“ Blýskavá čilá očka přeskakovala z Ratliffova obličeje na obličej kazatelův a zpátky.

„Ale vy jste nic takovýho neříkal,“ prohlásil I. O.

„Řek jsem jenom to, co vím,“ odpověděl Whitfield. „Jak tu krávu získali, to mi není známý.“

„Ale šestnáct osumdesát,“ namítl I. O. „Krutibrko.“ Ratliff ho pozoroval — ty oči jsou mnohem prohnanější, než se zdálo — ne snad inteligentnější, upřesnil si, prohnanější. I. O. se podíval poprvé i na toho svého bratrance či synovce. „Takže zbejvám já a ty, Ecku.“

A bratranec či synovec se poprvé ozval.

„Chceš říct, že ji musíme vykoupit my dva?“

„Jo,“ odpověděl I. O. „Jistě neodmítneš přinýst oběť jménu, který nosíš, ne?“

„Inu,“ odpověděl Eck. „Když to musí bejt.“ Vytáhl zpod kožené zástěry velikánskou koženou peněženku,

249$

otevřel ji a podržel ji v mouraté pěsti asi jako dítě papírový pytlík, který chce nafouknout. „Kolik?“.

„Já jsem naneštěstí svobodnej,“ řekl I. O. „Ale ty máš tři děcka — „

„Čtyry,“ opravil ho Eck. „Jedno je na cestě.“

„Tak čtyry. Podle mýho se to dá rozdělit jedině podle toho, když se rozpočítá, kdo bude mít z jeho vyléčení nejvíc užitku. V tvým případě jde o tebe a o čtyry děti. To máme pět k jednomu. Takže já zaplatím jeden dolar osumdesát a Eck zaplatí patnáct, poněvadž pět v patnácti je třikrát a třikrát pět je patnáct dolarů. A Eck si nechá kůži a zbytek hovězího masa.“

„Ale to hovězí a kůže nemaj cenu patnácti dolarů,“ namítl Eck. „A i kdyby, já je nechci. Co bych si počal s hovězím za patnáct dolarů?“

„Tady nejde o hovězí nebo o kůži. To je vedlejší. Tady jde o to, jakou morální hodnotu tím získáme.“

„Jak to, že já potřebuju morální hodnotu za patnáct dolarů a tobě stačí jenom za dolar osumdesát centů?“

„Tady jde o jméno Snopes. Copak to nechápeš? Ještě nikdá ho žádnej živej smrtelník nepokálel. Musíme ho uchovat čistý jak mramorovej pomník pro tvý děcka, který budou pod tím jménem vyrůstat.“

„Ale mně prostě nejde na rozum, proč bych měl vysolit patnáct dolarů, když ty zaplatíš jenom —“

„Poněvadž máš čtyry děti. A ty seš pátej. A pětkrát tři je patnáct.“

„Zatím mám jenom tři,“ namítl Eck.

„No dyť to povídám. Pětkrát tři. Kdyby tady bylo už to další, tak by to byly čtyry, a pětkrát čtyry je dvacet dolarů. Potom bych já nemusel platit nic.“

„Až na to, že by někdo musel Eckovi dát zpátky tři dolary dvacet centů,“ poznamenal Ratliff.

„Cože?“ opáčil I. O., ale ihned se zase otočil

250$

k bratranci či k synovci. „A dostaneš to maso a kůži,“ řekl. „Tak si to už přece jednou zapamatuj.“

DRUHÁ KAPITOLA

1

Žena, kterou si vzal Houston, nebyla krásná. A neoplývala ani chytrostí, ani penězi. Byla sirotek, jako děvče byla nepohledná, takřka ošklivá, a dokonce nepatřila k nejmladším (bylo jí už čtyřiadvacet), když k němu od své vzdálené příbuzné, u níž žila a vyrostla, přišla vybavená znalostí domácích prací, vštípenou tradicí a výchovou, a malou truhlou s úhledným, prostým ošacením holubičí barvy a ručně šitými prostěradly, ručníky a ubrusy, které si sama zhotovila, i nesmírnou schopností k oddanosti a příchylnosti, ale ničím víc. Bylo to docela prosté: Vzali se, ona za šest měsíců zemřela a on po ní čtyři roky truchlil s černou, divokou, nezlomnou věrností.

Znali se odjakživa. Oba byli jedináčci, narození v rodinách stejného druhu, na farmách, jež od sebe nebyly ani pět kilometrů. Patřili k témuž církevnímu sboru a chodili do téže vesnické jednotřídky, kde ona, přestože o pět let mladší než on, byla už o třídu výš, když tam přišel, ale ačkoliv za ty dva roky, co tam chodil, dvakrát propadl, byla pořád jenom o třídu výš, ještě když do školy chodit přestal a nejenom z otcovského domu, nýbrž z kraje vůbec zmizel, protože se už v šestnácti dal na útěk před tou odvěkou pastí a byl třináct let pryč, ale pak se náhle vrátil, i když už v okamžiku, kdy si uvědomil, že se vrátí, věděl (a možná si za to i spílal), že ona tam bude dosud a nebude provdaná. A taky nebyla.

251$

Do školy začal chodit ve čtrnácti. Nebyl divoký, jenom ještě nepoznal udidlo, a nebyl ani tak bujný, jako spíš posedlý silnou žádostivostí nikoli snad po životě, a dokonce ani po volném pohybu, nýbrž po té nehybnosti beze všech pout, jíž se říká svoboda. Proti učení nic neměl. Jenom proti tomu, že je při něm zavřený, proti těm regulím, co jsou v něm zahrnuty. Byl už tehdy schopen vést otcovu farmu a maminka ho naučila se podpisovat — než zemřela a tím zanechala všech snah donutit jeho otce, aby ho posílal do školy, které se nejméně čtyři roky vyhýbal tím, že stavěl lásku, jíž ho kazila, proti otcově tvrdé pýše. Měl vlastně tu rostoucí míru zodpovědnosti rád, měl dokonce rád i práci, kterou mu otec jakožto průpravu pro mužný věk přiděloval, ale nakonec svou strategií přechytračil sám sebe, neboť otec posléze připustil, že se na farmě už nemůže nic naučit. A tak začal chodit do školy, kde ho, ačkoliv nijak nevynikal, nebylo možno přehlédnout. Ještě zdaleka nenabyl práva volit, a už měl všechny znaky právoplatného občana, a ještě se nenaučil pravopis, a už by se byl mohl stát otcem. Ve čtrnácti už věděl, co je to whisky, a měl milenku — jedno černošské děvče o dva nebo tři roky starší než on, dceru jednoho otcova nájemce — a tak zjistil, že se podvoluje výuce abecedy o čtyři, o pět či o šest let později než jeho vrstevníci a že je tudíž na prostředí, ve kterém se ocitl, tělesně už příliš vyspělý; byl hora mezi Liliputány, nevyhnutelně poučenější, pochopitelně povznesený a nepřekonatelně nepolepšitelný, ne protože by se schválně nechtěl nic naučit, nýbrž protože byl přesvědčen, že se nejenom nikdy nic nenaučí, ale že po tom ani netouží, poněvadž nevěří, že by mu to kdy k čemu bylo.

Později mu připadalo, že když vstoupil do třídy, uviděl ze všeho nejdřív tu skloněnou, pokornou, nenápadně

252$

hnědou hlavu s rovnými vlasy. A ještě později, kdy měl dokonce dojem, že jí unikl, se mu zdálo, že patřila k jeho životu odjakživa, i v těch pěti letech mezi jeho a jejím narozením. Ne že by se jí bylo nějak podařilo v těch pěti letech už existovat, nýbrž že on sám nezačal žít, dokud se nenarodila ona, a že jsou spolu od té hodiny navěky neodvolatelně svázaní jakýmsi řetězem, nikoli snad láskou, nýbrž neúprosnou oddaností a nezdolným odmítáním — tou nepolevující, ničím neotřesitelnou vůlí měnit, zlepšovat a předělávat na straně jedné a tím zuřivým zpěčováním na straně druhé. Nebyla to láska — zbožňování, odevzdání se na milost a nemilost —, jakou znal, nebyl to projev vášně, jakou poznal při svých dosavadních zkušenostech, sice omezených, ale ne zcela nevinných. S tou by se byl smířil, tu by byl přijal jako něco, co je na místě, a byl by si říkal, že se jí jenom poddává, stejně jako si do té chvíle svého života říkal, že jenom ustupuje, třebaže toho vlastně využíval, tomu, co u jiných žen — u své matky i své milenky — nazýval dobrovolným otročením. Nepochopil však, že až do té doby nepoznal, co je to opravdové otroctví — ta umanutá, nepolevující, despotická, cílevědomá vůle zotročeného nejenom někomu náležet, naprosto s ním splynout, nýbrž i krotit a přetvářet otrokáře k obrazu jeho ujařmence. Tehdy ho ještě ani nechtěla, ne protože by byla příliš mladá, ale protože v něm ještě neviděla toho jediného, toho pravého. Připadalo mu, že si ho nevybrala z celého toho pozemského hemžení proto, že by odpovídal jejím požadavkům, nýbrž protože v něm vidí člověka, v němž se skrývají možnosti, na něž je ona svolná položit základní kámen svého života.

A tak se ho snažila protáhnout školou. Ne proto, aby ji už jednou vychodil, a zřejmě ne ani proto, aby získal vzdělání, aby zmoudřel, ale jenom proto, aby prolízal

253$

jednu třídu za druhou v uspořádaném sledu a ve stanovenou dobu, aby postupoval z jedné do druhé tak, jak se zpravidla postupuje. Jeden čas se mu zdálo, že jí jde spíš o to, aby postupoval a postupoval, až se dostane do třídy, jež odpovídá jeho věku, do třídy, ve které by měl být. A že kdyby se jí to povedlo, nechala by ho už pak na pokoji, ať si propadá nebo nepropadá, jak mu bude diktovat jeho povaha či charakter. Třeba by to byla skutečně udělala, ale je i možné, že byla zároveň natolik moudrá, aby si uvědomila, že se nejenom nikdy nedostane do třídy, v níž by měl být — přestože ho měla tak ráda, že se pokusila ho tam dostat —, nýbrž že dokonce nestačí ani na tu, v níž je, ba co víc: že jí nezáleží na tom, ve které je on třídě, ani na tom, jestli propadne, pokud mu může při tom propadání pomáhat.

Bylo to nepřátelství na život a na smrt, svár beze slov, při němž nikdo nechtěl kapitulovat, svár mezi neochvějnou touhou, nikoli snad po lásce, nebo po vášni, nýbrž po stavu manželském, a mezi zuřivou neústupnou touhou po samotě a po svobodě. Ten první rok měl propadnout. Čekal, že propadne. To věděl nejenom on, nýbrž celá škola. Nikdy ho neoslovila, chodila kolem něj na hřišti, ale nevěnovala mu jediný pohled a zdálo se, že ho ani nevidí, přesto však se mu na lavici vždycky objevilo němé, nevyhnutelné jablko či kus koláče z její krabice s obědem a v některé jeho knize ukrytý složený arch se zodpovězenými otázkami nebo s opraveným pravopisem či větami napsanými zaobleným pevným dětským písmem — odměna a slib, kterými povrhoval, pomoc, kterou odmítal, rozlícený ne snad kvůli tomu, že to byl útok na jeho nedotknutelnost a lehkověrnost, ale kvůli tomu, že nemohl svůj spravedlivý odmítavý hněv vyjádřit veřejně a že si dokonce ani nebyl jist, že ta skloněná, slušná, pozorná hlava, natočená k němu

254$

z profilu nebo ze tří čtvrtin a někdy i týlem, ta hlava, kterou v životě neslyšel vyslovit své jméno, vůbec zaznamenala, jak v skrytu odmrštil — jak svévolně zničil — ten papír či to jídlo. Pak po něm jednou jakýsi chlapec na hřišti hodil posměšnou básničkou — ne že se Lucy Patová a Jack Houston namlouvají, ale že Lucy Patová chce Jacka Houstona dotáhnout do druhé třídy. Praštil toho prcka, jako by byl stejně veliký jako on, ale vzápětí se na něj vrhli čtyři starší hoši, kterým se zuřivě ze vší síly bránil, když vtom útočníci polevili a vedle něho stála ona a rozmachovala se po jeho protivnících školní brašnou. Praštil ji se stejnou slepou zuřivostí jako předtím toho mrňouse, až odlítla. Příští dvě minuty vyváděl jako smyslů zbavený. Přestože už ležel na zemi, museli ho ti čtyři svázat kusem plotového drátu, a teprve pak ho mohli pustit a utéct.

A tak první kolo vyhrál. Propadl. Když přišel na podzim do školy, do stejné třídy, kde byl jako obr, kolem jehož nohou se hemží trpaslíci, obklopen houfem ještě menších dětí, sahajících mu ke kolenům, věřil, že možná unikl. Obličej tam samozřejmě byl dosud a nezdál se o nic menší, o nic vzdálenější. Ale Houston věřil, že na něj hledí přes propast zvětšenou o další třídu, která stojí mezi nimi. A tak věřil, že tím vyhrál i poslední kolo, a tím celý zápas. Trvalo mu takřka dva měsíce, než přišel na to, že při zkouškách v minulém roce rovněž propadla.

To už se ho zmocnilo něco jako panika. Neboť zároveň objevil, že se měřítko a styl jejich utkání změnily. Už to nebyl zápas na život a na smrt. To už nebylo možné. Dospěl do zralejšího stadia. Až do té chvíle si přes smrtelnou vážnost ponechával něco z dětskosti, určitou dávku nelogičnosti, ale i konzistence, určitou dávku rozumovosti, ale i bizarnosti. Jenomže někdy

255$

během toho léta, kdy se kromě v kostele při shromážděních nevídali, byla hozena a zvednuta ona obnošená rukavice biologického rozdílu. Působilo to dojmem, jako by oba v témže okamžiku, i když si to ještě neuvědomili, pohlédli na toho dávnověkého hada a s odhodláním a se schopností splynout, ale bez patřičné výzbroje, pojedli ze stromu poznání, i když v jeho případě se o nedostatku výzbroje mluvit nedalo. Teď už se neobjevovala žádná jablka ani koláče, jenom v knize nebo v kapse jeho kabátu či v poštovní schránce před jejich vraty papír s úlohou bez jediné chybičky, nevyhnutelný, neúprosný. Při měsíčních písemkách předal vždycky svůj papír prázdný, ale zpátky obdržel jiný, s vynikající známkou a napsaný včetně podpisu rukopisem, podobajícím se čím dál víc jeho vlastnímu. A pořád měl kolem sebe ten obličej, který ho dosud ani jednou neoslovil, a dokonce se na něj nepodíval, skloněný, obrácený k němu z profilu nebo ze tří čtvrtin, střízlivý, nezneklidnitelný. Díval se na něj nejenom celý den, nosil si ho večer domů a setkával se s ním, neustále vážným, neustále neochvějným, i když se probudil ze spánku. Někdy se ho dokonce pokoušel vygumovat a překrýt obličejem té černošské milostnice, ale ten neměnný, slavnostně vážný, nevyčítavý a dokonce ani ne smutný či rozzlobený obličej neodcházel, odpouštěl dřív, než si on odpuštění vyvzdoroval nebo vysloužil, a klidný, děsivý čekal. Jacka Houstona v tom roce dokonce jeden čas pronásledovala šílená představa, že kdyby dohonil ty ztracené roky a doškrábal se do třídy, kde by měl být, dostal by se navždycky z dosahu její pomoci a navždycky by jí unikl. Krátký čas se o to dokonce pokoušel. Ale ten obličej vytrvával a on věděl, že ho nemůže nikdy obejít, ne proto, že by ho ten obličej držel v područí jako bělem těch pěti let, než ona přišla na svět, ale proto, že by

256$

si ho musel vzít s sebou. Že by ho nejenom nikdy nedokázal obejít, že by ho dokonce tím jedním rokem ani nepředhonil, takže bez ohledu na to, do jakého stadia by dospěl on, byl by ten obličej, který nebylo lze obejít, kterému nebylo lze uniknout, pořád jeden rok před ním. A tak mu zbývala jenom jedna možnost. Ta odvěká: nikoli sestoupit níž, neboť níž než do třídy, kde byl, se dostat nemohl, nýbrž brzdit, zapřít se hřeby nepřemožitelných podpatků proti tomu ubíhajícímu, závrať vyvolávajícímu prostoru a zůstat stát na místě.

A tak to udělal. Jenže se mýlil, když předpokládal, že ženská nelítostnost má své hranice. Pozoroval, jak prázdné papíry s měsíční písemkou mizí v učitelových rukou a pak se k němu vracejí dokonale vypracované, včetně jeho jména v záhlaví, a tak míjely měsíce, až nastala závěrečná zkouška rozhodující o tom, kdo postoupí či nepostoupí do vyšší třídy. Odevzdal prázdné archy, na nichž nebylo nic než jeho jméno a špinavé čmouhy od prstů v místech, kde písemky skládal, zavřel naposledy knihy, které se mu ani nepovedlo usmolit, a vyšel ze třídy volný jak ten pták, i když k tomu ještě chyběla ta malá formalita, že mu učitel zatím neoznámil, že propadl. Jeho přesvědčení, že je volný, vydrželo celé odpoledne, přes večeři a dokonce i večer. Už se svlékal, že si půjde lehnout, jednu nohu už měl vytaženou z kalhot, ale pak ji bez prodlení, bez zaváhání vrazil do kalhot zpátky a rozběhl se bosky a bez košile z domova, kde otec už spal. Školní budova nebyla zamčená, ale aby se dostal do učitelova stolku, musel vypáčit zámek. Našel všechny svoje tři písemky — včetně konceptů, na papírech stejného formátu jako byly ty, co odevzdal nepopsané — aritmetiku, zeměpis a slohovou práci z angličtiny, a nebýt toho, že věděl, že z nich nenapsal ani řádek, a toho, že neuměl vyslovit ani rozpoznat

257$

některá slova a že mu nebyl jasný význam ani všech těch, co znal, nebyl by mohl přísahat, že je nenapsal sám.

Vrátil se domů, sebral trochu šatstva a pistoli, kterou už měl tři roky, probudil otce — setkání v životě — setkání odhodlaného, vyděšeného mladíka a rozlíceného, hubeného, šlachovitého, takřka o hlavu menšího neoholeného muže s divoce rozevlátými šedinami a v noční košili do půl lýtek, který z kalhot hozených přes židli poblíž vytáhl ošoupanou portmonku, dal mu její obsah a pak s brýlemi s drátěnými obroučky na nose napsal na onen obnos stvrzenku, i s úroky, a dal ji synovi podepsat. „Jak myslíš,“ řekl. „Běž si a čert tě vem. Pravda, měl bys bejt natolik po mně, aby ses o sebe doved v šestnácti postarat. Já jsem to doved. Ale vsadím se s tebou o celou tu sumu, že budeš ječet o pomoc, dřív než uběhne půlrok, jak je pámbů nade mnou.“ Mladík se vrátil do školy, urovnal písemky a přidal k nim novou sadu prázdných papírů. Kdyby byl mohl, byl by opravil i ten vypáčený zámek. Později dokonce zaplatil i tu sázku, přestože ji neprohrál, a ty peníze vrátil, když rok nato za jednoho sobotního večera v táboře železničních dělníků v Oklahomě, kde dělal zapisovače odpracovaných hodin, vyhrál trojnásobek té sumy.

Neutíkal minulosti, nýbrž aby unikl budoucnosti. Trvalo mu dvanáct let, než poznal, že se ani jednomu, ani druhému uniknout nedá. Byl tenkrát v El Pasu, končila tam jedna strana jeho trasy topiče na lokomotivě, a byl tehdy služebně už tak vysoko, že mohl očekávat místo strojvůdce. Bydlel tam v pohledném malém městském domku, který měl najatý už čtyři roky, s jednou ženskou, kterou v sousedství i v blízkých hokynářstvích

258$

a podobně znali jako jeho manželku a kterou před sedmi lety vytáhl z jednoho galvestonského bordelu. Předtím pomáhal v Kansasu na pšeničných polích, pásl v Novém Mexiku stáda ovcí, pak se přidal k jedné stavební partě v Arizoně, potom v západním Texasu a posléze přijal místo přístavního dělníka v galvestonských docích. Pakliže ještě prchal, už o tom nevěděl, poněvadž to byla celá léta, co si uvědomil, že už na ten obličej zapomněl. Jestliže sám sobě dokázal, že minulosti ani budoucnosti nelze utéct, má-li člověk na pomoc pouze povrch zemský, pak o tom nevěděl. (Povrch zemský: ten nedostatečný vynález, ta infantilní víra ve vzdálenosti, víra člověka, jenž nepřipadne na žádný lepší prostředek, jak něčemu utéct; a zvlášť když utíká před sebou samým, jako utíkal on, pro kterého, jak se aspoň domníval, že se domnívá, nebyl povrch zemský pouze něco, po čem se chodí, ale samo médium, jež nespoutanci putující z místa na místo potřebují k dýchání.) A tak když za rozbřesku takřka násilím vyvedl z domu ženskou, kterou až do předcházející půlnoci v životě neviděl, vůbec si neuvědomil, že tím, že se vrhl na sukně jedné ženy, jenom možná vytrvává v útěku před jinou, jako tenkrát v případě své matky a té černošské holky v dobách svého dospívání. Mezi ním a paní domu v papírových natáčkách došlo při světle plynové lampy k výstupu stejně prudkému, jako by unášel z rodiny univerzální dědičku.

Žili spolu sedm let. On se vrátil k dráze, zůstal tam a k posledku se dokonce dostal na hierarchické stupnici mezi služebně starší. Byl té ženě v duši i v mysli a s výjimkou příležitostného záletu i fyzicky věrný a ona byla na oplátku loajální, účinlivá, nenáročná a opatrná na jeho peníze. V penziónech, kde zprvu bydleli, a pak v pronajatém domku v El Pasu, který nazývali svým

259$

domovem a který si postupně, jak si mohli dovolovat kupovat nábytek, zařizovali, užívala jeho jméno. Pomýšlel dokonce na to, třebaže to ona sama nikdy nenadhodila, že se s ní, s tou biblickou Magdalenou, ožení, do té míry už vliv Západu, který byl v té době ještě natolik mladý, aby si ze všeho nejvíc cenil individuality, změkčil jeho zděděný jižansko-provinčně-protestantský fanatismus v otázce manželství a ženské neposkvrněnosti. Nakonec ho toho fanatismu zbavil docela. Byl tu samozřejmě jeho otec, kterého neviděl od té doby, co odešel z domova, a o kterém si myslel, že už ho asi nikdy neuvidí. Nemyslel na něj však jako na mrtvého, na někoho, kdo je dál než v tom starém stavení v Mississippi, kde se s ním setkal naposledy, ale prostě si nedovedl představit, že by se mohli sejít někde jinde než v Mississippi, kam se on, jak se domníval, vrátí leda jako starý člověk. Věděl však, jak by otec reagoval na jeho manželství s bývalou veřejnou ženštinou, a do té chvíle se přese všechno, co udělal nebo neudělal, nedopustil ničeho, o čem by se domníval, že by to jeho otec rovněž neudělal nebo mu aspoň neprominul, že se toho dopustil on. Pak obdržel zprávu, že otec zemřel (zároveň mu přišla nabídka od souseda, že by od něj odkoupil jeho farmu. Neprodal. V té chvíli nechápal proč), takže tohle všechno odpadalo. Ale ve skutečnosti to ani nikdy neexistovalo. Tuhle svou a otcovu záležitost si už vyřešil před dávnou dobou za jedné noci, kdy se šerá lokomotiva kodrcala temnotou přes cvakající spojnice kolejnic. „Možná že kdysi za moc nestála, ale to já taky ne. A teď se už hodnou dobu chová o moc líp, než jsem se kdy choval já.“ Třeba by měli za nějaký čas dítě. A tak si řekl, že počká, až to dítě přijde, že to bude pokládat za jakési znamení. Ze začátku mu ta možnost vůbec nepřišla na mysl — i v tom se projevil ten jeho

260$

starý mystický fanatický protestantismus. Boží ruka, která spočívá na hříšníkovi i po napravení, babylónská, navěky platná zápověď nebes rozmnožovat se. Nevěděl přesně, jak dlouhé doby, jakého časového úseku je zapotřebí, aby člověk prošel očistcem a dostalo se mu odpuštění, ale často si představoval i to — ten okamžik, dosud mystický, kdy sněť po těch bezejmenných chlapech bez tváří a ty jizvy vypálené zpeněženou neřestí budou zlikvidovány a vyhojeny z orgánů, jež kdysi nabízela na prodej.

Jenže ta doba už byla pryč, nikoli ten mystický okamžik, kdy by se jí bylo mělo dostat odpuštění, nýbrž hodina, den, v jehož průběhu by mu podle jeho názoru byla měla říct, že je těhotná, a oni by se vzali. Ta doba už byla dávno pryč. K tomu už nikdy nedojde. A pak jednou během dvanáctého roku večer v penziónu na druhém konci trasy, kde trávíval každou druhou noc, vytáhl tři roky starou nabídku na koupi své farmy a už věděl, proč ji tehdy nepřijal. Jedu domů, řekl si — nic víc, dokonce ani proč. Už ani neviděl ten obličej, který by byl do dne, kdy začal chodit do školy, nedokázal popsat a který si už teď nedovedl vůbec vybavit. Druhý den dojel na opačný konec své trasy do El Pasa, vybral z banky hromádku nastřádanou za sedm let a rozdělil ji na dvě stejné polovičky. Žena, která mu byla po sedm let manželkou, se na peníze jenom podívala a už mu začala spílat: „Ty se jedeš oženit,“ řekla. Neplakala. Jenom mu spílala. „Nač jsou mi peníze? Podívej se na mě. Myslíš, že mi budou chybět peníze? Vem mě s sebou. Určitě je někde poblíž městečko, nějaký místo, kde bych mohla bydlet. Přijedeš si, kdy budeš chtít. Copak jsem se ti někdy věšela na krk?“

„Ne,“ odpověděl. Spílala mu, spílala jim oběma. Kdyby na mě aspoň vztáhla ruku, praštila mě, rozzuřila mě

261$

natolik, abych praštil já ji, pomyslel si. Ale ani to se nestalo. Nespílala jemu, dokonce ani té ženské, kterou nikdy neviděla a jejíž obličej si nedovedl pořádně vybavit ani on. A tak svou polovinu peněz — které získal díky štěstí, ne snad v tom smyslu, že by je byl vyhrál nebo si je vydělal či je našel, nýbrž díky štěstí, že jeho neřesti a touhy po rozkoších byly takového druhu, že mu po jejich ukojení zbyla z peněz ještě hezká hromádka — rozdělil na další dvě poloviny a vrátil se do Mississippi. Ale i pak mu zřejmě trvalo ještě rok, než si přiznal, že své minulosti ani své budoucnosti nechce uniknout. V kraji měli za to, že se vrátil prodat farmu. Ale míjely týdny a on ji pořád neprodával. Přišlo jaro, on však nedělal žádné přípravy k tomu, aby ji pronajal, ani k tomu, aby ji sám obdělal. Prostě bydlel dál v tom starém stavení z dob před občanskou válkou, které — přestože to nebylo žádné panské sídlo se sloupovím — bývalo příliš velké i pro tři, a měsíc za měsícem míjel, ale on jako by byl dosud zaměstnanec texaské dráhy, na níž, jak věděli od jeho otce, pracoval, a byl tam jenom na dovolené, kterou tráví sám, bez společnosti, a stýká se (pokud se vůbec s někým stýká) se svými vrstevníky, kteří se na něj pamatovali z mládí, tu a tam, ale nijak často, nad sklenicí či u karet. V létě se občas ukázal na nějakém pikniku a každou sobotu odpoledne se přidal k hloučku na verandičce Varnerova krámu, kde mluvil málo, spíš odpovídal na otázky o Západu, ne že by byl tajnůstkářský a rezervovaný, ale spíš jako by myslel v jiném jazyce než v tom, kterému naslouchal a v kterém měl vzápětí odpovědět. Už měl na krku ohlávku, i když to ještě nebylo moc znát. Jeho obličej byl sice dosud poznamenaný širými dálkami a osamělostí, ale to znamínko už trochu bledlo (už bylo zkorigované rozumem a dokonce porušené) v jakousi uvědomělou ostra-262$

žitost, v níž však nebyla bázeň. Živočich z divokých polí, ve své prapodstatě samotářský a soběstačný, kterého přitahuje past, o níž ví, že je to past, a který nechápe, proč je jeho osud zpečetěn, i když ví, že je zpečetěn, ale který se už nebojí a už není tak docela divoký.

Vzali se v lednu. Jeho podíl z texaských peněz byl už v té době pryč, přestože v kraji se dosud domnívali, že je boháč, neboť jak jinak by byl mohl žít celý rok z nicnedělání a jak jinak by se byl mohl oženit se sirotkem bez vindry. Když tehdy přijel domů, měl čím platit, a tak by byl jeho sousedům už nikdo nevymluvil, že není zazobaný, stejně jako by jim byl nevymluvil jejich počáteční nezlomné přesvědčení, že ho domů dohnalo to, že byl na mizině. Vypůjčil si od Willa Varnera na kus pozemku peníze, za které si postavil nový dům, jinde, blíž u silnice. Koupil si tenkrát i hřebce, možná jako svatební dar pro ni, i když to nikdy nahlas nevyslovil. A byla-li krev, kosti a svaly toho hřebce symbolem onoho polygamního, bezuzdného mužství, jehož se zřekl, ani to nikdy nahlas nevyslovil. A jestliže byl mezi jeho sousedy a známými někdo — třeba Will Varner nebo Ratliff —, kdo poznal, že je to vlastně transference, uvážlivě vyplněná prázdnota po tom, čeho se vzdal, nahlas to taky nikdy nevyslovil.

Dům byl hotový za tři měsíce po svatbě, a tak se do něj nastěhovali s černoškou, která jim měla vařit, přestože jediná rodina, která měla najatou kuchařku, ať už černou nebo bílou, byli Varnerovi. Potom začaly chodit návštěvy z kraje, chlapi podívat se do ohrady na hřebce, ženské do stavení prohlédnout si ty nové, jasné místnosti, nový nábytek, zařízení a všelijaké vymyšlenosti, které člověku ušetří práci a běhání a nad jejichž obrázky v katalozích, podle kterých by si je mohly poštou objednat, snívaly. Pozorovaly, jak přechází mezi svým

263$

novým majetkem, čilá, neúnavná, v prostém úpravném oblečení, s prostým obyčejným účesem, s obyčejným obličejem, který však rozkvetl v cosi, co se takřka podobalo kráse — nebyl v něm ani údiv nad jejím štěstím, ani zrovna uspokojení z vítězství její vůle a víry, jenom velebnost, vyrovnanost a sebevědomý ruměnec, když podotýkaly, že stavení bylo dokončeno právě včas, aby na místo, kde stojí postel, mohl oknem dopadat dubnový úplněk.

Pak ji ten hřebec zabil. Hledala v stáji, kam jí zanášejí slepice. Černoch ji varovával: „Je to kůň, paničko. Je to mužskej. Nelezte do tý stáje.“ Ale ona se nebála. Působilo to dojmem, jako by byla pochopila tu transsubstanciaci, tu dualitu a jako by si, i když nahlas to nikdy nevyslovila, říkala: „Nesmysl. Jsem přece jeho žena.“ Hřebce zastřelil, nejdřív se však rozběhl za tím splašeným zvířetem do stáje jen s otevřenou kapesní kudlou v ruce, ale černoch se s ním potýkal tak dlouho, dokud ho nepřesvědčil, aby počkal, než mu přinese z domu pistoli. Pak bydlel čtyři roky a dva měsíce v novém domě jenom se psem a s-černochem, který jim vařil. Prodal kobylu, kterou jí koupil, i krávu, co tehdy měli, propustil kuchařku a rozdal slepice. Nový nábytek si vzali na splátky. Přestěhoval ho všechen do stodoly u starého stavení, v němž se narodil, a vyzval obchodníka, aby si pro něj přijel. Zbyl mu jedině sporák, kuchyňský stůl, na němž jedl, a postel, kterou dal pod okno místo manželského lože. První noc, co na ní spal, byl měsíc opětně v úplňku, a tak ji přestěhoval do jiné místnosti k severní zdi, kam na něj měsíc nemohl, a po dvou dnech strávil dokonce jednu noc ve starém stavení. Ale tam neměl nic, nejenom klid, nýbrž ani to houževnaté nepřestajné hoře, do kterého se mohlo zakousnout jeho zoufalství.

264$

A tak se vrátil do nového stavení. To už měsíc couval a pak se vracel jenom po měsíčních přestávkách, takže mezi jednotlivými úplňky zbývala pouze ta jediná hodina mezi západem slunce a úplnou temnotou a na tu byla protilátkou únava. A únava byla laciná. Musel zaplatit nejenom ten vypůjčený obnos, na který dal Willovi Varnerovi dlužní úpis, vyskytly se i nějaké potíže s firmou, která jim prodala na splátky nábytek a teď ho nechtěla vzít zpátky. A tak začal zase farmařit a postupně zjišťoval, jak moc toho zapomněl. Přitom občas doslova zapomněl i na onu hodinu, jíž se děsil, dokud nezjistil, že už do ní vkročil, že už v ní je, že už nad ním visí, že ho zahlcuje a dusí. Nato se ten neústupný přízrak jeho ženy, a někdy dokonce i syna, kterého by byli třeba příští rok měli, roztáhl zničehonic po celém domě, který postavil jí pro radost, i když v něm už kromě sporáku, kuchyňského stolu a jednoho jejího kusu oděvu — nebyla to noční košile ani spodní prádlo, nýbrž kartounové šaty, podobné těm, v nichž ji uviděl ten první den ve škole — nebyl jediný předmět, kterého by se byla dotýkávala, takže i za nejteplejších letních večerů sedával v dusné kuchyni, a zatímco mu černoch vařil večeři, pil z kamenného džbánku whisky ředěnou zteplalou vodou z cedrového vědra a mluvil hlasitěji a hlasitěji, sprostě, nesnášenlivě, hádavě, ačkoliv před sebou neměl žádného vyzyvatele, kterého by musel odrážet, ani žádné výzvy, jimž by musel čelit.

Měsíc však vždycky dříve nebo později dorostl. Některé noci byly takřka slepé, ale dříve nebo později, zatímco noc dorůstala do noci a pak se z ní zase vytrácela, vpadl znovu do místnosti stříbrný, vybělený čtyřúhelník okna stejně jako tehdy, kdy se řídili tím starým krajovým přesvědčením, že dubnový úplněk zaručuje oplodnění a kdy ten čtyřúhelník padával na ně na oba.

265$

Teď však vedle něho nebylo žádné tělo, na něž by mohl měsíc padat, a nic, nač by se to druhé tělo mohlo položit vedle jeho. Protože postel na to byla moc úzká, v strmém kolmém srázu jejího inkoustového stínu spal jenom neviditelný pes a on, nehybný, nepřemožitelný, ležel a ztěžka oddychoval. „Já to nechápu,“ říkával. „Nechápu, proč se to stalo. Nikdy to nepochopím. Ale mně se na kobylku nedostaneš. Jsem stejně silnej jako Ty. Mně se na kobylku nedostaneš.“

V okamžiku, kdy padal ze sedla, byl ještě naživu. Předtím slyšel výstřel a za okamžik poznal, že tu ránu zřejmě dřív ucítil, než uslyšel. Nato se ten uspořádaný časový sled, jak ho znal třiatřicet let, zničehonic obrátil. Připadalo mu, že cítí, jak narazil na zem, ale přitom věděl, že ještě padá a že na té zemi ještě nespočinul, pak padat přestal a byl na zemi a tu si vzpomněl na všechna poranění do břicha, jaká kdy viděl, a pomyslel si: Jestli mě to nezačne okamžitě bolet, tak umřu. Chtěl si tedy přivodit bolest a na okamžik nemohl pochopit, proč už nezačala. Potom uviděl mezi sídlem svého zraku a místem, kde by měl mít nohy, prázdnou mezeru, hlubinu, a jak ležel na zádech, pozoroval, jak se do té mezery derou rozcupované, rozervané konečky čití a vůle, tenounké jako vlasy a tápající slepě jako červi ve snaze se k sobě přiblížit a znovu se spojit, a tak ležel a snažil se vůlí přinutit čití, aby se jeho konečky přiblížily a znovu spojily. Pak dokonce uviděl, jak přes mezeru vyšlehla jako blesk bolest. Ale přišla z opačné strany. Nevyrazila z něj ven, nýbrž vrazila naopak do něj z celé té země, kterou kolem sebe rozeznával, ale která už mu nepatřila. Počkej, počkej, řekl. Neber to tak hurtem, abych to snes. Jenže ona počkat nechtěla. S řevem se na něj zřítila, nadzvedla ho, vyhodila do vzduchu a zavířila s ním. Ale nepočkala na něj. Nepočkala

266$

a mrštila s ním do prázdna. Vykřikl: „Rychle! Dělej!“ a podíval se v tom rudém řevu nahoru do té tváře, která se výbuchem toho velkorážového náboje navždycky sezdala s jeho tváří a stala se jejím blížencem — ten mrtvý, který vezme toho živého s sebou do hrobu; na toho živého, který jako vyděděnec země s sebou bude muset už navždy vláčet toho nezabitelného mrtvého — a pak, poněvadž se ty skloněné hlavně nehýbaly, dodal: „Zatracenou duši, to sis nemoh ty patrony pučit aspoň dvě, ty šupáku břídilská —“a odsunul svět stranou. Jeho oči, dosud otevřené k slunci, jež mu už nepatřilo, se zamžily a pak z nich náhle vytryskla, vyřinula se vláha, jež stékala, nezvyklá jako opravdové slzy, po tom odcizeném obličeji a po těch tvářích, v nichž už nebylo vzpomínek, a už usychala.

2

Ten výstřel byl moc hlasitý. Byl moc hlasitý nejenom jakožto výstřel, ale jakožto jakýkoli zvuk, hlasitější než by měl jakýkoli zvuk být. Působilo to dojmem, jako by se proti němu, přestože obhajoval své právo a vypořádával se za své příkoří, spřáhl prostor s ozvěnou, které spojily své schopnosti opakovat nějaký lomoz, takže kolem houštiny, kde byl přikrčený, rostl a sílil ještě dlouho po tom, co mu patka pažby narazila do ramene, pach dýmu z černého prachu se odplazil a vyčpěl a kůň v cvalu zavířil, až se prázdné třmeny srazily s prázdným sedlem. Nevypálil z té pušky už čtyři roky, dokonce si ani nebyl jist, jestli z těch pěti patron, co má, vystřelí aspoň jedna dvojice. První patrona nevystřelila. Až teprve druhá: cvaknutí naprázdno hlasitější než zahřmění, zuřivá nezbytnost znovu zacílit, najít druhou spoušť, pak řachnutí, které po tom ohlušujícím cvaknutí vůbec

267$

neslyšel, smrad a pach dýmu, jež ho srazily dozadu do houštiny, až na okamžik ztratil rovnováhu, takže i kdyby byl dokázal vystřelit podruhé, bylo by stejně pozdě; i pes už byl pryč, zradil ho, nechal ho za kládou, přikrčeného, zadýchaného a roztřeseného.

Bude to tedy muset dokončit, ne tak, jak by chtěl, ale tak, jak musí. Ne že by byl musel přemoct, zdolat nějakou slepou, instinktivní touhu dát se na útěk. Naopak. Ze všeho nejradši by mu nechal na prsou ceduli a na ní nápis tiskacími písmeny: Todle čeká každýho, kdo nechce vrátit Minkovi Snopesovi dobytek, a pod tím se podepsal. Ale to nemohl; to je od chvíle, co zmáčkl kohout, potřetí, co se proti němu všechno spiklo a popřelo a poplivalo jeho lidská práva i jeho cítění emotivního tvora; musí vstát, vylízt z houštiny a udělat další nezbytný krok, kterým to ovšem nedokončí, jenom dorazí první část toho, co začal a uvedl v pohyb, a vtom si uvědomil, že se stalo to, co věděl, že se stane, dřív než uslyšel koně a pozvedl pušku: že zmáčkl spoušť proti nepříteli, ale to, co zabil, je jenom mrtvola, kterou bude muset ukrýt. A tak se za kládou posadil, zavřel oči a zvolna počítal, až ho pustila třesavka, v uších mu dozněl dusot cválajícího koně a dokonce i ten neslýchaný, neuvěřitelný výstřel, a on dokázal vstát, v ruce pušku směřující k zemi, v pušce dosud patronu, která nevystřelila, a už se spěchem vyjít z houštiny. Ale i tak se bude stmívat, než se dostane domů.

A taky se stmívalo. Vynořil se z úžlabiny, podíval se vzhůru do svahu se svou ubohou, bídnou kukuřicí, a uviděl svou chalupu — nenatřenou, o dvou místnostech, spojených otevřenou chodbičkou a s kuchyňským přístřeškem, chalupu, která nebyla jeho, z níž platil nájem, ale nikoli daně, za niž platil ročně takřka stejné nájemné, kolik stálo postavení celé chalupy. Nebyla stará, ale

268$

střechou zatékalo, laťkové obití už začínalo hnít a opadávat z prken ostění. Už byla úplně stejná jako ta, v níž se narodil a jejímž majitelem rovněž nebyl jeho otec, a úplně stejná jako ta, ve které jednou umře, pakliže umře pod střechou — což je pravděpodobné, i když bude třeba v šatech a jeho neúnavný, zuřivý srdeční sval ho v některém okamžiku bez výstrahy vyštve někam mezi postel a stůl nebo třeba i dveře — a byla na vlas stejná jako přes půl tuctu dalších, v nichž žil, co se oženil, stejná jako dvojnásobný počet dalších, v nichž, jak věděl, bude žít, než opravdu umře, a i když za tuhle platil nájem, byl stejně nezlomně přesvědčen, že patří jeho bratranci, jako věděl, že on sám se nikdy nezmotá na to, aby mu nějaká střecha nad hlavou patřila víc než tahle. Pak na dvorku před stavením uviděl obě dvě děti, které v okamžiku, kdy je zahlédl, rychle vstaly, zadívaly se na něj, pak se otočily a odpelášily k domu. Nato se mu zazdálo, že vidí i ji, jak stojí v otevřené chodbičce takřka přesně na stejném místě, kde stála před osmi hodinami a pozorovala jeho záda, když seděl nad vyhaslým ohništěm a natíral pušku sádlem, protože neměl nic jiného, co by mohl použít místo oleje, a sádlo při styku s kovem tuhlo v mýdlovitou hmotu, jejíž sláň v sobě skrývá korozivní účinky. Viděl, jak tam stojí, orámovaná dveřním otvorem, i když tam tentokrát nesvítí žádná lampa, stejně jako tehdy před devíti lety, když stála v otevřených dveřích jídelny v jednom mississippském trestaneckém táboře na jihu v nelítostné záři lampy nad hlučnými, drsnými hlasy neviditelných chlapů a on ji viděl poprvé. Odvrátil oči od stavení. Přejel ho stejně jenom jediným pohledem a vydal se vzhůru tálkem zakrnělé žluté kukuřice, zakrnělé a žluté, protože neměl peníze na hnojivo a nemohl pořádně připravit půdu a protože neměl dobytek ani nářadí, aby

269$

ji mohl jak se patří obdělat, a nikoho, kdo by mu s tou trochou jeho majetku pomohl, i kdyby bývalo bylo normální počasí a ne to neuvěřitelné jaro, za něhož od půlky máje do července dnes a denně pršelo a jež pak předčasně, jako by i zvěrokruh proti němu hrál s poznamenanými kartami, porodilo suché zrůdné léto, a on by mohl vsadit svou fyzickou sílu a výdrž proti živobytí pro své tělo. Stoupal dál mezi okousanými stvoly bez palic, v ruce pušku, která se na něj zdála příliš velká, těžká, než aby s ní dokázal zalícit či se z ní odvážil vypálit a kterou získal před sedmi lety, kdy si kvůli ní doslova utrhoval od úst, a to jedině proto, že ji nikdo jiný nechtěl, neboť byla na příliš velké náboje, takže se z ní nedalo střílet nic jiného než divoké husy nebo vysoká, a byla příliš drahá, než aby se s ní střílelo něco jiného než lidi.

Ke stavení se už nepodíval. Minul ho, vešel do ztrouchnivělé dřevěné ohrádky kolem studně, opřel pušku o stěnu, zul se, nabral vědro vody a začal si mýt boty. Pak však poznal, že za ním stojí jeho žena. Neohlídl se, seděl na ztrouchnivělé lavičce, malý, ve vyrudlé čisté košili a záplatovaných modrákách, nahýbal vědro a drhl botu palicí kukuřice. Jeho žena se chraplavě rozesmála. „Ráno jsem ti řekla,“ začala, „ráno jsem ti říkala, že jestli to uděláš, jestli tu pušku vemeš, tak jdu odsuď.“ Nevzhlédl, krčil se nad mokrou botou, nastrčenou na ruce jako na kopytu, a drhl ji palicí kukuřice. „Kam, to už nebude tvoje starost. Kde budu, až pro tebe přídou, nebude už tvoje věc.“ Neodpověděl. Domyl první botu, postavil ji na zem, vklouzl rukou do druhé, nalil na ni ze džberu vodu a dal se do drhnutí. „Ale daleko nebudu!“ vyrazila ze sebe zčistajasna, i když hlas nezvýšila. „Poněvadž až tě přídou pověsit, tak chci bejt někde, vodkaď se na to budu moct koukat!“ Nato vstal. Nedo-270$

mytou botu postavil pečlivě na zem, palici kukuřice položil vedle ní a vstal, malý, takřka o půl hlavy menší než ona, a vykročil k ní, nikoli rychle, bosý a natočený k ní bokem, s hlavou sklopenou, a zdánlivě se vůbec nedíval, jak tam stojí v tom zejícím, rozpadávajícím se vchodu do ohrádky — odbarvené vlasy jí u kořínků tmavly, protože už rok neměli peníze, aby si mohla koupit odbarvovač — a její chraplavě, vytrvale se smějící obličej ho pozoruje očima se zvědavým, vyčkávavým leskem. Praštil ji přes ústa. Pozoroval, jak jeho ruka takřka jakoby z donucení dopadá na obličej, který neuhnul, pod oči, jež ani nezamrkaly. „Ty skrčku jeden, ty vrahu jeden zlořečená,“ řekla, když jí vytryskla jasně červená krev. Udeřil ji znovu, krev z jejích úst se mu omázla o dlaň, a pak ještě jednou, s tím pomalým rozmachem, v němž nebyla rozmyslnost, jenom strašlivá, nekonečná, nezlomná, neutišitelná únava, a pak ještě jednou. „Táhni!“ řekl. „Táhni! Táhni!“

Šel za ní přes dvůr do chodbičky, ale do světnice nevstoupil. I když uvnitř byla takřka naprostá temnota, viděl ji od dveří na pozadí nezřetelného šerého čtverce okýnka vysoko na zdi. Pak prskla zápalka, která vzplanula a rozhořela se nad knotem. Teď ji viděl orámovanou dveřním otvorem ve světle lampy bez stínítka, obklopenou halasnými, neslyšitelnými, neviditelnými stíny bezpočtu bezejmenných chlapů — její tělo, které i tehdy, kdy se na ty chlapy skutečně díval, v době, kdy mu ještě nerodilo děti, v době před tím dvoudolarovým sňatkem, který dal jejich vztahu nikoli snad posvěcení, nýbrž razítko, to tělo, které mu v přístupu, když se k němu přiblížil, nebránilo svým oděvem, nýbrž těmi stíny, jež mu nasadily parohy a teď patřily i k jeho minulosti, jako kdyby je do sebe kdysi pojímal vleže on a nikoli ona, to tělo, na které navzdory tomu špinavému

271$

a neforemnému oděvu, co ho zahaloval, myslíval na studeném bezhvězdném rozhraní noci oproštěn od nenávisti i od touhy a říkával si: Je to jako chlast. Je to pro mě něco jako opium. Pak v témže vzplanutí zápalky a knotu uviděl i obličeje obou dětí, jako by byla tu jedinou zápalku přiložila ke všem třem najednou. Dřepěly na podlaze v koutě, ne že by se tam krčily nebo schovávaly, jenom tam seděly ve tmě, bezpochyby už od chvíle, co vyšel z úžlabiny a díval se za nimi, jak peláší k domu, a v jejich pohledu bylo něco, co bývávalo i v jeho: nebyla to zkroušená, ale jenom tichá odevzdanost a jakási odvěká unavená moudrost, smíření s tím nepřeklenutelným rozporem mezi chtěním a možnostmi, rozporem plynoucím z nevýhodných tělesných rozměrů, jež si ani jeden z nich tří neměl možnost sám zvolit, ale pak se od něj odvrátily, podívaly se bez zvědavosti na krev na maminčině tváři a mlčky pozorovaly, jak maminka sundává z hřebíku na zdi šaty, rozprostírá je na slamník na posteli a balí do nich ostatní věci — další šatstvo, jediný pár botiček, které za chladného počasí nosily obě bez rozdílu, popraskané ruční zrcátko, dřevěný hřeben a kartáč bez rukojeti. „Poďte,“ řekla. Ustoupil stranou, a jak vycházely ze světnice a šly kolem něj, přitulené k jejím sukním, zmizely mu na okamžik z očí, ale jak pokračovaly dál po chodbičce před ní a on vykročil za nimi, znovu se objevily v jeho zorném poli. Zachovával stále stejný odstup, když však přecházely verandu a sestupovaly po bortících se ztrouchnivělých schůdkách, znovu se u vchodu zastavil. Pod schůdky zůstala na okamžik stát, a on znovu vykročil, znovu s tou nezlomnou, unavenou nesmiřitelností, potom však v soumraku, který už takřka přešel v noc, uviděl a sledoval, jak starší dítě utíká zpátky přes dvůr, v tom šeru nehlučné a nehmotné, a tak se zastavil. Dítě

272$

něco popadlo ze země a vrátilo se, onen předmět — dřevěný špalík, který měl místo koleček přitlučená čtyři víčka od plechovek po šňupacím tabáku — přitisknutý k hrudníčku. Nato všichni tři pokračovali v chůzi. Dále je nesledoval, a když procházeli polámanými vrátky, zdálo se, že se už za nimi nedívá.

Vrátil se do stavení, sfoukl lampu a všude se rozlila naprostá temnota, jako by ten nedomrlý, skomíravý plamen s sebou byl odnesl všechno, co ještě zbývalo ze dne, takže když se on vrátil ke studni, musel tu palici kukuřice i nedomytou botu najít a dočistit jen po hmatu. Pak umyl pušku. Když si ji koupil a byla nová, nebo aspoň pro něj nová, měl na ni vytěrák. Sám si ho vyrobil z kusu třtiny, pečlivě vybrané, upravené a pečlivě ohlazené, a na konci udělal úhledné očko, kterým se dal provléknout mastný hadřík, a ještě asi rok nebo dva, dokud měl peníze, aby si mohl kupovat prach, broky a ucpávky na nabíjení patron a tu a tam si vyjít na lov, pečoval o vytěrák stejně puntičkářský jako o samotnou pušku, poněvadž tu si jenom koupil, kdežto vytěrák si sám vyrobil. Ale teď ho už neměl, nevzpomínal si, kam se poděl a kdy zmizel — stejně jako ostatní věci, které nashromáždil za svého zralého věku a kterých si kdysi považoval, ale o které přišel bůhvíjak a bůhvíkde na cestě mezi dosaženým mužstvím a touhle hodinou, kdy zjistil, že nemá nic než pušku a prázdný barák, v němž není kouska jídla a který vlastně ani nepatří jemu, mezi dosaženým mužstvím a tím nenapravitelným okamžikem, kdy byly hlavně přesně namířené a kdy jeho vůle přikázala jeho prstu, aby se ohnul, mezi tím nenapravitelným okamžikem, který nic kromě jeho vlastní smrti nikdy nevymaže z jeho paměti. A tak na pušku nalil vodu z nakloněného vědra, pak si svlékl košili, utřel pušku do sucha, sebral boty a vrátil se do stavení, ale

273$

lampu už znovu nezapaloval, postavil se potmě u studeného sporáku a z hrnce na kamnech vybíral prsty studený hrách a nakonec, ještě pořád v modrákách, se natáhl na slamník v místnosti, z níž konečně zmizely ony halasné stíny, a ležel v temnotě na zádech s očima otevřenýma a s pažemi podél těla a nemyslel na nic. Pak uslyšel psa.

Nejdřív se ani nepohnul. Kdyby byl pravidelně, neuspěchaně neoddychoval, mohl by být klidně považován za mrtvolu, neboť se jí svou polohou podobal, jak tak ležel naprosto nehybně, zatímco doznívalo první zavytí, po němž se sneslo nezměrné noční ticho, které však nabralo dech a vydalo druhé zavytí, znělé, hluboké, žalostiplné. Ale on se ani teď nepohnul. Budilo to dojem, jako by to zavytí předvídal, jako by byl na ně čekal, jako by si byl lehl, zklidnil se a všechno, co měl uvnitř, ze sebe vyházel, nikoli proto, aby usnul, nýbrž aby jako nějaký běžec dlouhých tratí nebo plavec sebral síly a vůli, než přejde do fáze trýznivé zuřivé aktivity, do níž měl právě vstoupit jeho život, a tak asi deset minut, zatímco z temné úžlabiny zaznívalo to táhlé vytí, ležel, jako by věděl, že to jsou jeho poslední pokojné chvíle. Pak vstal. Potmě si natáhl dosud vlhkou košili a boty, které si právě umyl, a z hřebíku za dveřmi sundal nový postraněk od pluhu, ještě svinutý do kotouče, jak mu ho před čtrnácti dny stočil jeho bratranec, Varnerův příručí, a vyšel ven.

Byla bezměsíčná noc. Vydal se suchou, neviditelnou kukuřicí dolů, veden jednou hvězdou, až došel ke stromům, na jejichž černém, nepropustném pozadí se vznášely a blikaly světlušky a za nimiž se ozývalo kvákání a skřehotání žab a štěkot psa. Jakmile se však dostal mezi stromy, oblohu už neviděl a v té chvíli si uvědomil něco, co si měl uvědomit už předtím: že ho povede hlas

274$

psa. A tak šel za ním, klouzal a smekal se v blátě, škobrtal a vrávoral mezi hložím a změtí kosmatiny, zpocený, s paží ohnutou, aby si kryl obličej, narážel do neviditelných kmenů, zatímco se to vytrvalé vytí psa blížilo a blížilo, až najednou ustalo, jako když utne. Na okamžik se mu zazdálo, že doslova vidí třpyt fosforeskujících očí, i když neměl světlo, které by se v nich odrazilo, a zničehonic, aniž si předem uvědomil, co chce udělat, se rozběhl směrem, kde ty oči zahlédl. Vrazil do nejbližšího stromu a praštil se strašlivě do ramene. Odhodilo ho to ke straně, ale jak letěl s roztaženýma rukama dopředu, získal v pádu rovnováhu. Jestli je přede mnou nějakej strom, pomyslel si, je se mnou ámen. Narazil však na psa, ucítil jeho dech a uslyšel cvaknutí zubů, jak po něm zvíře chňaplo a okamžitě uskočilo, a tak zůstal na všech čtyřech v blátě, než pozvolna dozněl praskot doprovázející psův neviditelný úprk.

Klečel na kraji prolákliny. Stačilo vstát, trošku se sehnout a s paží ještě pořád ohnutou, aby si zaštítil obličej, sestoupit do mokvajícího bláta, na které nikdy nezasvítilo slunce, a mezi tlející rostlinstvo, sahající mu až po kotníky, pak udělat asi krok a už byl u té hromady chrastí. Zastrčil si svinutý postraněk za lacl kalhot, sehnul se a začal odtahovat slizké, shnilé větve. Vtom se ozval zdušený, jakoby dětský výkřik, a mezi klacky se něco zachrulo. Jak po tom kopl, rozcáplo se mu to vyděšeně po noze a on si řekl: To je než vačice. To je jenom vačice, a znovu se shýbl k haldě zpuchřelého, opoceného dřeva a začal sundávat větve, až se propracoval k mrtvole. Otřel si bláto a sliz z rukou o košili a o kalhoty, vzal mrtvolu za ramena a táhl ji pozpátku proláklinou. Nebyl to příkop, ale stará dráha, po níž se kdysi tahaly klády, dnes už zahlcená kosmatinou a takřka nerozpoznatelná, asi tak půl metru hluboká, vyrytá

275$

do plochého dna úžlabiny. Ušel po ní takřka dva kilometry, mrtvolu, která byla o dvacet pět kilo těžší než on, táhl za sebou a zastavoval se jen tu a tam, aby si otřel o košili zpocené ruce a aby v místech, kde koukal aspoň tak veliký kus oblohy, že na jejím pozadí rozeznal obrysy jednotlivých stromů, zjistil, kde je.

Pak zabočil, vyvlekl mrtvolu z prolákliny a ještě pořád pozpátku ji táhl dalších sto metrů. Zřejmě věděl přesně, kde je, protože se ani neohlížel přes rameno, dokud mrtvolu konečně nepustil, nenarovnal se a nedotkl se toho, co hledal — dutého kmene kdysi obrovitého bahenního dubu, kmene bez koruny, asi tři metry vysokého, který stál na mýtině. O korunu ho zřejmě připravil blesk, věk či rozklad nebo něco podobného. Mink k němu před dvěma lety vysledoval lesní včely. Stromek, který tenkrát uřízl a opřel o dutý kmen, aby se dostal k medu, byl ještě na svém místě. Vytáhl ze záňadří postraněk od pluhu, jeden konec ovázal kolem mrtvoly, zul se a s druhým koncem v zubech vylezl po stromku nahoru, kde se posadil obkročmo na okraj dutiny a pak ručkoval, až vytáhl mrtvolu nahoru; byla o polovinu těžší než on, a jak ji táhl, narážela a dřela se o peň, ale nakonec ležela jako poloprázdný pytel přes okraj. Uzel na provaze se pevně zadrhl. Musel vzít nůž, provaz přeříznout a tělo do dutiny překotit. Jenže takřka ihned uvázlo a on si dodatečně uvědomil, že ho měl obrátit. Začal do něj strkat, šťouchat ho do ramene, jenže mrtvola nevisela ve vzduchu, byla zaklíněná za jednu zkroucenou paži. A tak uvázal konec provazu kolem pahýlu jedné haluze hned pod svou nohou, obtočil si provaz kolem zápěstí, postavil se na zaklíněná ramena a začal po mrtvole skákat, až pod ním zničehonic sklouzla dolů a on se bimbal na provaze. Začal po něm šplhat, ručkovat, kotníky rukou sdíral ztrouchnivělá

276$

vlákna stěny v dutině, takže neustále v chřípí nezřetelně cítil suchý prach zetlelého dřeva podobný šňupavému tabáku. Pak uslyšel, jak pahýl praskl, a ucítil, že se provaz sesmekl. Odrazil se od vzduchoprázdna a konečky prstů jedné ruky se zachytil okraje. Jak se však na něj pověsil celou svou tíhou, jeden plát zpuchřelého kmene se uloupl. Vymrštil tedy nahoru druhou ruku, ale kmen se drobil i pod ní, a tak šplhal a šplhal, zuřivě, bez ustání, ale bezvýsledně, s pusou otevřenou, protože už lapal po dechu, a s planoucíma očima upřenýma k vzdálené zářijové obloze, na níž se už dávno překulila půlnoc, až se konečně dřevo přestalo drolit a on, jak se bimbal na rukou a lapal po dechu, se znovu vytáhl nahoru, až konečně seděl obkročmo na okraji. Po chvíli slezl na zem, zvedl opřený mladý stromek, hodil si ho přes rameno, odnesl ho patnáct nebo dvacet metrů od okraje mýtiny a vrátil se pro boty. Než se dostal domů, už svítalo. Zul si zablácené boty a položil se na slamník. Pak začal zase výt pes, jako by byl čekal, až si on lehne. Připadalo mu, že dokonce zaslechl nadýchnutí, než se z úžlabiny, kde byla ještě noc, ozvalo to první rozvážné, znělé, charakteristické zanaříkání.

Měl teď prohozené noci se dny. S jitřenkou nebo i přímo se sluncem vylízal z úžlabiny a stoupal neošetřenou, zakrslou kukuřicí. Boty si už nemyl. Ani si je pokaždé nezul a taky nezatápěl, dokud mu nedošel v hrnku na sporáku studený hrách, z kterého vždycky vestoje pojedl, a dokud nedopil do poslední sedliny konvici studené, vyvětralé kávy, a když mu obojí došlo, jedl po hrstech syrovou mouku z už takřka prázdného sudu. Ty první dny měl totiž hlad, neboť to, co prováděl, byla větší dřina než všechno to, co kdy dělal, a navíc tu bylo to vzrušení, ta novost. Ale pak mu to zevšednělo a on si uvědomil, že to může skončit jenom jedním způ-

277$

sobem a tak že už to zůstane navěky, a hlad ho přešel. Pak už se vždycky jenom probral, probudil a řekl si: Musíš se najíst, a pustil se do syrové mouky (to už v sudu nebylo nic než zaschlé škraloupy po stranách, které odškrabával čepelí nože), i když na ni neměl chuť a zřejmě ji ani nepotřeboval, jako by jeho tělo nežilo z tukové tkáně, nýbrž z nepolepšitelné umíněnosti jeho vůle. Pak se vždycky v modrákách a v botách, na nichž ještě nezačaly zasychat nejčerstvější, nejposlednější škraloupy bláta, a se spoustou moučných zrníček v prodlužujícím se strnisku kolem dosud žvýkajících úst, natáhl na slamník, třebaže to, co následovalo po ulehnutí, nebyl pád do zapomnění, nýbrž chvíle, kdy nevidomý a němý odpočíval a zotavoval se jako člověk, který si kvůli tomu vleze do vany, a jako na zazvonění budíku se vždycky probudil v tutéž odpolední hodinu, jako by v intervalu mezi ulehnutím a opětovným otevřením očí nedošlo k žádnému přerušení, neboť od toho břemena, co nesl a co už navždycky ponese, si potřebovalo odpočinout jenom jeho tělo, nikoli on. Pak zatopil ve sporáku, třebaže kromě odškrabků ze sudu s moukou neměl co vařit. Ale toužil po nějakém horkém nápoji, přestože neměl už ani kávu. A tak nalil do konvice vodu, ohřál si ji a horkou, oslazenou cukrem ji vypil a pak ve vyplétané židli na zápraží pozoroval, jak se z úžlabiny vynořuje noc, temnota, zahánějící a postupně vytlačující slunce nahoru po svahu s políčkem kukuřice, které bylo i v tom šírání stejně jako na slunci jalové a žluté, až pak noc zachvátila i samotné stavení. Nato spustil pes, ale on tam seděl ještě takových deset minut nebo čtvrt hodiny jako majitel celoroční legitimace na dráhu, který dřepí na své obvyklé lavici a čte dál noviny, přestože vlak už zapískal na znamení, že zastavuje.

Když se probudil druhé odpoledne, seděl na předních

278$

schůdkách chlapec — synek jeho příbuzného, který vedl Varnerovo kovářství, onen chlapec s kulatou hlavičkou a s očima jako barvínek —, ale jakmile uslyšel zašoupat Minkovy nohy na podlaze, tak se začal zvedat, a než on došel na verandu, byl už chlapec dole, pár kroků od něj a ohlížel se na něj. „Strejček Lump vám vzkazuje, abyste přišel do krámu,“ řekl. „Prej je to moc důležitý.“ Neodpověděl. Stál tam, na botách a na kalhotách uschlé bláto z minulé noci a ve strnisku kolem úst dosud ta ulpělá zrníčka mouky (tak klidný byl jeho spánek), dokud chlapec neudělal čelem vzad, nevykročil k odchodu a pak se nedal do běhu, při němž se jednou od kraje lesa ohlédl; pak však utíkal dál, až zmizel. On se dosud ani nepohnul a ve tváři se mu nezračilo nic. Kdyby šlo o peníze, tak by je byl přines, pomyslel si. Takže peníze to nejsou. Kdepak od nich. A třetí ráno si najednou uvědomil, že někdo stojí ve dveřích a pozoruje ho. Uvědomil si to navzdory pocitu neskutečna, který se nepodobal snu, nýbrž pustině, kde jeho mysl, jeho vůle stojí jako nepokojný, nezkrotný, nepasoucí se kůň, zatímco jeho zakrslé tělo, jež na tom koni sedí, načerpává síly, a zároveň si uvědomil, že to tentokrát není chlapec, že je teprve ráno a že tedy ještě nespal dlouho. Byli tady někde skovaný a pozorovali mě, jak vycházím z úžlabiny, pomyslel si a pokusil se sám sobě poručit, aby se probudil, podobně jako kdyby si klekl a zatřásl sám sobě rameny: Probuď se. Probuď se. Když se pak opravdu probudil, ihned poznal, že je pozdě, ani si nepotřeboval ověřit, v jakém úhlu dopadá stín okna na podlahu, a ihned věděl, že je to jeho navyklá odpolední hodina. Nespěchal. Rozdělal oheň, postavil na něj konvici, aby ohřál vodu, nabral ze sudu hrstku moučných odškrabků, pustil se do nich a při žvýkání jazykem vybíral a vyplivoval třísky a smetal si je rukou ze rtů. Při-279$

tom objevil, že mu na vousech ulpěla zrníčka mouky, a tak si je prsty vymnul z obou stran do žvýkajících úst a snědl i ta. Pak vypil hrneček oslazené vody a vyšel na dvůr. Byly tam stopy. Poznal šerifovy šlápoty — těžké, hluboké, rázné otisky, přestože zem byla to léto vyprahlá, protože vůbec nepršelo, šlápoty, které tam zanechala stodvacetikilová postava, jež nosila kovový štítek, menší než hrací karta, proti níž hrál nejenom o svou svobodu, nýbrž i možná o svůj konec, a za nimi stopy šerifových satelitů. V místě, kde někdo z nich prohledával prostor pod podlahou, zatímco on nad ní spal, uviděl otisky rukou a kolen někoho, kdo tam lezl po čtyřech. Ve stáji našel u stěny opřenou svou lopatu, s kterou odházeli výkaly jeho mula nahromaděné za rok, aby mohli prozkoumat zem pod nimi, a nad chatrčí mezi stromy našel místo, kde stála bryčka. Ale ve tváři se mu ještě pořád neukázalo nic — žádné zděšení, žádná hrůza, žádný strach. Dokonce ani pohrdání nebo pobavenost — jenom chladná, nezdolná, takřka klidná vzpurnost.

Vrátil se do stavení a vzal z kouta brokovnici. Byla takřka celá pokrytá tenkou vrstvou rezaté jinovatky barvy šňupavého tabáku, jako by byl to únavné, pečlivé vytírání za oné první noci přehnal a voda z pušky se vpila do košile, ale pak se zase přenesla zpátky na pušku. A puška se nedala ohnout, zlomit naráz, otvírala se pod jeho vytrvalým tlakem pomalu, až se objevil povlak hustého, čokoládově zbarveného mýdlovitého ztuhlého tuku, a tak ji nakonec rozebral a jednotlivé její části rozložil na kraji verandy za domem, kde na ně svítilo slunce, dokud svítilo. Pak ji dal zase dohromady a nabil ji dvěma ze tří zbývajících patron, opřel ji o stěnu vedle židle a znovu začal pozorovat, jak se noc vynořuje z úžlabiny a stoupá okousanou kukuřicí, jak ji

280$

zachvacuje, jak posléze zachvacuje i stavení a stoupá dál a mění se ve dvě vzhůru směřující dlaně, které posléze vypouštějí k západu ptáka večera. Dole za kukuřicí se na hrudi temnoty vznášely a těkaly světlušky, ještě dál, uvnitř, tam, kde vytrvale kvákaly žáby, se ozývalo nepřestajné rytmické pulsování temného srdce noci, a když se nakonec dostavil ten neměnný okamžik — který se od jednoho soumraku ke druhému měnil stejně málo jako ta odpolední chvíle, kdy se on probouzel —, rytmus toho srdce jako by rovněž ustal a udělal místo tichu, aby v něm mohlo zaznít první hluboké zavytí toho silného, nepřekonatelného žalu. Sáhl za sebe a vzal brokovnici.

Tentokrát si vzal za vodítko psí vytí ihned. Když vešel do úžlabiny, vzpomněl si na vítr, a tak se zastavil, aby zjistil, odkud fouká. Ale nefoukal vůbec, a tak se vydal přímo za hlasem psa, už nikoli rychle, neboť se snažil nedělat hluk, ale ani ne pomalu, protože tahle záležitost bude brzy odbytá a on se pak bude moct vrátit domů a před půlnocí, dávno před půlnocí, si jít lehnout, a jak tak opatrně, vytrvale postupoval za tím vytím, tak si říkal: Teď už budu zase moct spát v noci. Vytí už bylo docela blízko. Sklonil pušku, palec na obou kladívkách. Pak psův hlas utichl, zase jako když utne, a on znovu na okamžik, než je vymazalo ústí pušky, uviděl ty dva žluté body očí. Zvíře vyskočilo a on v záři exploze zahlédl jasně jeho reliéf. Viděl, jak náboj při dopadu mrštil se psem dozadu do hlasité, převalující se tmy, která vzápětí nastala. Musel vynaložit doslova fyzické úsilí, aby zadržel prst, který už mačkal druhou spoušť, a pak s puškou dosud u ramene si přidřepl a se zatajeným dechem civěl do nevidomé temnoty, odkud na něj s řevem dopadalo to obrovské ticho, jež bylo v noci před třemi dny porušeno v okamžiku, kdy k němu do-281$

lehlo první zavytí psa, a jež se pak už ani na chvíli neobnovilo a nezhoustlo, ani když spal, ale které mu teď, dosud řvoucí, začínalo tuhnout, tvrdnout jako cement nejenom v uších, nýbrž i v plicích, v dechu, v těle i kolem něj a zhmotňovalo se mezi stromy od kmene ke kmeni, kde ty roztříštěné ozvěny výstřelu, jež uvízly v chladnoucí hutnosti, dřív než měly čas doznít, skomíraly v přiškrceném ševelení. Jak s puškou v ponosu, neustále připravenou k výstřelu, postupoval k místu, kde viděl psa padnout, lapal skrz zaťaté zuby po dechu a šmátral nohama kolem sebe v podrostu. V příštím okamžiku si zničehonic uvědomil, že už to místo přešel a jde dál. Věděl, že se co nevidět rozběhne, a vtom už v té smolné černi utíkal jako slepec a přitom si říkal, přitom na sebe syčel: Zastav se! Zastav se! Nebo si vyrazíš ten svůj pitoměj mozek. Na chvíli zůstal stát, aby se vydýchal. Pak si znovu podle kousku oblohy určil směr, ale přiměl se, aby zůstal stát a nehýbal se, dokud nenabere dech. Pak povolil kladívko spouště a pokračoval v cestě, ale už krokem. Vedlo ho mnohohlasé kvákání, žab, jež chvílemi utichalo, aby se znovu ozvalo ve sborovém vyvrcholení, při němž jednotlivé hlasy nezněly jako samostatné tóny, nýbrž jako oktáva, takřka jako akord, basový, čím dál hlasitější a bližší, akord, který náhle na vteřinku ustal a všechno jako by zamrzlo do nehybnosti, po níž se ozvalo hbité, neuspořádané pleskání drobných žbluňknutí, podobajících se plácání rukou do vody, takže když pak uviděl vodu, byla hladina roztříštěná přelévavými pablesky, po nichž klouzaly mizící a znovu se objevující odrazy hvězd. Mrštil s brokovnicí. Okamžik pozoroval, jak se pomalu točí dokolečka dokola. Pak žbluňkla, ale nepotopila se, jenom splynula s roztříštěným rejem rozbitých hvězd.

Když došel domů, nebyla ještě ani půlnoc. Tentokrát

282$

si nejenom zul boty, nýbrž stáhl i kalhoty, které si už dvaasedmdesát hodin nespustil níž než pod kolena, a ulehl na slamník. Ale ihned poznal, že neusne, ne že by si za těch dvaasedmdesát hodin zvykl na noci převrácené se dny, ne že by mu cukaly a škubaly vyčerpané, neovladatelné nervy a svaly, ale kvůli tomu tichu, které první výstřel porušil a druhý zase zcelil. A tak opět strnule a klidně, s pažemi podél těla, s očima otevřenýma do tmy a hlavu i plíce plné toho řvoucího ticha, nad nímž se vznášely a blikotaly těkavé světlušky se sametovými podkůvkami a pod nímž pulsoval vytrvalý rytmus žab, ležel na zádech, dokud se čtyřúhelník oblohy za kosými dveřmi světnice a otevřeným koncem chodbičky nezačal zbarvovat do šedého a pak do petrklíčového odstínu a on neuviděl, že se v tom čtyřúhelníku vznášejí tři luňáci. Teď musím vstát, řekl si. Jestli chci v noci spávat, budu muset začít bejvat celej den vzhůru, a pak si začal opakovat: Probuď se. Probuď se, až se konečně probudil. Ten žlutý čtverec slunce ve tvaru okna ležel už zase na podlaze, jak tam bez výjimky líhal každé odpoledne. Na pokrývce, ani ne palec od svého obličeje, našel složený kousek balicího papíru. Když vstal, objevil na prahu šlápoty bosých nohou onoho chlapce. Lístek byl psaný tužkou a papírek utržený ze sáčku a nepodepsaný: Přiď sem tvoje žena pro tebe má ňáký peníze. Stál tam v košili, zarostlý, a mžoural na papírek. Teď už můžu jít, řekl si a v srdci se mu něco pohnulo. Zvedl hlavu, takřka bolestně zamžoural a poprvé po třech dnech se přes opuštěné stavení, v němž už neměl nic k jídlu a jež bylo symbolem slepé uličky, do níž dospěl jeho život, podíval do bezbřehé svobody sluncem zalité oblohy. Řekl nahlas: „Teď už můžu — „ Pak uviděl luňáky; už za rozbřesku si všiml tří. Byl by mohl spočítat i tyhle, ale nepočítal je. Jenom pozoroval,

283$

jak ty černé, soustředné spirály, které jako by obletovaly nějaký neviditelný trychtýř, mizí jedna po druhé pod stromy. Znovu řekl nahlas: „To ten pes,“ ale věděl, že to není ten pes. Nesešlo mu však na tom. Protože to už budu pryč, pomyslel si. Ne že by mu ze srdce spadla nějaká tíha, ale jako by si byl poprvé uvědomil, že mu na něm leží.

Když vyšel na prázdnou verandu a vstoupil do krámu, oholený, ve vyčištěných botách a vypraných modrákách, slunce už skoro zapadalo. Jeho příbuzný stál za otevřenou vitrínkou s cukrovím a právě si něco strkal do pusy.

„Kde — „ řekl.

Bratranec zavřel skříňku a začal žvýkat. „Ty blázne bláznivá, přede dvěma dnima jsem ti vzkázal, abys vodtaď koukal zmiznout, než sem přijede čmuchat ten bachroň Hampton s celou bryčkou svejch zástupců. Jeden negr šmátnul do toho bahna, než se nad tou flintou voda zavřela, a našel ji.“

„To není moje,“ odpověděl. „Já žádnou flintu nemám. Kde

„Krutibrko, každej ví, že je to tvoje. V tomdle okrese žádná jiná stará velkorážová hadleyovka není. Proto jsem taky nic nezatloukal, nemluvě o tom, že ten šlakovitej Hampton seděl jak na potvoru támdle na tý lavici, akorát když s ní ten negr vylez po schůdkách nahoru. A tak jsem mu řek: ,Arciže, to je Minkova flinta. Hledá ji už od minulýho podzima,’ a pak se obrátím k tomu negrovi: Jak si to představuješ, ty holomku černá,’ povídám, ,pučit si od pana Snopese vloni na podzim flintu, abys moh jít střílet veverky, a pak ji upustit do bahna a prohlašovat, že ji nemůžeš najít?’ Tady ji máš.“ Bratranec se sehnul, pak se narovnal a položil na pult pušku. Až na kousínek zaschlého bláta na pažbě byla otřená.

284$

Ale on se na ni ani nepodíval. „To není moje,“ řekl, „kde je —“

„Ale už je to v pořádku. Uved jsem to včas na pravou míru. Hampton čekal, že budu popírat, že je tvoje. To by tě měl v hrsti. Ale já jsem to uved na pravou míru. Dřív než stačil otevřít hubu, svalil jsem honem podezření na toho negra. Čítám, že se dneska večír nebo možná zejtra několik nás mládenců sebere a zajde k tomu negrovi s párem řetězů od postraňků, anebo mu rozděláme pod nohama malej ohýnek. A i když se k ničemu nepřizná, lidi se o tý naší večerní návštěvě dověděj a Hampton ví, že tady má moc voličů, než aby mu zbejvalo co jinýho než ho sbalit a zašít, i když si nemůže dovolit jen tak ho pověsit. Takže to je zlikvidovaný. Ale ten lístek jsem ti poslal kvůli tvý ženě.“

„Jo,“ odpověděl. „Kde —“

„Dostane tě do maléru. Vlastně už dostala. Proto sem taky ten zatrachtilej šerif, kterýmu jde především o to, aby splašil voliče, přijel čmuchat. Houstonův negr našel Houstonovýho koně a po Houstonovi a po psovi ani památky, ale i tak by to bejvalo bylo ještě pořád dobrý, jenže lidi si pak začali vzpomínat, jak se tady ten samej večír objevila tvá stará s oběma fakanama a s uzlíkem šatstva, takže nikdo nemoh neuhádnout, žes ji vyhnal z baráku. Ale i to by bejvalo bylo mohlo bejt pořád v pořádku, nebejt toho, že začala vykládat všem, kdo ji byli ochotný poslouchat, žes to ty neuďál. Zatím se našel jenom kůň s prázdným sedlem. Žádná mrtvola, ani žádná krev, a ona se ti snaží pomoct tím, že všem na potkání troubí, žes neuďál něco, o čem zatím nikdo jistotně neví, že to někdo uďál. Proč odsaď nezdrhneš, propánakrále? Copak nemáš kouska rozumu, žes nezdřímnul hned ten první den?“

„Zač?“

285$

Bratrancova rychle mžikající očka přestala mžikat. „Zač?“ řekl. Druhý neodpověděl. Co vešel, nepostoupil ani o krok a stál, malý, jako přibitý k podlaze, uprostřed místnosti proti vchodu, kterým ho skomírající slunce barvilo od hlavy až po paty jakoby tenkým nátěrem rozředěné krve. „Chceš říct, že nemáš peníze? To mi chceš namlouvat, že neměl v kapse ani vindru? Poněvadž to ti neuvěřím. Poněvadž to sakra vím. Nakouknul jsem mu to ráno do portmonky. Nikdy u sebe nenosil míň jak padesát…“ Hlas umlkl, utichl. Pak znovu promluvil s pozvolna chápajícím, nevěřícím úžasem, ale o nic hlasitěji, než kdyby zašeptal: „Chceš mi snad tvrdit, že ses do ní ani nemrknul? Ani nemrknul?“ Druhý neodpověděl. Možná že vůbec neslyšel. Nehýbal se, díval se do prázdna a na klidné, neochvějné, vzpurné masce jeho obličeje se na okamžik soustředilo do hutného, skomírajícího purpuru poslední měděné světlo, jež se mu vyšplhalo po těle a pak pohaslo, a ve stinných koutech mezi krokvemi nad jeho hlavou se podél řad poliček ke starým, pronikavým pachům sýra, kůže a petroleje přidružil soumrak, šerosvit, který zvýrazněl a zhoustl do smutečního příkrovu zapomnění. Bratrancův hlas jako by zazníval zpod toho příkrovu, jako by neměl jiný zdroj, nevycházel odnikud, a jako by bratranec neměl ani dost dechu, který by hlasu dodával znělosti: „Kams ho dal?“ a — to už stál před pultem, obličej proti němu, hrudník takřka na jeho hrudníku — jeho zuřivý, potlačovaný dech mu mumlal přímo do obličeje: „Dyť měl nejmíň padesát dolarů, prokristapána. Vím to. Viděl jsem je. Tady v krámě. Kams ho —“

„Ne,“ odpověděl.

„Jo.“

„Ne.“ Neměli obličeje ani čtvrt metru od sebe a oba oddychovali pravidelně, slyšitelně. Pak se ten obličej,

286$

který byl větší a výš než jeho, odtáhl a jeho rysy se v tom hasnoucím světle začaly rozplývat.

„No dobrá,“ řekl bratranec. „Jsem rád, že nepotřebuješ peníze. Poněvadž jestlis za mnou přišel v očekávání, že ti ňáký dám, tak halt budeš muset čekat dál. Víš, co Will Varner platí svejm příručím. Dobře víš, kolik tak může někdo, kdo pracuje u Willa Varnera za plat, ušporovat za deset let, natož pak za dva měsíce. Takže nebudeš potřebovat ani těch deset dolarů od svý ženy. A je vlastně všechno v pořádku, že jo?“

„Jo,“ odpověděl. „Kde — „

„U Willa Varnera.“

Hned nato se otočil a přešel ke dveřím. Když překračoval práh, bratranec znovu promluvil ze stínů za ním: „Řekni jí, aby poprosila Willa nebo Jodyho, aby jí k tý desítce, co dostala, pučili ještě dalších deset.“

Přestože dosud nebyla úplná tma, u Varnerů se už svítilo. Viděl to i z té dálky a měl pocit, jako by šel vedle svého já a pozoroval, jak se ta vzdálenost mezi ním a světlem vytrvale zkracuje. Tak tímhle to končí, pomyslel si. Všecky ty dni a noci, který jako by nikdy neměly přestat, se scvrkly do toho kousku zaprášený cesty mezi mnou a těma osvětlenejma dveřma. A když sáhl na Varnerova vrata, připadalo mu, jako by tam byla čekala a vyhlížela ho na cestě. Vyběhla z hlavního vchodu, na okamžik orámovaná osvětleným dveřním otvorem jako tu noc, co ji uviděl prvně v dřevorubeckém táboře, kam nějakým nedopatřením — jakým, na to se mu už po těch devíti letech nechtělo rozpomínat — přišel. Ten pocit nebyl dodnes o nic slabší než tehdy. Ale už se těch vzpomínek neděsil a ani se nesnažil si je nevybavovat. Neměl výčitky za to, co udělal, neboť za svůj čin nevyžadoval rozhřešení a ani po něm netoužil. Jenom si přál, aby nemusel vzpomínat na to fiasko, co

287$

přišlo po něm, a pohlížel s pohrdáním na své tělo nebo na svůj rozum, že neudělaly, co chtěl, i když se nesvíjel bezmocnou lítostí, když na to vzpomněl, a taky na nic nežehral, poněvadž nikdy nežehral, byl jenom chladný, nezkrotný a paličatý. Kdysi, když se s otcem stěhoval z farmy na farmu, vystřídal tucet různých bídných, špatně postavených pronajatých chalup, ale od žádné se nikdy nedostal dál než na pětadvacet či pětatřicet kilometrů. Pak najednou v noci opustil střechu, kterou nazýval svou domovskou, i jediný kraj, lidi a zvyky, jaké znal, aniž by měl čas posbírat si s sebou aspoň nějakou tu trošku, i kdyby tam nějaká troška byla, a aniž měl čas s někým se rozloučit, i kdyby tam býval byl někdo, s kým by se byl rozloučit mohl, a po týdnech, kdy putoval a putoval, neustále po svých, se ocitl přes tři sta padesát kilometrů odtamtud. Hledal moře. Bylo mu tehdy třiadvacet, takový byl ještě mladík. V životě moře neviděl. Rozhodně nevěděl, kde přesně je, jedině že je někde na jihu. Nikdy předtím o něm nepřemýšlel a nebyl by dokázal říct, proč k němu chce — proč ho to pudí pryč od souše, od země, kde jeho tělo či rozum tak či onak sešly z cesty jeho chladného, neúchylného chtění — co hledá u toho jódem prosyceného živlu, který nabízí dálky bez hranic a zapomnění, o něž on nestojí a jehož stejně nikdy nedosáhne, protože schválně odmítá přestřihnout dráty vzpomínek, jako by tím trestal tělo i rozum za to, že ho zradily. Možná že ten živel, nabízející širé dálky bez hranic a neodvolatelnou ztrátu paměti, ten živel, u jehož okrajů se to mrzké hemžící se plemeno pozemšťanů, k němuž patří i on, bázlivě přemílá a krčí, nehledal proto, že by byl chtěl tu nabídku přijmout, nýbrž že u toho neztečitelného přístavu všech potopených, nedotčených galeon se zlatem a nedostupných, nesmrtelných mořských panen chtěl jenom sply-288$

nout s těmi anonymními myriadámi. Pak, když u něj takřka byl a kdy už přes čtyřiadvacet hodin neměl v ústech, uviděl světlo, přiblížil se k němu, uslyšel hlučné hlasy a uviděl, jak k ní, orámované dveřním otvorem, nehybné a vztyčené, ale neposlouchající, stoupají jako burácející kadidlo hlučné mužské výkřiky a volání. Dál nešel. Druhý den ráno tam nastoupil do práce jako dřevorubec, přestože ani nevěděl, u koho to vlastně bude pracovat, a když se jen tak mimochodem zeptal předáka, který ho najímal, jakou bude dostávat mzdu, předák mu bez okolků odpověděl, že je příliš malý a příliš slabý, než aby kdy dokázal přetáhnout na svou stranu pilu břichatku. Do té doby ještě neviděl trestanecké pruhy, takže to první ráno nepoznal, kde je, teprve po několika dalších — byl v jednom úseku panenského lesa, v němž těžil načerno dřevo jakýsi asi padesátiletý křikloun, který nebyl větší než on, měl silné, krátké, ocelově šedivé vlasy a tvrdé vystouplé břicho a který buď díky politickým stykům, či úplatkům nebo čemu dostal ty trestanecké pracovní síly od státu k dispozici pod podmínkou, že je bude živit a poskytne jim přístřeší; byl vdovec, ztratil ženu před lety při narození jejich prvního dítěte a teď žil v samostatném baráku, stojícím mezi trestaneckými chatrčemi ze dřeva a z plachtoviny, veřejně s nádhernou kvadronkou, která měla většinu zubů zlatých a dohlížela na kuchyň, kde vlastní práci vykonávali trestanci. Žena v těch otevřených dveřích byla ono dítě. Bydlela s otcem a s tou kvadronkou ve společném baráku, v odděleném křídle s vlastním vchodem, a měla tehdy černé vlasy — nádhernou těžkou hřívu, kterou jí vždycky některý z právě přítomných předáků či ozbrojených strážců nebo trestanců-dělníků a pak, když byl povolán i on — to už dávno věděl, jaký má ten zvláštní vchod účel — pomáhali břitvou udržovat po mužsku

289$

krátkou. Byly to silné, krátké, hrubé vlasy, ať už na ně dopadala zář lampy za onoho prvního večera či — když se druhý den se sekyrou’ připravenou k ráně otočil a ona v modrákách seděla za ním na velkém dlouhonohém, dobře ošetřovaném koni a shlížela na něj nikoli snad nestydatě, nikoli snad zkoumavě, ale upřeně a směle pohledem úspěšného smělého muže — slunce. Viděl ženu, zvyklou na úspěch — dokonalé sepětí vůle a schopností, které se zaměřily na jediný přesně určený objekt —, na úspěch, který jí slušel nikoli jako nějaký ženský oděv, nýbrž jako něco stejně mužského, jako byly její modráky a její vysoká, urostlá postava a krátké vlasy. Neviděl před sebou nymfomanku, nýbrž sebevědomého pána harému. Tenkrát nepromluvila. Jela dál a on zjistil, že se toho zvláštního vchodu nepoužívá pouze v noci. Někdy projela na koni kolem něj, zastavila se, prohodila pár slov k předákovi a pokračovala v cestě, někdy se objevila na koni kvadronka, řekla předákovi nějaké jméno, vrátila se, předák to jméno vyvolal, dotyčný chlap pustil sekyru nebo pilu a šel za koněm. A on, přestože se se sklopenou hlavou dál rozmachoval sekyrou, měl pocit, že jde za tím chlapem a pozoruje ho, jak vstupuje tím soukromým vchodem a pak později vychází a vrací se do práce — bezejmenný, stejný jako všichni ostatní — ať už lupiči, vrazi či zloději — neboť mezi nimi očividně neexistovali žádní oblíbenci a žádná žárlivost. Ta byla zřejmě vyhrazena jemu. Ale smířil se s ní, ještě než byl sám povolán a ještě než věděl, jaký ho čeká osud. Měl v sobě nezlomnou víru, vypěstovanou celými generacemi, že na každého člověka, ať kdy udělal cokoli, ať klesl sebehlouběji, někde čeká panna, třeba jenom ta, kterou si vezme, jedno panenství, jež čeká jen na něj, aby ho zbavil věnce, aby ho poplenil. A teď viděl, že chce-li, aby si ho povšimla,

290$

musí nejenom soutěžit s ostatními chlapy, mezi nimiž si připadá nejenom jako mládě, ale dokonce jako mládě jiné rasy a jiného živočišného druhu, nýbrž že až se k ní konečně přiblíží, bude z ní muset strhávat nejenom oděv, ale i ta přízračná objetí třiceti či čtyřiceti chlapů, a to nejenom jednou, nýbrž pokaždé a tudíž až navěky (už tehdy předvídal svůj osud: žádná místnost, žádná temnota, žádná pustina nebude dost velká, aby pojala jeho i ji a ještě ty nezahnatelné stíny s jejich neustálými hřebeckými skoky). Pak přišla konečně řada na něj, konečně byl, jak věděl, že jednou bude, povolán i on. Uposlechl, i když tušil, co bude následovat, a bez lítosti. Nevstoupil do rozpáleného, neukojitelného lože neplodné chlípnice, nýbrž přímo do jeskyně líté lvice — zduřeniny, která se nevzdávala a nežádala o milost a která z něj udělala navěky monogamistu, něco podobného tomu, co udělá opium nebo vražda z těch, co přijmou za své. Bylo to jednou po poledni, kdy okny bez rolet, a dokonce bez záclon, otevřenými všem, co byli venku, padalo rozpálené červencové slunce na postel, která — přestože byla vyrobená ručně z šesticoulových neohoblovaných trámků, zajištěných překříženými ocelovými lanky — drncala po podlaze krátkými, vytrvalými poskoky jako lehké, špatně vyvážené houpací křeslo. Za pět měsíců se vzali. Neplánovali si to předem. Od té doby nepřestal sám sebe ujišťovat, že to manželství nebyl z její strany žádný úskok či dokonce úmysl. Došlo k němu proto, že se zhroutil podnik jejího otce, podnik, o němž i on věděl, že v sobě nese vlastní nevyhnutelný zánik, který každé řachnutí poraženého stromu posunuje o znamínko blíž. Později mu připadalo, že to odpoledne, kdy s ní sdílel lože, dal signál k tomu, aby se celá ta divoká stavba ze zplundrovaných hektarů, baráčků s chodbičkou uprostřed a lopotících se chlapů a mulů,

291$

stavba, jež se vztyčila přes noc a jejíž základy spočívaly na ničem, rozpadla přes noc v nic — v hromadu pilin, osekaných uschlých haluzí a pahýlů stromů a hald zkormouceného dřeva — v pozůstatky po svém vraždění. Měl většinu toho, co za těch pět měsíců vydělal. Došli pěšky do nejbližšího okresního městečka a zaplatili za povolení k sňatku. Smírčí soudce, který jim ho vydával, vyndal z úst tabák, podržel si mokrý žvanec v ruce a před dvěma kolemjdoucími, které přivolal, je prohlásil za muže a ženu. Vrátili se do jeho rodného kraje, kde si pronajal malou farmu s tím, že bude odevzdávat podíly z úrody. Neměli toho o moc víc než starší sporák, na zemi matraci, nacpanou kukuřičnými slupkami, a břitvu, kterou jí i nadále zkracoval vlasy. V té době o moc víc ani nepotřebovali. Říkala: „Měla jsem sto chlapů, ale ještě nikdy jsem neměla sršána. To, co z tebe tryská, je hotovej jed, je to moc horký. Spaluje to samo sebe i moje semeno. Z toho dítě nikdá nebude.“ Ale po třech letech bylo. Po pěti letech už byly dvě. A on pozorovával, jak se k němu ty děti blíží přes to které ubohé políčko či tálek a nesou mu studený skrovný oběd či džbán čerstvé vody, nebo jak si v prachu na tom kterém pronajatém zápraží, kde sedával a čekal, až na něm vystydne pot, hrajou s dřevěnými špalíky či se zrezivělými sponami od postroje nebo se šrouby od pluhu, které už neměly závity ani hlavičky, prostě s něčím, co nemohl už ani on potřebovat, a vždycky si s novou vlnou horké, prudké, nezdolné zuřivosti, která byla dosud stejně silná, zběsilá a nenadálá jako tenkrát poprvé, řekl: Hergot, doufám, že jsou moje. A pak tišeji na slamníku, kde už ona spala, si řekl, že i kdyby nebyly jeho, je to jedno. Že jsou to okovy, které ji od té doby, co formálně zpečetila souhlas se svým osudem tím, že si nechala narůst vlasy a odbarvujé si je, poutají daleko nevyprostitelněji, než je spoután on.

292$

Blížila se po chodníčku, utíkala ztěžka, ale rychle. Doběhla k němu, k vrátkům, než je stačil úplně otevřít, a jak se jimi protáhla, odstrčila je dozadu a s nimi i jeho a chytila ho za lacl modráků.

„Ne!“ vykřikla, přestože její hlas dosud šeptal. „Ne! Jak si to proboha představuješ? Sem nemůžeš!“

„Můžu všude, kam chci,“ odpověděl. „Lump povídal —“ Pak se jí pokusil vykroutit, ale ona ho mezitím už pustila, popadla ho za paži, a jak se rozběhla pryč ze světla, takřka ho táhla za sebou. Znovu se pokusil vykroutit z jejího sevření a zapřel se nohama. „Počkej,“ řekl.

„Blázne,“ odpověděla tím chraplavým zadýchaným šepotem. „Blázne! Hrom aby do tebe! Hrom aby do tebe!“ S chladným nahromaděným vztekem, který v něm tak nějak uvázl anebo se ještě neosvobodil, se s ní začal potýkat. Pak se najednou ohnal, ale ani tentokrát po ní, jenom aby se vyprostil z jejího sevření. Ona však, jak stáli proti sobě, ho držela, teď už oběma rukama. „Pročs nezmizel hned tu první noc? Kristova noho, já myslela, že odsaď samozřejmě zmizneš, jen co budu já pryč!“ Divoce s ním cloumala, ale nemusela na to vynakládat víc námahy, než kdyby cloumala s dítětem. „Pročs nezmiznul? Pročs nezmiznul, sakra?“

„Zač?“ opáčil. „Kam? Lump povídal — „

„Já vím, žes neměl peníze a žes kromě toho moučnýho prachu v sudu neměl nic k jídlu. Ale moh ses někam skovat! Do lesa — kamkoliv, než budu mít čas, abych — hrom aby do tebe! Hrom aby do tebe! Kdyby mi aspoň dovolili, abych tě mohla pověsit já!“ Cloumala s ním, obličej skloněný k jeho, a dýchala mu těžkým, horkým, zrychleným dechem do obličeje. „Ne za to, žes ho zabil, ale za to, žes to udělal, když nemáš peníze na cestu, kdybys chtěl utíkat, ani co jíst, když zvostaneš

293$

tady. Kdyby mi aspoň dovolili, abych tě mohla pověsit já: abych tě mohla na chvíli pověsit, pak sundat, vzkřísit a znovu pověsit, uříznout a znovu vzkřísit —“ Opět se ohnal, tentokrát zlostně. Ale ona ho už mezitím pustila a stála na jedné noze, s druhou ohnutou v koleně, aby dosáhla na chodidlo. Vytáhla něco z boty a dala mu to do ruky. Okamžitě věděl, co to je — bankovka, složená a ještě jednou přeložená do malého čtverečku, který byl ještě teplý od jejího těla. Byla to jediná bankovka. Jeden dolar, pomyslel si, ale věděl, že to není jeden dolar. Dal jí ji I. O. a Eck, řekl si, ale věděl, že ne, stejně jako věděl, že v kraji je jenom jeden člověk, který by mohl mít desetidolarovou bankovku — nebo nanejvýš dva: teprve teď uslyšel, co mu před čtvrthodinou řekl jeho bratranec, když vycházel z jeho krámu. Ani se na ruku nepodíval.

„Tos za to Willovi něco prodala nebos mu ji prostě vytáhla z kapsy, když spal? Či snad Jodymu?“

„A co když jo? Co když to můžu dneska v noci prodat zas, abych dostala další desítku? Jenom se už proboha živýho nevracej domů. Zvostaň v lesích. A zejtra ráno pak — „ Viděla jenom to nepatrné trhnutí ruky a zápěstí, nebyla to mince, která by mu cvrnkla o nehet palce nebo zazvonila u cesty mezi býlím ztuhlým prachem a s ulpělými chomáčky zaprášené bavlny. Vykročil a ona se rozběhla za ním. „Minku!“ řekla. Sel prostě dál. Už s ním byla v jedné rovině a utíkala, ale on šel dál. „Proboha živýho,“ řekla. „Proboha živýho.“ Pak ho chytila za rameno a otočila si ho proti sobě. Tentokrát se ohnal, vytrhl se jí a skočil mezi býlí, kde se sehnul, a když se narovnal, držel v pozvednuté ruce klacek a znovu s tou neúprosnou, trpělivou únavou vykročil; šel proti ní, dokud se neotočila. Pak spustil klacek a zůstal stát a stál, dokud ji na pozadí bledé uprášené

294$

cesty rozeznával. Nato klacek odhodil mezi plevel a udělal čelem vzad. Za ním stál jeho bratranec. Kdyby býval byl ten druhý menší nebo kdyby byl on sám mohutnější, byl by na něj prostě šlápl, překročil ho — ale druhý ustoupil stranou a otočil se zároveň s ním, takže měl jeho tenký, škrablavý přerývaný dech u ramene.

„Tak tys zahodil i to,“ řekl bratranec. Neodpověděl mu. Šli vedle sebe v hustém prachu, který jim sahal až po kotníky. Jejich kroky v něm nebylo vůbec slyšet. „Měl aspoň padesát dolarů. Povídám ti, že jsem je viděl. A ty čekáš, že ti uvěřím, že je nemáš.“ Neodpověděl mu. Šli dál a dál, nikoli rychle, nýbrž jako dva lidé, kteří si vyšlapují bez cíle, beze spěchu, jenom pro potěšení nebo kvůli zdraví. „Dobrá. Udělám něco, co by žádnej druhej smrtelník na světě neuďál: Budu předpokládat, že ty peníze nemáš. Žes je nehledal. Ale kams dal jeho?“ Neodpověděl a nezastavil se. Bratranec ho chytil za ramena a zarazil ho. V jeho divokém, ohromeném oddychování, v jeho šeptajícím hlase už nebyl pouze úžas, nýbrž jakási chladná, zoufalá zuřivost, jako když se někdo v okamžiku nejvyšší nouze pokouší dorozumět s idiotem: „To tam chceš těch padesát dolarů nechat, aby se o ně šábnul Hampton se svejma zástupcema?“

Srazil mu ruku. „Dej mi pokoj,“ odpověděl.

„Dobrá. Tak udělám tohle. Dám ti teďka pětadvacet dolarů. Pudu s tebou, stačí, když mi podáš jeho šrajtofli, ať je v ní co chce. Nebo mi podej jeho kalhoty, jestli se ti ji nechce vytahovat. Na peníze nemusíš ani šmátnout, a dokonce ani kouknout.“ Druhý se otočil a chystal se znovu vykročit. „Dobrá. Jestli na to nemáš pajšl, tak mi prozraď, kde to je. Až se vrátím, dám ti deset dolarů, i když chlap, kterej právě zahodil desítku, nemá — „ Druhý šel dál. Ruka ho znovu chňapla za rameno a oto-295$

čila, napjatý zuřivý hlas šeptal v zadýchané temnotě odnikud a odevšad: „Počkej. Poslouchej mě. Dobře mě poslouchej. Co když zajdu za Hamptonem. Ochomejtal se tady celej den. Nejspíš tady teď večír taky někde ještě je. Co když mu řeknu, že jsem si vzpomněl, že se ti ta flinta vloni na podzim neztratila, protožes byl zrovínka minulej tejden v krámě a kupoval sis za niklák prachu? Pak si mu můžeš vysvětlovat, žes měl třeba v úmyslu dát ten prach Houstonovi jako odškodný za pastvu toho ročka —“

Tentokrát mu druhý ruku nesrazil. Jenom k němu vykročil s tou trpělivou, nezdolnou únavou, kterou ustupující bratranec ještě neznal, a vytrvale se k němu blížil. I on mluvil tiše, bezbarvým, naprosto neznělým hlasem: „Prosím tě, nech mě bejt,“ řekl. „To není rozkaz, to je prosba, nech mě bejt. Ne kvůli mně. Že jsem unavenej. Ale nech mě, prosím tě, bejt.“ Bratranec před ním couval, postupoval však trochu rychleji než on, takže vzdálenost mezi nimi se zvětšovala, až k druhému doléhal jenom bratrancův vzteklý, rozběsněný šepot.

„Jak myslíš, ty držgrešle, ty skrčku jeden vrahounská. Však uvidíme, jestli se z toho dostaneš.“

Jak se znovu blížil k vesnici, nedělaly jeho nohy v prachu vůbec žádný hluk a v té tmě jako by ani nepostupovaly, i když světlo v kuchyňském okně u paní Littlejohnové hned za temnou siluetou krámu — jediné světlo ve vůkolí — se neustále blížilo. Hned za tím světlem zahýbala cesta k jeho stavení, jež bylo o šest a půl kilometru dál. Tímhle směrem bych měl jít pořád a pořád a přišel bych k železnici do Jeffersonu, pomyslel si, a najednou — když už bylo pozdě, když už mu nesvítala žádná naděje, že by mohl volit mezi promyšleným, inteligentním únikem a pouhým slepým, zoufalým úprkem štvance, který kličkuje v močálu a v džungli úžlabiny

296$

jako vyčerpané, vyhladovělé zvíře odříznuté od svého doupěte — si uvědomil, že tři dny nejenom doufal, nýbrž doslova věřil, že bude mít možnost si vybrat. Teď však nejenom přišel o výsadu volit, nýbrž vinou slepé, nešťastné náhody, která jeho bratranci pomohla zjistit nebo uhádnout, co bylo v té šrajtofli, byla i ta druhá, ta trpká alternativa odsunutá na další noc. Začalo mu připadat, že ten nedomrlý, osamělý maják označuje nejenom jakýsi konečný bod za volbou, byť zoufalou, nýbrž je tečkou za samotnou nadějí, a že všechno, co mu zbývá ze svobody, je ten zkracující se úsek mezi oním světlem a jeho postupujícíma nohama. Myslel jsem, že člověk někoho zabije a je konec, řekl si. Ale kdepak. To je teprve začátek všeho.

Když dorazil ke své chalupě, nevešel dovnitř. Vzal to okolo k hranici dříví, sebral sekyru a na okamžik se zastavil a zkoumal hvězdy. Bylo chvíli po deváté. Má do půlnoci čas. Pak obešel celé stavení a vlezl do toho tálku kukuřice. V půli svahu se zastavil, chvíli poslouchal, ale pak pokračoval dál dolů. Do úžlabiny však nesešel. Postavil se za první velký strom, který byl dost silný, aby ho schoval, a opatrně, aby ji našel, o něj opřel sekyru a zůstal nehybně stát, tiše dýchal a poslouchal, jak ta těžká postava horlivě, ale opatrně spěchá mezi srážejícími se stvoly kukuřice, jak se to napjaté, uspěchané lapání po dechu horempádem blíží, a nato uslyšel prudké nadechnutí, jak se ten druhý, když on vystoupil zpoza stromu a otočil se čelem ke svahu, v běhu kolem stromu zarazil.

Zpátky šli kukuřicí husím pochodem, metr a půl od sebe. Slyšel, jak za ním ta nemotorná postava klopýtá, prodírá se sykajícími řadami, i její zuřivý, vzteklý, přerývaný dech. On sám procházel i tou suchou, při nejmenším dotyku chřestící kukuřicí bez hluku, jako by

297$

měl tělo nehmotné. „Poslyš,“ řekl mu bratranec. „Koukněme se na to jako dva rozumný . Vynořili se z kukuřice, přešli dvorek a vstoupili do stavení, ještě pořád metr a půl od sebe. On pokračoval dál do kuchyně, zapálil lampu, dřepl si před sporák a chystal se zatopit. Bratranec zůstal stát ve dveřích, ztěžka oddychoval a pozoroval, jak druhý fouká do draček, aby vzplály, pak bere ze sporáku kávovou konvici, nalívá do ní ze džberu vodu a staví ji na kamna. „Copak ty nemáš vůbec nic k jídlu?“ zeptal se bratranec. Druhý neodpověděl. „Máš přece krmnou kukuřici, ne? Mohli bysme si drobet opražit.“ Oheň už hezky plápolal. Druhý položil ruku na konvici, ale nebyla samozřejmě ještě ani vlažná. Bratranec se mu podíval na zátylek. „Hele,“ řekl. „Poďme si pro trošku dojít.“

Druhý sundal ruku z konvice, ale neohlédl se. „Tak si dojdi,“ odpověděl. „Já nemám hlad.“ Bratranec stál ve dveřích, a jak pozoroval ten klidný, skloněný obličej, bylo slyšet jeho slabý, vytrvalý, škrablavý dech.

„Tak jo,“ řekl. „Dojdu si pro trošku do stodoly.“ Zmizel ode dveří, přešel těžkým krokem chodbičku, pak zadní verandu, ale po schůdkách už seběhl. Utíkal v té slepé temnotě jako o závod, po špičkách, až oběhl stavení dopředu, kde se zastavil a se zatajeným dechem nakoukl za roh k přednímu vchodu, pak vyběhl po schůdkách zpátky nahoru, odkud bylo vidět do chodbičky, protože tam dopadalo světlo z kuchyně, znovu se na okamžik zastavil, přikrčil se a napjal zrak. Ten parchant mě doběh a vymajznul zadem, pomyslel si. Znovu vylítl na schůdky, cestou škobrtl, udržel však rovnováhu a už dusal chodbičkou ke kuchyňským dveřím, ale v okamžiku, kdy je míjel, uviděl, že druhý stojí u sporáku s rukou na kávové konvici, stejně jak ho tam zanechal. Ten skrček jeden prašivá vrahounská, pomyslel si. Tomu bych

298$

byl v životě nevěřil. Nikdy bych nebejval věřil, že by člověk musel všecko todle podstoupit, i kdyby šlo o pět set dolarů.

Když však stál zase ve dveřích, působilo to dojmem, jako by od nich vůbec neodešel, až na to, že měl ještě rychlejší a ještě škrablavější dech. Pozoroval, jak druhý nese ke sporáku popraskaný porcelánový hrneček, sklenici z tlustého skla a plechovku s troškou cukru a lžičku. Když promluvil, znělo to, jako by nad tím stolem konverzoval při čaji s ženou svého zaměstnavatele: „Konečně se umoudřila a začala vřít, že?“ Druhý neodpověděl. Nalil z konvice do hrnečku, nabral lžičkou cukr, zamíchal a s hlavou skloněnou, natočen k bratranci ze tří čtvrtin, zůstal stát u sporáku a upíjel z hrnečku. Bratranec po chvíli popošel k němu, nalil si do sklenice, osladil si a s úšklebkem usrkl. Jeho rysy, oči, nos a dokonce i ústa jako by prchaly od okraje sklenice vzhůru a stahovaly se k čelu, jako by kůže kolem nich byla k lebce přichycená jen na jednom místě, kdesi vzadu. „Heleď se,“ řekl bratranec. „Pokusme se na to kouknout jako dva rozumný lidi. Někde se válí padesát dolarů, který nikomu nepatřej. Ty si pro ně nemůžeš dojít beze mě, protože tě nenechám. A já si pro ně nemůžu dojít bez tebe, poněvadž nevím, kde jsou. A oba trčíme tady v tomhle baráku a ten prašivěj šerif a ty jeho zástupci se s každou promarněnou minutou dostávaj blíž a blíž k tomu, že je najdou. Je to úplně jednoduchej, obyčejnskej případ. Není na něm nic k líbení nebo nelíbení. Kdyby šlo po mým, tak bych si to nechal všechno sám, zrovna jako ty. Jenže to nemůžu a ty taky ne. A přitom tady trčíme a —“ Druhý naklonil šálek a dopil ho.

„Kolik je hodin?“ zeptal se. Bratranec vydoloval z varhánkovitého naditého pasu dolarové hodinky na umaštěném řemínku, podíval se na ně a nacpal je zpátky do kapsičky u kalhot.

299$

„Za dvě minuty půl desátý. A s každou vteřinou bude víc. A já musím v šest ráno odevřít krám. A abych se dostal do postele, musím ještě dneska urazit osm kilometrů. Ale na tom nezáleží. Na to nedbej, protože o mou osobu tady nejde, tady tohle je prostě a jednoduše obchodní záležitost. Mysli — „ Druhý postavil na kamna prázdný hrneček.

„Dáš si dámu?“ zeptal se.

„Na sebe. Musíš — Cože?“ zarazil se bratranec. Díval se, jak ten druhý jde na druhou stranu místnosti a bere ze stínů v koutě krátké, široké prkýnko. Z poličky na stěně sundal další plechovku a přinesl obojí ke stolu. Na prkýnku byly uhlem nakreslené černobílé šmajdavé čtverečky. V plechovce byla hrstka drobných porcelánových a skleněných střípků ve dvou barvách, zřejmě z rozbitého talíře a modré skleněné láhve. Položil prkýnko vedle lampy a začal rozestavovat kameny. Bratranec ho pozoroval, sklenici na půl cesty k ústům. Na okamžik přestal dýchat. Potom zase začal. „Ale jo, proč ne?“ řekl. Odložil sklenici na sporák a přitáhl si židli na druhou stranu stolu. Jak si sedal, vypadalo to, že tou splasklou horou rozbředlého, řídkého masa, podobající se splaskujícímu balónu, zavalí nejenom židli, ale i stůl. „Budem hrát o niklák, dáš mi ho z těch padesáti dolarů,“ řekl. „Platí?“

„Táhni,“ odpověděl druhý. Začali hrát — jeden s chladnou, smrtelnou odhodlaností a úspornými tahy, druhý s jakýmsi neobratným chvatem a vervou. V jeho hře byla amatérská, takřka dětská nepromyšlenost, nesystematičnost a dokonce nepředvídavost člověka, který je zvyklý při hrách, při nichž rozhoduje náhoda, spoléhat na švindlování, nikoli na svůj úsudek, a najednou zjišťuje, že hraje hru, kde šikovnost nic nedocílí, ale přesto se s neuvěřitelným optimismem a nenapravitel-300$

nou nepoctivostí, z níž se už dávno stal vyložený reflex a je už pravděpodobně naprosto neovladatelná, pokouší šidit i při tak průhledné a prosté hře, a tak po každém svém vervním, neobratném tahu stáhl zpátky ruku zaťatou v pěst a pak seděl a pozornýma, nemžikajícíma očima sledoval ten nehybný, zpustošený, skloněný obličej proti sobě, přitom v jednom kuse brebentil o všem možném kromě peněz a smrti, a v pěsti, opřené o okraj stolu, svíral pěšáka nebo horní kámen dámy, který tajně uzmul. S dámou je ta svízel, pomyslel si, že je to než dáma. Po uplynutí hodiny měl vyhraných třináct partií.

„Zvedni to na čtvrťák,“ řekl.

„Kolik je hodin?“ zeptal se druhý. Bratranec znovu vydoloval z pasu hodinky a zase je tam vrátil.

„Za štyry minuty jedenáct.“

„Táhni,“ řekl druhý. Hráli dál. Bratranec přestal brebentit. Zaznamenával špačkem okousané tužky na kraji šachovnice stav, a když ho za půl hodiny zkontroloval, nenapsala tužka v jeho představách žádné skóre, nýbrž úhrnnou sumu i s desetinnou čárkou a se znamínkem pro dolary, která v příštím okamžiku jako by vyskočila a vykřísla mu v hlavě takřka slyšitelně poznání. Znehybněl jako mrtvola, na okamžik přestal doslova dýchat a rychle si začal opakovat: Krutibrko. Krutibrko. Samozřejmě že mě nepřistih. Nechtěl. Asi si říká, že až vyhraju celej jeho podíl, nebude muset riskovat a chodit tam, kde to je. A tak musel z gruntu změnit svou taktiku. Ty lezoucí ručičky na ciferníku hodinek, které vytáhl, aniž ho o to ten druhý tentokrát požádal, a položil vedle šachovnice ciferníkem nahoru, dostaly poprvé svůj pravý význam. Tady tohle přece nemůže prostě pokračovat donekonečna, pomyslel si s novou vlnou bezmocné zuřivosti. To prostě nejde. Nikdo přece nemůže čekat, že by jeden něco podobnýho nějak dlouho snášel,

301$

ani kvůli celejm těm padesáti dolarům. A tak obrátil. Ale najednou se mu zdálo, že proti němu pracuje i nepoctivost. Dělal své vervní, neobratné, vypočítané tahy, seděl zpříma, v pěsti tentokrát vlastního pěšáka nebo vrchní kámen dámy, jenže hubená, tvrdá ruka toho druhého mu pokaždé sevřela zápěstí a chladný, bezbarvý, mrtvý hlas mu vyložil, že ten a ten pěšák se nijak nemohl dostat na políčko, kde se znenadání objevil a kde stojí, nebo mu ta ruka dokonce otloukala kotníky jeho sevřené ruky o stůl tak dlouho, dokud pěst nevydala svou kořist. Přesto se o to s tím zmateným, zoufalým optimismem a nadějí pokoušel znovu a znovu, ale druhý ho při tom znovu a znovu přistihoval, a tak to zkoušel znovu a znovu, až po uplynutí hodiny nepřipomínaly jeho tahy na šachovnici už ani tahy dítěte, nýbrž spíš imbecila či slepce. A znovu řekl: „Heleď se. Je tam padesát dolarů, který nikomu nepatřej, protože neměl žádný příbuzenstvo, nikoho, kdo by si na ně moh dělat nárok. Ležej tam a čekaj na prvního, co tamtudyma pude — „

„Táhni,“ řekl druhý. A tak táhl pěšákem. „Ne,“ řekl druhý. „Skákej.“ A tak skočil. Druhý táhl rovněž pěšákem.

a ty potřebuješ peníze, abys měl aspoň naději, že nebudeš viset, ale nemůžeš si pro ně dojít, poněvadž já se odsaď nehnu. A já se nemůžu zvednout, jít domů a lehnout si, abych moh ráno vstát a jít do práce, poněvadž mi nechceš vokázat, kde ty peníze jsou —“

„Táhni,“ řekl druhý. Bratranec táhl pěšákem. „Ne,‘ řekl druhý. „Skákej.“ Bratranec skočil. Pak sledoval, jak ty hubené prsty s černými chlupy drží střípek modrého skla a pěti skoky vyklizují šachovnici.

„A už je po půlnoci. Za šest hodin máme světlo. A Hampton s těma svejma prašivejma zástupcema —“

302$

Bratranec zmlkl. Druhý stál a shlížel na něj. Bratranec se rychle vztyčil. Civěli na sebe přes stůl. „Tak co?“ zeptal se bratranec. Znovu bylo slyšet jeho nervózní, drsný, škrablavý dech, ale vítězosláva v něm nebyla. „Tak co?“ řekl. „Tak co?“ Druhý se však na něj už nedíval, hleděl dolů, obličej nehybný, zpustošený, jako bez života.

„Prosím tě, běž,“ řekl druhý. „Nech mě na pokoji, prosím tě.“

„To zrovna,“ řekl bratranec stejně tiše jako druhý. „Jak bych toho moh teď nechat? Po tom všem, co jsem už přestál.“ Druhý se otočil ke dveřím. „Počkej,“ řekl bratranec. Druhý se nezastavil. Bratranec sfoukl lampu a dohonil druhého v chodbičce. Znovu spustil, ale šeptem. „Škoda žes mě neposlech před šesti hodinama. Už jsme to mohli mít z krku a bejt zpátky v posteli a nemuseli jsme tady prosedět polovinu noci. Copak nevidíš, že si celou tu dobu děláme jenom naschvály? Ty máš v hrsti mě, já mám v hrsti tebe, ale ani jeden z nás — Kam to jdem?“ Druhý neodpověděl a s bratrancem v patách pokračoval dál přes dvůr ke stodole. Znovu za sebou uslyšel ten nervózní, rozzuřený dech člověka, který má polypy, ten šeptající hlas: „Krutibrko. Řekněme, že mi nepřeješ tu polovinu a řekněme, že já nepřeju nikomu tu druhou polovinu. Ale copak není polovička furt lepší, krutibrko, než představa, že ten prašivěj Hampton a jeho zástupci —“ Druhý vešel do stodoly, otevřel vrátka od jeslí, vlezl dovnitř — bratranec zůstal stát hned u vrátek za ním —, sundal z hřebíku na zdi krátkou hladkou hůlku z bílého dubu, která měla na konci smyčku z konopného provazu — kroutidlo, které Houston používal na hřebce. Snopes ho objevil, když si tenkrát najal od Varnera na splátky onen díl Houstonova pozemku, který Varnerovi připadl jako propadlá

303$

zástava. Teď se jedním pohybem otočil a udeřil, pak odhodil klacek, zachytil těžké tělo tak, aby padalo celou svou vahou směrem k jeslím, a pak už stačilo zatáhnout ho dovnitř, aby ve dveřích nepřekážely nohy. Potom odepnul od pluhového postroje provaz od chomoutu a oprať, svázal bratranci ruce i nohy, utrhl kus podolku od jeho košile a udělal z něj roubík.

Když došel k úžlabině, nemohl najít strom, za kterým si nechal sekyru. Věděl, k jaké tu došlo chybě. Připadalo mu, že si od chvíle, kdy umlkl ten nezastrašitelný hlas, uvědomuje nikoli to ticho, nýbrž čas, který uplynul od těch šesti hodin odpoledne, kdy ten hlas v krámě spustil, a po jehož stopách se on od okamžiku, kdy hlas umlkl, vydal zpátky a začal tam, kde přestal, a že se tedy o šest hodin opozdil. Musíš na to pomalu, řekl si. Uklidni se. A tak zůstal stát a napočítal do sta a pak se rozhlédl nahoru do svahu a snažil se orientovat, aby poznal, jestli je nad tím stromem nebo pod ním, napravo od něj nebo nalevo. Pak se kukuřicí vrátil do poloviny cesty a odtamtud se ohlédl zpátky do úžlabiny ve snaze rozeznat podle tvaru a polohy strom, u něhož nechal sekyru, ale to už nestál v burácejícím tichu, nýbrž v burácejícím svistu času. Řekl si, že vyjde od nějakého bodu, o němž ví, že leží níž než strom, který hledá, a pak bude pátrat kolem každého stromu, k němuž přijde. Čas však zvučel příliš hlasitě, a tak když vykročil, když se dal do běhu, neutíkal k úžlabině ani ke stavení, nýbrž napříč svahem s kukuřicí a dál na silnici tři čtvrtě kilometru za domem.

Když uběhl ještě další kilometr a půl, dostal se k jiné chatrči, menší a zchátralejší, než byla jeho. Patřila tomu černochovi, co našel jeho pušku; černoch měl psa, nečistokrevného teriéra, voříška, který nebyl o moc větší než kočka, ale nadělal kraválu jako parní varhany.

V okamžiku vylítl načertěný odněkud zpod stavení

304$

a s pronikavým hysterickým štěkotem se proti němu vyřítil. Ten pes by ho měl znát, on jeho znal. Tiše na něj promluvil, ale zvíře, jehož štěkot jako by vycházel ze tmy před ním z půltuctu různých míst, ňafalo dál, dokud se proti němu nerozběhl. Nato začal ten pronikavý povyk rychle skomírat směrem ke stavení a on běžel dál k hranici dříví, kterou rovněž znal. Nahmatal sekyru. Jak ji popadl, čísi hlas v temném stavení se zeptal: „Kdo je tam?“ Neodpověděl. Utíkal dál, za zády mu ještě pořád ňafal teriér, ale už byl kdesi pod chatrčí a on už znovu v kukuřici, v lepší než byla jeho. Proběhl jí a dal se dolů k úžlabině.

Než do ní slezl, tak se zastavil a podle jedné hvězdy si určil směr. Nečekal, že od toho místa dojde ke stromu, mířil k té staré dřevařské stezce. Jakmile bude na ní, dokáže se zase orientovat. Nejjistěji by našel správný směr, třebaže by to trvalo déle, kdyby běžel po okraji úžlabiny, až by se dostal do končin, kde se vyzná i potmě, a odtamtud se vydal ke stromu, jenže jak zkoumal oblohu a určoval si polohu, tak si řekl: Už je jedna pryč.

Uplynula další půlhodina a on tu cestu ještě pořád nenašel. Oblohu zahlédl jenom chvílemi a ne vždycky viděl hvězdu, která ho vedla. Ale věřil, že se od směru moc neuchýlil. Kromě toho se neustále nabádal: Budeš si myslet, že už seš na ní, ale ještě na ní nebudeš. Na to si musíš dát pozor. To však už urazil dvakrát větší vzdálenost, než v jaké by bývala měla být. Když si uvědomil, když si konečně připustil, že zabloudil, nezmocnilo se ho zděšení ani zoufalství, nýbrž vztek. Připadalo mu, že nelítostnost nechala na holičkách svého stoupence za to, že ve své nelítostnosti polevil, stejně jako nepoctivost nechala před dvěma či třemi hodinami na holičkách jeho bratrance: že tohle všechno má na svědomí jeho lidskost, která ho přiměla promarnit tři hodiny

305$

v naději, že bratranec umdlí a odejde, místo co by bratrance praštil přes hlavu, už když probíhal kolem stromu, kde on ztratil sekyru.

V prvním popudu měl chuť dát se do běhu, nikoli z panického strachu, ale aby předhonil tu lavinu hromadících se vteřin, ze které se stal jeho nepřítel. Ale pak popud potlačil, přinutil své vysílené tělo, jež se ustavičně chvělo vyčerpáním, aby zůstalo chvíli stát, dokud on nedospěje k přesvědčení, že už ho svaly nezaskočí a že poběží s ním. Pak se začal rázně, ale obezřetně točit, až došel k názoru, že stojí obličejem k vlastním stopám, vedoucím směrem, odkud přišel, a vykročil znovu. Po chvíli se dostal k otevřenému prostranství, odkud viděl na oblohu. Hvězdu, podle níž si určil směr, když začal slízat do úžlabiny, měl přímo před sebou. A už jsou dvě pryč, pomyslel si. Nato se dal opravdu do běhu, lépe řečeno utíkal, co nejrychleji se odvážil. Nedokázal se udržet. Musím najít tu cestu, řekl si. Kdybych se vrátil a začal znova, bylo by už světlo, než vyjdu z úžlabiny. A tak uháněl dál, klopýtal a vrávoral mezi hložím a podrostem, jednu ruku nataženou před sebe, aby nenarazil na strom, ale až na to, že funěl, postupoval úplně neslyšně, slepě, svaly kolem očních víček bolestivě napjaté, vstříc té ploché, neproniknutelné tváři temnoty, až mu najednou zmizela půda pod nohama. Udělal ještě krok, vletěl do prázdna a začal padat a pak ležel na zádech a lapal po dechu. Byl na cestě. V kterém místě, to nevěděl. Ale na druhou stranu jsem nepřešel, pomyslel si. Ještě jsem na západní. A už jsou dvě pryč.

Teď už se zase dokázal orientovat. Když se otočí zády k cestě a namíří si to rovnou za nosem, dostane se na kraj úžlabiny. Tam už dovede určit, kde je. Když předtím zjistil, že padá, odhodil sekyru, a tak se dal po čtyřech do hledání, až ji našel, a pak vylezl nad cestu

306$

a šel dál. Už neutíkal. Uvědomoval si, že si už nemůže dovolit zabloudit. Když za hodinu vylezl z úžlabiny, byl v rohu onoho tálku s kukuřicí. S jeho kukuřicí. Bizarní, předtím beztvará země se zklidnila a ustálila do známých pevných rozměrů a vzájemných proporcí. Uviděl přičáplou linii střechy na svém stavení, a když se dal mezi řadami šepotajících stébel znovu do běhu, při němž občas škobrtl a při němž suchými rty lapal skrz suché zaťaté zuby po dechu, uviděl a poznal strom, za kterým předtím nechal sekyru, a znovu mu to připadalo, jako by se vrátil po stopách času až k nějakému mrtvému bodu, znovu tam, kde přestal, takže ztratil jenom čas. Otočil se, zabočil, vydal se ke stromu, a už ho skoro minul, když vtom se od jeho stínu odloupl hustší stín, který beze spěchu vstal, a bratrancův hlas slabě a chraplavě řekl: „Zapomněls tu svou prašivou sekyru, co? Tady ji máš. Vem si ji.“

Zastavil se, ale ani nehlesl, nevyrazil žádný výkřik a ani se prudce nenadechl. Ale tou sekyrou bych ho vzít neměl, pomyslel si, jak tam stál nehybně jako sloup a ten druhý nad ním chrčivě dýchal a tím svým chrčivým, slabým, rozrušeným hlasem pokračoval: „Ty skrčku jeden prašivá, bratrovražedná, kdybych byl nepřestál všechno, co může jeden přestát, ať už kvůli pětadvaceti dolarům nebo kvůli pětadvaceti tisícovkám, tak by bylo nejlíp klepnout tě s ní do hlavy, odtáhnout tě odsaď a hodit tě vlastnoručně do Hamptonovy bryčky. A přísámbůh, že to není tvoje zásluha, že tady na tebe čekám já a né Hampton, protože sis ještě ani kloudně nezačal mnout pazoury nad tím, že ti — jak sis myslel — spadlo do klína i těch druhejch pětadvacet dolarů, a Hampton s tou svou prašivou smečkou už byl v tvejch jeslích, rozvázal mě a chlístnul mi do ksichtu vodu. Ale já znovu kvůli tobě lhal. Řek jsem jim, žes mě bacil do

307$

hlavy, svázal, oloupil a mazal k železnici. Jak dlouho jim mám podle tvejch představ namlouvat ňáký lži, jen abych ti zachránil krk? Hm? — No? Nač čekáme? Na Hamptona?“

„Jo,“ odpověděl. „Když myslíš.“ Ale sekyrou ne, řekl si. Otočil se a pokračoval dál mezi stromy. Druhý mu šel těsně v patách, měl jeho divoký, polypový dech a slabý, rozzuřený hlas takřka nad hlavou, a jak se sehnul a šmátral na zemi kolem nohou, druhý do něj vrazil.

„Co to děláš, kruci? Tos už zase ztratil tu prašivou sekyru? Najdi ji, dej mi ji a pak pokračuj v cestě a ukaž mi, kde to je, než vyleze nejen slunce, ale i všechny ty prašivý šerifové, co sháněj voliče —“ Druhý šmátral rukou, až našel klacek, který byl dost silný. Tentokrát nevidím, takže se musím připravit, že ho budu muset praštit dvakrát, řekl si, jak vstával. Udeřil směrem, odkud se ozýval ten sípavý, navztekaný hlas, pak se narovnal a udeřil znovu, přestože by byla jedna rána stačila.

Už věděl, kde je. Nepotřeboval žádné vodítko, ale zničehonic poznal, že vodítko má, a tak přidal do kroku, protože tušil, že si musí přichvátnout, a při chůzi do sebe vtahoval slabý hnilobný puch. Poněvadž jsou už tři pryč, řekl si, a pak si pomyslel: Na to jsem zapomněl. Vypadá to, jako by se skoro všechno stavělo proti tomu, aby lidi zabíjeli jeden druhýho. Pak poznal, že ho jeho čich vedl správně, protože ten pach přestal mít ohnisko, přestal být vodítkem, byl prostě všude. Uviděl prostranství, dutý sražený dub bez koruny, tyčící se na pozadí kousku nezatažené oblohy s třásněmi listoví. Postavil se k němu bokem, sáhl na kmen, aby si odměřil správnou vzdálenost, a rozmáchl se sekyrou. Ostří zapadlo až po topůrko do ztrouchnivělého dřeva. Zapáčil sekyrou, vytrhl ji a znovu pozvedl. Nato mu něco —

308$

neslyšel jediný zvuk, jenom za ním povzdechla a zavlála temnota, ale když se chtěl otočit, bylo už pozdě — dopadlo na lopatky. Ihned věděl, co to je. Jak padal, nebyl vůbec překvapený, že cítí dech a slyší zuby, a když se otočil a chtěl pozvednout sekyru, uslyšel ty zuby znovu, tentokrát u svého hrdla, a jak psa na chvíli předloktím odmrštil a klekl si a oběma rukama sevřel sekyru, ucítil horký pach dechu. Zvíře po něm skočilo podruhé a on uviděl jeho oči. Zdálo se mu, že k němu plují celou věčnost. Rozehnal se po nich, ale udeřil do prázdna. Ostří sekyry zajelo do země a strhlo ho s sebou, takže dopadl takřka na obličej. Když pak ty oči uviděl znovu, byl už na nohou. Se sekyrou pozvednutou se vrhl proti nim. Oči zmizely, on však útočil dál, tloukl kolem sebe do praskajícího podrostu, ale pak toho nechal a se sekyrou pozvednutou a napřaženou lapal po dechu a poslouchal. Neviděl ani neslyšel však nic. Vrátil se ke stromu.

Při prvním úderu na něj pes skočil znovu. Čekal to. Tentokrát se ostří nezabořilo a on se sekyrou pozvednutou a připravenou k ráně se prudce otočil, rozehnal se proti těm očím a ucítil, jak sekyra dopadla, vylítla mu z rukou a zatočila se ve vzduchu, a tak skočil k podrostu, kde sebou zvíře zmítalo a naříkalo, vrhl se po těch zvucích, zuřivě dupal kolem a pak se přikrčil a na chvíli přestal a poslouchal, a nato se znovu vrhl po těch zvucích a znovu začal dupat, ale znovu marně. Nato klesl na všechny čtyři a začal se v čím dál větších kruzích plazit kolem stromu a hledat sekyru. Když ji konečně našel, uviděl nad zubatým vrškem vykotlaného dubu jitřenku.

Znovu se pustil do dubu, že ho podetne, ale po každém úderu se zarazil, sekyru napřaženou, chodidla i kolena připravená, aby se mohl rychle otočit. Neslyšel

309$

však nic. Pak začal vytrvale sekat, ale sekyra se při každém úderu zahořovala až po topůrko, jako by zajížděla do písku nebo do pilin. Potom se zabořila do zpráchnivělého dřeva i s topůrkem a on už věděl, že si ten zápach nenamlouvá, a tak hodil sekyru na zem a začal rvát skořepinu stromu holýma rukama, hlavu odvrácenou a zuby, kterými nabíral syčivě dech, vyceněné a zaťaté, a pak na okamžik uvolnil jednu ruku a odhodil psa, který zakňučel a znovu proti němu vyrazil, a strčil hlavu do zvětšujícího se otvoru, z něhož jako by slyšitelně prýštil smradlavý vzduch. „Táhni, krucinágl!“ řekl zadýchaně zvířeti, jako by mluvil k člověku, a znovu se ho pokusil odhodit. „Nepřekážej!“ Zatáhl za mrtvolu a ucítil, jak jí maso na kostech klouže, jako by byla na ty kosti moc velká. Pes už měl v díře celou hlavu i plece a vyl.

Pak mrtvola zničehonic povolila a on udělal pochopa nazad a zůstal ležet v blátě, mrtvolu přes nohy, a zvíře stálo nad mrtvolou a vylo. Vyškrabal se na nohy a rozehnal se po něm nohou. Zvíře se stáhlo, ale když se sehnul a chytil mrtvolu za nohy a začal s ní couvat, bylo znovu vedle něho. Soustřeďovalo se však na mrtvolu, a pokud šli, nevylo. Ale kdykoliv se zastavil, aby si vydychl, začalo znovu výt a on musel znovu sebrat síly a rozehnat se po něm nohou, ale zjišťoval, že už zvíře skutečně rozeznává, že už svítá, že to vychrtlé, vyjící zvíře, hubené, s čerstvým krvavým šrámem na čumáku je už viditelné. Shýbl se a šmátral rukou, až nahmatal klacek, ale přitom nespouštěl ze psa oči. Klacek byl olezlý slizem, ale ještě poměrně pevný. Když zvíře zvedalo hlavu a chystalo se začít výt, tak ho praštil. Otočilo se jak na obrtlíku a on, jak proti němu vyrazilo, uviděl, že se mu od plece k boku táhne jizva po výstřelu z pušky. Tentokrát ho zasáhl klackem přímo mezi oči a pak

310$

zvedl mrtvolu za kotníky a s mrtvolou na zádech se rozběhl.

Než se dostal z podrostu na břeh řeky, východ se už rděl. Řeka sama byla ještě neviditelná — její vody tekly pod dlouhým pásem mlhy podobné bavlněné cupanině. Sehnul se. Znovu zvedl do výšky mrtvolu, která byla o polovičku větší než on, mrštil s ní do mlhy, ale už jak ji pouštěl a mrtvola mizela, zahlédl ve vzduchu místo čtyř roztažených bezvládných končetin jenom tři, a tak za ní chtěl skočit, ale pak se zarazil, pohyb nedokončil, získal zpátky rovnováhu a už v běhu se otočil, když vtom se mu za zády ozval šelest uhánějících psích tlap, které mu hned nato vrazily do zad. Zvíře se však nezastavilo. Jak byl na všech čtyřech, uviděl, jak plachtí vzduchem jak obrovský pták bez křídel a pak mizí v mlze. Vztyčil se a dal se do běhu. Jednou zakopl, upadl, ale vstal a běžel dál. Pak za sebou uslyšel rychlé, lehké nohy a znovu na všech čtyřech pozoroval, jak přes něj zvíře přeletělo, jak se točí ve vzduchu a dopadá čumákem k němu, oči jako dva rozžhavené konce doutníků, ale než stačil vstát, skočilo po něm znovu. Rozehnal se rukama proti jeho čumáku, vstal a dal se do běhu. K pahýlu kmene dorazili společně. Zvíře se znovu vrhlo proti němu, a když se nahnul do otvoru, který předtím vyhloubil, a zuřivě šmátral po chybějící paži, chňaplo mu po rameni a pak mu chňapalo a chňapalo po zádech a po nohách. Ale najednou zmizelo a něčí hlas řekl: „Nechte toho, Minku. Už ho máme. Můžete vylízt ven.“

Bryčka čekala mezi stromy za jeho stavením, tam, kde před dvěma dny našel šlápoty. Seděl s jedním šerifovým zástupcem na zadním sedadle. Jejich zápěstí, ta, která spolu sousedila, byla k sobě připoutaná želízky. Šerif jel vedle druhého zástupce, který řídil. Kočí se

311$

chystal zabočit se spřežením zpátky k Varnerově krámu a na jeffersonskou silnici, ale šerif ho zarazil. „Počkej,“ řekl a natočil se na předním sedátku dozadu — byl to obrovitý chlap s krátkým krkem, v rozepnuté vestě a v naškrobené košili bez límečku. Malá studená lstivá očka v širokém masitém obličeji se podobala dvěma černým střípkům vmáčknutým do syrového těsta. „Co je na druhým konci týhle cesty?“ prohodil na adresu obou.

„Stará silnice, co vede k whiteleafskýmu mostu,“ odpověděl zástupce. „Je to třiadvacet kilometrů. A odtamtud’ nám bude ještě zbejvat do krámu ve Whiteleafu třináct. A až k němu dojedeme, budem mít do Jeffersonu ještě pořád dvanáct. Kolem Varnerovic krámu je to jenom čtyrycet.“

„Varnerovic krámu se trvám tentokrát vyhnem,“ řekl šerif. „Jeď, Jime.“

„Jak myslíte,“ řekl jeho zástupce. „Jeď, Jime. Svý peníze bysme tím stejně neušetřili, jenom okresní.“ Šerif, který se už otáčel zpátky dopředu, se zarazil a podíval se na zástupce. Chvíli upírali oči jeden na druhého. „Dyť jsem řek, že jo, nebo ne?“ řekl zástupce. „Jeď.“

Po zbytek dopoledne a za poledne se točili mezi kopci s borovicemi. Šerif měl v krabici od bot studené jídlo a vezl si dokonce kameninový džbán s podmáslím, zabalený do mokrých pytlů. Na jídlo nezastavovali, jenom když napájeli spřežení u potůčku, který tekl přes silnici. Pak se silnice vymotala z kopců a zkraje odpoledne projeli kolem krámu ve Whiteleafu, který stál v táhlé, široké, žírné, šťavnatě zelené nížině s nádhernou úrodou ohnivé těžké kukuřice a řadami přezrálé bavlny, mezi níž ještě chodili sběrači, kolem krámu, na jehož verandě viděl chlapy dřepící na bobku nebo sedící pod reklamami na lektvary a na tabák, kteří začali vstávat.

312$

„Vida, vida,“ poznamenal zástupce. „I tady jsou zřejmě lidi, co jsou ochotný se aspoň na takovejch deset patnáct minut vžít do představy, že se jmenujou Houston.“

„Jeď,“ řekl šerif. Pokračovali v cestě, uháněli v hustém jemném prachu dlouhého vyprahlého letního odpoledne, i když s ním po pravdě řečeno nedokázali udržet krok a zuřivé slunce se nakonec opřelo do bryčky z té strany, kde seděl on. Šerif, aniž otočil hlavu a aniž vyndal z úst fajfku z kukuřičné palice, řekl: „Georgi, vyměň si s ním místo. Ať jede ve stínu.“

„Mně je takhle dobře,“ řekl. „Mně to nevadí.“ Po chvíli mu to skutečně přestalo vadit nebo na tom aspoň nebyl hůř než ostatní, poněvadž cesta vedla už zase přes kopce, stoupala a zase se kroutila a na slunci, jež se už sklánělo, se přes vlekoucí se bryčku zvolna točily dlouhé stíny borovic. Kousínek za posledním údolím se objeví Jefferson se zavěšenou zuřivou sluneční koulí, jež bude klesat za městečko, až bude svítit přímo proti nim, takřka v jedné rovině s bryčkou, všem do tváře. Na stromě u silnice visela tabule se jménem jednoho obchodníka a pod ním nápis Jefferson 6 1/2 kilometru, která se blížila a blížila, až ji minuli, třebaže se nezdálo, že by se pohybovala, a on posunul nohy o kousek dál, napjal svaly na paži, sousedící s paží zástupce, aby byl připravený na to cuknutí, pak se přichystal a vyskočil rovnýma nohama z jedoucí bryčky; trhl paží a ramenem dopředu, aby to očekávané cuknutí zmírnil, jenže pozdě, takže sice vylítl ven mimo dosah kola, ale hlava mu zůstala vězet ve véčku vzpěry držící korbu a na zaklesnutý krk mu dolehla váha celého letícího těla. V příštím okamžiku uslyší kost, obratle, a tak ještě jednou zakroutil tělem, vykopl nohy zpátky směrem, kde bylo podle jeho názoru jedoucí kolo, a řekl si: Kdyby se mi podařilo zaháknout se nohama do špic, tak něco lupne.

313$

Vyrazil nohu směrem, kde bylo kolo, a cítil, jak se každý pohyb těla přenáší na krk, a přitom s jakousi chladnou zuřivostí a absolutní nezúčastněností sledoval, co povolí dřív: živá kost nebo mrtvý kov. Nato ho něco strašlivě udeřilo do týlu, ale úder ihned přešel v přesný, chladný, zuřivý, smrtící stisk. Měl dojem, že uslyšel prasknout kost, a uvědomil si, že hlas šerifova zástupce říká: „Zastav! Krucinál, zastav! Zastav!“ a pak ucítil, jak se bryčka zhoupla, a zdálo se mu, že vidí, jak se šerif naklání přes opěradlo a potýká se se zuřícím zástupcem. Dusil se, lapal po dechu, snažil se zavřít ústa, ale nemohl, a jak se pokoušel vykroutit hlavu z chladného, tvrdého proudu dopadající vody, uviděl nad sebou na pozadí oblohy ozářené sluncem haluz, v jejíchž listech povíval větřík, a tři obličeje. Při jízdě se mu však dech po chvíli vrátil, košili měl už jenom navlhlou a vodu na obličeji mu usušil větřík, který ještě nebyl studený, třebaže se konečně vyprostil tomu nesnesitelnému slunci a foukal počínajícím soumrakem, a bryčka už jela pod spořádaným baldachýnem stromů pokropených sluncem, mezi ostříhanými, udržovanými trávníky, kde v zapadajících paprscích výskaly hrající si děti v barevných šatičkách a kde v houpacích křeslech seděly paničky v čistých odpoledních šatech a kde se chlapi v tom dlouhém začínajícím soumraku vraceli domů z práce a zahýbali do úhledných natřených vrátek k talířům s jídlem a k šálkům kávy.

K vězení dorazili zezadu a vjeli na obehnaný dvůr. „Vyskočte,“ řekl jim šerif. „Vyneste ho.“

„Mně nic není,“ řekl. Ale musel dvakrát začít, než z něj vyšel vůbec nějaký hlas, a ani pak to nebyl jeho. „Můžu jít sám.“

Po odchodu lékaře zůstal ležet na pryčně. Vysoko na zdi bylo zamřížované okýnko, ale za ním nic než sou—

314$

mrak. Pak ucítil, že se někde vaří večeře — slaninu, horké placky a kávu — a najednou se mu v ústech začaly sbíhat horké, řídké, slané sliny, ale jak je začal polykat, pociťoval takovou bolest, že se musel posadit a opatrně kroutit strnulým krkem i hlavou, aby se mu ta horká sůl snáz polykala. Pak se za dveřmi se závorou ozval dupot nohou, který se rychle blížil, a on vstal, přešel ke dveřím a podíval se skrz mříže do společné místnosti, kde jedly a spaly na jedné hromadě černošské oběti tisíce drobných bělošských přehmatů. Viděl horní část schodiště, odkud se ozýval ten dupot, a pozoroval, jak se do místnosti vevalil neuspořádaný chumel hlav v ošuntělých čepicích a kloboucích a těl v otřepaných modrákách a popraskaných botách a naplnil tu zatuchlou holou místnost tlumeným hřmotem šourajících se nohou a měkkými prostoduchými zpěvavými hlasy — trestanecká parta o sedmi nebo osmi lidech, kteří pracovali na ulicích a seděli za potulku či za rvačku na břitvy nebo za to, že hráli kostky o deset či patnáct centů, a kteří se aspoň na deset hodin zbavili lopat a kladiv na roztloukání kamenů. Držel se mříží a pozoroval je. „Začal se mi —“ řekl. Měl úplně neznělý hlas. Sáhl si na hrdlo, promluvil znovu, ale vyšlo z něho jenom suché zakrákorání. Černoši ztichli jako pěny a dívali se na něj, bulvy v obličejích, které se už vytrácely, bílé a nehybné. „Všecko bylo v pořádku,“ řekl, „dokaď se nezačal rozpadat. S tím psem bych si byl poradil.“ Držel se za hrdlo a hlas mu zněl chraplavě, suše, krákoravě. „jenže ten parchant se mi začal rozpadat na kusy.“

„Kerej?“ zeptal se jeden černoch. Pak si mezi sebou začali něco špitat a huhlat. Bílé bulvy se stočily k němu.

„Všecko bylo dobrý,“ řekl. „jenže ten parchant — „

„Buď zticha, ty bílej,“ řekl černoch. „Buď zticha. Nech si ty krafy.“

315$

„Všecko by bejvalo bylo dobrý,“ řekl chraplavým šepotem, ale nato mu znovu úplně vypověděl hlas, a tak se chytil jednou rukou mříží, druhou za krk a černoši sražení do jednoho hloučku se na něj dívali, bulvy ve skomírajícím světle bílé a nehybné. Pak se jako na povel obrátili, rozběhli se ke schodům a nato i on uslyšel pár pomalých kroků a ucítil jídlo, a tak sevřel mříže a snažil se dohlédnout nahoru na schodiště. Nakrmí snad ty negry dřív než bělocha? pomyslel si, jak do sebe vtahoval vůni kávy a slaniny.

3

To bylo na podzim, ještě než přišla zima, podle níž lidé, když zestárli, určovali dobu i data událostí. Letní vedro, za něhož ani nekráplo — rozžhavené dny, kdy hnědlo a schlo i listí dubů, noci, za nichž uspořádaná souhvězdí jako by v chladném, nemrkajícím úžasu spalovala pohledem zemi, utápějící se v prachu —, konečně polevilo a vlády se na tři týdny babího léta ujala země, unavená žárem, ta odvěká Lilith, a seděla s královskou korunou na trůnu, zatímco se ta nezdolná stará kurtizána tvářila, že umírá. Když Ratliff za těch ospalých, modrých, prázdných dnů, naplněných jen tichem, pachem hořícího listí a kouřem ze dřeva, míjel na svých cestách vězení, které bylo mezi jeho domovem a náměstím, viděl dvě malé nehybné upatlané ruce položené volně na mříži vězeňského okýnka jen o kousek výš, než kdyby ty mříže objímalo dítě. A odpoledne vždycky pozoroval, jak do vězení vcházejí na každodenní návštěvu nebo z něho vycházejí jeho tři hosté, žena se dvěma dětmi. První den, ten den, kdy je dovezl k sobě, trvala na tom, že bude obstarávat některé domácí práce, cokoli, co jí jeho sestra svěří, a tak uklízela, myla nádobí,

316$

dělala dračky do kamen, obstarávala úkoly, které až do té doby vykonávali jeho synovci a neteře (jejichž mladistvé pohrdání si za to mimochodem vysloužila), a zřejmě si nevšímala němého, vzteklého, spravedlivého rozhořčení jeho sestry — byla silná, ale ne tlustá, po pravdě řečeno byla útlá, jak si Ratliff posléze s jakýmsi zděšeným a střízlivým… ne, soucitem ne, spíš starostlivostí, uvědomil. Většinou chodila bosky, s neučesanou houštinou odbarvených vlasů, které jí už dávno u kořínků zase tmavly, a s chladnou tváří, v níž bylo něco z tvrdé, ne ještě zcela zmizelé krásy; ale možná že to byla jenom hluboce vrytá, nesmazatelná sebejistota nebo třeba pouze houževnatost. Vězeň totiž nejenom odmítal propuštění na kauci (na kterou stejně neměl), nýbrž i advokáta. Když byl předveden před vyšetřujícího soudce, stál mezi dvěma dozorci — malý, s obličejem jako zatvrzelá maska vyřezaná ze dřeva, vysílený a hubený takřka jako kostlivec —, jako by tam snad ani nebyl, vyslechl, že se na něj uvaluje vyšetřovací vazba, a když se ho pak jeden dozorce dotkl, otočil se zpátky k vězení, k cele. A protože vyšetřování skutkové podstaty nepřineslo očividně takové výsledky, aby už mohlo dojít k upálení vdovy na hrobě, byl ten případ po celé říjnové zasedání soudu odsunován jako hra, která nemá všechny aktéry, a pak přeložen na jarní zasedání v příštím roce v květnu. A Ratliff tak třikrát do týdne pozoroval, jak ta trojice jeho hostů — děti v šatičkách, co odložili jeho synovci a neteře — vchází společně do vězení, a myslel na to, jak asi všichni čtyři sedí v těsné cele v zápachu kreozotu a starých přízraků lidských výměšků — potu, moče a zvratků, výtrysků všech těch odvěkých muk: hrůzy a bezmoci i naděje. Čeká na Flema Snopese, pomyslel si, na Flema Snopese.

Pak nastalo chladno a zima. V té době už měla

317$

zaměstnání. Věděl stejně dobře jako ona, že tak, jak to je, to nemůže dlouho zůstat, poněvadž to byla v jistém smyslu domácnost jeho sestry, i když jen zásluhou toho, že v ní měla většinu hlasů. A tak když mu přišla oznámit, že se stěhuje, nejenom nebyl překvapený, nýbrž se mu dokonce ulevilo. Jakmile mu však řekla, že odchází, něco se v něm pohnulo. Říkal si, že je to jen kvůli těm dvěma dětem. „S tím zaměstnáním máte pravdu,“ řekl. „To jste udělala moc dobře. Ale stěhovat se nemusíte. Když se odstěhujete, budete muset platit někde za stravu a za byt a přitom budete muset šetřit. Budete potřebovat peníze.“

„To jo,“ odpověděla chraplavě. „Peníze potřebovat budu.“

„On si ještě pořád myslí —“ zarazil se, ale pak pokračoval: „Ještě nevíte, kdy se vrátí Flem, nebo jo?“ Neodpověděla. Ani nečekal, že odpoví. „Musíte našetřit co nejvíc,“ řekl. „Zůstaňte tady. A plaťte jí dolar tejdně za jídlo pro děti, jestli budete mít lepší pocit. Takový dítě trvám za sedm dní víc jídla jak za čtyry šupy nesní. Ale zůstaňte tady.“

A tak zůstala. Přepustil jim svou světnici a spal s nejstarším synovcem. Pracovala v jednom nevzhledném, zchátralém penziónu v postranní ulici, který měl pochybnou pověst a říkal si hotel Savoy. Práce jí začínala za rozbřesku a končila někdy až po setmění, někdy hodně dlouho po setmění. Zametala, stlala postele a trochu vařila, ale nádobí myl a v kamnech topil černošský podomek. Dostávala stravu a tři dolary týdně. „Jenomže bude mít paty samej puchejř, když bude poráde večír běhat bosky z cimry do cimry za koňskejma handlířema, členama civilních porot a agentama, který pojišťujou černochy,“ řekl jeden vtipálek ve městě. Ale to byla její věc. Ratliff o tom nic nevěděl a ani ho to moc neza-318$

jímalo a ještě míň, budiž řečeno k jeho chvále, tomu věřil. A tak ji teď vídal jenom za těch nedělních odpolední, kdy s dětmi oblečenými do nových kabátků, co jim koupil, ona sama v jeho starém kabátě, za který mu vnutila padesát centů, vcházela do vrat vězení nebo z nich vycházela. A tu ho napadlo, že ho ještě nikdo z jeho přízně — starý Ab, ani učitel, ani kovář, nebo ten nový příručí — nebyl navštívit. A kdyby byly známý všechny okolnosti týhle záležitosti, řekl si, byl by měl bejt v tý cele ještě jeden. Nebo v některý jiný, na vlas jí podobný, poněvadž pověsit člověka dvakrát nejde — i kdyby byl nějakej Snopes ochotnej podstoupit trest smrti za druhýho Snopese.

Na Den díkůvzdání napadl sníh, a přestože nezůstal ležet dlouho, přinesl s sebou na začátku prosince železnou zimu, která zamkla zemi do nehybné strnulosti, takže asi po týdnu od ní doslova odletoval prach. Kouř zbělal, ještě než vyšel z komína, a nedokázal se vznést vzhůru. Zbarvil se stejným odstínem, jaký měla zamlžená obloha, na níž slunce stálo celý den bledé a chladné jak syrový lívanec. Teď už si dokonce nemusí dělat svědomí z toho, že ho nenavštěvují, řekl si Ratliff. Poněvadž ani takovej Snopes se nemusí omlouvat za to, že nejede pětatřicet kilometrů z Francouzovýho Zátočí jen proto, aby vykonal milosrdnej skutek. Mezi mřížemi a rukama byla teď okenní tabulka; ruce už nebylo vidět, i kdyby se byl někdo zastavil před vězením a pátral po nich. Jenže teď chodil každý kolem rychle, zachumlaný do kabátu, rukama v nitěných rukavicích si zakrýval hned jedno hned druhé ucho a dech mu stoupal v tenkých proužcích kolem rudé špičky nosu a slzících očí, po prázdném náměstí, přes něž jel někdy jenom jeden venkovský povoz, s pasažéry zabalenými do prošívaných dek, kteří měli mezi sebou na sedátku rozsvícenou

319$

lucernu, na které nechápavě a nelítostivě jako obličeje starců s očním zákalem koukaly zamrzlé výklady krámů.

Vánoce se překulily pod oblohou, která měla ještě pořád barvu soli. Na železné zemi nezměkl ani kousínek povrchu, zato v lednu se přihnal severozápadní vítr a vymetl oblohu do čista. Slunce vrhalo na zmrzlou půdu stíny a po tři dny byly v poledne flíčky země na takový palec rozměklé jako vrstva másla nebo kolomazi. A k polednám jako krysy a švábi, jak si říkal Ratliff, vylézali lidi, užaslí a nedůvěřiví vůči slunci i vůči těm flíčkům země, které byly zase měkké jako za těch už takřka zapomenutých dob a už zase schopné přijímat šlápoty. „Dnes v noci už nebude mrznout,“ říkali si mezi sebou. „Od jihozápadu se to zatahuje. Začne pršet, déšť vyplaví ze země mráz a bude zas dobře.“ A opravdu pršelo. Vítr se přesunul proti směru hodinových ručiček k východu. „Až se stočí úplně k severozápadu, bude zas mrznout. Ale i to bude lepší než sníh,“ říkali si mezi sebou, přestože déšť už začínal tuhnout, a než se snesla noc, proměnil se v sníh, který padal dva dny, ale už v pádu měkl v břečku, která nakonec přec jen zmrzla, a padal a padal, a když konečně přestal, snesla se na něj bezvětrná železná zima a nad mrtvou zemí uvězněnou v ledu už nedozíral ani ten lívanec nehřejícího slunce. Leden, únor, a nikde žádná známka života kromě nízkého vytrvalého kouře a hrstky lidí, kteří se nemohli zastavovat na chodnících, a tak se vlekli do města nebo domů prostředkem ulice, kde by ani koně nevydrželi postát, a nikde jediný zvuk kroma úderů dopadajících sekyr a teskného zapísknutí některého pravidelného vlaku. Ratliffovi se zdálo, že vidí, jak se ty černé, plošné, neobsazené vlaky s chocholy mizející páry řítí bezcílně bílou, ztuhlou pustinou. Když byl za těch nedělních

320$

odpolední doma a seděl u ohně, vždycky uslyšel, jak si po obědě přišla pro děti, oblíká je do nových kabátků, které jim přehazuje přes šatečky, z nichž už vyrostly a v nichž chodily bez ohledu na počasí do nedělní školy (na to dohlížela sestra) s jeho synovci a neteřemi, kteří to oblečení odložili, a myslíval na to, jak všichni čtyři, šedí, zachumlaní do kabátů, sedí kolem plechových nevýhřevných kamínek, která celu nevytopí, jenom způsobí, že se stěny opotí slzami všech těch odvěkých muk a zoufalství, jež v nich utkvěly. Pak se ti tři vrátili. Ona nikdy nezůstala na večeři, ale jednou za měsíc mu přinesla osm dolarů, našetřených z dvanáctidolarové mzdy, i ostatní mince a bankovky (jednou dokonce devět dolarů), na jejichž původ se jí nikdy neptal. Dělal jí bankéře. Jeho sestra to možná věděla, ale taky možná ne, pravděpodobně však ano. Obnos rostl. „Bude to trvat mnoho neděl,“ řekl. Mlčela. „Třeba by odpověděl na dopis,“ pokračoval. „Krev je koneckonců krev.“

Ty mrazy nemohly vydržet věčně. Devátého března dokonce znovu sněžilo, ale tenhle sníh sešel, aniž se proměnil v led. A tak lidi zase mohli žít, a když jednou v sobotu večer Ratliff vešel do restaurace, jejímž byl spolumajitelem, zjistil, že Bookwright už zase sedí před talířem s hromadou míchanice, jejíž podstatnou část tvoří vajíčka. Neviděli se takřka půl roku. Na pozdrav si neřekli nic. „Už se vrátila domů,“ poznamenal Bookwright. „Minulej tejden.“

„To sebou teda hodila,“ odpověděl Ratliff. „Protože jsem ji před pěti minutama viděl táhnout uhlák plnej popela u zadního vchodu hotelu Savoy.“

„Já mluvím o tý druhý,“ řekl Bookwright s plnou pusou. „O Flemový ženě. Will zajel minulej tejden do Mottstownu a přivez je.“

Je?“

321$

„Flema ne. Jenom ji a to dítě.“

Tak už se to doslechnul, pomyslel si Ratliff. Někdo mu to napsal. A odpověděl: „Dítě. Vida, vida. Únor, leden, prosinec, listopad, říjen, září, srpen. A kousek března. Ale tak veliký, aby mohlo žvejkat tabák, trvám ještě není?“

„Žvejkat tabák nebude nikdy,“ odpověděl Bookwright. „Je to holka — „

Ratliff chvíli nevěděl, co má dělat, ale dlouho se nerozpakoval. Radši jí to řeknu hned, pomyslel si. I když si třeba ani neuvědomuje, že si dělá naděje. Druhý den odpoledne počkal doma, dokud si nepřišla pro děti. „Jeho žena je už zpátky doma,“ řekl. Na okamžik ztuhla. „Však jste nic jinýho nečekala, nebo jo?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla.

Pak konečně přešla i tahle zima. Skončila, stejně jako začala, deštěm, ne studeným, ale halasnými, nasupenými, teplými poryvy vody, vymývajícími ze země železný, tvrdošíjný mráz, jemuž už na jasné paty tvrdě doléhalo opožděné jaro, a pak se přivalilo všechno najednou, zpřeházeně, páté přes deváté, plody, květy i listí, strakaté louky, kvetoucí les i dlouhé lány, ze kterých radlice pluhu vyorala po zimním spánku znovu temnou barvu. Škola, kolem níž Ratliff jel, už byla zavřená, protože nastal čas setí, a když dorazil ke krámu, přivázal spřežení ke starému známému sloupku a vystoupil na verandu k těm sedmi nebo osmi chlapům, co tam posedávali nebo dřepěli na bobku, připadalo mu, že se od té chvíle, kdy se na ně takřka před půl rokem ohlédl, ani nepohnuli. „Inu, pánové,“ řekl. „Jak vidím, škola je už zavřená. Děcka můžou na pole a vy si můžete taky jednou dáchnout.“

„Ta je už zavřená od října,“ odpověděl Quick. „Učitel dal vejpověď.“

322$

„I. O. že dal vejpověď?“

„Jednoho krásnýho dne se tam objevila jeho žena a on, jak zvednul oči a zmerčil ji, vzal nohy na ramena.“

„Kdože se tam objevil?“ zeptal se Ratliff.

„Jeho žena,“ opakoval Tull. „Nebo aspoň prohlašovala, že je jeho žena. Taková udělaná, šedivá ženská a — „

„Doprkýnka,“ řekl Ratliff. „Dyť on snad není ženatej? Byl tady přeci tři roky. Třeba to byla jeho máma.“

„Co vás nemá,“ řekl Tull. „Byla to mladice. Akorát že byla ňák šedivá. Přijela v bryčce. S asi tak půlročním děckem.“

„S děckem?“ opáčil Ratliff. Jak se díval z tváře do tváře, oči mu mžikaly. „Heleďte se,“ řekl pak. „Co to má všecko znamenat? Kde by sebral ženu, natož pak půlroční dítě? Copak tady nebyl tři roky? Hrom do police, na to přece nebyl dost dlouho z doslechu, aby to stihnul.“

„Wallstreet tvrdí, že je to jeho žena a jeho dítě,“ řekl Tull.

„Wallstreet?“ opáčil Ratliff. „Jakej Wallstreet?“

„Ten Eckův chlapec.“

„Ten takovej asi desítiletej kluk?“ Obrátil mžikající oči na Tulia. „Dyť ta panika na Wallstreetu byla před takovým rokem nebo před dvěma. Jak přišel desítiletej kluk k jménu Wallstreet?“

„Nemám zdání,“ odpověděl Tull.

„Čítám, že to byla fakticky jeho žena,“ řekl Quick. „Rozhodopádně akorát juknul na tu bryčku a už ho nikdo neviděl.“

„Arciže,“ řekl Ratliff. „Dítě je jeden z okalhotovanejch tvorů, před kterejma každej mužskej veme nohy na ramena, za předpokladu že se mu nechá dost prostoru, aby se moh rozběhnout. Kterej zřejmě I. O.vi nechali.“

323$

„Však ho taky potřeboval,“ řekl Bookwright svým chraplavým, rázným hlasem, „kdyby I. O.a někdo povalil a držel tak dlouho, aby ho to dítě mohlo chytnout, tak ho dokázalo zadržet. Bylo už větší než on.“

„Však ho možná ještě chytne,“ řekl Quick.

„No,“ poznamenal Tull. „Zdržela se tady akorát chviličku, jenom co si koupila plechovku sardinek a sušenky. Pak jela dál po silnici směrem, kterým se — jak jí někdo prozradil — vydal I. O. Ten šel po svejch. O ty sardinky se s tím dítětem rozdělila.“

„Vida, vida,“ řekl Ratliff. „Tyhle Snopesové. Vida, vida —“ Nedomluvil. Všichni beze slova pozorovali, jak se po silnici blíží Varnerova bryčka a míří k domovu. Na kozlíku seděl černoch, vzadu žena Flema Snopese se svou matkou. Bryčka dojela do jedné roviny s krámem, ale ten krásný obličej se na ně ani neohlédl. Minul krám z profilu, klidný, netečný, nezvědavý. Nebyl to obličej tragický. Jenom obličej, jehož osud je zpečetěn. Bryčka pokračovala v cestě.

„To v tom vězení opravdu čeká, až se vrátí Flem Snopes a vytáhne ho odtamtaď?“ nadhodil čtvrtý chlap.

„Zatím tam ještě je,“ řekl Ratliff.

„Ale čeká na Flema?“ zeptal se Quick.

„Ne,“ odpověděl Ratliff. „Poněvadž Flem se nevrátí, dokaď nebude ten soud odbytej.“ Nato vyšla na svou verandu paní Littlejohnová, zazvonila na zvonec, zvoucí k obědu, a všichni vstali a začali se rozcházet. Ratliff s Bookwrightem sešli po schůdkách společně.

„Doprkýnka,“ řekl Bookwright. „Ani takovej Flem Snopes přeci nenechá pověsit pokrevního bratrance, jen aby nemusel vypláznout peníze.“

„Flem trvám ví, že to tak daleko nedojde. Jack Houston byl střelenej zepředu a každej ví, že nedal ani ránu bez pistole, a tu našli na cestě tam, kde objevili stopy,

324$

jak se kůň otočil a dal se do běhu, a nikdo nemůže vědět, jestli mu vypadla z ruky či z kapsy, když sebou praštil na zem. Flem Snopes se trvám na tohle všechno vyptal. A tak se nevrátí, dokavaď to nebude celý odbytý. Nepojede sem, protože tady by ho mohla otravovat Minkova žena a lidi by mohli říkat, že nechává vlastního bratrance ve vězení. Jsou určitý věci, který ani takovej Snopes neudělá. Jaký, to přesně nevím, ale určitý věci neudělá.“

Bookwright šel dál a Ratliff odvázal spřežení a zajel se čtyřkolákem do ohrady paní Littlejohnové, kde koně odstrojil a postroje zanesl do stodoly. Nebyl tam od toho zářijového odpoledne a něco, nevěděl co, ho pohánělo a postrkovalo. Zavěsil kšíry, prošel zšeřelým vysokým tunelem, kde to čpělo čpavkem, mezi prázdnými stáními k poslednímu, a když do něj nakoukl, uviděl tlustou ženskou zadnici neforemné postavy, sedící tiše v pološeru, s vyhořelým obličejem, otočeným k němu a hledícím na něj, a s uslintanými pootevřenými ústy, která vydávala chraplavé, pokorné, ale ne hlasité zvuky, a se zpustošenýma očima, v nichž se na jeden prchavý okamžik objevilo něco velice blízkého náznaku, že Ratliffa poznávají, přestože se na něj nemohly pamatovat. Na kolenou v modrákách uviděl otlučenou dřevěnou figurku krávy, jakou dostávají děti k vánocům.

Ještě než dorazil ke kovárně, uslyšel kladivo, které se pak v půli cesty zarazilo a k Ratliffovi vzhlédl tupý, upřímný, zdravý obličej, v němž nebylo překvapení ani otázka, a dokonce takřka ani náznak, že by ho poznával. „Pozdrav pámbů, Ecku,“ řekl Ratliff. „Moh byste hned po obědě strhnout mýmu spřežení starý podkovy a okovat ho novejma? Mám před sebou večír ňákou cestu.“

„Beze všeho,“ odpověděl druhý, „hned jak ho přivedete.“

325$

„Dobrá,“ řekl Ratliff. „Poslyšte, jak je to s tím vaším chlapcem? Vy jste mu nedávno změnil jméno, ne?“ Druhý se na něj podíval, kladivo ve vzduchu. Na kovadlině zvolna bledl rubínový koneček železa, které Eck koval. „Na Wallstreet.“

„Jo ták,“ odpověděl druhý. „Ale kde. Nic jsem mu neměnil. Až do minulýho roku žádný kloudný jméno neměl. Když umřela moje první žena, nechal jsem ho u báby, než se usadím. To mi bylo akorát šestnáct. Ona mu říkala po dědkovi, ale opravdický jméno nikdá neměl. Když jsem se pak loni usadil a poslal pro něj, tak jsem si řek, že by měl mít ňáký jméno. I. O. čet todle jméno v novinách a řek si, že když mu dáme jméno Wallstreet Panic, tak třebas zbohatne stejně jako ty lidi, co řídili tu paniku na Wallstreetu.“

„Jo ták,“ řekl Ratliff. „Šestnáct. Tak ono vám jedno dítě na to, abyste se usadil, nestačilo. Kolikpak jste jich k tomu potřeboval?“

„Mám tři.“

„Dvě další kromě Wallstreeta. Co — „

„Tři další kromě Walla,“ opravil ho druhý.

„Jo ták,“ řekl Ratliff. Druhý chvíli čekal. Pak znovu pozvedl kladivo, ale s kladivem v ruce se zarazil a chvíli stál a hleděl na vychladlé železo na kovadlině, potom kladivo odložil a otočil se k výhni. „Takže jste musel zaplatit celejch těch dvacet dolarů,“ řekl Ratliff. Druhý se na něj ohlédl. „Za tu krávu minulý léto.“

„No jo. A ještě dva šupy za tu dřevěnou.“

„Tu jste mu koupil taky vy?“

„Jo. Bylo mi ho líto. Říkal jsem si, že bude mít aspoň nač myslet, když na něco začne myslet.“

ČTVRTÝ DÍL

Venkované

PRVNÍ KAPITOLA

1

Chlapi, lelkující na verandě krámu, uviděli chviličku před západem slunce, jak po silnici přijíždí od jihu krytý vůz, tažený muly, a za ním značně velký průvod složený z očividně živých částic, které se v těch vodorovných slunečních paprscích podobají různě velikým, pestrobarevným cárům utrženým namátkou z velké návěstní tabule s plakáty — například cirkusovými — a které jsou připoutané k zadku vozu, ale nadány schopností pohybovat se nezávisle a přitom kolektivně jako ocas dětského draka.

„Propánajána, co je to?“ řekl jeden.

„Cirkus,“ odpověděl Quick. Všichni začali vstávat a pozorovat vůz. Teď už bylo vidět, že ta zvířata za vozem jsou koně. Na voze jeli dva chlapi.

„A krutibrko,“ řekl první muž. jmenoval se Freeman. „Dyť je to Flem Snopes.“ Než vůz dojel k nim a zastavil, byli už na nohou všichni a Snopes slezl a vykročil ke schůdkům, jako by byl odjel to ráno. Na hlavě měl tutéž plátěnou čepici, na pozadí bílé košile téhož titěrného motýlka a k tomu tytéž plátěné kalhoty. Vyšel po schůdkách.

„Zdravíčko, Fleme,“ řekl Quick. Jak Flem stoupal po schodech, pohlédl krátce na všechny, ale na žádného zvlášť. „To si chcete založit cirkus?“

„Dobrej den, pánové,“ řekl a vykročil na druhou stranu verandy. Udělali mu cestu. Pak sešli po schůdkách a zamířili k vozu, za nímž stálo nepokojné klubko koní o něco větších než králíci, pestrých jako papoušci a připoutaných k sobě navzájem i k vozu kusy ostnatého

329$

drátu. Byli barevní, měli drobná těla, štíhlé nohy a růžové tlamy a kouleli divokýma, zavilýma, nestejnýma očima a tiskli se k sobě, strakatí, nehybní, ale ve střehu, lekaví jako srny, zkázonosní jako chřestýši a mírní jako holubice. Chlapi stáli v uctivé vzdálenosti a koukali na ně. V tom okamžiku prošel skupinkou Jody a protlačil se před ně.

„Pozor, vašnosto,“ řekl jakýsi hlas vzadu. Ale už bylo pozdě. Nejbližší zvíře se rychlostí blesku postavilo na zadní, předníma se dvakrát rozehnalo po Varnerově obličeji, rychleji než boxer, jeho výpady rozechvěly drát, který zvíře držel, a chvění se vlnou dusajících a odskakujících nohou přeneslo dozadu k ostatním zvířatům v hloučku. „Dijé, vy jankovitý chřestýši s vypelichanejma ocasama,“ řekl týž hlas. Patřil tomu druhému muži, který přijel na voze. Neznali ho. Měl těžké, husté, černé kníry a na hlavě světlý širák. Jak se vrhl mezi chlapy a otočil se, aby je zahnal od koní zpátky, zahlédli, že mu z jedné zadní kapsy přiléhavých džínsů vyčuhuje pažba těžké pistole, vykládaná perletí, a z druhé kytičkovaná krabička, v jaké se prodává drobné pečivo. „Nechoďte k nim moc blízko, pánové,“ řekl. „Jsou kapku neposedný. Teprve nedávno zaježděný.“

„Od kdy jsou zaježděný?“ zeptal se Quick. Neznámý se na něj podíval. Měl široký, naprosto chladný, větrem ošlehaný obličej a řezavé studené oči. Přiléhavé kalhoty mu obepínaly břicho přesně a beze zbytku jako pochva šavli.

„Čítám, že od tehdá, co se vezli na pramici přes řeku Mississippi,“ řekl Varner. Neznámý na něj pohlédl. „Já jsem Varner,“ dodal Jody.

„A já Hipps,“ řekl druhý. „Říkejte mi Bucku.“ Horní okraj levého boltce mu zakrývala jakási černavá mast podobná kolomazi, kterou měl natřený ošklivý čerstvý

330$

šrám na levé straně hlavy. Všichni se na jizvu podívali. Pak sledovali, jak muž vytahuje z kapsy krabičku, vysypává si z ní do dlaně zázvorovou sušenku a strká si ji pod kníry do úst.

„Vy jste tam měli s Flemem nějaký nedorozumění?“ zeptal se Quick. Neznámý přestal žvýkat. Když se na člověka podíval zblízka, podobaly se jeho oči dvěma kouskům pazourku, který se znenadání objeví při kopání v obracené půdě.

„Kde tam?“ opáčil.

„Soudě podle toho vašeho náručního ucha,“ dodal Quick na vysvětlenou.

„Ach ták, to,“ odpověděl druhý a sáhl si na ucho. „To jsem si zavinil sám. Jednou večír jsem je odvazoval a byl jsem nepřítomnej duchem. Nad něčím jsem mudroval a zapomněl jsem, že drát je dlouhej.“ Žvýkal. Všichni se mu dívali na ucho. „To se může stát každýmu, kdo si nedává na koně pozor. Ale stačí na to plácnout trochu kolomasti a do druhýho dne o tom člověk vůbec neví. Jsou moc bujný, protože celej den lenošili a flákali se. To z nich práce za pár dní vyžene.“ Strčil si do pusy další sušenku a začal žvýkat. „Nebo nevěříte, že budou jak beránci?“ Nikdo neodpověděl. Všichni se vážně, ale bez zájmu podívali na poníky. Jody se otočil a vrátil se do krámu. „Jsou to hodný, mírný poníčci,“ pokračoval neznámý. „Dívejte.“ Zastrčil krabičku zpátky do kapsy a s rukou nataženou před sebe se vydal ke koním. Zvíře, které bylo nejblíž, stálo na třech nohách a vypadalo, jako když spí. Blankytné oko bylo přivřené. Hlava měla tvar žehlicího prkna. Zvíře, aniž otevřelo oční víčko, s ní trhlo a cvaklo žlutými zuby. Na okamžik se zdálo, že muž i zvíře splynuli v jedno klubko násilí. Pak znehybněli a cizinec, vysoké podpatky zaryté do země, svíral jednou rukou zvířeti nozdry a kroutil mu hlavu do

331$

strany a kůň chrčivě, sténavě oddychoval. „Vidíte?“ řekl zadýchaně neznámý, jemuž na krku a pod bradou vystoupily bílé, napjaté žíly. „Vidíte? Stačí se s nima kapku pomuchlat a pár dní jim dávat pořádně do těla. A teď pozor! Udělejte mi tam vzadu místo.“ O kousek couvli. Neznámý se přichystal a pak uskočil, ale druhý kůň mu chňapl po zádech a rozpáral mu vestu až k dolnímu lemu, jako když artista mečem rozsekne jednou ranou vlající závoj.

„No jo,“ řekl Quick. „Ale co když člověk nemá vestu.“

V tom okamžiku se jejich hloučkem znovu prodral Jody Varner a za ním kovář. „Nechte toho, Bucku,“ řekl. „Radši je zažeňte do ohrady. Tady Eck vám s nima pomůže.“ Neznámý, jemuž od každého ramene plandala jedna polovina rozpárané vesty, vylezl na kozlík vozu a kovář za ním.

„Vstávat, vy zpotvořený vidiny Joba a Jezábel,“ řekl neznámý. Vůz se dal do pohybu, pestří poníci přivázaní vzadu vykročili a v uctivé vzdálenosti za nimi chlapi, až se všichni dostali na silnici, pak na cestu a po ní k vratům ohrady za hotelem paní Littlejohnové. Eck slezl a otevřel vrata. Vůz projel, ale když poníci uviděli plot, začal se celý hlouček na drátu, kterým byl připoutaný k vozu, kolektivně vzpínat na zadní a pak se všichni do jednoho pokusili obrátit, takže vůz popojel kousek nazpátek, ale nadávajícímu Texasanovi se podařilo zarejdovat s muly do strany a tak vzpříčit kola. Chlapi, co šli za ním, se mezitím rychle stáhli dozadu. „Hej, Ecku řekl Texasan. „Poďte sem a vemte ode mě opratě.“ Kovář vylezl zpátky na vůz a převzal opratě. Pak pozorovali, jak Texasan slízá, v ruce smyčku bejkovce, obchází vůz dozadu za stádo a žene je do vrat, a jak se bejkovec vlní kolem těch harlekýnských zadků a soustavně práská jak z pistole. Pozorovatelé si pospíšili na druhou

332$

stranu dvora paní Littlejohnové a vylezli si na verandu, z jejíhož jednoho konce bylo vidět do ohrady.

„Jak myslíte, že se mu povedlo svázat je dohromady?“ zeptal se Freeman.

„O moc víc by mě zajímalo, jak je hodlá odvazovat a pouštět,“ odpověděl Quick. Texasan se už vyšplhal zpátky do zastaveného vozu. Pak se s Eckem objevili u zadního otevřeného konce krytu. Texasan popadl drát a začal k vozu přitahovat prvního koně, který se na drátě cukal a vzpínal, jako by se chtěl uškrtit, a nakazil celé stádo, až všichni koně do jednoho stáli na zadních a cukali se na drátě.

„Tak to chyťte,“ řekl Texasan a Eck popadl drát. Koně se vzepřeli a nad chumlem deroucím se zpátky se zazmítaly jejich růžové tlamy. „Přitáhněte to, přitáhněte to,“ nakázal ostře Texasan. „Na vůz se nedostanou, i kdyby chtěli.“ Vůz pomalu couval, až na zadní prkno narazila hlava prvního koně. Texasan honem omotal drát kolem jedné příčky. „Hlídejte, aby to šponovalo,“ řekl. Pak zmizel, ale ve vteřince se objevil znova s těžkými nůžkami na stříhání drátu. „Takhle je přidržte,“ řekl a skočil. Široký klobouk, rozevlátá vesta, nůžky i všechno ostatní zmizelo v kaleidoskopickém maelstromu dlouhých zubů, divokých očí a vyrážejících nohou, z něhož začali zničehonic jeden po druhém jako vyplašené křepelky vystřelovat koně, každý s náhrdelníkem z ostnatého drátu. První přelítl nejvyšší rychlostí přímo na druhou stranu ohrady, ale aniž v nejmenším zmírnil rychlost, narazil v trysku do plotu. Drátěný plot povolil, pak se znovu vypjal a praštil s ním na zem, kde zvíře zůstalo chvíli ležet a blýskalo očima, zatímco jeho nohy ještě pořád cválaly ve vzduchu. Potom se, aniž přestalo cválat, vyškrabalo do stoje, přeběhlo ohradu a vlítlo tryskem do protějšího plotu, který ho znovu srazil

333$

k zemi. Texasan mezitím osvobodil i ostatní koně. Míhali se a točili po ohradě jako zmámené ryby v akváriu. Ohrada se do té chvíle zdála veliká, ale že by se všechny ty pohyby a ta zuřivost mohly vtěsnat na jakékoliv oplocené prostranství, byla představa, kterou by teď každý pohrdavě odmítl jako nějaký trik se zrcadlem. Neznámý, v ruce nůžky a už bez jediného kousíčku vesty, se konečně vynořil z prachu. Neutíkal, ale proplítal se mezi tím barevným spektrem zvířat obezřetně a hbitě, kličkoval a uhýbal jako boxer, až se konečně dostal k vratům, přešel dvůr a vystoupil na verandu. Jeden rukáv od košile mu visel od ramene jenom za cípek. Odtrhl ho, utřel si s ním obličej, pak ho zahodil a vytáhl papírovou krabičku a vyklepl si do dlaně sušenku. Nebyl ani moc zadýchaný. „Teď jsou bujný,“ řekl. „Ale to z nich práce za pár dní vyžene.“ Poníci dosud kmitali ve snášejícím se soumraku jak hysterické ryby, ale už ne tak divoce.

„Co byste dal tomu, kdo by vám to trošku ulehčil?“ zeptal se Quick. Texasan se na něj podíval, oči nad žvýkající bradou a těžkým knírem řezavé, veselé a tvrdé. „Kdo by vás jednoho z nich zbavil?“ řekl Quick.

V tom okamžiku šel podél verandy onen chlapec s barvínkovýma očima a volal: „Tati! Tati! Kde je tatínek?“

„Kohopak hledáš, hošíčku?“ zeptal se kdosi.

„To je Eckův syn,“ řekl Quick. „Táta je ještě na voze. Pomáhá tady panu Buckovi.“ Chlapec v modrákách — miniaturní replika dospělých chlapů, co tam byli — došel až na konec verandy.

„Tati,“ řekl. „Tati.“ Kovář se dosud vykláněl ze zadku vozu, v ruce konec přeštípnutého drátu. Poníci, kteří byli v té chvíli v houfu, proklouzli jako úhoři kolem vozu a znovu se rozprchli, a jak utíkali, zdálo se, že je

334$

jich dvakrát tolik. Z prachu se vznesl tvrdý, rychlý, lehký dusot neokovaných kopyt. „Maminka ti vzkazuje, abys šel k večeři,“ řekl chlapec.

Měsíc už byl skoro v úplňku. Po večeři se znovu všichni sešli na verandě, kde bylo takřka stejně jasno jako předtím. Jediné, co se změnilo, bylo, že se ta denní plastičnost přesně vytesaných obrysů rozplizla v šalebnou, stříbřitou neurčitost s propletenými, jakoby maskovanými shluky koní, kteří jednotlivě, nebo v párech, ustavičně, plavně, přízračné vyráželi a znovu se shlukovali do fatamorganovitých klubek, z nichž se občas znenadání ozvalo vysoké zařičení a zlověstné zadupání kopyt.

To už byl mezi ostatními chlapy i Ratliff. Vrátil se těsně před večeří. Neodvážil se odvést své spřežení do ohrady, a tak si ho dal do Bookwrightovy stáje, která byla slabý kilometr od krámu. „Takže Flem je zase doma,“ řekl. „Vida, vida. Cestu do Texasu mu zaplatil Will Varner, a tak je trvám docela na místě, abyste mu vy, mládenci, uhradili dopravu zpátky.“ Z ohrady se ozvalo tenké, vysoké zařičení. Objevilo se jedno zvíře. Zdálo se, že necválá, nýbrž se vznáší, že nemá tělo, že nemá třetí rozměr. Na udusané zemi se však rozléhal rychlý lehký rytmus tvrdých kopyt.

„Dyk neřek, že to jsou jeho,“ odpověděl Quick.

„Ale taky neřek, že nejsou,“ poznamenal Freeman.

„Jo ták,“ řekl Ratliff. „Proto váháte. Dokud vám neprozradí, jestli jsou jeho nebo ne. Ale možná že čekáte, až bude po dražbě, koně budou rozebraný, aby se někdo z vás moh pověsit na paty Flemovi a někdo další tomu chlápkovi z Texasu a dávat pozor, kdo z nich utrácí peníze. I když člověku, kterýho někdo obral o peníze, je už trvám nejspíš volný, kdo je má.“

„Jestli Ratliff večír odjede, tak ho možná nikdo nedo—

335$

nutí, aby si zejtra jednoho toho poníka koupil,“ řekl třetí.

„To je fakt,“ odpověděl Ratliff. „Jeden může takovýmu Snopesovi uklouznout, když sebou mrskne. Ale mluvme si pravdu. Já nevěřím, že by musel jít kolem víc jak dvou lidí, aby získal aspoň jednu oběť. Ale z vás si nikdo žádnýho nekoupí, nebo jo?“ Nikdo neodpověděl. Seděli na schůdkách, opření zády o sloupky verandy, nebo přímo na zábradlí. Jenom Ratliff s Quickem se usadili na židlích a ostatní viděli jenom jejich černé siluety na pozadí zasněného, chvějivého měsíčního jasu za verandou. Hrušeň na druhé straně cesty proti krámu byla celá ojíněná květy a její haluzky a výhonky trčely nad vodorovnými větvemi nehybně do výšky jako rozpuštěné vzplývající vlasy utopené ženy, která spí za bezvětří přímo pod hladinou klidného moře.

„Anse McCallum si kdysi přived dva takový koně z Texasu,“ řekl jeden z chlapů na schůdkách. Při řeči se ani nepohnul. Neadresoval svá slova nikomu. „Bylo to dobrý spřežení. Trošku lehký. Jezdil s ním deset let. Ale bylo jenom na lehkou práci.“

„Pamatuju,“ přidal se další, „Anse tehdá prohlašoval, že je vyhandloval za čtrnáct nábojů do flinty, že jo?“

„Já slyšel, že dal i pušku,“ připojil se třetí.

„Bane, jenom patrony,“ řekl první. „Ten chlápek mu chtěl dát za pušku ještě čtyry, ale Anse prohlásil, že by mu k ničemu nebyli, že by ho doprava šesti koní do Mississippi přišla moc draho.“

„Když někdo koupí lacino koně nebo spřežení,“ řekl druhý, „tak od něj arci nemůže nějak moc čekat.“ Nikdo z těch tří nemluvil hlasitě, jenom tak rozkládali, jako by seděli sami. Ratliff, ve stínu u zdi neviditelný, ze sebe vyrazil chraplavý, sardonický, ale tichý zvuk.

„Ratliff se tomu směje,“ poznamenal čtvrtý.

336$

„Mě si nevšímejte,“ řekl Ratliff. Ti tři, co mluvili, se dosud ani nepohnuli. A přestože se nepohnuli ani teď, zdálo se, že se kolem jejich tří siluet hromadí jakási zarputilost, umíněnost a trucovitost, jako v dětech, které byly vyplísněny. V měsíčním svitu vzlétl obloukem do hrušně stín, pták, hbitý, tmavý a rychlý, a začal zpívat. Drozd.

„To je první, kterýho letos vidím,“ řekl Freeman.

„Kolem Whiteleafu je můžete slyšet noc co noc,“ řekl první. „Jednou jsem je slyšel v únoru. Přestože byly ještě hromady sněhu. Zpíval v gumovníku.“

„Gumovník je první strom, kterej raší,“ řekl třetí. „Proto v něm zpíval. Dostal chuť zpívat, protože se ten gumovník chystal rašit. Proto si ho vybral.“

„Gumovník že raší první?“ opáčil Quick. „A co vrba?“

„Vrba není strom,“ namítl Freeman. „Vrba je plevel.“

„Inu, já nevím, co je,“ řekl čtvrtý, „ale plevel to není. Poněvadž plevel se dá vytrhnout a máte od něj pokoj. Ale vrbový křoviska hubím na svý pastvině u studánky už patnáct let. Rok co rok narostou do zrovínka stejný vejšky. Jedinej rozdíl je v tom, že jich pokaždý o dva nebo o tři strůmky přibyde.“

„Bejt váma,“ řekl Ratliff, „tak tam hnedka zejtra za východu slunce zajedu. Vy to ovšem neuděláte. Čítám, že na celý širý zemi, dokonce ani ve Francouzovým Zátočí není nic, co by vám zabránilo, abyste Flemovi Snopesovi nebo tomu Texasanovi nestrčili svý peníze. Ale bejt váma bych přesto rád věděl, komu ty peníze vlastně strkám. Mám dojem, že by vám to tadyhle Eck moh říct. Podle mýho by to moh pro svý sousedy udělat, ne? Nejenže je Flemův bratranec, ale navíc pomáhal večír s tím svým chlapčem Wallstreetem tomu Texasanovi nosit jim vodu. A zejtra ráno mu bude pomáhat při krmení. Dost možná že je právě on bude chytat a jed-337$

noho po druhým vyvádět, abyste udělali první podání. Nemám pravdu, Ecku?“

Kovář byl jeden z těch dvou, co seděli na schůdkách opření zády o sloupek. „Já nevím,“ odpověděl Eck.

„Pánové,“ řekl Ratliff. „Eck o těch koních ví první poslední, Flem mu řek, kolik stáli a kolik za ně on a ten Texasan chtěj dostat, kolik na nich míněj trhnout. No, Ecku! Jen nám to prozraďte.“ Druhý se ani nepohnul, a jak seděl na nejvyšším schůdku a díval se trochu stranou, nad hlavou se mu vrstvilo jejich mlčenlivé, napjaté, pozorné čekání na odpověď.

„Já nevím,“ zopakoval. Ratliff se rozesmál. Jak seděl na židli a smál se, nesl se jeho smích nad ostatními, kteří seděli nebo se rozvalovali na schůdkách a na zábradlí, stejně jako předtím nad Eckem jejich čekání na odpověď. Ratliff se přestal smát, vstal a hezky hlasitě zívl.

„Jak myslíte, lidičky, tak si ty potvory kupte, když chcete. Ale bejt váma si radši koupím tygra nebo chřestýše. Kdyby Flem Snopes ňákýho nabídnul mně, bál bych se na něj šáhnout ze strachu, že se z něj vyklube obarvenej pes nebo kus hadice na zalejvání, až si ho převezmu. Vinšuju vám dobrou noc vespolek.“ A vešel do stavení. Neohlédli se za ním, ale po chvíli se všichni zavrtěli a zadívali se do ohrady, kde občas vyšplíchl koňský odliv nebo příliv, z něhož se čas od času nenadále ozvalo zařičení, dunivý úder. V hrušni pulsovaly a hrkotaly idiotské drozdí repetice.

„Anse McCallum udělal tenkrát z těch svejch dvou dobrý spřežení,“ řekl ten první chlapík. „Bylo kapku lehký. Ale jinak nic.“

Když druhý den ráno vyšlo slunce, stál na cestě k paní Littlejohnové vůz a tři osedlaní muli a šest chlapů a syn Ecka Snopese se už opírali o plot a dívali se na koně, kteří vyčkávali klidně v chumlu před vraty stodo—

338$

ly a na oplátku pozorovali je. Pak přijel po silnici další vůz, zabočil na cestu a zastavil, takže vedle chlapce stojícího u plotu, za kterým stáli a ostražitě kouleli modrohnědými bulvami ve strakatých tvářích koně, bylo už osm chlapů. „Tak todle je ten Snopesův cirkus, že?“ zeptal se jeden z nově příchozích. Pohlédl na obličeje, přešel na konec řady a postavil se vedle kováře a jeho chlapce. „To jsou Flemovi koně?“ zeptal se kováře.

„Komu ty koně patřej, to Eck neví o nic líp než my,“ řekl někdo z ostatních. „Ví, že s nima Flem přijel na voze, protože ho viděl. Ale to je všecko.“

„A víc se ani nedoví,“ řekl druhý. „Pokrevní příbuznej Flema Snopese bude poslední na světě, kdo něco zjistí o jeho záležitostech.“

„Baně,“ podotkl jiný. „Ani poslední ne. První, komu Flem prozradí něco o svejch záležitostech, bude ten, co zbyde na světě po smrti posledního člověka. Flem Snopes neprozrazuje ani sám sobě, co má za lubem. Ani když leží samotinkej v prázdným stavení a je zatmění měsíce.“

„Tak tak,“ řekl třetí. „Flem obere kliďánko Ecka nebo kohokoliv ze svý přízně stejně hbitě jako nás. Nemám pravdu, Ecku?“

„Já nevím,“ odpověděl Eck. Pozorovali koně, kteří se v tom okamžiku začali se vztyčenýma ušima točit na neohebných nohou kolem dokola a pak se rozlili ve strakaté vlně po ohradě, znovu se scukli a znovu se zahleděli na obličeje chlapů u plotu, a tak uslyšeli Texasana, až teprve když byl mezi nimi. Měl na sobě novou košili a jinou vestu, která mu byla trošku malá, a právě zastrkoval do zadní kapsy kalhot papírovou krabičku.

„Dobrýtro, dobrýtro,“ řekl. „Přivstali jste si, abyste si mohli vybrat, že? Mám vám u jednoho nebo u dvou říct, co za něj chci, než začne dražba a začne se přiha—

339$

zovat?“ Předtím pohlédli na neznámého jen krátce a ani teď se moc nedívali na něj, nýbrž na koně v ohradě, kteří se skloněnými hlavami frkali do prachu.

„Čítám, že se na ně budem chvilánku jenom dívat,“ řekl jeden.

„To jste přišli právě včas, abyste je mohli pozorovat při snídani,“ odpověděl Texasan. „A to není jediný, bez čeho se museli obejít, ačkoliv byli celou noc na nohách.“ Otevřel vrata a vešel do ohrady. Koně zvedli jedním trhnutím hlavy a upřeli na něj pohled. „Poďte sem, Ecku,“ řekl Texasan přes rameno, „pomožte mi dva nebo tři zahnat je do stodoly.“ Eck spolu s dalšími dvěma přešel po chvíli k vratům, chlapec v patách otci, který ho však zpozoroval, až teprve když se otočil při zavírání vrat.

„Nepleť se tady,“ řekl mu Eck. „Nebo než se naděješ, ukousne ti některá ta potvora hlavu jak žalud.“ Pak zavřel vrata a šel za ostatními, kteří se na pokyn Texasana, blížícího se ke koňům, scuklým do nepokojného hloučku, jenž mírně kroužil a nespouštěl z chlapů oči, rozestoupili do vějíře. Z kuchyně vyšla paní Littlejohnová a vydala se na druhou stranu dvora k hromadě dříví, odkud pozorovala ohradu. Pak vzala dvě nebo tři polena, zastavila se a znovu pozorovala ohradu. U plotu přibyli další dva chlapi.

„Jen poďte, poďte,“ řekl Texasan. „Však vám nic neudělaj. To jen, že ještě nikdá nebyli pod střechou.“

„Já bych je radši nechal tady, když tady chtěj bejt,“ řekl Eck.

„Vemte si klacek — támhle u plotu je hromada šprušlí od žebřiňáku —, a když se některej proti vám vrhne, tak ho praštěte přes hlavu, aby pochopil, co od něj chcete.“ Jeden z chlapů došel k plotu, vzal tři příčky, vrátil se a rozdal je. Paní Littlejohnová, která už měla

340$

dřeva plnou náruč, se v půli cesty zpátky ke stavení znovu zastavila a zadívala se do ohrady. Chlapec už byl zase těsně za tatínkem, ale Eck to tentokrát ještě nezjistil. Chlapi se vydali k chumlu koní, který se začal rozpadávat do menších strakatých útvarů točících se kolem své osy. Texasan jim jarým veselým tónem nepřetržitě spílal. „Jen tam zalezte, vy otlemený králíci. Prosím vás, nekvaltujte na ně. Dopřejte jim čas. Hej! Tak šup dovnitř. Zač tu stodolu máte — za soudní budovu? Nebo za kostel, kde na vás bude někdo chtít ofěru?“ Zvířata se zdráhala. Tu a tam se některé začalo chovat, jako by se chtělo oddělit od chumlu, ale Texasan ho pokaždé šikovně hozenou hroudou hlíny zahnal zpátky. Pak jeden kůň vzadu zpozoroval těsně za sebou vrata stodoly, ale než se stádo stačilo rozprchnout, Texasan vytrhl Eckovi z ruky příčku a s ještě jedním chlapem v patách se vrhl ke koním a začal je mlátit po plecích a po hlavách, při čemž si s neomylným instinktem vybral vždycky zvíře, které vedlo ostatní. Nejdřív ho udeřil přímo přes čumák, a když se pootočilo, praštil ho přes kohoutek, a jak se otočilo zády, uhodil ho přes zadek, a tak když koně vyrazili, vrhli se opačným směrem a celé stádo vběhlo do dlouhé otevřené chodbičky a s tupým zaburácením podobným randálu, když se propadne důlní šachta, se zarazilo o protější zeď. „Zdá se, že to vydržela,“ řekl Texasan. Pak s ostatními přibouchl dolní polovinu vrat a podíval se přes ni do tunelu stodoly, na jejímž druhém konci kolotal přízračný stříkanec poníků za doprovodu praskotu dřevěných přepážek a pomalu skomírajících suchých úderů kopyt. „Namoutě že vydržela,“ řekl Texasan. Ostatní dva přešli k vratům a podívali se přes ně. Chlapec už byl zase vedle tatínka a nakukoval škvírou, ale Eck ho zpozoroval.

„Nenakázal jsem ti, aby ses tady nemotal?“ řekl mu.

341$

„Copak nevíš, že takováhle potvora tě zabije, než řekneš švec? Běž hezky za plot a zůstaň tam.“

„Proč tátu nepoprosíš, aby ti jednoho koupil, Walle?“ řekl jeden z chlapů.

„Já že bych si koupil takovouhle potvoru?“ opáčil Eck. „Když si můžu, kdy se mi zlíbí, zajít k řece a chytit si tam zadarmo želvu kajmanku nebo mokasína? A ty už plav! Zmizni odsaď a zůstaň za plotem.“ Texasan už byl ve stodole. Jeden z chlapů za ním zavřel vrata, dal je zase na závoru a všichni přes vršek pozorovali, jak Texasan jde chodbičkou k poníkům, kteří se už zklidnili a scukli se v příšeří do chumlu, podobní strakatým přízrakům, a jak začínají zkusmo očuchávat dlouhý, do hladka olízaný žlab u zadní zdi. Chlapec jenom přešel otci za zády na druhou stranu, kde zůstal stát a koukal se dírou po suku v prkně. Texasan otevřel menší vrátka ve zdi a vešel do nich, ale takřka v mžiku byl zpátky. „Nevidím tady nic než vyloupanou kukuřici,“ řekl. „Snopes včera povídal, že pošle ráno trošku sena.“ „Copak oni nežerou kukuřici?“ zeptal se kdosi.

„Já nevím,“ odpověděl Texasan. „Pokud je mi známo, v životě ji neviděli. Však to v minutce zjistíme.“ Zmizel v jeslích, ale bylo slyšet, jak tam štrachá. Pak se objevil s velkou opálkou na krmení a znovu se vydal do šera ke žlabu, podél něhož klidně stála řada strakamakatých koňských zadků. Znovu vyšla paní Littlejohnová, tentokrát na verandu, v ruce veliký mosazný zvon, kterým vždycky svolávala k obědu. Pozvedla ho a chystala se zazvonit. Když se Texasan přiblížil k poníkům, nastal mezi nimi malý rozruch, ale on na ně začal okamžitě chrlit směsici ostrých, hlasitých, třebaže nevzrušených nadávek a lichotek a zmizel mezi nimi. Chlapi u vrat slyšeli, jak ve žlabu suše zachřestila kukuřičná zrna, ale pak ty zvuky přehlušilo jedno sborové užaslé zděšené

342$

frknutí. Ozvala se hlasitá rána, jak prasklo nějaké prkno. Konec chodbičky jim před očima hlasitě, prudce vzkypěl, a jak se dívali přes vrata, neschopní odlepit se z místa, celý vnitřek vybuchl a rozlítl se jako šlehající plameny do šílených rejdících částic.

„A krutibrko,“ řekl jeden z chlapů. „Tradá!“ vykřikl. Všichni tři se otočili a utíkali jak o závod k vozu, Eck jako poslední. Od plotu na něj něco vykřiklo několik hlasů, ale Eck je neslyšel, teprve když se horempádem škrabal zezadu na vůz a ohlídl se, uviděl, že jeho chlapec stojí dosud u vrat nakloněný k díře po suku; v příštím okamžiku vrata zmizela a proměnila se v třísky, díra po suku se rozlítla chlapci před okem, ale on tam v těch svých dětských modrákách, ještě pořád nakloněný kupředu, stál dál jako přibitý, až celý zmizel pod vzedmutou strakamakatou vlnou plnou nohou, planoucích očí a divokých zubů, která se přes něj převalila, rozstříkla se do rozpadajících se útvarů a zůstavila po sobě zející otvor, v němž chlapec dosud stál, oko ještě pořád skloněné k zmizelé díře po suku; na hlavě neměl jediný vlásek zkřivený.

„Walle!“ zařval Eck. Chlapec se otočil a rozběhl se k vozu. Koně pelentili sem a tam po ohradě, jako by se, co byli ve stodole, jejich počet zdvojnásobil. Jak šněrovali z jedné strany na druhou, dva z nich se znovu přeřítili cvalem přes chlapce, který soustředěně utíkal, maličkatý a zdánlivě nepostupující vpřed, ale ani se ho nedotkli, a když konečně doběhl k vozu, Eck, opálenou pleť chorobně bílou, napřáhl ruku, vytáhl chlapce za kšandy kalhot na vůz, přehnul si ho přes koleno a popadl kus svinutého úvazníku, který měl na dně vozu.

„Neříkal jsem ti, abys odsaď zmizel?“ řekl roztřeseným hlasem. „Neříkal jsem ti to?“

„Jestli mu chceš napráskat, tak bys měl napráskat

343$

i nám ostatním, a pak by někdo z nás měl seřezat tebe,“ poznamenal kdosi.

„Nebo ještě líp, vzít ten špagát a pověsit támhletoho parchanta,“ řekl druhý. Texasan právě stál v zdemolovaných vratech stodoly a vytahoval z kapsy u kalhot krabičku se sušenkami. „Než vyvraždí celý Francouzový Zátočí.“

„Chceš říct Flema Snopese,“ řekl první. Texasan naklonil krabičku nad nataženou dlaň. Koně ještě pořád lítali a kroužili sem a tam, ale už pomaleji, našlapovali na neohebné nohy zvysoka a ještě pořád kouleli bělmy různobarevných očí.

„Mně se ta pitomá kukuřice hned nezdála,“ podotkl Texasan, „ale aspoň se s ní obeznámili a nemůžou si stěžovat, že si na tom vejletu nic neužili.“ Zatřepal krabičkou nad nataženou dlaní, ale z krabičky nic nevypadlo. Paní Littlejohnová konečně udeřila na verandě na zvonec, svolávající k obědu. Koně se při tom zvuku znovu rozběhli a země v ohradě se rozechvěla lehkým suchým dusotem kopyt. Texasan zmačkal krabičku a zahodil ji. „Mináž,“ řekl. Když prošel vraty a za ním i jeho tři pomocníci a ten chlapec, bylo na cestě o tři vozy víc a u plotu stálo nejméně dvacet chlapů. Na perleťové rukojeti pistole, zastrčené v zadní kapse Texasanových kalhot, i na zvonci, na který silně, hlasitě a rázně vyzváněla paní Littlejohnová, jiskřilo zářivé, bezmračné ranní slunce.

Když Texasan, šťourající se kouskem kuchyňské zápalky v zubech, vyšel po dvaceti minutách z domu, táhla se řada uvázaných vozů, jezdeckých koní a mulů od vrat ohrady až k Varnerově krámu a u vrat podél plotu už stálo přes padesát chlapů, kteří mlčky, tak trochu zpod obočí pozorovali, jak se Texasan blíží, mírně se na nohách malounko do ,o‘ kolíbá a jak vysoké podpatky

344$

jeho zdobených holínek zanechávají v prachu úhledné otisky. „Dobrej den, pánové pozdravil. „Hele, kamaráde,“ řekl chlapci, který stál kousek za ním a prohlížel si vyčnívající rukojeť pistole, a vytáhl z kapsy peníz a dal mu ho. „Doskoč mi do krámu pro krabičku zázvorovejch sušenek.“ Rozhlédl se vyvalenýma očima po mlčících obličejích a vtáhl vzduch mezi zuby. Zápalku si přehodil z jednoho koutku úst do druhého, aniž se jí dotkl. „Tak už jste si vybrali, pánové, hm? Jste připravený začít?“ Neodpověděli. Odvrátili pohled. Nebo lépe řečeno, Texasan měl pocit, že okamžik před tím, než se na ne podíval, všechny obličeje do jednoho odvrátily pohled. Freeman se po chvíli zeptal:

„Nepočkáte na Flema?“

„Proč?“ opáčil Texasan. Nato odvrátil pohled i Freeman. Ve tváři se mu však nezračilo nic. V Texasanově hlase se neobjevilo taky nic, žádná změna. „Vy už máte svýho vybranýho, Ecku. Takže až budete chtít, můžeme začít.“

„Já sotva,“ odpověděl Eck. „Něco, k čemu se bojím přiblížit a nač se bojím šáhnout, nekoupím.“

„Že byste se bál takovejch malinkejch poníků?“ opáčil Texasan. „Dyť jste mi je pomáhal napájet a krmit. Vsadím se, že ten váš kluk by šel klidně ke kterýmukoliv z nich.“

„To ať tedy kouká, abych ho při tom nenačapal,“ odpověděl Eck. Texasan se podíval po mlčenlivých obličejích pohledem, který byl ostražitý i roztržitý zároveň a na povrchu neproniknutelný jak pazourek, jako kdyby byl neprostupný nebo pod ním nic nebylo.

„Pánové, dyť ty poníci jsou mírný jak holubičky. Ten, kdo si jednoho koupí, dostane za svý peníze nejlepší kobylu, na jaký kdy rajtoval nebo s jakou jezdil. To se ví, temperament maj. Já neprodávám žádný chcípáky.

345$

Kromě toho, kdo by toužil po texaskejch chcípákách, když jich má v Mississippi habaděj?“ Ještě pořád na ně upíral nemžikající, nepřítomný pohled. V jeho hlase stejně jako v tom jediném zařehnění, které se ozvalo zezadu z hloučku, nebylo kouska veselí či humoru. V té chvíli odbočily od cesty k plotu dva vozy, ze kterých slezli chlapi, přivázali vozy k plotu a šli blíž. „Jen poďte, pánové,“ řekl Texasan. „Jdete akorát včas, abyste si mohli koupit lacino pěknýho mírnýho koně.“

„Třeba toho, co vám včera večír rozpáral vestu?“ zeptal se čísi hlas. Tentokrát se zařehnili tři nebo čtyři. Texasan se podíval svýma studenýma očima směrem, odkud se ty zvuky ozvaly, ale ani nemrkl.

„Co se vám na něm nelíbí?“ opáčil. Smích, pokud se to dalo nazvat smíchem, utichl. Texasan se otočil k tomu sloupku vrat, který měl blíž, a jak se na něj energicky šplhal a přiléhavé nohavice na jeho stehnech se střídavě napínaly, na pažbě pistole se odrážely a zase zhasínaly perleťové záblesky slunce. Když se posadil na sloupek, podíval se dolů do obličejů podél plotu: byly pozorné, vážné, zdrženlivé a odvrácené.

„Tak co?“ řekl. „Kdo začne? Jen přistupte blíž. Jen si vyberte, řekněte, kolik dáte, a až budou prodaný všechny, můžete si jít za svý peníze chytit do ohrady tu nejlepší kobylu, na jaký jste kdy rajtovali nebo s jakou jste kdy jezdili. Není mezi nima jedinej, kterej by nestál za patnáct dolaru. Jsou mladý, zdraví, výborný pro sedlo i pro tah a vydržej zaručeně dýl než čtyry obyčejný koně. Jedinýho z nich byste nezabili, ani kdybyste ho vzali nápravou —“ Vzadu v hloučku se něco zavlnilo. Pak se objevil chlapec, který se prodral mezi nehybnými modráky kupředu, přistoupil k sloupku a zvedl do výšky novou, nenačatou krabičku, Texasan se sklonil, vzal si ji, na jednom konci ji natrhl a vytřepal tři nebo

346$

čtyři sušenky do chlapcovy ruky, která byla stejně malá a takřka stejně černá jako mývali tlapka. Při řeči držel krabičku v ruce a ukazoval s ní na jednotlivé koně. „Podívejte se na támhletoho s těma fusekličkama a s oznobeným uchem. Všimněte si ho, až zase poběží kolem vás. Podívejte se, jak mu pracujou plece. Ten kůň má pro jednoho každýho cenu dvacet dolarů. Kdo řekne kolik za něj, abych měl počinek?“ Hlas měl drsný, připravený argumentovat. Chlapi podél plotu stáli pod ním, v kapsách modráků zapnuté pytlíky na tabák a ohmatané peněženky s trochou stříbra a s otřepanými bankovkami, které nakřečkovali minci po minci a schovávali ve spárách komínů nebo je měli nacpané ve škvírách mezi trámy stěn. Koně se čas od času rozprchli a s nesmyslnou bezcílnou prudkostí vyrazili, ale pak se znovu shlukli a těma divokýma různobarevnýma očima pozorovali obličeje podél plotu. Ulička už’ byla plná vozů. Další, co přijížděly, musely zastavit na silnici a pasažéři dojít uličkou pěšky. Z kuchyně vyšla paní Littlejohnová a s pohledem upřeným k vratům se vydala na druhou stranu dvora, v jehož rohu stál na čtyřech cihlách začouzený prádlák. Paní Littlejohnová pod ním rozdělala oheň a pak přešla k plotu, kde chvíli s rukama v bok postála. Za ní se zvolna vznášel k nebi modrý kouř ohně. Pak se otočila a vrátila se do stavení. „Tak co, pánové,“ řekl Texasan. „Kdo řekne kolik?“

„Čtyry šupy,“ odpověděl čísi hlas. Texasan se po něm ani neohlédl.

„Nebo jestli se vám nezamlouvá tenhle, tak co támhleten s tou hlavou jako housle, co nemá skorem žádnou hřívu? Kdybych kupoval jezdeckýho poníka, tak mu dám přednost před tím s těma fusekličkama. Slyšel jsem, jak někdo právě řek padesát centů. Asi chtěl říct pět dolarů, ne? Slyšel jsem správně, pět dolarů?“

347$

„Čtyry šupy za všecky sakumprásk,“ opakoval tentýž hlas. Tentokrát se neozval žádný řehot, ale zato se zasmál Texasan, drsně, jenom dolní polovinou obličeje, jako by odříkával násobilku.

„Chcete říct padesát centů za to uschlý bláto, co s ním jsou pocákaný,“ poznamenal. „Kdo přihodí dolar na pravý texaský babky, který na sobě přivezli?“ Z kuchyně vyšla paní Littlejohnová, v ruce uříznutou půlku dřevěného sudu, kterou postavila na pařez vedle kouřícího prádláku, a pak s rukama v bok zůstala chvíli stát a dívala se do ohrady, ale tentokrát k plotu nepřešla. Potom se vrátila do stavení. „Co je to s váma, pánové?“ zeptal se Texasan. „Heleďte se, Ecku, vy jste mi pomáhal a ty koně znáte. Co byste dal za toho s těma vyvalenejma očima, co jste si ho včera večír vybral? Počkejte. Momentíček.“ Vrazil krabičku do druhé zadní kapsy u kalhot, přehodil nohy do ohrady a lehce jako kočka seskočil. Poníci, stojící v chumlu, ho pozorovali. Pak se před ním rozutekli a proklouzli na neohebných nohou k plotu. Texasan je obrátil, poníci zavířili, vyrazili na druhou stranu ohrady a neznámý, jako by čekal jen na to, až se k němu obrátí zády, se dal rovněž do běhu, takže když dorazili na druhou stranu ohrady a otočili, zpomalili a chtěli se znova shluknout dohromady, byl už takřka u nich. Země se rozhřímala. Zvedl se prach, ze kterého začali jak vyplašené křepelky vyrážet koně a do kterého vběhl se zřejmě neochvějnou vírou ve vlastní nezranitelnost Texasan. Pozorovatelé na okamžik v prachu zahlédli v koutě mezi plotem a stájí jednoho poníka a proti němu muže, který si sahal k boku. Pak zvíře v jakémsi zoufale beznadějném odhodlání vyrazilo proti němu, on ho praštil pažbou pistole mezi oči a srazil k zemi. Pak skočil poníkovi, ležícímu na zemi, na hlavu, ale kůň se takřka ihned vzchopil, vydrápal se

348$

na kolena, nadzvedl uvězněnou hlavu a s Texasanem na hlavě se vyškrabal na nohy. Pozorovatelé zahlédli, jak muž lítá prudce sem a tam v prachu rovnoběžně se zemí jako hadr přivázaný ke koňově hlavě. Nato dopadl nohama zpátky na zem, prach se rozptýlil a Texasan i kůň se objevili, jak stojí nehybně na zemi, Texasan zapřený ostrými podpatky do země svírá jednou rukou poníkovi kštici, druhou nozdry a vyvrací mu dlouhou zlou tlamu dozadu nad zjizvenou plec, a zvíře ztěžka, dutě funí. Paní Littlejohnová už byla zase na dvoře. Tentokrát však nikdo nezpozoroval, kdy vyšla. Stála nehnuté u kuchyňských schůdků, v ruce náruč prádla a plechovou valchu, a dívala se do ohrady. Pak s pohledem dosud obráceným do ohrady přešla dvůr, hodila prádlo do kádě, ale pohled neodvrátila. „Jen si ho prohlídněte, pánové,“ hekl Texasan a. otočil brunátný obličej s upřeným pohledem vyvalených očí k plotu. „Rychle si ho prohlídněte. Ty plece a —“ Na okamžik zřejmě povolil, protože zvíře znovu vybuchlo a Texasan se ocitl na okamžik znovu nad zemí, ale mluvit nepřestal — „a ty nohy prrr já ti tu tlamu roztrhnu rychle si ho prohlídněte pánové za patnáct dolarů stojí jen co tě chytnu za kdo co dá prrr ty ušáku s blejskavejma očima prrr!“ To už se dali do pohybu — nerozpletitelný a neuvěřitelně prudký kaleidoskop, na jehož obvodu se ve slunci třpytily ustavičně obíhající kovové klipsny na Texasanových šlích a který se s děsivou pomalostí přesunoval na druhou stranu ohrady. Pak z něho vylítl do vzduchu širák barvy jílu, chvíli se nesl důstojně vzduchem, a za okamžik po něm Texasan, který však zůstal na nohou, a poník pádil šílenými jeleními skoky pryč. Texasan sebral klobouk, oprášil ho o nohu, vrátil se k plotu a znovu si vylezl na sloupek. Dýchal jak lokomotiva. Pak vytáhl z kapsy krabičku, vyklepal z ní sušenku, strčil si ji

349$

do pusy, a přestože ještě sípal, začal žvýkat. Všechny obličeje byly však ještě odvrácené. Paní Littlejohnová se otočila a začala nabírat z prádláku do kádě vodu, ale po každém kbelíku se znovu ohlédla do ohrady. „Tak co, pánové,“ řekl Texasan. „Kdo chce tvrdit, že ten poník nestojí za patnáct dolarů? Víc dynamitu byste za pouhejch patnáct dolarů nedostali. Není mezi nima jedinej, kterej by za tři minuty neurazil půldruhá kilometru. Zažeňte je na louku a budou se živit sami. Prohánějte je celej den ostopéro, a kdykoliv si vzpomenete, vemte je rozporou přes palici, a za pár dní bude jeden každej z těch ušáků krotkej, že ho budete muset na noc vystrkovat z baráku jako kočku.“ Vyklepal si z krabičky další sušenku a strčil si ji do pusy. „No, Ecku,“ řekl. „Dejte mi počinek. Co byste říkal deseti dolarům za toho koně, Ecku?“

„K čemu by mi byl kůň, kterej se dá chytit leda do pasti na medvěda?“ opáčil Eck.

„Copak jste právě neviděl, jak jsem ho chytil?“

„To jo,“ odpověděl Eck. „Ale nemám chuť se potejkat s něčím tak velkým, jako je tenhle kůň, pokaždý když se s tím ocitnu na stejný straně plotu.“

„Jak myslíte,“ řekl Texasan. Ještě pořád sípal, ale v jeho dechu už nebyla únava ani zadýchanost. Vytřepal si do dlaně další sušenku a strčil si ji pod knír. „Jak myslíte. Chtěl bych začít s dražbou. Nepřijel jsem sem, abych tady zkysnul do smrti, ať si vy ostatní o tomhle kraji prohlašujete, že je sebekrásnější. Dám vám tady tohohle koně zadarmo.“ Na okamžik se rozhostilo naprosté ticho, jako by nikdo kromě Texasana ani nedýchal.

„Že mi ho dáte zadarmo?“ zeptal se Eck.

„Jo. Když uděláte první podání na dalšího.“ Znovu se rozhostilo ticho, ve kterém bylo slyšet jenom Texasa—

350$

nův dech, pak zařinčel o okraj prádláku džber paní Littlejohnové.

„Ale udělám jenom první podání,“ odpověděl Eck. „Kupovat ho nemusím, jestli nikdo nic nepřihodí.“ Uličkou přijížděl další vůz. Byl odřený a nenatřený. jedno kolo měl vyflikované zkříženými prkýnky připevněnými k loukotím vázacím drátem a oba podvyživení muli měli odřené postroje, vyspravené kousky bavlněného provazu. Místo otěží měl obyčejné bavlněné postraňky od pluhu, které už nebyly nejnovější. Na voze seděla žena v neforemných šedivých šatech a ve vybledlém čepci proti slunci a muž v záplatovaných vyrudlých, ale čistých modrákách. Vůz nemohl zabočit z uličky, protože tam neměl dost místa, a tak ho muž nechal stát, kde byl, slezl a popošel kupředu — byl hubený, nijak rozložitý a v očích, vyhýbavých, ale pozorných, měl jakési napětí a zároveň zemdlenost. Vecpal se zezadu do davu a řekl:

„Co? Co to povídal? On mu toho koně dal zadarmo?“

„Dobrá,“ pokračoval Texasan. „Ten s těma vyvalenejma očima a zjizveným krkem je váš. Tak dál. Co byste řek támhletomu, co vypadá, jako by strčil hlavu do sudu s moukou? Stojí podle vás za deset dolarů?“

„On mu toho koně daroval?“ zeptal se nově příchozí.

„Za dolar,“ odpověděl Eck. Texasan, který se chystal pokračovat v řeči, nedovřel ústa a jeho obličej pod tvrdýma očima na okamžik zmrtvěl.

„Za dolar?“ řekl. „Za jeden dolar? Slyšel jsem dobře?“

„Vem to nešť,“ řekl Eck. „Tak tedy dva dolary. Ale nedám —“

„Počkat,“ vložil se do řeči nově příchozí. „Vy tam nahoře na tom sloupku.“ Texasan se na něj podíval. Když

351$

se ostatní obrátili, zjistili, že žena, o které předtím nevěděli, že je tam, protože neviděli vůz přijíždět, slezla už rovněž z vozu. Došla k nim a postavila se za muže, vychrtlá, v šedivých neforemných šatech a v čepci proti slunci, na nohou pocákané plátěné cvičky. Došla až k muži, ale nedotkla se ho, jenom stála za ním, ruce na břiše zamotané do šedivých šatů.

„Henry,“ řekla bezbarvým hlasem. Muž se ohlídl přes rameno.

„Běž zpátky na vůz,“ odpověděl.

„Hej, paničko,“ zavolal na ni Texasan. „Henry udělá v minutce nejvýhodnější kup, jakej kdy v životě udělal. Hej, pánové, pusté tu paničku dopředu, aby viděla. Henry si teď vybere toho jezdeckýho koně, co ho na něm panička pořád mámí. Kdo to řek deset —“

„Henry,“ opakovala žena. Nezvýšila hlas a na Texasana se ani nepodívala. Dotkla se mužovy paže. Muž se otočil a plácl ji přes ruku.

„Povídám, aby ses vrátila na vůz.“ Ale žena stála za ním, ruce už zase zamotané do šatů. Dívala se do prázdna a mluvila do prázdna.

„Už mu nechybí k neštěstí nic jinýho, než si koupit jednu z těch potvor,“ řekla. „Od chudobince nás dělí než pět dolarů. Už mu nechybí k neštěstí nic jinýho.“ Muž se k ní otočil s jakýmsi zvláštním snivým výrazem krocené zuřivosti. Ostatní v důstojně nevšímavých, takřka zahloubaných postojích okolkovali u plotu. Paní Littlejohnová, jejíž ruce už nějakou tu chvíli pumpovaly rytmicky při praní nahoru a dolů na valše v kádi s pěnivými mydlinkami, se napřímila, dala ruce rozežrané od mýdla v bok a zadívala se do ohrady.

„Zavři zobák a vrať se na vůz,“ nařídil muž ženě. „Mám na tebe vzít šprušli?“ Otočil se a podíval se na Texasana. „Vy jste mu dal toho koně zadarmo?“ zeptal

352$

se. Texasan, který se díval na ženu, pohlédl konečně na muže a s očima upřenýma na něj naklonil krabičku nad nataženou dlaň. Vypadla z ní jediná sušenka.

„No,“ odpověděl.

„Dostane ten, co udělá první podání na dalšího, i toho prvního koně?“

„Ne,“ odpověděl Texasan.

„Tak teda,“ pokračoval druhý, „dáte tomu, kdo udělá první podání na dalšího koně, taky jednoho zadarmo?“

„Né,“ odpověděl Texasan.

„Tak proč jste nepočkal, až tady budem všici, když začínáte dražbu s tím, že dáváte jednoho koně zadarmo?“ Texasan od něj odvrátil pohled. Zvedl prázdnou krabičku, přimhouřil oko a pozorně do ní zašilhal, jako by v ní mohl být nějaký drahocenný skvost či smrtelně nebezpečný hmyz. Pak ji zmačkal a opatrně ji odhodil na zem vedle sloupku, na němž seděl.

„Eck nabízí dva dolary,“ řekl. „Asi si myslí, že se tady vydražujou kusy ostnatýho drátu, s kterým sem ty koně přijeli, a né ty koně. Ale musím na to přistoupit. Jenže, pánové —“

„Takže Eck dostane dva koně po dolaru,“ řekl nově příchozí. „Tři dolary.“ Žena se ho znovu dotkla. Odhodil jí ruku, ale vůbec se neotočil a ona znovu zůstala stát, ruce na plochém břiše zamotané do šatů, a upírala pohled do prázdna.

„Vážení,“ řekla. „Máme doma děcka, minulou zimu neměly co na nohy. Nemáme kukuřici pro dobytek. Tohle je našich jedinejch pět dolarů, vydělala jsem je tím, že jsem po setmění tkala u ohně. Už nic jinýho mu k neštěstí nechybí než ty koně.“

„Henry nabízí tři dolary,“ řekl Texasan. „Přihoďte dolar, Ecku, a ten kůň je váš.“ Koně za plotem začali náhle bezdůvodně lítat po ohradě, ale stejně náhle se zastavili a civěli na obličeje podél plotu.

353$

„Henry,“ řekla žena. Muž pozoroval Ecka. Pod rtem mu vykukovaly pahýly zašlých zubů. Od zápěstí mu pod vyrudlými rukávy košile, která byla od ustavičného praní úplně sražená, klinkaly ruce sevřené v pěsti.

„Ctyry dolary,“ řekl Eck.

„Pět dolarů!“ vykřikl manžel a zvedl ruku zaťatou v pěst. Pak se protlačil ke sloupku vrat. Žena za ním nešla. Poprvé se podívala na Texasana. Její oči měly rovněž šedivou sepranou barvu, jako by byly stejně jako její šaty a čepec proti slunci vyrudlé.

„Pane,“ řekla, „jestli si těch pět dolarů, co jsem vydělala pro děcka tkaním, vemete za jednu tu potvoru, tak bude na vás i na vaší rodině až do skonání světa ležet prokletí.“

„Pět dolarů!“ vykřikl její manžel. Prodral se k sloupku a jeho zaťatá pěst se pozvedla do úrovně Texasanových kolenou. Když ji otevřel, byl v ní svitek otřepaných bankovek a trochu stříbra. „Pět dolarů! A ten, kdo nabídne víc, mi bude muset urazit palici, nebo ji urazím já jemu.“

„Dobrá,“ řekl Texasan. „Pět dolarů poprvé. Ale přestaňte mi hrozit.“

V pět hodin odpoledne zmačkal Texasan třetí krabičku, hodil ji na zem a pak v měděných paprscích sklánějícího se slunce, které svítilo na šňůru splihlého prádla na zadním dvorku paní Littlejohnové a házelo přes ohradu, kde poníci dosud tu a tam vyráželi v bezcílných, neúnavných vlnách, Texasanův dlouhý stín i dlouhý stín sloupku, na němž seděl, natáhl nohu, vrazil ruku do kapsy, vylovil minci a sklonil se k chlapci. Hlas už měl ochraptělý, umluvený. „Tumáš, kamaráde,“ řekl. „Doběhni mi do krámu pro krabičku zázvorovejch sušenek.“ Neúnavní chlapi v modrákách a ve vyrudlých košilích stáli dosud u plotu. Už tam byl i Flem Snopes,

354$

zjevil se znenadání odnikud, postavil se u plotu na vzdálenost tří nebo čtyř lidí od ostatních a stál tam ve své malé, ohraničené izolaci a žvýkal tabák, na sobě tytéž šedivé kalhoty a titěrného motýlka, v nichž minulé léto odjel, pouze s novou čepicí, která byla stejně jako ta předešlá šedivá, jenomže nová, a zdobená pestrou kostkovanou látkou. I on se díval na koně v ohradě. Všichni až na dva už byli prodaní za cenu od tří a půl do jedenácti až dvanácti dolarů. Kupci, kteří je v dražbě získali, se jakoby instinktivně shlukli do oddělené skupinky na druhé straně vrat a stáli, ruce na horním břevnu plotu, a s čím dál střízlivějším zájmem pozorovali zvířata. Ačkoliv některá několika z nich už sedm i osm hodin patřila, ještě si na ně ani nesáhli. Manžel Henry stál vedle sloupku, na němž seděl Texasan. Jeho žena se vrátila k vozu a seděla nepohnutě, šedivá, v šedivém oblečení, s pohledem dosud upřeným do prázdna. Působilo to dojmem, jako by byla něco neživého, co její manžel naložil na vůz, že to někam odveze, a co teď ve voze trpělivě, otupěle, už celou věčnost čeká, až bude ochoten jet dál.

„Koupil jsem si koně a zaplatil hotovejma,“ řekl. I jemu zněl hlas chraplavě a vyčerpaně, a ten šílený pohled v jeho očích se najednou zdál jaksi skelný, dokonce nevidoucí. „A vy čekáte, že tady budu stát, dokud neprodáte všechny, než si budu moct vzít toho svýho. To si teda čekejte sám. Já si svýho koně vyvedu a jedu domů.“ Texasan na něj shlédl z výšky. Na košili měl propocené skvrny, masitý obličej chladný a klidný, hlas nevzrušený.

„Tak si ho vemte.“ Henry za okamžik odvrátil pohled. Stál, hlavu mírně sklopenou a čas od času polkl.

„Copak vy mi ho nechytíte?“

„Můj kůň to není,“ odpověděl Texasan bezbarvým

355$

klidným tónem. Henry po chvíli zvedl hlavu, ale na Texasana se nepodíval.

„Kdo mi pomůže chytnout mýho koně?“ zeptal se. Nikdo neodpověděl. Stáli u plotu, hleděli mlčky do ohrady k chumlu koní, kteří v místech, kam na ně dopadal dlouhý, prohlubující se stín stavení, už začínali být nezřetelní. Z kuchyně paní Littlejohnové se táhla vůně škvířící se slaniny. Přes ohradu přeletělo hlučné mračno špačků a zapadlo do mýdlovníku u domu a z jemné, neurčité modře ve výšce se vrhaly střemhlav dolů a těkavě, nerozhodně kroužily vlaštovky, jejichž křik se podobal zvukům strun, na které si někdo jen tak brnká. Henry zvýšil hlas, ale neohlédl se: „Přines mi ten postraněk.“ Žena se po chvíli pohnula. Slezla z vozu, vyndala z něj kotouč nového bavlněného provazu a vydala se k Henrymu. Manžel ho od ní vzal a přešel k vratům. Texasan se začal jako polámaný škrabat ze sloupku a Henry dal ruku na závoru. „Poď sem,“ řekl. Když si od ní bral předtím provaz, žena se zastavila. Teď znovu vykročila, ruce zamotané na břiše do šatů, přešla kolem Texasana, ale nepodívala se na něj.

„Nechoďte tam, paninko,“ řekl Texasan. Žena zůstala stát, ale ani teď se na něj nepodívala, koukala do prázdna. Manžel otevřel vrata, vešel do ohrady, otočil se, přidržel vrata ženě, ale oči nezvedl.

„Poď sem,“ řekl.

„Nechoďte tam, paninko,“ opakoval Texasan. Žena zůstala stát nehnuté mezi oběma muži, obličej takřka celý schovaný pod čepcem proti slunci, ruce složené na břiše.

„Rači pudu,“ řekla. Nikdo z ostatních se na ni nedíval; ani na ni, ani na Henryho. Všichni stáli podél plotu, vážně, mlčky a nevšímavě, takřka zadumaně. Žena prošla vraty. Manžel je za sebou a za ní zavřel, otočil se a vy—

356$

dal se k chumlu poníků. Žena v šedivých šatech, jež jako by se pohybovaly samy od sebe, za ním šla jako něco, co postupuje vpřed na jedoucí plošině, na nějakém plavidle. Koně je pozorovali. Scukávali se dohromady, přemílali se a přeskupovali, jako by se už už měli rozprchnout, ale zatím se nerozprchli. Manžel na ně něco zavolal a pak se vydal k nim a cestou jim nadával. Žena šla za ním. Nato se chumel rozprchl, zvířata, našlapující zvysoka na neohebné nohy, oběhla dvojici, pak se stádo rozlítlo a na druhé straně ohrady utvořilo nový chumel a dvojice se otočila a vydala se za ním.

„Támhle je,“ řekl manžel. „Zažeň ho do támhletoho rohu.“ Stádo se rozdělilo. Kůň, kterého si manžel koupil, přešlapoval na neohebných nohou na místě, připravený vyrazit na jednu nebo na druhou stranu. Žena na něj křikla, zvíře se zatočilo a postavilo se na zadní, ale nerozběhlo se a manžel ho praštil přes tlamu svinutým provazem, až udělalo čelem vzad a vlítlo do rohu plotu. „Drž ho tam,“ nařídil manžel. Mávl provazem a rozvinul kotouč a pak popošel blíž ke koni. Zvíře ho pozorovalo divoce planoucím pohledem. Pak se znovu vrhlo vpřed přímo proti ženě. Žena vykřikla, zamáchala rukama, ale kůň přeletěl dlouhým skokem kolem ní a vřítil se zpátky do chumlu mezi své druhy. Muž i žena šli za ním a zahnali ho do jiného rohu. Ani tentokrát se však ženě nepodařilo zastavit ho na úprku do svobody a manžel se k ní otočil a švihl ji svinutým provazem. „Proč ses mu nepostavila?“ řekl. „Proč?“ Znovu ji švihl. Žena se ani nepohnula, dokonce ani nepozvedla paži, aby provaz odrazila. Chlapi podél plotu stáli mlčky, obličeje skloněné, jako by zkoumali zem u svých nohou. Jediný Flem Snopes neodvrátil pohled — pakliže se z toho izolovaného ostrůvku, na němž stál v nové kostkované čapce a svým charakteristickým neznatelným pohybem úst ze

357$

strany na stranu přežvykoval, díval vůbec do ohrady.

Texasan něco vyštěkl, ale ne hlasitě. Vešel do ohrady, přistoupil k manželovi a vytrhl mu z pozvednuté ruky provaz. Manžel se prudce otočil, jako by na něj chtěl skočit, a s rukama mírně rozpaženýma se přikrčil v kolenou, ale oči nezvedl výš než k Texasanovým zaprášeným zdobeným holínkám. Texasan ho vzal za ruku a odvedl zpátky k vratům. Žena šla za ním. Pak vyvedl manžela ven, přidržel ženě vrata a zase je zavřel. Vytáhl z kalhot roličku bankovek, jednu odloupl a vtiskl jí ženě do ruky. „Odveďte ho k vozu a jeďte s ním domů,“ řekl.

„Zač mu to dáváte?“ zeptal se Snopes, který mezitím přešel k nim a postavil se k sloupku, na němž předtím Texasan seděl. Ten se na něj ani nepodíval.

„Myslí si, že si koupil jednoho toho poníka,“ odpověděl. Mluvil tichým, neznělým hlasem jako člověk po prudkém běhu. „Odveďte ho odsaď, paninko.“

„Vrať mu ty peníze,“ řekl manžel mrtvým, vyčerpaným tónem. „Toho koně jsem si koupil a bude můj, i kdybych ho musel dřív zastřelit, než na něj hodím ohlávku.“ Texasan se na něj ani nepodíval.

„Odveďte ho odsaď pryč, paninko,“ řekl.

„Vemte si svoje peníze a já si vemu svýho koně,“ řekl manžel. Slabounce se třásl, jako by mu byla zima. Jeho ruce pod otřepanými manžetami se zatínaly v pěsti a zase se rozvíraly. „Vrať mu ty peníze,“ řekl.

„Žádnej můj kůň vám nepatří,“ řekl Texasan. „Odvezte ho domů, paninko.“ Manžel pozvedl vyčerpaný obličej s šílenýma skelnýma očima. Natáhl ruku. Žena držela bankovku v rukou sepjatých na břiše. Manžel chvíli šmátral třesoucí se rukou po bankovce, až ji vytáhl ženě z ruky.

„Ten kůň je můj,“ řekl. „Koupil jsem si ho. Tady tyhle

358$

chlapi to viděli. Zaplatil jsem za něj. Je můj. Nate.“ Otočil se a podával bankovku Snopesovi. „Vy máte s těma koňma taky něco společnýho. Já jsem si jednoho koupil. Tady jsou peníze. Já jsem si jednoho koupil. Zeptejte se tady toho.“ Snopes si vzal bankovku. Ostatní stáli u plotu a tvářili se zamyšleně, nevšímavě, lhostejně. Slunce už zašlo. Na chlapy i na ohradu, kde poníci začali znovu bezdůvodně lítat a přelívat se, dopadaly už jenom fialové stíny. V tom okamžiku se objevil s novou krabičkou onen chlapec, neúnavný a nezdolný jako vždycky. Texasan si krabičku vzal, ale hned ji neotevřel. Manžel se shýbl a chvíli šmátral na zemi po provaze, který Texasan předtím odhodil, a zvedl ho. Potom se napřímil, ale hlavu nechal sklopenou a kotníky na rukou, v nichž provaz držel, měl skoro bílé. Žena se ani nepohnula. Soumrak se snášel rychle. Na vysokém měnícím se azurovém pozadí se proplítaly poslední kroužící vlaštovky. Texasan utrhl jeden konec krabičky a vysypal si do ruky sušenku. Tvářil se, jako by sledoval, jak se mu ruka pomalu zavírá kolem sušenky a mezi prsty se mu řine jemný prášek barvy šňupavého tabáku. Nato si otřel pečlivě ruku o stehno, zvedl hlavu a pátral očima kolem sebe, až uviděl onoho chlapce, a pak mu podal zpátky krabičku.

„Tumáš, kamaráde,“ řekl. Podíval se na ženu a tím bezbarvým klidným tónem jí řekl: „Pan Snopes vám ty peníze zejtra vrátí. Koukejte ho dostat do vozu a domů. Žádnej kůň mu nepatří. Ty peníze vám dá zejtra pan Snopes.“ Žena se otočila, vrátila se k vozu a nasedla. Nikdo si jí nevšímal, ani manžel, který dosud stál s hlavou sklopenou a přehazoval provaz z jedné ruky do druhé. Ostatní se opírali o plot, vážní a mlčenliví, jako by u toho plotu stáli v nějaké jiné zemi, v nějaké jiné době.

359$

„Kolik vám jich zbejvá?“ zeptal se Snopes. Texasan zpozorněl. Zdálo se, že všichni zpozorněli, že se vrátili a už zase poslouchají.

„Tři,“ odpověděl Texasan. „Vyhandloval bych všecky tři za bryčku nebo za — „

„Je na silnici,“ odpověděl Snopes, poněkud stroze, poněkud příliš úsečně, a odvrátil se. „Vemte si muly.“ Vydal se uličkou. Pozorovali, jak vchází do ohrady a jde na druhou stranu a jak se před ním koně přelívají, ale už ne tak nesmyslně prudce jako dřív, jako by ten dlouhý den vyčerpal, vyřídil i je, a jak vchází do stodoly a zase vychází a vyvádí dva okšírované muly. Texasan vlezl do přístřešku vedle stodoly, ve kterém stál zacouvaný vůz, a za okamžik se objevil se svinutou dekou a s kabátem v ruce a odvedl muly k vratům; poníci se znovu shlukli a pozorovali ho svýma různobarevnýma, odlišnýma očima, klidně, jako by si i oni uvědomovali, že mezi nimi a Texasanem nejenom nastalo konečně příměří, ale že už ani oni jeho, ani on je v životě neuvidí. Někdo otevřel vrata. Texasan vyvedl muly, chlapi se k němu jako jeden muž připojili a manžela, který dosud stál s hlavou sklopenou a se svinutým provazem v ruce, nechali vedle zavřených vrat. Šli kolem vozu, na němž seděla žena, nehybná, takřka stejně šedivá jako její šaty, jež už téměř splývaly se soumrakem, a hledící do prázdna, potom kolem prádelní šňůry se splihlým, nenadouvajícím se schnoucím prádlem, prošli horkou výraznou vůní slaniny, jež tam doléhala z kuchyně paní Littlejohnové. Když byli na konci uličky, uviděli na obloze, z níž se dosud zcela nevytratil den, obrovský bledý měsíc, ještě nezažehnutý, ačkoliv už byl takřka v úplňku. Na konci uličky stál Snopes a vedle něho prázdná bryčka. Byla to ta s těmi lesklými koly a se stříškou s třásněmi, v níž jezdíval s Willem Varnerem. Texasan rovněž stál a díval se na ni.

360$

„Vida, vida,“ řekl. „Tak tohle je ona.“ „Jestli se vám nešikne, můžete jet zpátky do Texasu na jednom mulovi,“ řekl Snopes.

„Celej říčnej,“ odpověděl Texasan. „Ale měl byste mi k ní dát na cestu labutěnku nebo aspoň mandolínu.“ Zacouval s muly k oji, zvedl jařmo a dva chlapi popošli kupředu a připnuli mu k vozu postraňky. Pak pozorovali, jak nastupuje a pozvedá opratě.

„Kam máte namíříno?“ zeptal se jeden. „Zpátky do Texasu?“

„V tomdle?“ opáčil Texasan. „To bych nepřejel ani první texaskou putyku a zastavila by mě občanská pořádková hlídka. Kromě toho by tý krajkový střechy a těch parádních kol byla pro Texas škoda. Když už jsem tak daleko, tak nejspíš ještě den nebo dva pojedu dál a omrknu si města na severu, Washington, New York a Baltimore. Kudy odsaď vede nejkratší cesta do New Yorku?“ Nevěděli, ale řekli mu, jak se dostane do Jeffersonu.

„Takhle máte namíříno správným směrem,“ řekl Freeman. „Kolem školy a pak poráde rovně po silnici.“

„Dobrá,“ řekl Texasan. „Hlavně nezapomeňte ty poníky semo tamo praštit po palici, než si na vás zvyknou. Pak už s nima nebudete mít nejmenší problémy.“ Znovu pozvedl opratě, Snopes pokročil kupředu a nastoupil do bryčky.

„Svezu se s váma k Varnerovejm,“ řekl.

„Já nevěděl, že jedu kolem nich,“ odpověděl Texasan.

„Můžete to vzít i tamtudy,“ řekl Snopes. „Jeďte.“ Texasan trhl opratěmi a řekl:

„Dijé.“ Pak natáhl nohu a strčil ruku do kapsy. „Tumáš, kamaráde,“ řekl tomu chlapci, „doběhni mi do krámu a — Ále nic. Já se tam stavím a koupím si to sám, když už se musím vracet. Inu, pánové,“ řekl, „mějte se.“

361$

Obrátil spřežení. Bryčka se rozjela. Všichni se dívali za ní.

„Má trvám v úmyslu přepadnout Jefferson zezadu,“ řekl Quick.

„Než tam dojede, bude lehčí,“ řekl Freeman, „takže ho může přepadnout, z který strany bude chtít.“

„No jo,“ přidal se Bookwright. „Po kapsách mu už nebude nic chřestit.“ Vrátili se k ohradě. Prošli mezi dvěma řadami trpělivých, stojících povozů úzkou uličkou, která byla na jednom konci úplně zatarasená vozem, v němž seděla ta žena. Manžel stál dosud u vrat s kotoučem provazu. Už se snesla noc. Ne že by se nějak výrazně změnilo světlo, a pokud se změnilo, jenom ještě zjasnělo, ale měsíční záře mu dodávala jakousi nadpozemskost, a jak chlapi zase stáli a dívali se do ohrady, skvrnitá těla poníků v ní vystupovala, svítila, ale neměla různé tvary ani tři rozměry — jako by to nebyli koně, jako by to nebylo maso a kosti, jež se řídí principem, který může vyústit v rozmyslné násilí, a jako by v nich nebyla vrozená schopnost zranit a ublížit.

„No, načpak čekáme?“ řekl Freeman. „Až si sednou na hřad?“

„Nejdřív bysme si měli vzít provazy,“ řekl Quick. „Popadněte každej svůj.“ Několik jich provaz nemělo. Když se ráno vydávali z domova, ještě o koních, o dražbě nic nevěděli. Projížděli jenom náhodou vesnicí a zastavili se, protože se o ní dověděli.

„Tak si zajděte koupit kus provazu do krámu,“ řekl Freeman.

„Krám už bude mít zavříno,“ namítl Quick.

„Ale kde, nebude,“ řekl Freeman. „Kdyby měl, tak by tady už byl Lump Snopes.“ A tak ti, co přijeli vyzbrojení, vytáhli provazy z vozů a ti ostatní se vydali do krámu. Příručí právě zavíral.

362$

„Ještě jste nezačali chytat, že ne?“ zeptal se. „To jsem rád. Už jsem měl strach, že tam nedorazím včas.“ Otevřel znovu dveře a v tom starém, pronikavém, neprosluněném pachu sýra, kůže a melasy jim odměřil a nastříhal kusy provazu a pak se všichni jako jeden muž i s příručím ve svém středu vydali po silnici zpátky. Cestou klábosili, ale nikdo neposlouchal, co ten druhý říká. Hrušeň před stavením paní Littlejohnové vypadala v té měsíční záři jako potopené stříbro. Už v ní vyzpěvoval ten drozd z minulé noci nebo nějaký jiný a u plotu uviděli přivázaný Ratliffův čtyřkolák se spřežením.

„Však jsem měl celej den pocit, že tady všechno není, jak má bejt,“ řekl kdosi. „Nebyl tady Ratliff, aby rozdával rady.“ Když šli uličkou, paní Littlejohnová sbírala na dvorku za domem prádlo ze šňůry. Ještě tam voněla slanina. Ostatní čekali u vrat, za nimiž se poníci, už zase scuknutí do chumlu, podobali přízračným rybám a v tom třpytivě proradném měsíčním světle se vznášeli ve vzduchu, jako by neměli nohy.

„Čítám, že bude nejlíp, když je začnem chytat po jednom,“ řekl Freeman.

„Po jednom,“ řekl manžel Henry. Zřejmě se od chvíle, co Texasan provedl vraty muly, nepohnul z místa, jedině položil ruce, z nichž jedna dosud svírala svinutý provaz, nahoru na vrata. „Po jednom,“ opakoval. Pak začal sípavým, vyčerpaným, bezbarvým hlasem nadávat. „Už tady stojím celej den a čekám až —“ A připojil nadávku. Nato začal cloumat vraty; lomcoval vyčerpaně, ale ze všech sil, dokud jeden z ostatních neodšoupl závoru a vrata se neotevřela. Henry vešel a ostatní za ním. Onen chlapec se cpal hned za tatínkem, ale Eck ho zpozoroval a otočil se.

„Hele,“ řekl. „Podej mi ten provaz. Ale tady se nemotej.“

363$

„Ale tatí,“ řekl chlapec.

„Už jsi slyšel. Ty potvory by tě mohly zabít. Dneska ráno jsi měl namále. Nemotej se tady.“

„Jenže my musíme chytit dva.“ Eck se na okamžik zarazil a pak se podíval na chlapce.

„Pravda,“ odpověděl. „My máme dva. Ale drž se při mně. A jak zařvu utíkej, tak utíkej. Slyšíš?“

„Roztáhněte se, hoši,“ řekl Freeman. „Držme si je před sebou.“ Každý se svým provazem, v klikaté linii tvaru srpku, začali postupovat k poníkům na druhé straně ohrady. Jeden z koní frkl a celý shluk se uvnitř přeskupil, ale nerozprchl se. Freeman se ohlédl a uviděl chlapce. „Ať se ten kluk tady nemotá,“ řekl.

„Měl bys vodsaď trvám vypadnout,“ řekl Eck chlapci. „Vylez si támhle na ten vůz. Odtamtaď uvidíš, jak je chytáme.“ Chlapec se otočil a odklusal k přístřešku, pod nímž stál vůz. Rada chlapů postupovala, Henry kousek před ostatními.

„Nespouštějte z nich oči,“ řekl Freeman. „Možná že bysme měli zprubnout zahnat je nejdřív do stodoly —“

V tom okamžiku chumel vyrazil. Rozdělil se a rozlil se podél plotu na dvě strany. Chlapi na obou koncích řady se rozběhli a máchali rukama a křičeli. „Postavte se jim,“ řekl Freeman nervózně. „Otočte je.“ Otočili je a sehnali je zase dohromady. Zvířata znovu splynula do malých přízračných nerozpletitelných chumlů, které kroužily kolem dokola. „A teď je tak držte,“ řekl Freeman. „Aby nám nepodběhli pod rukama.“ Řada zase postoupila. Eck se otočil. Nevěděl proč — snad něco zaslechl či co. Chlapec mu byl už zase v patách.

„Neslyšels, že si máš vlízt támhle na ten vůz a zůstat tam?“ řekl Eck.

„Pozor, táto,“ odpověděl chlapec. „Támhle je! Ten náš!“ Byl to ten kůň, kterého dal Texasan Eckovi zadarmo. „Chyť ho, táto!“

364$

„Nezavázej tady,“ odpověděl Eck. „Vrať se na ten vůz.“ Řada postupovala dál. Poníci, kteří byli nuceni zvolna couvat k otevřeným vratům stodoly, se přemílali, až se srazili do kupy. Henry byl neustále kousínek před ostatními, malounko přikrčený, a na jeho hubené postavě bylo i v tom šálivém měsíčním svitu vidět, že z něj ještě nevyprchala ta vyčerpaná zuřivost. Skvrnitý chumel zvířat se valil před postupující řadou chlapů jako sněhová koule, kterou před sebou postrkují jakýmsi neviditelným nástrojem, a blížil se k černému jícnu stodoly. Pak se ukázalo, že poníci, kteří byli soustředění na chlapy, si vůbec neuvědomili, že mají za sebou stodolu, dokud nezacouvali do jejího stínu. Nato vytryskl z jejich klubka nepopsatelný zvuk a celé to zoufalé klubko se zoufale rozvlnilo. Následoval okamžik strnulé hrůzy, kdy chlapi a zvířata stáli proti sobě, potom se chlapi otočili jak na obrtlíku a rozprchli se před strakatým gejzírem dlouhých divokých tlam a skvrnitých hrudníků, jenž je předběhl, rozprášil a srazil do stran k zemi a zakryl pohled na Henryho a toho chlapce, kteří — až na to, že Henry vyhodil obě paže do výšky, v rukou ještě pořád ten svinutý provaz — neudělali jediný pohyb, a pak se celé stádo přehnalo přes ohradu a vyrazilo vraty, která ten, co jimi probíhal poslední, opomněl dovřít, a kromě sloupku, na němž byly panty, je odneslo s sebou do uličky, ucpané vozy a spřeženími, jež začala rovněž skákat a vzpínat se a trhat otěže a lámat oje. Pak celá ta nerozpletitelná masa prolítla mezi vozy až k tomu, na němž seděla Henryho žena, rozlila a rozdělila se kolem něho a řítila se uličkou dál k silnici, kde se znovu rozdělila a kde se jedna její polovička dala na jednu a druhá na druhou stranu.

Všichni chlapi v ohradě až na Henryho vstali a rozběhli se k vratům. Chlapce se koně zase ani nedotkli,

365$

dokonce ho ani nepovalili. Tatínek ho vyzvedl do výšky a chvíli s ním třásl jak s hadrovým panákem. „Neříkal jsem ti, abys zůstal na voze?“ křičel Eck. „Neříkal jsem ti to?“

„Táto, podívej,“ jektal chlapec, jak s ním Eck prudce třásl. „Támhle je ten náš. Támhle utíká!“ Byl to zase ten kůň, kterého jim Texasan daroval. Budilo to dojem, jako by jim patřil jenom tenhle, jako by ten druhý neexistoval, jako by toho druhého, za kterého museli zaplatit, v jakési náhlé pokrevenecké shodě odsunuli do zapomnění. Oba se rozběhli k vratům a pak uličkou, v níž zmizeli ostatní chlapi. Viděli, jak se kůň, kterého jim Texasan dal zadarmo, prudce otočil a pádí zpátky, jak prolítl vraty na dvůr paní Littlejohnové, vybíhá po předních schůdkách, jak vtrhl na dřevěnou verandu a mizí v předním vchodu. Eck s chlapcem se rozběhli na verandu. Na stole hned za dveřmi stála lampa, v jejímž měkkém světle bylo vidět, že koně je plná celá dlouhá síň. Podobal se strakatému, vzteklému, dusajícímu větrníku. O kousek dál stálo žlutě politurované harmonium, a když do něj kůň vrazil, vydalo jediný zvuk, takřka akord, basový, rezonující, vážný tón hlubokého, rozšafného údivu. Kůň a jeho obludný, pitvorný stín se znovu prudce otočili a zmizeli v dalších dveřích. Vedly do ložnice, kde se Ratliff ve spodním prádle, jednu ponožku na noze, druhou v ruce, zády ke dveřím vykláněl z otevřeného okna do uličky směrem k ohradě. Ohlédl se přes rameno. Vteřinku na sebe s koněm třeštili oči. Pak Ratliff vyskočil oknem, kůň vycouval z místnosti zpátky do síně, otočil se a uviděl Ecka s chlapcem, kteří se právě přiřítili do předního vchodu, Eck ještě pořád s provazem v ruce. Kůň se znovu otočil jak na obrtlíku a právě v okamžiku, kdy paní Littlejohnová vystupovala po schůdkách s plnou náručí prádla ze šňůry a s valchou, se vrhl přes síň k zadní verandě.

366$

„Jedeš, ty mrcho,“ řekla. Praštila koně valchou, která se úhledně rozpůlila o dlouhou šílenou tlamu, kůň se zatočil a vrhl se zpátky do síně, kde už stál Eck s chlapcem.

„Mazej odsaď, Walle,“ zahřímal Eck a hodil sebou na zem a zakryl si rukama hlavu. Chlapec se ani nepohnul a kůň mu potřetí nad očima, které ani nemrkly, a nad neskloněnou hlavou, jíž se ani nedotkl, proletěl na přední verandu právě ve chvíli, kdy se Ratliff, který mezitím oběhl dům, řítil s ponožkou v ruce po schůdkách nahoru. Kůň se znovu otočil jak na obrtlíku, ani nepřibrzdil, ani na okamžik se nezastavil. Doběhl tryskem na konec verandy, vznesl se do vzduchu, chvilinku plul v měsíční záři jako nějaký duch a pak přeskočil zábradlí. Dopadl do ohrady, ale pádit nepřestal, prolítl tryskem zničenými vraty mezi překocené vozy kolem toho, v němž seděla Henryho žena a který zůstal nedotčený, a hnal se uličkou a pak po silnici.

O půl kilometru dál se silnice, jejíž bledou měsíční jizvu roztínaly měsíční stíny stromů, které ji lemovaly, a do jejíhož prachu zadusával pádící kůň svůj stín, svažovala k potoku a k mostu. Byl dřevěný a jeho šířka stačila právě tak pro jediný povoz. Když k němu kůň doběhl, byl most zatarasený vozem, přijíždějícím právě v té chvíli z opačné strany a taženým dvěma muly, kteří při té uspávající jízdě už klimbali v postrojích. Na kozlíku seděl Tull se svou ženou a ve vyplítaných židlích ve voze jejich čtyři dcery. Vraceli se z celodenní návštěvy u jakýchsi příbuzných paní Tuliové, kde se zdrželi. Kůň se vůbec nezastavil a ani neuhnul. Zadusal na dřevěném mostě a prořítil se mezi oběma muly, kteří se probudili a trhli sebou v postraňcích každý na jinou stranu, a pak se začal drápat po oji jako nějaká šílená veverka a škrabat se předníma nohama na čelo vozu, jako by

367$

hodlal vůz přelézt, přestože na něj Tull křičel a bil ho bičem přes tlamu. Muli se pokoušeli vůz uprostřed mostu obrátit. Vůz se naklonil a nahnul na stranu, zábradlí mostu prasklo a ozvala se ostrá rána, která přehlušila výkřiky ženských. Kůň se konečně vydrápal po hřbetě jednoho mula, ale Tull se ve voze postavil a kopl ho do tlamy, a pak se předek vozu nadzvedl a Tull s otěžemi omotanými několikrát kolem zápěstí sletěl pozpátku na dno vozu mezi překocené židle a odhalené punčochy a spodní prádlo ženských. Poník se vydrápal na svobodu, znovu zadusal na prknech a pádil dál. Vůz se znovu zakymácel; mulům se ho na mostě, ačkoli tam nebylo místo k otočení, konečně podařilo obrátit do protisměru a začali kopat, aby se vyprostili z postraňků. Podařilo se jim to, ale přitom doslova vyškubli z vozu Tulia. Dopadl obličejem na most a obě zvířata ho táhla ještě několik metrů za sebou, než se opratě, omotané kolem jeho zápěstí, přetrhly. V dálce na silnici mizel poník. Vzdálenost mezi ním a splašenými muly se zvětšovala. Když tam doklusal Eck se svým chlapcem, všech pět ženských dosud ječelo nad Tuliovým bezvládným tělem. Eck, v ruce ještě pořád ten provaz, nemohl popadnout dech. „Kudy utíkal?“ zeptal se.

V ohradě, zatopené měsícem a už prázdné, zvedla paní Armstidová s paní Littlejohnovou, Ratliffem, příručím Lumpem Snopesem a třemi dalšími chlapy Henryho z udusaného prachu a společně ho odnesli na dvorek za stavením paní Littlejohnové. Křídový obličej měl jako z kamene, oči zavřené a na krku mu vystupoval hrtan, jak mu ho hlava napínala svou tíhou. Pod vyhrnutým rtem se mu matně leskly zuby. Vydali se s ním ke stavení tečkovanému stínem skupinky mýdlovníků. Zasněnou stříbrnou nocí k nim dolehl slabý zvuk připomínající vzdálené zahřmění a zase umlkl. „Jeden je na mostě u potoka,“ řekl kdosi.

368$

„To je jeden z těch dvou, co patřej Eckovi Snopesovi,“ řekl druhý. „Ten, co byl v baráku.“ Paní Littlejohnová je předběhla do síně. Když tam s Henrym vešli, držela už v ruce lampu ze stolu zvednutou vysoko do vzduchu a stála s ní vedle otevřených dveří. „Dejte ho semhle,“ řekla. Vešla do místnosti jako první a postavila lampu na komodu. Nemotorně se veštrachali za ní, zadýchaní námahou, pak položili Henryho na postel a paní Littlejohnová k ní přistoupila a chvíli stála a shlížela na Henryho klidný obličej, v němž by se krve nedořezal. „To jsou mi věci,“ řekla. „Vy chlapi.“ Hlouček se stáhl trošku do pozadí, chlapi přešlápli z nohy na nohu, ale nepodívali se na ni ani na Henryho ženu, která stála nehnutě v hlavách postele, ruce zabalené do šatů. „Vypadněte všichni ven, V. K.,“ řekla Ratliffovi paní Littlejohnová. „Běžte pryč. Poohlídněte se po nějaký další hračce, která by zabila ještě jednoho z vás.“

„Inu, jdem, pánové,“ řekl Ratliff. „Tady už žádný koně nechytíte.“ Jak šli po špičkách ke dveřím, bylo slyšet šourání jejich bot a na zdi se rýsovaly jejich obludné stíny.

„Doskočte pro Willa Varnera,“ nařídila jim paní Littlejohnová. „Můžete mu trvám klidně říct, že jde o mula.“ Vyšli, ani se neohlídli. Přešli po špičkách síň, pak verandu a sestoupili do měsíční záře. Teď, kdy si toho měli zase čas všímat, jim připadalo, že stříbrný vzduch je prosycený tichými zvuky, jež vycházejí jakoby odnikud — výkřiky, slabounkými a vzdálenými, po nichž se ozvalo další zahřmění kopyt na dřevěném mostku, a po něm opětovně pár tichých, slabounkých výkřiků, vážných a jasných jako vyzvánění zvonu. Jednou dokonce rozpoznali slova: „Ouha! Postav se mu!“

„Prolít tím barákem jak čamrda,“ řekl Ratliff. „A zřejmě našel v nějakým stavení další ženskou.“ Pak se

369$

z baráku za nimi ozvalo Henryho zaječení. Ohlédli se k temné síni, kam dveřmi ložnice dopadal čtverec světla, a poslouchali, jak ječení přechází v tlumenější chropot „á, á, á“, jehož tón se pak opět zvýšil a chystal se přejít znovu v ječení. „Poďte,“ řekl Ratliff. „Měli bysme přivíst toho Varnera.“ A tak se tou dubnovou nocí, rozechvělou a plnou ševelení stoupající mízy a rašících vlhkých listových i květních pupenců i neustálých slabých naléhavých výkřiků a krátkých vytrácejících se salv dusajících kopyt, vydali jako jeden muž po silnici a šlapali v prachu vybíleném měsícem k Varnerově domu, který byl temný, bez očí a zdál se v té měsíční záři plošný. Před domem zůstali stát, temný hlouček na stříbřitém dvoře, a volali do nevidomých oken, až se v jednom konečně kdosi objevil. Byla to Flemova žena. Na sobě měla něco bělavého, od čeho se odrážel kyj jejích zapletených vlasů, jež se zdály takřka černé. Nevyklonila se, jenom stála naplno ozářená měsícem, a její oči se zdály nevidomé. Rozhodně se nedívaly dolů na ně — těžké zlaté vlasy, maska nikoli tragická, a snad ani ne odevzdaná svému osudu, pouze ztracená, lehce se dmoucí pevná ňadra pod mramorovou drapérií oděvu. Jaká to pro ty dole Brunhilda, jaká to Dcera Rýna, a na jakém to kašírovaném říčním skalisku, jaká to Helena a jaký to ubohý, nehornatý Peloponés, kam se vrátila a kde nečeká na nikoho. „Dobrej večír, paní Snopesová“ řekl Ratliff. „My bysme rádi mluvili se strejčkem Willem. U paní Littlejohnový leží zraněnej Henry Armstid.“ Zmizela od okna. Čekali v měsíční záři, poslouchali ty vzdálené výkřiky a volání, až se objevil — vlastně dřív než ho očekávali — Varner, shrbený, jak si natahoval kabát a zapínal přes podolek noční košile kalhoty se šlemi, jejichž dvě smyčky mu plandaly zpod kabátu. V ruce držel odřenou brašnu s jakýmisi nástroji,

370$

které připomínaly instalatérské nářadí a s nimiž pročišťoval, stahoval tipce, propichoval nadmuté krávy, dával klystýry a tahal koním a mulům zuby. Sešel ze schůdků, hubený, klátivý, prohnanou neoblomnou hlavu trošku na stranu, jak i on poslouchal ty slabounké vzdálené výkřiky a volání připomínající vyzvánění a rozléhající se ve stříbrném vzduchu.

„To ještě pořád chytaj ty ušáky?“ zeptal se.

„Všichni až na Henryho Armstida,“ odpověděl Ratliff. „Ten to už schytal.“

„Ha,“ zasmál se Varner. „To jste vy, V. K.? Kolik jste si jich koupil?“

„Já přišel s křížkem po funuse,“ odpověděl Ratliff. „Nevrátil jsem se včas.“

„Ha,“ zasmál se znovu Varner. Přešli k vratům a vykročili zpátky po silnici. „No ještě že máme tak pěknou chladnou noc, aspoň se jim je dobře honí.“ Měsíc, to operlené, užaslé zívnutí, jehož okraje obklopené bledými hvězdami se šířily přeslenovitě po něžném nebi pod bledými hvězdami dál a dál, stál vysoko nad nimi. Šli v semknutém houfku, zašlapovali svůj stín do měkkého prachu na silnici a smazávali stíny rašících stromů, které se tyčily nad nimi a jejichž kosterní větve i haluze vyhlížely na pozadí bledé oblohy tenounce a křehce. Minuli potemnělý krám. Pak už viděli hrušeň. Spleť jejího stříbra tryskala do výšky jako sněhový gejzír. Ještě pořád v ní zpíval ten drozd. „Podívejte se na ten strom,“ řekl Varner. „Měl by dát letos pěknou úrodu.“

„Kukuřice taky,“ řekl kdosi.

„Takovejhle měsíc prospívá všemu, co roste ze země,“ pokračoval Varner. „To mi připomíná, jak jsme se ženou čekali Eulu. Měli jsme už kupu dětí a možná že jsme si už měli dát pokoj. Ale já chtěl ještě ňákou holku. Všechny jsme už měli povdávaný a z domu a ta—

371$

ková banda kluků, jakmile povyroste natolik, že by mohla k něčemu bejt, nemá na práci jakživo čas. Vysedává po krámě a klábosí. Ale holka sedí doma a pracuje, dokavaď se nevdá. A protože kdysi jedna stařena řekla mý mámě, že když je ženská v tom a vystrčí břicho k měsíci, bude mít holku, ležela moje žena za každý měsíční noci až do úplňku a pak ještě po něm s nahatým břichem. Když jsem si dal ucho na její břicho, tak jsem slyšel, jak tam Eula kope a mele sebou, jako by už chtěla ven, jak cejtí ten měsíc.“

„Chcete říct, strejčku Wille, že to opravdu zabralo?“ zeptal se kdosi.

„Ha,“ zasmál se Varner. „Však si to zprubněte. Na světě je dost ženskejch, který vystrkujou nahatý břicho k měsíci nebo ke slunci nebo třebas kolikrát jenom vám pod ruku, s kterou po něm šmátráte. S největší pravděpodobností v něm bude za nějakej ten čas něco, co si pak budete moct poslechnout, když si k němu přiložíte ucho, za předpokladu ovšem, že k něčemu dojde a že nebudete do tý doby za horama. Nemám pravdu, V. K.?“ Někdo se zařehnil.

„Mě se neptejte,“ odpověděl Ratliff. „Já přijdu všady s křížkem po funuse, i tam, kde se lacino prodávaj koně.“ Tentokrát se zařehnili dva nebo tři. Pak najednou uslyšeli ze stavení Henryho zachroptění „á, á, á“ a zčistajasna zmlkli, jako by si teprve teď uvědomili, jak jsou blízko. Hubený Varner se šinul v čele a šel poměrně rychle, ale hlavu držel neustále na stranu a poslouchal ty slabé, naléhavé, neodbytné výkřiky, které v tom stříbrném chvění ševelily zdánlivě odnikud, byly chvílemi takřka melodické a připomínaly doznívající tóny zvonu. Pak se znovu ozvalo zahřmění rychlých kopyt na prknech.

„Na mostě u potoka je další,“ poznamenal kdosi.

372$

„Ty potvory se jim nakonec přec jen vyplatěj,“ řekl Varner. „Aspoň si za svý peníze protáhnou kostry a trochu se povyrážej. Představte si chlapa, kterej nemá, jak je rok dlouhej, jiný povyražení než uhejbat v brázdách na poli kobližkám mulů. Taková noc, jako je dneska, je pro chlapa, kterej není tak starej, aby ležel jako dřevo a spal, ale ne zas tak mladej, aby lez jak kocour zadním oknem do cizejch domů a zase z nich vylízal, přesně to pravý. Rozhodopádně bude zejtra v noci dobře spát, jestli bude do tý doby doma. Škoda že jsme to nevěděli předem, mohli jsme si vytrénovat pár stavěcích psů koňáků. A pak jsme s nima mohli uspořádat přebory.“

„I z tohodle úhlu se na to dá trvám koukat,“ řekl Ratliff. „Po pravdě řečeno by to pro Bookwrighta, Quicka, Freemana, Ecka Snopese i pro ty ostatní novopečený majitele koní mohla bejt značná útěcha, kdyby se jejich pozornosti doporučilo tohle hledisko, poněvadž ani jednoho z nich ještě asi nenapadlo podívat se na to v tomhle světle. Nejspíš mezi nima není jedinej, kterej by si myslel, že na tu texaskou nemoc, co sem Flem Snopes a ten maník s tím kamenným kukučem zavlíkli, je ňákej lík.“

„Ha,“ zasmál se Varner a otevřel vrátka paní Littlejohnové. Do síně ještě pořád dopadalo dveřmi ložnice tlumené světlo. Armstid za dveřmi vytrvale vzdychal: „A, á, á.“ A Varner řekl: „Na každý bolení je ňáký koření, akorát na to poslední ne.“

„Ani kdyby člověk to koření ještě stačil vypít,“ dodal Ratliff.

„Ha,“ zasmál se znovu Varner. Vrhl pohled přes rameno na Ratliffa a zastavil se. Ta tvrdá bystrá očka už nebylo vidět, protože houštinatý převis obočí mířil ve svém nehybném stažení dolů k Ratliffovi, ne snad že by se Varner mračil, spíš jako by se chtěl bohapustě rozchechtat.

373$

„I kdyby ho ještě člověk stačil vypít. Dejchání je včera propadlá směnka.“

Dva dny nato v devět hodin ráno sedělo nebo dřepělo na bobku na verandě krámu pět chlapů. Šestý byl Ratliff, který však stál a vykládal: „Možná že ten večír byla v baráku paní Littlejohnový opravdu jenom jedna ta potvora, jak tvrdí Eck. Ale rozhodně to bylo největší stádo koní složený z jednoho zvířete, jaký jsem kdy viděl. Bylo zároveň v mým pokoji i na přední verandě a zároveň jsem slyšel, jak ho paní Littlejohnová vzala vzadu na dvorku přes hlavu valchou. A přitom se každýmu stačilo pokaždý vyhnout. To měl taky nejspíš ten Texasan na mysli, když tvrdil, že ty koně jsou výhodná koupě. Jako že by člověk musel mít sakra pech, aby se dostal k některýmu tak blízko, že by mu ta potvora nějak ublížila.“ Všichni kromě Ecka se zasmáli. Eck a jeho chlapec jedli. Když předtím vyšli po schůdkách, pokračoval Eck v cestě dál do krámu a pak se objevil s papírovým pytlíkem, z něhož vytáhl kus sýra, který kapesním nožem rozpůlil pečlivě na dva přesně stejné díly, jeden dal chlapci, pak sáhl do pytlíku a podal mu hrst krekrů, a teď seděli bok po boku, oba opření o zeď, a jedli. Až na rozdíl ve velikosti byli stejní, jako by jeden druhému z oka vypadl.

„To bych rád věděl, za koho ten kůň Ratliffa měl,“ prohodil jeden z chlapů, který držel v zubech snítku rozkvetlé broskvoně. Měla čtyři květy připomínající miniaturní baletní sukýnky z růžového tylu. „Jak vyskočil v noční košili z okna a běžel dovnitř. To bych rád věděl, kolik si ten kůň myslel, že těch Ratliffů je?“

„To nevím,“ odpověděl Ratliff. „Ale jestli viděl jenom polovičku Ratliffů, co já koňů, tak si musel rozhodně připadat obklíčenej. Kdykoliv jsem otočil hlavu, skákala akorát nějaká potvora přese mě nebo se obracela,

374$

aby se přehnala znovu přes toho kluka. A vím bezpečně, že chlapec pod ní jednu chvíli trčel plnou minutu a půl a přitom nesklonil hlavu a dokonce ani nemrknul. Ba, když jsem se rozhlídnul a viděl, jak mě ta bestie od dveří propaluje očima, tak jsem byl přesvědčenej, že si Flem Snopes přivez z Texasu tygra, až na to, že jsem věděl, že jedinkýho tygra by nemohla bejt plná seknice.“ Znovu se tiše zasmáli a příručí Lump Snopes, který seděl jediný na židli opřené o dveřní výplň a částečně zatarasující vchod, zničehonic zakrákoral.

„Kdyby byl Flem věděl, že ty koně pudou mezi váma takhle na dračku, pánové, tak nejspíš přivez i pár tygrů,“ řekl. „A k nim pár opic.“

„Takže to byli Flemovi koně,“ podotkl Ratliff. Smích ustal. Ostatní tři, kteří drželi v rukou otevřené nože, protože předtím opižlávali líně dřívka a klacíky, najednou seděli, jako by byli zcela zaujatí těmi jemnými, takřka jednotvárnými tahy čepelí. Příručí zvedl rychle oči a zjistil, že se na něj Ratliff dívá. Jeho neměnný výraz nezdolné, veselé nevěřícnosti náhle zmizel a zbyly po něm pouze prázdné vrásky kolem očí a úst.

„Řek vám někdy Flem, že to jsou jeho?“ opáčil. „Ale vy městský lidi jste větší fiškusové než my venkovani. Asi mu čtete myšlenky.“ Ratliff se na něj však už nedíval.

„A poněvadž jsou jednou koupený, tak jsou trvám koupený,“ řekl. Už zase stál nad nimi, nenucený, inteligentní, možná trošku zachmuřený, ale skrznaskrz nevyzpytatelný. „Vemte si příkladně tadyhle Ecka, kterej musí živit ženu a děcka. Má ty koně dva, i když za toho druhýho nemusel zaplatit. Včera večír jsem-slyšel lidi honit ty potvory do půlnoci, ale Eck ani jeho kluk už nebyli doma celý dva dni.“ Až na Ecka se všichni znovu zasmáli. Eck ukrojil sousto sýra, nabodl ho na špičku nože a strčil si ho do pusy.

375$

„Jednoho z těch svejch si chytnul,“ řekl druhý muž.

„Ale?“ opáčil Ratliff. „A kterýho, Ecku? Toho, co vám ho dal zadarmo, nebo toho, co jste si koupil?“

„Toho zadarmo,“ odpověděl Eck s plnou pusou.

„Ajta, ajta,“ řekl Ratliff. „To jsem neslyšel. Ale to mu stejně ještě pořád jeden chybí. Ten, za kterýho musel vyplajznout penízky. Což je jasnej důkaz, že ty koně Flemovi nebyli, nikdo by přece nedal svýmu pokrevnýmu příbuznýmu něco, co si ten dotyčnej nemůže chytit.“ Znovu se všichni zasmáli, ale pak se ozval příručí a ostatní umlkli. V jeho hlase však nebyl ani náznak veselí.

„Helejte se,“ řekl. „Všichni přiznáváme, že vy jste moc mazanej, než aby vás někdo doběhnul. Vy jste si od Flema ani od nikoho jinýho žádnýho koně nekoupil, takže vám po tom vlastně houby je, a bude asi líp, když se o ně přestanete starat.“

„Arciže,“ řekl Ratliff. „Zvlášť když se o ně předevčírem večír už někdo postaral. Ten chlápek, co zapomněl zavřít vrata ohrady. Až na toho Eckovýho koně. Ale o tom víme, že nebyl Flemův, poněvadž ho Eck dostal zadarmo.“

„Však Eck není sám, kdo ještě nebyl doma, takovejch je víc,“ řekl ten s broskvovou větvičkou. „Bookwright a Quick ještě ty svý honěj. Přišla hláška, že včera večír v osum hodin byli pět kilometrů západně od burtsboroskýho starýho města. Ještě se k těm koňům nedostali ani tak blízko, aby poznali, kterej patří komu.“

„Arciže,“ odpověděl Ratliff. „Jedinej novopečenej majitel koně, kterej se dá v tomhle kraji bez čmuchacích psů najít od předvčerejška večír, kdy ten, ať už to byl kdo byl, nechal otevřený vrata, je Henry Armstid, co leží támhle v ložnici u paní Littlejohnový, odkud může pozorovat ohradu, takže kdyby ten kůň, co si ho

376$

koupil, do ní náhodou vběhnul, stačí, když zařve na ženu, aby vylítla s provazem ven do ohrady a chytla ho —“ Vtom umlkl, ale předtím ještě dodal: „Dobrýtro, Fleme“ — aniž změnil sebeméně tón a tak bezprostředně, že to odmlčení bylo úplně neznatelné. S výjimkou příručího, který vyskočil a s jakousi úslužnou čilostí uprázdnil místo, a kromě Ecka a jeho chlapce, kteří dál jedli, všem znehybněly ruce a všichni pozorovali, jak žvýkající Snopes v šedivých kalhotách, v titěrném motýlku a v nové čepici s veselými kostkami stoupá po schůdkách. V ruce držel kus bílého borového prkýnka. Trhl hlavou směrem k nim, ale nepodíval se na nikoho, sedl si na uprázdněnou židli, otevřel nůž a dal se do pižlání. Příručí se opřel o protější stranu dveří a začal si drbat záda o výplň. Do obličeje se mu vrátil výraz veselé, nezdolné nevěřícnosti, k níž přibyla obezřetnost a spiklenectví.

„Jdeš právě včas,“ řekl. „Tadyhle Ratliff zřejmě hoří netrpělivostí se dovědět, komu ty koně vlastně patřili.“ Snopes táhl pečlivě čepelí podél prkýnka. Před nožem se začala kudrnatit chirurgicky úhledná hoblina. Ostatní, kromě Ecka a jeho chlapce, kteří ještě jedli, a kromě příručího, který si drbal záda o dveřní výplň a s tím spikleneckým a ostražitým napětím pozoroval Snopese, už zase pižlali a dbali, aby se nedívali na nic. „Možná že bys moh jeho dušičku upokojit.“ Snopes pootočil hlavu a uplivl přes verandu a přes schůdky do prachu. Pak znovu nasadil nůž a začal další kudrnatou hoblinu.

„Však u toho byl taky,“ odpověděl. „Ví toho stejně jako všichni ostatní.“ Tentokrát příručí zařičel a zachrochtal a jeho rysy se stáhly do středu obličeje, jako by s nimi škubla čísi ruka. Potom se plácl do nohy a zakrákal.

„Radši se vzdejte,“ řekl. „Na toho jste krátkej.“

377$

„Nejspíš jo,“ odpověděl Ratliff. Stál nad nimi, ale nedíval se na nikoho kolem sebe, pohled s neproniknutelným, ba zadumaným výrazem měl upřený očividně na prázdnou silnici za stavením paní Littlejohnové. Najednou se na ní jakoby odnikud objevil hřmotný výrostek v příliš těsných modrákách. Chvíli stál na silnici hned za místem, kam doletovaly plivance z verandy, a tvářil se, jako by přišel odnikud a nevěděl, kam se vydat dál, až znovu vykročí, ale jako by ho to nijak nermoutilo. Nedíval se na nic kolem sebe, rozhodně ne k verandě, odkud se na něj rovněž nikdo nedíval kromě chlapce, který výrostka na silnici vážně a upřeně pozoroval barvínkovýma očima nad nakousnutým krekrem v ruce, jež se zastavila na půl cesty. Mladík v přiléhavých kalhotách, pod nimiž se převalovaly hory masa, vykročil po silnici a zmizel za rohem krámu a chlapec na verandě otáčel kulatou hlavu s nemžikajícíma očima neustále za ním a sledoval, jak mladík mizí v dohledu. Pak kousl znovu do krekru a začal žvýkat. „Je tu samozřejmě paní Tuliová,“ řekl Ratliff. „Ale ta bude žalovat o náhradu za Tullovo zranění na mostě Ecka. A co se tejče Henryho Armstida — „

„Když je někdo tak padlej na hlavu, že si neumí dát pozor, musí si to pak vylízat sám,“ řekl příručí.

„Arciže,“ prohodil Ratliff znovu tím zasněným, nezúčastněným tónem doslova přes rameno. „A pokud jde o případ Henryho Armstida, je všechno v pořádku, poněvadž soudě z toho, co jsem slyšel o tom jejich rozhovoru s Texasanem, mu ten kůň, co si Armstid myslel, že je jeho, nepatřil ještě dřív, než Texasan odjel. A co se tejče jeho zlomený nohy, ta ho nijak nepoškodí, poněvadž sklidit může jeho žena.“ Příručí si už přestal drbat záda o dveře a vážně a soustředěně pozoroval nemrkajícíma očima Ratliffův týl. Pak pohlédl na žvýkajícího

378$

Snopese, který sledoval, jak se od postupující čepele kudrnatí další hoblina, a vrátil se pohledem k Ratliffově týlu.

„Však to nebude ponejprv, co bude sklízet,“ řekl muž s broskvovou větvičkou. Ratliff se na něj podíval.

„Vy to musíte vědít, protože to taky nebude ponejprv, co vás uvidím na jejich poli orat místo Henryho, kterej se k tomu nedostal. Kolik dní jste jim už letos obětoval?“ Muž vyndal broskvovou snítku, pečlivě si odplivl a strčil ji zpátky mezi zuby.

„Však jeho žena umí vyorat stejně rovnou brázdu jako já,“ řekl druhý.

„Maj pech,“ řekl třetí. „Když má jeden pech, tak má halt pech, ať dělá co dělá.“

„Arciže“ odpověděl Ratliff. „Už jsem tolikrát slyšel, jak někdo říká lenoře smůla, že je to možná opravdu smůla.“

„Línej není,“ namítl třetí. „Když jim před třema nebo čtyřma rokama chcípnul ten mul, tak se při orání střídavě zapřahali do postraňků k druhýmu a zvorali to. Líný nejsou.“

„Takže se vlastně nic nestalo,“ odpověděl Ratliff, který už zase zíral na prázdnou silnici. „Nejspíš se pustí do orání a dokončí to. Ta nejstarší holka je už skorem tak velká, že by možná mohla tahat s mulem, ne? Nebo by aspoň mohla víst pluh, až bude pomáhat mulovi paní Armstidová?“ Znovu se podíval na muže s broskvovou snítkou, jako by od něj čekal odpověď, ale ten nevěnoval Ratliffovi pozornost, a tak se Ratliff neodmlčel a mluvil dál. Příručí stál, zadek i záda přitisknuté k dveřní výplni, jako by se zastavil uprostřed drbání, a nemrkajícím, tentokrát tvrdým pohledem pozoroval Ratliffa. Kdyby se byl Ratliff podíval na Flema Snopese, byl by pod tím skloněným nehtem čepice viděl je-379$

nom ty vytrvale se pohybující čelisti. Pod řezajícím nožem se úhledně, energicky kudrnatila další hoblina. „Však na to bude mít spousty času, poněvadž až domyje paní Littlejohnový nádobí a zamete barák, aby zaplatila za sebe a za Henryho za bydlení a stravu, a dojde domů, stačí jí už než podojit a navařit tolik jídla, aby děckám vydrželo na druhej den, nakrmit je, mrňata dát spát a počkat za dveřma, až to největší děvče zavře na závoru a se sekyrou si vleze taky do postele.“

„Se sekyrou?“ podivil se muž s broskvovou snítkou.

„Bere si ji do postele. Je jí rovnejch dvanáct, a poněvadž v tomhle kraji pobíhá plno nechycenejch koní, který nikdy nepatřili Flemovi Snopesovi, má asi pocit, že by jí na ně nestačila jenom valcha jako paní Littlejohnový — a pak se vrátit a umejt nádobí od večeře. A potom nemá až do rána nic na práci, leda se držet někde poblíž Henryho, aby na ni moh zavolat, dokud nebude takový světlo, aby mohla jít naštípat dřevo a uvařit snídani a pak pomoct paní Littlejohnový s mytím nádobí, se stlaním postelí a zametáním, a přitom vyhlížet na silnici, jestli se už Flem Snopes vrací odtamtud, kde se od tý dražby zdržoval, to znamená samosebou z města, kde zařizoval záležitosti svýho bratrance, kterej se dostal do takovýho malinkýho maléru se zákonem, a ona dostane těch pět dolarů. Jenomže on mi je možná nevrátí,’ říká paní Armstidová a paní Littlejohnová si asi myslí to samý, poněvadž na to neodpovídá. Slyšel jsem ji —“

„A kde jste přitom byl vy?“ zeptal se příručí.

„Poslouchal jsem,“ odpověděl Ratliff. Pohlédl na příručího, ale pak zase pohled odvrátil; stál k ostatním takřka zády — „slyšel jsem, jak hází nádobí do škopku, jako by s ním mrskala po něm. ,Myslíte, že mi je vrátí?‘ zeptala se. ,Ten člověk z Texasu mu ty peníze dal a řek,

380$

že prej mi je vrátí on. Všichni lidi, co tam byli, viděli, jak ty peníze dává panu Snopesovi, a slyšeli, jak říká, že mi je pan Snopes druhej den dá.‘ Paní Littlejohnová myla nádobí, a myla ho jak mužskej, jako by bylo ze železa.

,Ne,‘ odpověděla. ,Ale za zeptání nic nedáte.‘ — ,Když mi je nedá, tak nemá cenu se ho ptát,’ povídá paní Armstidová. ,Jak myslíte,‘ řekla paní Littlejohnová. ,Jsou to vaše peníze.’ Pak jsem chvíli neslyšel nic, jenom to nádobí. ,Vy myslíte, že by mi je moh vrátit?’ zeptala se paní Armstidová. ,Ten chlap z Texasu řek, že mi je vrátí. Všichni to slyšeli.’ — ,Tak si mu o ně běžte říct,‘ povídá paní Littlejohnová. Nato jsem neslyšel zase nic než to nádobí. ,Asi mi je nevrátí,‘ řekla paní Armstidová. ,Tak mu o ně neříkejte,‘ povídá paní Littlejohnová a pak už jsem slyšel jenom to nádobí. Myly zřejmě obě dvě, ve dvou škopkách. ,Vy si myslíte, že mi je nedá, viďte?’ zeptala se paní Armstidová. Paní Littlejohnová neodpověděla. Jenom se ozývaly zvuky, jako by třískala jedním kusem nádobí o druhej. ,Třeba bych si o tom měla pohovořit s Henrym,‘ povídá paní Armstidová. ,Na vašem místě bych to uďála.‘ odpověděla paní Littlejohnová. Ale ajcem trajcem, jestli to neznělo přesně tak, jako by držela v rukou dva talíře a břinkala s jedním o druhej jako s takovejma těma mosaznejma puklicema, co má kapela. ,A Henry si za ně pak může koupit jinýho pětidolarovýho koně. Třeba si tentokrát koupí takovýho, kterej ho zabije dočista. Kdybych věděla, že jo, tak bych mu ty peníze vrátila sama.’ — ,Asi bysem si o tom trvám měla nejdřív pohovořit s ním,‘ povídá paní Armstidová. Ale pak se ozval zvuk, jako by paní Littlejohnová popadla všecky talíře i hrnce a hodila celou tu hromadu na sporák —“ Ratliff umlkl. Příručí za ním sykal: „Ssss! Ssss! Fleme! Fleme!“, ale pak. ztichl a všichni pozorovali, jak se k nim blíží paní Armstidová,

381$

jak stoupá po schůdkách, vychrtlá, v těch neforemných šedivých šatech, a poslouchali, jak na prknech cikají její špinavé plátěnky. Když došla k nim, postavila se proti Snopesovi, ale pohled upírala do prázdna, ruce zamotané do zástěry.

„Von ten den řek, že toho koně Henrymu neprodá,“ začala bezbarvým hlasem. „Že prej ty peníze máte vy a že mi je dáte.“ Snopes zvedl hlavu, znovu ji pootočil a opatrně uplivl kolem ženy přes verandu na silnici.

„Odjel a všecky peníze si vzal s sebou,“ odpověděl. Zdálo se, že paní Armstidová, nehybná, v šedivých šatech, které na ní visely v přísných, takřka obřadných záhybech jako nějaká bronzová drapérie, pozoruje cosi na zemi u Snopesových nohou. Působilo to dojmem, jako by byla neslyšela, nebo jako by jakmile domluvila, opustila své tělo, které sice slyší a vnímá Snopesová slova, ale slova zůstávají bez života a bez významu, dokud se ona nevrátí. Příručí si už zase vytrvale drbal záda o dveřní výplň a pozoroval paní Armstidovou.

I chlapec ji tím svým nemžikajícím, nepopsatelným pohledem pozoroval, ale z ostatních přítomných ani jeden. Onen muž vyndal broskvovou snítku z úst, uplivl a strčil ji zpátky do pusy.

„Povídal, že si Henry žádnýho koně nekoupil,“ řekla. „Povídal, že mi ty peníze vrátíte vy.“

„Asi na to trvám zapomněl,“ řekl Snopes. „Protože odjel a všecky peníze si vzal s sebou.“ Ještě chvíli ji pozoroval, pak začal znovu okudlávat svůj klacík. Příručí si drbal jemně záda o dveře a rovněž ji pozoroval. Paní Armstidová zvedla po chvíli hlavu a podívala se za stavení paní Littlejohnové, kde silnice, pokrytá a změkčelá jarním prachem, začínala stoupat do vršku kolem dosud nerozkvetlé (rozkvete teprve v červnu) skupinky akátů na druhé straně cesty, a dál kolem školy, jejíž

382$

omšelá střecha se zvedala za sadem broskvoní a hrušní a podobala se úlu, který oblétává oblak růžovobílých včel, a odtud stoupala vzhůru, až se vyšplhala na hřeben ke kostelu, stojícímu mezi ojedinělými lesklými mramorovými náhrobky v pochmurné skupince jalovců, kde za dlouhých letních odpolední vytrvale cukrovaly hrdličky. Pak se pohnula a gumové podrážky znovu zacikaly na ošlapaných prknech.

„Je už trvám čas začít vařit oběd,“ řekla.

„Jakpak je dneska ráno Henrymu, paní Armstidová?“ zeptal se Ratliff. Zastavila se a podívala se na něj a její nepřítomné oči se na chvíli probudily.

„Děkuju za optání, leží,“ řekla. Nato jí oči znovu pohasly a ona znovu vykročila. Snopes vstal ze židle, zaklapl palcem nůž a setřepal si z klína miniaturní odřezky.

„Počkejte,“ řekl. Znovu se zastavila, pootočila se, ale na Snopese ani na žádného jiného z ostatních se ani tentokrát nepodívala. Poněvadž tomu asi nemůže uvěřit, řekl si v duchu Ratliff. Stejně jako já. Snopes vešel do krámu a příručí, který znovu znehybněl, záda i zadek přitisknuté k dveřní výplni, jako by čekal, kdy se bude moct zase začít drbat, pozoroval, jak Snopes vchází do krámu, a jak ho ten druhý míjel, mžikal rychle očkama a otáčel hlavu jako sova. Po silnici se blížil Jody Varner na koni, ale neprojel kolem nich, zabočil podle krámu k morušovníku, za nímž měl ve zvyku si uvazovat koně. Na silnici se ozval skřípot jakéhosi vozu, který je právě míjel. Kočí zvedl ruku. Jeden nebo dva chlapi na verandě zvedli v odpověď svou. Vůz pokračoval v cestě. Paní Armstidová se za ním zahleděla. Snopes vyšel ze dveří s malým pruhovaným papírovým pytlíkem v ruce a přistoupil k ní. „Tumáte,“ řekl. Otočila ruku jen natolik, aby si mohla vzít sáček. „Něco na zub pro děcka,“ řekl. Dru-383$

hou ruku už měl v kapse, a když se otočil zpátky k židli, něco z kapsy vytáhl a podal to příručímu, který si to od něj vzal. Bylo to pět centů. Pak se posadil na židli a zhoupl si ji zpátky ke dveřím. V ruce měl nůž, který už byl znovu otevřený. Flem natočil hlavu a znovu kolem šedivých šatů uplivl šikovně na silnici. Chlapec upřel oči na pytlík v ruce paní Armstidové. Nato ho zřejmě objevila i ona a vzpamatovala se.

„To jste moc hodnej,“ řekla. Zabalila pytlík do zástěry a chlapec upřel nemžikající oči na hrbol, který tvořily její ruce pod látkou. Znovu vykročila. „Měla bych už trvám jít pomoct s obědem,“ řekla a sešla po schůdkách, ale jakmile došlápla na zem a začala se vzdalovat, ze záhybů jejích šedivých šatů se znovu ztratilo jakékoli zdání nebo nápověď, že by se pod nimi něco pohybovalo, takže to vypadalo, jako by se posunovala vpřed nějaká figurína na vzdalujícím se a zmenšujícím se plavidle, nějaký šedivý vzpřímený kmen stromu bez koruny, ale jinak nepoškozený, plující v nechvátající povodni. Příručí ve dveřích najednou zakrákoral, vyprskl, zakuckal se a plácl se do stehna.

„Jéžíšku na křížku,“ řekl, „kam se kdo na toho chlapa hrabe.“

Jody Varner, který vcházel do krámu zadem, zůstal stát se zvednutou nohou, jako když staví křepelák. Pak za naprostého mlčení vystřelil s udivující rychlostí po špičkách za pult a proběhl pochmurným tunelem, na jehož konci se skláněla těžkopádná medvědovitá postava, s celou hlavou i rameny vraženými do skleněné vitrínky, v níž byly jehly, nitě, šňupavý i obyčejný tabák a uprášená pestrá cukrátka. Divoce a vztekle vytáhl chlapce ven, chlapec přidušeně vykřikl a začal se chabě bránit, ale přitom si nacpal poslední hrst čehosi do pusy a honem žvýkal. Takřka ihned se však bránit přestal,

384$

zplihl jako hadr, a až na to, že se mu pohybovaly čelisti, nejevil známky života. Když vešel do krámu příručí, který tam s jakousi zbystřenou starostlivostí vrazil, táhl Varner chlapce kolem pultu. „To seš ty, Saint Elmo?“ řekl příručí.

„Copak vám do omrzení neopakuju, abyste mi ho sem nepouštěl?“ řekl Varner, jak třásl chlapcem. „Málem mi tu vitrínku vyžral do posledního drobečku. Postav se!“ Chlapec mu visel v ruce jako poloprázdný pytel a s jakýmsi fatalistickým zoufalstvím žvýkal, oči ve velkém, rozbředlém, bezbarvém obličeji pevně semknuté; uši se mu při žvýkání slabounce, ale vytrvale hýbaly. Nebýt těch čelistí a těch uší, byl by člověk myslel, že žvýká ze spaní.

„To seš ty, Saint Elmo,“ opakoval příručí. „Postav se!“ Chlapec převzal váhu svého těla, ale oči neotevřel a žvýkat nepřestal. Varner ho pustil. „Alou domů,“ řekl příručí. Chlapec se poslušně otočil a chtěl se vrátit do krámu. Varner s ním škubl a obrátil ho.

„Tudyma ne,“ řekl. Chlapec přešel verandu a ve vyšponovaných, nepoddajných modrákách, pod nimiž se převalovala sulcovitá stehna, sestoupil po schůdkách. Než došlápl na zem, pozvedl ruku od kapsy k ústům a uši se mu znovu v rytmu žvýkání malounko rozhýbaly.

„je horší než myš, co?“ řekl příručí.

„Myš! Kdyby myš!“ zachrčel Varner. „Je horší než koza. Než se naděju, bude se tady pást znova a prokouše se mi těma kůžema, chomoutama, pantama i svorkama až k zadnímu vchodu a všecky tři nás sežere, mě, vás i jeho. A ajcem trajcem, jestli se nebudu bát otočit zády ze strachu, že přejde silnici a pustí se mi do čistírny a do kovárny. Ale zapište si za uši, že jestli ho ještě jednou načapám, jak se mi tady ochomejtá, tak na něj nastražím past na medvěda.“ Vyšel na verandu, příručí za ním. „Dobrýtro, pánové,“ řekl.

385$

„Kterej je tohle, Jody?“ zeptal se Ratliff. Až na příručího v pozadí byli oni dva jediní, kdo neseděli, a jak stáli proti sobě, vynikla jejich vzájemná podobnost — byla nevyjádřitelná, neurčitelná, a nebyla to podobnost postavy, řeči, oblečení ani inteligence, a rozhodně ne podobnost povahová, ale přesto tu byla, i když s oním nepřeklenutelným rozdílem, s oním puncem Varnerova osudu: jednou z něj bude stařec, stejně jako z Ratliffa, ale v takových pětašedesáti letech bude polapen a ožení se se stvořením, kterému pravděpodobně nebude ještě ani sedmnáct a které se na něm bude až do konce jeho života mstít za celé své pohlaví. Ratliff nebude polapen nikdy. Jak mladík kráčel beze spěchu po silnici, znovu zvedl ruku od kapsy k puse.

„Co se tejče toho I. O.va kluka,“ řekl Varner. „Ví bůh, že jsem už udělal všechno, co se dalo, akorát že jsem mu ještě nenasypal jedu.“

„Cože?“ zeptal se Ratliff. Rozhlédl se po ostatních obličejích. Ve tváři se mu na okamžik objevilo nejenom ohromení, nýbrž i něco jako hrůza. „Já měl za to — tuhle jste povídali — tvrdili, že tu byla ňáká ženská, mladá, s malým děckem — Hej,“ řekl. „Počkat.“

„Tohle je jinej,“ odpověděl Varner. „Kéž by i on neuměl ještě chodit. No, Ecku, prej jste si chytil jednoho ze svejch koní.“

„No jo,“ odpověděl Eck. Už dojedli s chlapcem krekry a sýr a Eck už jen tak seděl s prázdným pytlíkem v ruce.

„Toho, co vám dal zadarmo, že?“ zeptal se Varner.

„No,“ odpověděl Eck.

„Ten druhej bude můj, tati, jo?“ řekl chlapec.

„Co se stalo?“ zeptal se Varner.

„Zlámal si vaz,“ odpověděl Eck.

„To vím,“ řekl Varner. „Ale jak se to stalo!“ Eck se ani

386$

nepohnul. Jak ho pozorovali, bylo na něm takřka vidět, jak doslova shledává slova, odpověď. Varner, který na ně shlížel dolů, se chraplavě rozesmál; při smíchu mu mezi zuby hvízdal vzduch. „Já vám řeknu, jak se to stalo. Eck se svým chlapcem ho konečně zahnali do tý slepý uličky u Freemana, když ho předtím takovejch čtyřiadvacet hodin honili. Říkali si, že se na ten Freemanův dvouapůlmetrovej plot nevyšplhá, a tak s chlapcem natáhli přes uličku takovej metr od země provaz. A taky jo, kůň doběhnul na konec uličky, uviděl Freemanovic stodolu, zatočil přesně tak, jak si to Eck maloval, a pak vypálil uličkou zpátky jak vyplašenej jestřáb. Ten provaz nejspíš vůbec nezpozoroval. Paní Freemanová na to koukala ze zápraží, kam vyběhla. Povídala pak, že když vlítnul do toho provazu, vypadal jako takovej ten vlček, jakej dostávaj děcka k Jéžíšku, jenže velikánskej. A ten, co jste si ho koupil, vám utek, viďte?“

„No,“ odpověděl Eck. „Ani jsem nestačil koukat, kterým směrem utíká.“

„Ten bude můj, tati, jo?“ řekl chlapec.

„Počkej, až ho čapnem,“ odpověděl Eck. „Pak uvidíme co a jak.“

To odpoledne seděl Ratliff ve stojícím čtyřkoláku před Bookwrightovými vraty. Bookwright stál na silnici vedle vozu. „Neměl jste pravdu,“ řekl Bookwright. „Vrátil se.“

„Vrátil,“ přiznal Ratliff. „Odhadnul jsem špatně jeho — drzost, ne, tak jsem to říct nechtěl, i když nikdo nemůže tvrdit, že by drzej nebyl. Ale nezmejlil jsem se.“

„Hlouposti,“ řekl Bookwright. „Byl pryč celej včerejšek. Nikdo ho sice neviděl ject do města ani se odtamtud vracet, ale bejt tam musel. Žádnej chlap, ani když se jmenuje Snopes, nenechá scípat v šatlavě vlastní krev.“

387$

„Však už tam nebude dlouho. Příští měsíc je soud a pak ho pošlou do Parchmanu, kde bude zase na zdravým povětří. Dokonce tam bude sedlačit, orat, nebude sice pěstovat vlastní bavlnu, ale na tý on koneckonců stejně nikdy nevydělal tolik, aby mu to stačilo na živobytí.“

„Hlouposti,“ řekl Bookwright. „Tomu nevěřím. Flem nepřipustí, aby ho poslali do ňáký káznice.“

„Ale jo,“ odpověděl Ratliff, „protože Flem musí zlikvidovat všecky úpisy, co občas poletujou po kraji a co se semhle támhle objevujou. Takhle se jednou provždy zbaví aspoň některejch z nich.“ Podívali se na sebe — Ratliff ve své modré košili důstojný, ale nenucený a Bookwright se svým černým obočím rovněž vážný a pozorný.

„Dyk jste snad říkal, že jste ty úpisy spolu spálili.“

„Říkal jsem, že jsme spálili dva, co mi dal Mink Snopes. Copak myslíte, že by ňákej Snopes napsal všechno na jeden kus papíru, kterej se dá zničit jedinou sirkou? A myslíte, že existuje jedinej Snopes, kterej by to nevěděl?“

„Jo ták,“ řekl Bookwright. „Ha,“ zasmál se, ale nevesele. „Čítám, že jste taky vrátil Henrymu Armstidovi těch jeho pět dolarů.“ Ratliff obrátil pohled jinam a v obličeji se mu objevil jiný výraz — mihlo se v něm jakési čtveráctví, i když se neusmál a oči zůstaly bez úsměvu. Pak ten výraz zmizel.

„Moh jsem mu je dát,“ řekl, „ale nedal. Bejt si jistej, že si za ně tentokrát koupí něco, co ho zaručeně zabije, jak se vyjádřila paní Littlejohnová, tak jsem mu je třeba dal. Mimochodem, já jsem tenkrát nechránil jednoho Snopese před ostatníma Snopesama. Dokonce jsem nechránil před ňákým Snopesem ňákýho člověka. Chránil jsem něco, co není ani člověk, něco, co chce než chodit,

388$

hřát se na sluníčku, něco, co by nedokázalo někomu ublížit, ani kdyby chtělo, a co by nechtělo, ani kdyby mohlo, stejně jako bych se nekoukal se založenejma rukama na to, jak někdo bere psovi kost. Já jsem ty Snopese nestvořil, ale zrovna tak jsem nestvořil lidi, co se nemůžou dočkat, až je ty Snopesová oberou o poslední košili. Moh bych udělat víc, ale neudělám. Víc namouvěru neudělám!“

„Máte pravdu,“ odpověděl Bookwright. „Tak jen práskněte do koní. Dyť je to než kopec. Už jsem řek, že máte pravdu.“

2

Obě pře, žalobce Armstid kontra Snopes a žalobce Tull kontra Eckrum Snopes (a kontra všechny osoby jménem Snopes nebo Varner, které se do toho Tuliově rozlícené ženě podaří po případě ještě zamotat, jak vesnice dobře věděla), byly po dohodě a se souhlasem soudících se stran přeloženy k jinému smírčímu soudu. Totiž, tří stran, protože Flem Snopes rázně odmítl vzít jakoukoli žalobu na vědomí a jenom otočil hlavu a uplivl si a pak prostě a nevzrušeně prohlásil: „Moje koně to nebyly.“ Nato se dal znovu do pižlání a nechal zmateného soudního sluhu s papírem v ruce, který se mu pokoušel doručit, stát bezmocně před svou dozadu zhoupnutou židlí.

„Jaká by to bejvala příležitost pro toho Snopesovic rodinnýho advokáta,“ poznamenal Ratliff, když se to doslechl. „Jakže se jmenuje? Ten, co se tak šmahem stává otcem, ten Mojžíš s plnou pusou pořekadel, ten, co má v šosu plno povyrostlejch, dodatečně se objevujících synáčků? Nejde mi na rozum, jak člověk jako já, kterej promarní tolika času tím, že pořád o těch lidech něco musí poslouchat, si dodnes nedokáže ty jména

389$

kloudně zapamatovat. I. O. Ten, co měl tak naspěch. Tohle by byl pravděpodobně jedinej případ za celou jeho právnickou existenci, kdy by neměl na krku ňákýho světa neznalýho klienta, co se ho pokouší umlčet, takže jedinej chlap z celý sešlosti, kterej by měl právo mu říct, aby držel hubu, by byl předsedající soudce.“

A tak ani Varnerův kočár, ani Ratliffův čtyřkolák nebyly mezi povozy, bryčkami, osedlanými muly a koňmi, kteří za toho sobotního májového jitra vyrazili z vesnice a sjeli se u whiteleafského krámu třináct kilometrů odtamtud. Přijeli nejenom z Francouzova Zátočí, nýbrž ze všech směrů, neboť do té doby se už ta strakatá epidemie splašených, nepolapitelných koní, kterou Ratliff nazval „texaskou nemocí“, rozšířila do okruhu třiceti až padesáti kilometrů. A tak ve chvíli, kdy začali přijíždět lidé z Francouzova Zátočí, tam už byly dva tucty povozů a jejich spřežení už byla odkšírovaná a uvázaná zadky k zadním kolům, kde měla strávit den, a u akátového hájku vedle krámu už stál dvojnásobný počet osedlaných zvířat, takže místo přelíčení se muselo přenést z krámu do přilehlého přístřešku, v němž se na podzim skladovala bavlna. Do devíti hodin však bylo jasné, že ani ten přístřešek nepojme všechny, a tak se to paládium znovu přestěhovalo, tentokrát z přístřešku přímo do akátového hájku, odkud přemístili koně, vozy a muly jinam a dopravili tam z přístřešku jednu židli a otřískaný stůl s tlustou biblí, připomínající součást jakéhosi starého, ale bezvadně udržovaného přístroje, který někdo bez ustání s láskou používá, s kalendářem a s jedním ročníkem Mississippi Reports z roku 1881, na jehož ořízce byla tenouninká špinavá čmouha, jako by ho majitel nebo uživatel celou dobu, co ho měl, otevíral výhradně, ale poměrně často na jediné stránce. Do kostela, který byl jeden a půl kilometru odtamtud, byl vyslán

390$

vůz se čtyřmi muži, a teď se právě vrátil se čtyřmi dřevěnými kostelními lavicemi pro soudící se strany, jejich rody a svědky. Za nimi pak stáli diváci — muži, ženy a děti, vážní, pozorní, nastrojení, nikoli samozřejmě do svátečních šatů, ale do čistých pracovních oděvů, jež si to ráno navlíkli kvůli svému sobotnímu povyražení — vysedávání kolem venkovských krámů nebo návštěvám v okresním městečku — a v nichž se v pondělí ráno vrátí na pole, aby je pak nosili celý týden, dokud nenastane další páteční večer. Smírčí soudce byl upravený, drobný, zavalitý stařík, podobající se láskyplné karikatuře všech dědečků, kteří kdy spatřili světlo světa, v krásně nažehlené bílé košili, i když bez límečku, bezvadně naškrobených lesklých manžetách a náprsence, s brýlemi s kovovými obroučky na nose a s učesanými, mírně kučeravými vlasy. Seděl za stolem a díval se na ně — na tu šedivou ženu v šedivém čepci proti slunci, v šedivých šatech, na její sepjaté, nehybné ruce v klíně, připomínající sukovité, bledé kořeny z vysušeného močálu, které byly dlouho pod vodou; na Tulia ve vyrudlé, ale dokonale čisté košili a v modrákách, které mu jeho ženské nejenom vždycky bezvadně vypraly, ale dokonce i naškrobily a vyžehlily a které neměly puky vpředu, nýbrž byly sežehlené napříč od švu ke švu, takže se každou sobotu ráno podobaly klukovským krátkým kalhotám, a na rozvážnou, nevinnou modř jeho očí nad měsíc starým kukuřičně hedvábným vousem, jenž mu zakrýval většinu odřeného obličeje a dodával mu nepravděpodobné, paradoxní vzezření prostopášníka; ne že by působil dojmem, že se konečně bez jakéhokoli upozornění ukazuje zrakům svých spoluobčanů ve své pravé podobě, nýbrž jako by nějaký zlomyslný uličník znetvořil obličej starého italského portrétu dětského světce; na paní Tuliovou, silnou, prsatou, ale pomenší

391$

ženskou s výrazem sveřepé, rozběsněné zuřivosti, která se během těch čtyř týdnů zřejmě ani nezvětšila, ani nezmenšila, pouze zafixovala a která začala kupodivu takřka ihned budit dojem, že není namířená proti žádnému Snopesovi, dokonce proti žádnému určitému muži, nýbrž proti mužům jako takovým, proti všem osobám mužského pohlaví, a pro kterou Tull nepředstavuje žádnou oběť, nýbrž objekt; na tu paní Tuliovou, jež seděla vedle svého manžela, který měl z druhé strany nejstarší z jejich čtyř dcer, jako by byly obě — nebo aspoň paní Tuliová — přesvědčené, ne snad že by Tull mohl vyskočit a utéct, nýbrž spíš jako by byly rozhodnuté mu to nedovolit; a na Ecka a jeho chlapce, kteří byli až na ten rozdíl ve velikosti stejní, jako by jeden druhému z oka vypadl, a na příručího Lumpa v šedivé čepici, v níž někdo po pravdě řečeno poznal tu, kterou nosíval Flem Snopes, než minulý rok odjel do Texasu, na Lumpa, jenž ve chvíli, kdy přestal mrkat a seděl a upíral pozorné oči na soudce, připomínal krysu bez víček — a v jeho stařeckých, čočkami zkreslených očkách bez duhovek rostl nikoli snad jenom výraz údivu a ohromení, nýbrž stejně jako v očích Ratliffa, když stál před čtyřmi týdny na verandě krámu, i výraz čehosi, co se silně podobalo zděšení.

„Já jsem — „ začal soudce — „nečekal — nemyslel jsem — já se pomodlím,“ řekl. „Nebudu se modlit nahlas. Ale doufám —“ Podíval se na ně. „Rád bych… Snad by některý z vás, snad byste všichni měli udělat to samý.“ Sklonil hlavu. Pozorovali, jak sedí za stolem, klidný, vážný a nehybný, prořídlé vlasy mu mírně čechrá lehký ranní vánek a po naškrobené, vyduté náprsence a sepjatých rukou s lesklými manžetami, které byly skoro stejně tuhé a stejně veliké jako šesticoulové roury od kamen a byly sepjaté kostěnými knoflíčky, mu

392$

přeletuje a klouže tečkovaný stín povlávajícího listoví. Zvedl hlavu. „Armstid kontra Snopes,“ řekl. Vtom se ozvala paní Armstidová. Nepohnula se a s pohledem upřeným do prázdna a s rukama sepjatýma v klíně řekla svým bezbarvým, hluchým hlasem plným beznaděje:

„Ten Texasan povídal — „

„Počkat —“ řekl soudce. Jak se rozhlížel po obličejích, jeho oči, které vypadaly za silnými skly rozmazaně, vystřelovaly hned sem hned tam. „Kde je obžalovanej? Nikde ho nevidím.“

„Nepřijde,“ oznámil soudní sluha.

„Nepřijde?“ opáčil soudní soudce. „Copak jste mu nedoručil předvolání?“

„Odmítnul ho přijmout,“ odpověděl sluha. „Že prej —“

„To je pohrdání soudem!“ vykřikl soudce.

„Jak to?“ zeptal se Lump Snopes. „Zatím ještě nikdo neprokázal, že ty koně byli jeho.“ Soudce se na něj podíval.

„Zastupujete žalovanýho?“ zeptal se. Snopes zamrkal.

„Jak to myslíte?“ odpověděl. „Že až mu napaříte pokutu, budete chtít, abych ji za něj zaplatil já?“

„Takže on odmítá se hájit,“ řekl soudce. „Copak neví, že ho můžu už jenom za tohle odsoudit, nehledě k tomu, že tu jde o prostou spravedlnost a že to není slušný?“

„Na tu spravedlnost jsem zvědavej,“ řekl Snopes. „Člověk nemusí umět číst myšlenky, aby poznal, co vám — „

„Buďte zticha, Snopesi,“ řekl soudní sluha. „Když se vás tendle případ netejká, tak se do něj nemíchejte.“ Otočil se zpátky k soudci. „Co mám dělat, mám jet do Zátočí a Snopese přivlíknout? Čítám, že bych to sved.“

„Ne,“ odpověděl soudce. „Počkejte.“ Znovu se rozhlédl

393$

po těch vážných obličejích a v očích se mu objevil zmatek, hrůza. „Ví někdo z přítomnejch bezpečně, komu ty koně patřili? Ví to někdo?“ Dívali se na něj — na toho upraveného starce, který byl jako ze škatulky a seděl tam s rukama zaklesnutýma na stole před sebou, aby se mu netřásly — vážní, pozorní. „Inu, paní Armstidová,“ řekl. „Tak tedy soudu vypovězte, jak se to stalo.“ A tak to vypověděla, tím hluchým, bezbarvým, plochým hlasem, nehybná, s očima upřenýma do prázdna, a ostatní tiše poslouchali, dokud neskončila, a aniž klesla hlasem, jako by na tom příběhu za mák nezáleželo a bylo zbytečné ho vypravovat, neumlkla. Soudce upíral oči na své ruce. Když domluvila, zvedl je k ní.

„Ale tím jste ještě neprokázala, že ty koně patřili Snopesovi. Ten, koho byste měla žalovat, je ten Texasan. A ten je pryč. I kdyby soud rozhodnul v jeho neprospěch, ty peníze byste stejně nedostala. Chápete?“

„Přived ho sem pan Snopes,“ odpověděla paní Armstidová. „Ten Texasan by přeci jináč stěží věděl, kde je Francouzový Zátočí, kdyby mu to pan Snopes neukázal.“

„Jenže ty koně prodával a peníze si bral ten Texasan.“ Soudce znovu pohlédl na obličeje před sebou. „Nemám pravdu? No, Bookwrighte, bylo to tak nebo nebylo?“

„Bylo,“ odpověděl Bookwright. Soudce se znovu podíval soucitně a smutně na paní Armstidovou. Dopoledne pokročilo a zvedl se vítr, takže jim co chvíli ve větvích nad nehybnými hlavami proběhl závan, který rozvířil chumelenici a s ní těžkou, dřímotnou vůni okvětních lístků, jež se rozevřely předčasně, neboť jaro se po té tuhé zimě ze sebe vydalo rychle a marnotratně.

„Dal Henryho peníze panu Snopesovi. Povídal, že si Henry žádnýho koně nekoupil. Že mi pan Snopes ty peníze druhej den vrátí.“

394$

„A máte svědky, co to viděli a slyšeli?“

„Mám, pane soudce. Ty ostatní chlapi, co tam byli, viděli, jak ten Texasan dává ty peníze panu Snopesovi, a slyšeli, jak říká, že mi je —“

„A žádala jste o ty peníze pana Snopese?“

„Ano, prosím. Odpověděl mi, že ten Texasan odjel a ty peníze si vzal s sebou. Ale já bych …“ Znovu umlkla. Možná že se i ona zadívala na své ruce. Rozhodně se nedívala na nikoho kolem.

„Ano?“ řekl soudce. „Vy byste co — ?“

„Já bych těch pět dolarů poznala. Sama jsem je vydělala, tkala jsem po večerech, když Henry a děcka usli. Pár dam z Jeffersonu mi schovávalo provázky a tak, a dávaly mi je a já jsem z nich tkala všelijaký věci a prodávala je. Vydělala jsem ty peníze po troškách a poznala bych je, kdybych je viděla, protože jsem semo tamo tu plechovku vytáhla z komína a přepočetla si je, už to začínalo dělat dost, abych mohla koupit děckám botky na zimu. Já bych je poznala, kdybych je viděla. Kdyby mě pan Snopes nechal —“

„Co když někdo viděl Flema, jak ty peníze tomu Texasanovi vrací?“ vyhrkl zničehonic Lump Snopes.

„Je tady někdo, kdo to viděl?“ zeptal se soudce.

„Je,“ vyhrkl Snopes drsně. „Tadyhle Eck to viděl.“ Podíval se na Ecka. „No jen mu to řekni.“ Soudce se podíval na Ecka. Čtyři Tuliová děvčata otočila naráz hlavy a podívala se na něj a paní Tuliová se naklonila přes manžela, v obličeji chladný, vzteklý, opovržlivý výraz, a ti, co stáli, se posunuli, aby jim ve výhledu na Ecka, který seděl bez hnutí v lavici, nepřekážely cizí hlavy.

„Ecku, vy jste viděl, jak Snopes vrací Armstidovy peníze tomu Texasanovi?“ zeptal se soudce. Eck ani tentokrát neodpověděl a ani se nepohnul. Lump Snopes frkl nezpůsobně koutkem úst.

395$

„Pámbů ví, že já se to říct nebojím, jestli Eck jo. Já jsem ho viděl.“

„Jste ochotnej to svědecky odpřísáhnout?“ Snopes se podíval na soudce. Jeho oči přestaly mrkat.

„Takže mýmu slovu nevěříte,“ řekl.

„Chci se dobrat pravdy,“ odpověděl soudce. „Když nezjistím pravdu, musím mít aspoň odpřísáhnutý svědectví o tom, co budu muset za pravdu uznat.“ Pozvedl bibli, která ležela na těch dalších dvou knihách.

„Tak tedy přistupte blíž,“ řekl soudní sluha. Snopes vstal ze svědecké lavice a přešel k němu. Pozorovali ho, ale už se nepřesunovali ani nenatahovali krky, jejich obličeje s upřenýma očima se ani nepohnuly. Snopes se od stolku ještě jednou podíval na tu půlměsícovitou řadu tváří a rychle ji přejel pohledem. Pak se otočil zpátky k soudci. Soudní sluha sáhl po bibli, ale soudce ji nepustil.

„Vy jste ochotnej odpřísáhnout, že jste viděl, jak Snopes dává tomu Texasanovi peníze, který přijal od Henryho Armstida za toho koně?“ zeptal se.

„Už jsem snad řek, že jo, nebo neřek?“ opáčil Snopes. Soudce pustil bibli.

„Tak ho vemte pod přísahu,“ řekl.

„Položte levou ruku na bibli, pravou zvedněte do vejšky a stvrďte slavnostní přísahou — „ začal honem sluha, ale Snopes ho předběhl a měl už levou ruku na podávané bibli, druhou ve výšce a hlavu odvrácenou, neboť znovu přebíhal pohledem kruh těch nicneříkajících pozorných tváří, z nichž nebylo lze nic vyčíst, a chraplavým, podrážděným hlasem odříkával:

„Ano. Viděl jsem, jak Flem Snopes vrací tomu Texasanovi všechny peníze, o kterejch se Henry Armstid nebo kdo domnívá, že je Henry Armstid nebo kdo dal Flemovi za jednoho z těch koní. Stačí vám to?“

396$

I

„Stačí,“ odpověděl soudce. Nikdo se ani nepohnul, nikdo ani necekl. Sluha odložil bibli mlčky na stůl vedle soudcových sepjatých rukou, ale ani pak se až na povívající, přelétavé stíny a pršky akátových okvětních lístků nic ani nepohnulo. Nato vstala paní Armstidová. Jak stála, znovu (nebo dosud) se dívala do prázdna, ruce složené na břiše.

„Takže já už můžu trvám jet, ne?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl soudce a ožil. „Ledaže byste chtěla —“

„Radši už vyrazím,“ řekla. „Mám to lán cesty.“ Nepřijela na voze, nýbrž na jednom z těch vychrtlých, podvyživených mulů. Jeden chlap šel za ní přes hájek, mula jí odvázal a odvedl k jednomu vozu, kde si paní Armstidová vylezla na náboj kola a na mula nasedla. Pak se všichni podívali znovu na soudce. Seděl za stolem, ruce dosud semknuté před sebou, ale hlavu už neměl skloněnou. Nepohnul se však, dokud se k němu nenaklonil soudní sluha a něco mu neřekl. Nato ožil, ale netrhl sebou, prostě procitl jako stařec, který se probouzí z lehkého stařeckého spánku. Stáhl ruce ze stolu a se sklopeným pohledem, jako by to četl z papíru, oznámil: „Tull kontra Snopes. Trestnej čin těžkýho ublížení —“

„Správně!“ ozvala se paní Tuliová. „Ale než začnete, tak bych k tomu ráda něco řekla.“ Naklonila se a podívala se znovu přes Tulia na Lumpa Snopese. „Jestli si myslíte, že budete lhát a křivou přísahou se pokoušet Flema a Ecka Snopese z toho —“

„Ale mámo,“ řekl Tull. Nato, aniž změnila postoj nebo tón či aspoň přerušila svou řeč nebo se odmlčela, řekla na Tullovu adresu:

„Ty mě neokřikuj! Nechat se od Ecka nebo od Flema Snopese nebo od celý tý Varnerovic famílije stáhnout

397$

z vozu a otlouct o dřevěnej most, že z toho div nemáš smrt, na to tě užije, ale když je máš žalovat a domoct se svýho práva a jejich potrestání, to ne. Protože by to nebylo sousedský. Ale když ležíš na zádech uprostřed setí a my ti vytahujem z obličeje tříšky, to je sousedský?“ To už však soudní sluha křičel:

„Klid! Klid! Tady jsme u soudu!“ Pani Tuliová zmlkla. Posadila se zpříma a celá zadýchaná upírala oči na soudce, který seděl a pokračoval, jako by předčítal nahlas:

těžký ublížení na těle Vernona Tulia, prostřednictvím a vinou bezejmennýho koně, kterej patřil Eckrumovi Snopesovi. Důkazy o tělesný újmě a bolesti byly předložený a obžalovanej je přítomnej. Svědkové paní Tuliová a dcery —“

„Eck Snopes to taky viděl,“ řekla paní Tuliová, ale už ne tak zhurta. „Byl u toho. Dorazil tam dávno předtím, než to skončilo, a všechno viděl. Jen ať to popře. Jen ať to zkusí popřít mi do očí — „

„Paní, prosím vás,“ řekl soudce. Řekl to tak mírně, že paní Tuliová už ani nepípla a rázem se proměnila v naprosto pokojnou, takřka rozumnou a vyrovnanou bytost. „Nikdo netvrdí, že váš manžel nepřišel k úrazu. Nikdo netvrdí, že se to nestalo prostřednictvím a vinou toho koně. A zákon praví, že když má někdo zvíře, o kterým ví, že je nebezpečný, ale izoluje ho a oddělí od veřejných pozemků ohradou nebo plotem, kterej je to zvíře s to oddělit a izolovat, a někdo vejde do tý ohrady nebo oplocenky, dopustil se rušení držby a majitel toho zvířete není za nic zodpovědnej, ať už ten dotyčnej věděl, že je to zvíře nebezpečný, nebo nevěděl. Ale jestliže to zvíře, o kterým ví, že je nebezpečný, přestane ať už nešťastnou náhodou či s něčím přičiněním bejt oddělený dotyčnou vhodnou ohradou či oplocenkou, ať už

398$

s vědomím majitele nebo bez jeho vědomí, pak za to majitel zodpovědnej je. Tak praví zákon. Teď je jedině Potřeba zjistit, za prvé, komu ten kůň patří, a za druhý, jestli byl ve smyslu znění výše uvedenýho zákona nebezpečnej.“

„Ha,“ vyštěkla paní Tuliová přesně tak, jako by to udělal Bookwright. „Nebezpečnej. Zeptejte se Vernona Tulia. Zeptejte se Henryho Armstida, jestli ty potvory byly ňáký beránci.“

„Paní, prosím vás,“ řekl soudce, který hleděl na Ecka. „Co tomu říká obžalovanej? Popírá vlastnictví?“

„Cože?“ zeptal se Eck.

„Byl to váš kůň, co porazil pana Tulia?“

„Jo,“ odpověděl Eck. „Můj. Kolik mu mám —“

„Ha,“ vyštěkla znovu paní Tuliová. „Ještě aby popřel vlastnictví. Dyť u toho bylo nejmíň čtyřicet chlapů — i když jsou to hlupáci, poněvadž by tam jináč nebyli. Ale i slovo hlupáka platí, když vypovídá, co slyšel a viděl — bylo u toho nejmíň čtyřicet chlapů, který slyšeli, že ten vrahoun z Texasu dal toho koně Eckovi Snopesovi. Ne že mu ho prodal, ale dal, zadarmo.“

„Cože?“ zeptal se soudce. „Zadarmo?“

„Jo,“ řekl Eck. „Dal mi ho zadarmo. Mrzí mě, že Tull jel právě v tom momentě po mostě. Kolik mám zapla —“

„Počkat,“ řekl soudce. „Co jste mu dal vy? Kvitanci? Nebo ňákou protihodnotu?“

„Ne,“ odpověděl Eck. „On na něj ukázal do ohrady a řek, že je můj.“

„A nedal vám žádnou potvrzenku ani smlouvu nebo nějakou jinou písemnost?“

„Nejspíš neměl čas,“ odpověděl Eck. „A když pak Lon Quick zapomněl zavřít vrata, neměl už nikdo čas něco psát, i kdybysme na to někdo z nás vůbec vzdechnul.“

399$

„Co jsou todle za řeči?“ řekla paní Tuliová. „Eck Snopes vám právě potvrdil, že ten kůň byl jeho. A jestli nevěříte jeho slovu, však u těch vrat celej den stálo a ukrádalo pánubohu čas čtyrycet chlapů, který slyšeli, jak ten vrahounskej, karbanickej mazavka, ten ancikrist — „ Soudce zvedl ruku v obrovské neposkvrněné manžetě směrem k ní, ale na ni se nepodíval.

„Počkat,“ řekl. „Tak co vlastně udělal?“ zeptal se Ecka. „Jenom toho koně vyved a strčil vám do ruky provaz?“

„Ne,“ odpověděl Eck. „Ani on, ani nikdo jinej na žádnýho toho koně ohlávku nehodil. Jenom na něj ukázal do ohrady a řek, že je můj, ty ostatní pak prodal v dražbě, nastoupil do bryčky, rozžehnal se s náma a odjel. A my jsme vzali provazy a vlezli do ohrady, jenomže Lon Quick zapomněl zavřít vrata. Je mi líto, že Tullovi muli vytáhli vinou toho koně Tulia z vozu. Kolik mám zaplatit?“ Vtom se zarazil, poněvadž soudce od něj už odvrátil pohled a už ho dokonce ani neposlouchal, jak si Eck za okamžik uvědomil, nýbrž seděl na židli opřený dozadu, vlastně se o ni poprvé opravdu opíral, hlavu mírně skloněnou, ruce, jejichž prsty se kousínek překrývaly, na stole před sebou. Takřka půl minuty ho mlčky pozorovali, než si kdo z nich uvědomil, že jeho klidný, vytrvalý pohled je upřený na paní Tuliovou.

„Nuže, paní Tuliová,“ řekl, „podle vaší vlastní výpovědi ten kůň Eckovi vůbec nepatřil.“

„Cože?“ opáčila paní Tuliová, ale nijak hlasitě. „Co to povídáte?“

„Podle zákona se vlastnictví nedá převíst ani změnit ústním prohlášením. Vlastnictví vzniká buďto na základě psanýho záznamu, nebo autentickýho dokladu nebo tím, že majitel věc má nebo drží. Podle vaší i jeho vlastní výpovědi nedal tomu Texasanovi výměnou za toho

400$

koně nic a podle jeho výpovědi mu ten Texasan nedal vůbec žádnej papír, kterej by prokazoval, že mu ten kůň patří, a podle jeho výpovědi i podle toho, co jsem se za ty čtyry poslední tejdny dověděl sám, si nikdy nikdo na žádnýho z těch koní nešáhnul ani na něj nehodil ohlávku. Takže ten kůň vůbec nepřešel do Eckova vlastnictví. Ten Texasan moh jednoho a toho samýho koně dát ještě tuctu dalších chlapů, který tam ten den stáli u vrat, a vůbec o tom nemusel Eckovi říct. A Eck sám by byl moh veškerý svý nároky a požadavky, co se tejče toho koně, převíst tadyhle na pana Tulia, když pan Tull ležel v bezvědomí na mostě, prostě tím, že by si to v duchu řek, a nárok pana Tulia by byl stejně právoplatnej jako Eckův.“

„Takže nedostanu nic,“ řekla paní Tuliová. Hlas jí zněl ještě tiše, klidně, i když si nikdo kromě Tulia pravděpodobně neuvědomil, že je trochu moc klidný a tichý. „Ňáká strakatá vzteklá mrcha mi splaší spřežení a rozbije mi vůz na cimprcampr, můj manžel vylítne z vozu a zůstane ležet v bezvědomí a nemůže pak celej tejden dělat, ačkoliv nemáme v zemi ani polovinu zrna, ale já nedostanu nic.“

„Počkat,“ řekl soudce. „Podle zákona —“

„Podle zákona,“ opakovala paní Tuliová. Najednou vstala — malá, rozsedlá, silná ženská — a zhoupla se na špičkách zapřených nohou.

„Ale, mámo,“ řekl Tull.

„Ano, paní,“ řekl soudce. „Vaše odškodný stanoví zákoník. A zákon praví, že když je vznesena žaloba za utrpěný škody na majitele ňákýho zvířete, který tu škodu nebo to zranění zapříčinilo, a majitel toho zvířete nemůže nebo nechce převzít zodpovědnost, dostane zraněná či poškozená strana jako odškodný to zvíře. Ale vzhledem k tomu, že ten kůň Eckovi Snopesovi

401$

nikdy nepatřil a dnešní ranní řízení, kterýho jste byla svědkyní, neprokázalo, že by si byl moh na některýho toho koně dělat nároky Flem Snopes, patří ten kůň ještě pořád tomu Texasanovi. Nebo aspoň patřil, protože teď ten kůň, co vám splašil spřežení a zavinil, že váš manžel vylítnul z vozu, patří vám a panu Tullovi.“

„Ale, mámo!“ řekl Tull a rychle vstal. Paní Tuliová však doposud nepromluvila, jenom stála jako přibitá a ztěžka oddychovala, ale jak ji Tull oslovil, otočila se k němu. Nezačala ječet, ale hulákat. To už soudní sluha mlátil hikorovou hůlkou, oblýskanou od ruky, do desky stolku a hřímal: „Klid! Klid!“ a upravený stařík, který se tiskl k opěradlu židle a budil dojem, že před něčím uhýbá, a drkotal se stařeckým třasem, jenom s nevěřícným údivem přihlížel.

„Ten kůň!“ hulákala paní Tuliová. „Viděli jsme ho než pět vteřin, jak se drápal na náš vůz a pak zasejc z vozu. Potom byl fuč. Ani sám pámbů neví, kam zmizel, a zaplať pámbů, že to neví. A ty muli byli taky fuč, vůz byl na cimprcampr a tys ležel na mostě, v obličeji samou třísku a krvácels jak vepř, a my jsme nevěděli, jestli není po tobě. A teď nám toho koně dává! Nevokřikuj mě! jdi mi k šípku, ty blázne jeden, posadí se za pár mladejch mulů s opratěma omotanejma kolem zápěstí! Jděte mi k šípku, všichni, jak jste tady!“

„Už toho mám dost!“ vykřikl starý soudce. „Todle trpět nebudu! Líčení se odročuje! Líčení se odročuje!“

V té době se konalo i druhé přelíčení. Začalo příští pondělí v budově okresního soudu v Jeffersonu a přihlížela mu většina tváří z minulého přelíčení. Vězeň, který nevypadal o moc větší než dítě, ve zbrusu nových modrákách, hubený, působil takřka křehce, vážnou tvář měl hubenou, ale klidnou a po těch osmi měsících ve vězení sinalou; vešel mezi dvěma dozorci, byla mu přečtena

402$

obžaloba a pak ho začal hájit obhájce, jehož mu přidělil soud — mladý muž, který absolvoval právnickou fakultu Státní univerzity a byl přijat do advokátní komory teprve v červnu minulého roku, dělal, co mohl, a zpackal, i co nemohl, byl horlivý, ale pokud jde o praktické výsledky a dosažené cíle k ničemu, poněvadž se navzdory tomu, že vyčerpal své námitky, dřív než prokurátor uvedl jednu jedinou, ocitl tváří v tvář porotě schválené v takřka rekordním čase, jako kdyby prokurátor, veřejnost, veškeré soudné lidstvo mělo nevyčerpatelnou zásobu zaměnitelných tváří a jmen, jež do jedné chovají totéž přesvědčení i úmysly, takže všechny jeho námitky by býval mohl místo něj klidně vyřídit vrátný, který otvírá soudní síň, prostě tím, že by vyřazoval první členy poroty, až by jich byl odpovídající počet. A pokud mu jakožto obhájci obžalovaného ještě zbyl nějaký nadhled a objektivita, pravděpodobně si brzy uvědomil, že porota je semknutá do šiku nikoli proti jeho klientovi, nýbrž proti němu samému. Jeho klient totiž nevěnoval tomu, co se tam odehrávalo, pražádnou pozornost. Budilo to dojem, že nemá zájem přelíčení sledovat ani poslouchat, jako kdyby se týkalo někoho jiného. Seděl na místě, kam ho posadili, připoutaný k jednomu ze svých dozorců, malý, v nových, nažehlených, jak prkno tuhých modrákách, obrácený týlem k soudu i k tomu, co tam probíhá, a neustále vrtěl horní polovinou těla, až si uvědomili, že se snaží dohlédnout na konec síně ke dveřím, aby viděl, kdo do nich vchází. Museli mu dvakrát opakovat, aby povstal a zodpovídal se ze svého provinění, a i pak stál otočený k soudu zády, s truchlivým, hubeným, podivně dychtivým, ale úplně klidným obličejem, v němž se zračilo cosi, co nebyla jenom obyčejná naděje, nýbrž přímo víra, a nedíval se na svou ženu. sedící v lavici hned za

403$

nim, nýbrž dál do přeplněného sálu mezi ty řady zaujatých tváří, z nichž některé, většinu, znal, až ho dozorce, s nímž ho poutala želízka, stáhl zpátky dolů. Sedel tak po celý zbytek toho rekordně krátkého, den a čtvrt trvajícího přelíčení a neustále otáčel malou, pěkně učesanou, zlou, jakoby železně nenapravitelnou hlavou, aby viděl dozadu přes ty dva hromotlucké dozorce a mohl pozorovat vchod, zatímco jeho advokát dělal, co bylo v jeho silách, a div se neumluvil, až nakonec zůstal úplně bez hlasu stát před vážnou lhostejností poroty, podobající se konkláve dospělých lidí, které si uložilo za povinnost poslouchat po určitou, zcela přesně vymezenou dobu žvatlání nějakého odiplomovaného dítěte. Jeho klient ještě pořád nic z toho neposlouchal, pozoroval nepřetržitě zadní část síně, ale na konci prvního dne se mu z tváře vytratila víra a zbyla v ní jenom naděje, na začátku druhého dne se vytratila i naděje a zbyla jenom dychtivost, nedočkavost a ta sveřepá, tvrdošíjná zasmušilost, s kterou nepřestával pozorovat dveře. Státní prokurátor skončil dopoledne druhého dne. Porota se na dvacet minut vzdálila a vrátila se s výrokem vražda druhého stupně. Vězeň znovu povstal a soud nad ním vynesl rozsudek: bude převezen na státní trestaneckou farmu, kde zůstane až do smrti. Ale on ani teď neposlouchal. Ještě než soudce umlkl, obrátil znovu k soudu zády, aby viděl do přeplněného sálu, dokonce si začal něco pro sebe brblat a nepřestal, ani když soudce klepl kladívkem do stolku a oba soudní dozorci a tři soudní sluhové se na něj vrhli. Začal se bránit a s očima upřenýma do sálu se jim snažil vytrhnout a odstrčit je od sebe a na chvíli se mu to opravdu podařilo. „Fleme Snopesi!“ řekl. „Fleme Snopesi! Je v sále Flem Snopes? Vyřiďte tý svini —“

404$

DRUHÁ KAPITOLA

1

Ratliff se zastavil se čtyřkolákem před Bookwrightovými vraty. Ve stavení byla tma, ale zpod nebo zpoza baráku ihned vyběhli tři či čtyři štěkající psi. Armstid přehodil ztuhlé nohy a chystal se slízt. „Počkejte tady,“ řekl Ratliff. „Já pro něj skáknu.“

„Umím snad chodit,’„ zachraplal Armstid.

„Arciže,“ řekl Ratliff. „Ale mě ty psi znaj.“

„Však se se mnou taky seznáměj, jen co na mě první skočí,“ odpověděl Armstid.

„Arciže,“ řekl Ratliff, který už mezitím slezl z vozu. „Ale počkejte tady a podržte spřežení.“ Armstid, který nebyl ani v té bezměsíčné srpnové temnotě neviditelný a naopak se v těch svých vybledlých modrákách odrážel zcela zřetelně od temného polštářování vozu, stáhl nohu zpátky do čtyřkoláku. Jenom rysy měl pod střechou klobouku nezřetelné. Ratliff mu podal otěže a zabočil ve svitu hvězd kolem sloupku s plechovou dopisní schránkou k vratům a k tomu nevášnivému psímu povyku za ní. Když prošel vraty, tak je uviděl — štěkající černé klubko na pozadí poněkud světlejší země, které se před ním rozkutálelo a rozběhlo do vějíře, štěkalo a na zapřených nohou ho drželo v šachu — tři černožluté honicí psy, jejichž žluť měsíční svit proměnil rovněž v čerň, takže by je člověk, přestože nebyli docela, nýbrž jenom skoro neviditelní, a nedaly se na nich rozeznat podrobnosti, mohl klidně pokládat za tři nerozpadlé zuhelnatělé novinové archy, které se tyčí kolmo nad zemí a štěkají na něj. Okřikl je. Už by ho byli měli po čuchu poznat. Jakmile je okřikl, tak si uvědomil, že

405$

už ho poznali, poněvadž asi na vteřinku ztichli, a když pak vykročil, ustupovali před ním, i když zachovávali pořád stejnou vzdálenost a ňafali na něj. Pak na pozadí černého stavení uviděl bledý obrys Bookwrighta, který byl rovněž v modrákách. Bookwright okřikl psy a psi skutečně zmlkli.

„Mazejte,“ řekl jim. „Buďte zticha a mazejte.“ Vykročil k místu, kde čekal Ratliff, a pak na pozadí světlejší země zčernal i on. „Kde máte Henryho?“ zeptal se.

„V bryčce,“ odpověděl Ratliff a otočil se zpátky k vratům.

„Okamžik,“ řekl Bookwright. Ratliff se zastavil. Druhý došel až k němu. Podívali se na sebe, třebaže jeden druhému neviděl do obličeje. „Doufám, že vás k tomu nepřemluvil on?“ řekl Bookwright. „Ten už přece musí bejt úplnej magor, protože jakmile se podívá na svou ženu, tak si okamžitě připomene nejenom těch pět dolarů, ale i tu zlámanou nohu a toho koně, co ho za těch pět dolarů koupil od Flema Snopese a pak ho už nikdy neviděl. Ne že by byl měl do toho magora předtím daleko. Snad vás k tomu nepřemluvil on?“

„Ani bych neřek,“ odpověděl Ratliff. „To určitě ne,“ dodal. „Něco tam je. To vím odjakživa. Stejně jako to ví Will Varner. Kdyby nebylo, tak by to byl nikdá nekupoval. A nebyl by si to nechával, nebyl by prodával ostatek a nechával si jenom ten starej barák, za kterej musel platit daně, když by za něj přece bejval moh něco trhnout, a nevysedával by v tom křesle ze sudu od mouky, aby se na to moh koukat a prohlašovat, že to dělá proto, poněvadž mu dělá dobře sedět někde, kde kdosi vynaložil tolika námahy jen proto, aby si postavil něco, kde může spát, jíst a líhat se ženou. A když to pak převzal Flem Snopes, tak už jsem měl úplnou jistotu. Měl přece Varnera tam, kde ho chtěl-mít, a přesto se

406$

spokojil se starým barákem a s deseti jitrama půdy, na kterejch by se stěží uživily kozy, jako by byl sed Varnerovi na lep. A včera v noci jsem tam s Henrym byl. Viděl jsem to na vlastní oči. jestli máte ňáký pochyby, však s náma do spolku nemusíte. Byl bych radši.“

„Dobrá,“ odpověděl Bookwright a vykročil. „Nic víc jsem vědít nepotřeboval.“ Vrátili se ke čtyřkoláku. Henry se na sedátku odsunul doprostředka a ti dva nastoupili. „Nerad bysem vám ňák mačkal nohu,“ řekl Bookwright.

„Mám ji úplně v rychtyku,“ odpověděl Armstid svým chraplavým hlasem. „Dojdu kdykoliv stejně daleko jako vy a každej jinej.“

„Arciže,“ řekl honem Ratliff a vzal otěže. „Henry má už nohu v rychtyku. Není na ní vůbec nic znát.“

„Tak jedem,“ řekl Bookwright. „Pokavaď to spřežení poběží, nemusí nikdo po svejch.“

„Přes Zátočí je to blíž,“ řekl Ratliff. „Ale radši tudyma nejezděme.“

„jen ať si nás viděj,“ řekl Armstid. „jestli se tady někdo bojí, však já se obejdu bez cizí pomoci. Můžu si —“ „Arciže,“ řekl Ratliff. „Ale kdyby nás lidi viděli, mohli bysme dostat pomocníků, až by to nebylo hezký. A tomu se chcem vyhnout.“ Armstid ztichl jako pěna. Od té chvíle už neřekl ani slovo, seděl mezi nimi, nehybně, takřka jakoby v horečce, pohublý, ani ne tak nemocí (ležel v posteli asi měsíc, ale pak jednoho dne vstal a znovu si tu nohu zlomil; nikdo nevěděl, jak k tomu došlo, co dělal, co se pokoušel dělat, poněvadž o tom ani necekl) jako spíš nemohoucností a vztekem, které ho stravovaly.

Ratliff nepotřeboval od nikoho radu, kudy má jet. Bylo toho málo, co by mu mohl kdo říct o vedlejších silnicích a cestách toho či jiného kraje, po němž cesto—

407$

val. Nepotkali nikoho, tmavá spící krajina byla liduprázdná, roztroušené usedlosti v dálce označoval jedině občasný psí štěkot. Bledé cesty, po nichž jel, ubíhaly mezi širokými lány polí, které Ratliff spíš tušil, než viděl, a na nichž se začínala zapalovat kukuřice a kvést bavlna, až pak vjeli do tunelů stromů, opeřených hustým letním listovím a tyčících se na pozadí srpnové oblohy, hustě posázené hvězdami. Ocitli se na staré cestě, kterou už celá léta nepoznamenávaly jiné stopy než otisky Varnerova starého bělouše a krátký čas stopy kol kočáru s deštníkovou stříškou — byla to už skoro zahojená stará jizva, po níž takřka před padesáti lety nějaký kurýr (možná otrok některého souseda, mrskající mula vypřaženého od pluhu) cválal s novinou o Sumteru a po níž možná jezdívala lehká koleska, ve které se pod slunečníky vlnivě kolíbaly ženy v krinolínách s obručemi a vedle jejíchž kol jezdili na pěkných koních muži v jemném suknu, kteří o té zprávě rozmlouvali, a po níž syn a možná i sám pán jezdíval do Jeffersonu s pistolemi, brašnou a osobním sluhou sedícím na rezervním koni vzadu a klábosil o regimentech a o vítězstvích, i federální hlídky, které v době bitvy u Jeffersonu pročesávaly kraj zalidněný toliko ženskými a otroky.

Nic z toho už stezka nenapovídala. Už to nebyla takřka ani cesta. U potoka, před nímž písek potemněl a pak zase začal stoupat nahoru, nebylo už ani stopy po mostu. Odtud se jizva táhla rovně jako šňůra olovnice alejí z pravidelně vysázených kosmatých jalovců, jež se tam ocitly z vůle téhož bezejmenného architekta, který navrhl a vystavěl dům jeho bezejmennému pánovi, a jejichž větve na šedesát až devadesát centimetrů silných kmenech byly propletené a prorostlé. Ratliff zabočil mezi ně. Zřejmě věděl přesně, kam má jet. Bookwright si dodatečně vzpomněl, že tam přece byl minulou noc.

408$

Armstid na ně nečekal. Bookwright s Ratliffem, který uvázal spěšně spřežení, ho dohonili — stín, dík svým modrákům vyrudlým od praní dosud slabě viditelný, belhající se podrostem. Před nimi černě zel táhlý šrám země: roklina, příkop. Bookwright si vzpomněl, že tam Armstid strávil několik nocí, ale přesto měl dojem, že se kulhající stín co nevidět vrhne do černé propasti. „Radši mu pomožte,“ řekl Ratliffovi. „Nebo si tu hnátu —“

„Pšt!“ sykl Ratliff. „Jsme už skoro pod zahradou.“

zláme znovu,“ dokončil Bookwright, už tišeji. „A máme po parádě.“

„Však on to zvládne,“ špitl Ratliff. „Takhle vyváděl každou noc. Hlavně mu nešlapejte na paty. Ale taky ho nepouštějte moc napřed. Včera v noci, jak jsme tady leželi, jsem ho musel jednu chvíli držet.“ Postupovali dál v patách postavě, která se pohybovala naprosto tiše, ale obdivuhodně rychle. Byli v roklině, zarostlé zimolezem, na jejímž dně byl suchý písek, a oni slyšeli, jak se v něm ta ochromená noha děsivě namáhá. Přesto však s Armstidem sotva stačili držet krok. Po takových dvou stech metrech se otočil a chystal se vylézt z rokliny. Ratliff za ním. „Pozor,“ špitl dozadu Bookwrightovi. „Jsme na místě.“ Bookwright však pozoroval Armstida. Nedokáže to, řekl si. Do toho svahu se nevydrápe. Ale dokázal to, tahal tu neohebnou, už předtím křehkou a teď možná dvojnásob křehkou nohu nahoru po takřka svislém úbočí mlčky, bez pomoci, a přitom z něho sálalo nabroušené rozhodnutí zamítnout pomoc i popřít, že by ji potřeboval. Bookwright se začal po čtyřech plazit po stezce mezi houštinou hloží a býlí, vysokého jako člověk, a mezi výhonky černodrvu, až dohonil ostatní, kteří zůstali ležet na břiše na kraji neznatelného svahu, stoupajícího ke kosmatému hřebenu, na němž stála mezi doubím skořepina obrovského domu,

409$

který se tam ocitl rovněž z vůle onoho bezejmenného dovezeného architekta a jeho pána, jehož anonymní prach spolu s prachem jeho pokrevných příbuzných i s prachem praotců saxofonistů z harlemských putyk odpočíval pod omšelými, nečitelnými náhrobními kameny na dalším pahrbku o čtyři sta metrů dál, skořepina obrovského domu s propadlou střechou, s komíny bez věnců a se čtyřúhelníkem okna ve výšce, jímž byly vidět hvězdy na protější obloze. Na svahu býval kdysi nejspíš růžový sad. To nikdo z nich nevěděl, a ani to nikoho nezajímalo, stejně jako ti, co vídávali v půli svahu spadlý tympanon, kolem něhož prošli a na nějž možná stokrát pohlédli, nevěděli, že to bývával ciferník slunečních hodin. Ratliff natáhl ruku přes Armstida a popadl za paži Bookwrighta, který pak přes jejich zadýchané sípání uslyšel, jak kdesi na svahu nad nimi vytrvale, neuspěchaně heká lopata a pravidelně dopadá vyhazovaná hlína. „Vidíte?“ špitl Ratliff.

„Slyším někoho kopat,“ špitl Bookwright. „Ale jak můžu vědít, že je to Flem Snopes?“

„Copak tady Henry neležel deset dní noc co noc a neposlouchal ho? Copak jsem tady včera večer nebyl s ním a neposlouchal ho? Copak jsme tady neleželi, dokavaď toho nenechal a neodešel a my nevylezli nahoru a neohledali všecky místa, kde kopal a kde zase zaházel jámu a uhladil zem, aby nebylo nic poznat?“

„No jo,“ špitl Bookwright. „Pozorovali jste s Armstidem někoho, kdo kope. Ale jak můžu vědít, že to byl Flem Snopes?“

„Jak myslíte,“ odpověděl Armstid takřka nahlas s chladnou, zadržovanou vášní. Oba cítili, jak se mezi nimi třese a jak sebou jeho vychrtlé, pohublé tělo na zemi škube a cuká jako pes na řetěze. „Tak to není Flem Snopes. Dyť se vraťte domů.“

410$

„Pšt!“ sykl Ratliff. Armstid byl otočený a díval se směrem k Bookwrightovi. Obličej, jehož rysy byly ještě nezřetelnější než předtím, neměl ani stopu od Bookwrightova obličeje.

„Jen si běžte,“ řekl. „Vraťte se domů.“

„Kušujte, Henry!“ špitl Ratliff. „Nebo vás uslyší!“ Ale Armstid, třesoucí se mezi nimi, znovu merčil temný svah a přitom sebou cukal a suchým šepotem nadával. „Kdybyste věděl, že je to Flem, tak byste tomu uvěřil?“ sykl Ratliff přes Armstida na Bookwrighta, ale ten neodpověděl a ležel stejně jako ostatní. Vedle něho sebou cukalo a škubalo Armstidovo hubené tělo a on poslouchal ten vytrvalý, neuspěchaný šustot lopaty i Armstidovy vzteklé, suché nadávky. Pak lopata utichla. Chvíli se nikdo z nich ani nepohnul, až pak Armstid řekl:

„Našel to!“ Zničehonic se mezi nimi nadzvedl prudce do výšky. Bookwright uslyšel nebo ucítil, jak po něm Ratliff chňapl.

„Ležte!“ špitl Ratliff. „Ležte! Pomožte mi ho držet, Odume!“ Bookwright chytil Armstida za druhou ruku. A tak oba drželi to zuřící tělo, dokud Armstid neumdlel a znovu neležel s blýskajícíma očima mezi nimi jako kus dřeva a tím suchým šepotem znovu nenadával. Zdálo se, že nemá paže o nic tlustší než hůlky, ale mě! v nich neuvěřitelnou sílu. „Ještě to nenašel!“ špitl směrem k němu Ratliff. „Jenom ví, že to někde tam je. Třeba našel v domě ňáký lejstro, na kterým stálo, kde to je. Ale kde je to přesně, to musí hledat stejně jako my. Ví, že je to někde v zahradě, ale musí to stejně jako my hledat. Copak nejsme právě svědky toho, jak to hledá?“ Bookwright poslouchal oba hlasy, mluvící syčivým šepotem, ten první nadávající, ten druhý chlácholící a přesvědčující, a pozoroval, jak jejich majitelé merčí jako jeden muž hvězdami ozářený svah. Ratliff právě říkal,

411$

tentokrát na jeho adresu: „Vy nevěříte, že je to Flem. Dobrá, tak se dívejte dál.“ Jak leželi mezi býlím, zatajili všichni dech, i Bookwright. Nato uviděli toho, kdo kopal — stín, sytější temnotu, stoupající do svahu, vylézající nahoru na svah. „Dívejte,“ špitl Ratliff. Bookwright uslyšel, jak Ratliff s Armstidem, kteří leželi a merčili svah, ze sebe vyrazili sípavě vzduch ve vášnivém, skomíravém povzdechu. Pak uviděl bílou košili. Za okamžik se postava, která jako by se na chvíli zastavila na hřebenu svahu, odrazila jasně od pozadí oblohy. Potom zmizela. „Vidíte!“ špitl Ratliff. „Byl to Flem Snopes nebo nebyl? Už mi věříte?“ Bookwright se zhluboka nadechl a zase vydechl. Dosud držel Armstida za paži. Zapomněl, že ho za ni drží. Teď si znovu uvědomil, jak se mu v ruce chvěje jako napjaté ocelové vibrující lano.

„Je to Flem,“ řekl.

„Jakpak by nebyl,“ odpověděl Ratliff. „Teď stačí, když zejtra v noci zjistíme, kde to je, a —“

„Zejtra, doprkvantici“ řekl Armstid. Znovu se prudce nadzvedl a chtěl vstát. „Poďme to hledat hned. Ze všeho nejdřív to musíme najít. Než Flem —“ Znovu ho oba přidrželi a znovu bylo slyšet Ratliffův syčící hlas, který začal Armstida přesvědčovat a přít se s ním. Konečně se jim podařilo přimáčknout ho znovu k zemi. Ležel a nadával.

„Musíme nejdřív zjistit, kde to je,“ hekal Ratliff. „Ze všeho nejdřív musíme zjistit, kde přesně to je. Nemáme čas to hledat. Musíme to najít hned první noc, poněvadž si nemůžeme dovolit nechat po sobě ňáký stopy, který by našel, až se sem vrátí. Copak to nechápete? Že máme než jednu šanci zjistit, kde to je, poněvadž nemůžeme riskovat, že nás načapá, jak to hledáme?“

„Co tedy podnikneme?“ zeptal se Bookwright.

„Ha,“ vyštěkl Armstid chraplavě, vztekle, ale tlumeně.

412$

„Ha.“ Nebylo v tom za mák veselí. „Co podnikneme. Já měl za to, že vy jste se vrátil domů.“

„Kušujte, Henry,“ řekl Ratliff. Klekl si, ale Armstidovu paži nepustil. „Dohodli jsme se, že v tom Odum jede s náma. Počkejme aspoň, až ty peníze najdem, než se o ně začnem hašteřit.“

„Co když jsou to jenom konfederační peníze?“ zeptal se Bookwright.

„Prosím vás,“ odpověděl Ratliff. „Co myslíte, že ten starej Francouz proved se všema těma penězma, co měl předtím, než existovalo něco jako konfederační peníze? A kromě toho to byly s největší pravděpodobností většinou stříbrný žíce a šperky.“

„Stříbrný žíce a šperky si můžete klidně nechat vy dva,“ řekl Bookwright. „Já si vemu svůj díl v penězích.“

„Takže tomu už věříte, co?“ zeptal se Ratliff. Bookwright na to odpověděl otázkou: „Co teda podnikneme?“ řekl.

„Zajedu zejtra do údolí a přivezu strejčka Dicka Bolivara,“ řekl Ratliff. „Moh bych bejt zpátky chvíli po setmění. Tady se stejně nedá do půlnoci nic podnikat, teprve až Flem přestane hledat.“

„Poněvadž to zejtra v noci najde,“ řekl Armstid. „Bůh je můj svědek, že mi ani nenapadne —“ To už všichni stáli. Armstid sebou začal zničehonic zuřivě zmítat, aby si vyprostil ruku. Ale Ratliff ho nepustil. Objal ho oběma pažemi a držel ho, dokud sebou nepřestal zmítat.

„Heleďte se,“ řekl Ratliff. „Flem Snopes to nenajde. Kdyby věděl, kde hledat, myslíte, že by tady už dvě neděle noc co noc kopal? Copak nevíte, že ty peníze se hledaj už třicet roků? Že každá píď tohodle pozemku byla nejmíň desetkrát převrácená? Že v celým kraji není kus země, kterej by byl tak důkladně a tolikrát zkopanej jako tady tendle flíček zahrady? Will Varner

413$

by si na něm moh vypěstovat tak vysokou bavlnu nebo kukuřici, že by ji musel sklízet na koni, jen ji zasejt. Ale že to ještě nikdo nenašel, je proto, že je to zahrabaný tak důkladně, že nikdo neměl jaktěživ čas prohrabat se za jednu noc do takový hloubky a tu jámu zase zaházet, aby ji Will Varner nenašel, až sem za světla přijde a posadí se do tý svý židle ze sudu od mouky a rozhlídne se kolem. Co vás nemá! Pod sluncem existuje jenom jedno, co nám může zabránit v tom, abysme to našli.“ Armstid se už upokojil a díval se stejně jako Bookwright směrem k Ratliffově nezřetelné tváři. Po chvíli zachraplal:

„A to je?“

„Kdyby Flem Snopes zjistil, že to hledá ještě někdo další,“ odpověděl Ratliff.

Druhý den kolem půlnoci zabočil Ratliff se čtyřkolákem znovu mezi jalovce. Bookwright jel tentokrát na svém koni, protože ve čtyřkoláku byli tři lidi. Armstid ani tentokrát nepočkal, až Ratliff uváže spřežení, a sotva vůz zastavil, už byl dole, vytáhl z bedny ve tvaru psí boudy lopatu, která buchla a zařinčela na zemi, a vůbec se nesnažil nedělat rámus, a než Ratliff s Bookwrightem došlápli na zem, už se pajdal ostošest do tmy. „To se můžem rovnou vrátit domů,“ řekl Bookwright.

„Ale kde,“ odpověděl Ratliff. „Takhle pozdě tady už nikdá nebejvá. Ale přesto by sme měli Henryho dohonit.“ Třetí muž ve čtyřkoláku se dosud ani nepohnul. Jeho dlouhé bílé vousy i v tom šeru jemně světélkovaly, jako by byly do sebe pohltily něco ze svitu hvězd, kterým Ratliff muže vezl, a teď to vyzařovaly zpátky do tmy; Ratliff s Bookwrightem mu pomohli seštrachat se a ztápat ze čtyřkoláku, a s druhou lopatou, s krumpáčem a se starcem, kterého museli napůl nést, chvátali dolů do rokliny, kde se rozeběhli ve snaze dostihnout

414$

Armstidovy pajdavé vzdalující se hlučné kroky. Ale nedohonili je. Vylezli z průrvy — to už starce nesli doslova —, a než se dostali k úpatí zahrady, už slyšeli na svahu šustění Armstidovy rychlé lopaty. Pustili staříka, který klesl mezi ně k zemi a lapal hvízdavě po dechu, a oba zároveň začali merčit svah, kde se z temnoty tlumeně ozývaly ty zuřivé zvuky lopaty. „Musíme ho přinutit, aby toho nechal, dokud strejček Dick nenajde, kde to je,“ řekl Ratliff. Nato se bok po boku v té klopýtavé temnotě rozeběhli bujným býlím za oněmi zvuky. „Hej, Henry,“ špitl Ratliff. „Počkejte na strejčka Dicka.“ Armstid se však nezastavil a kopal zuřivě dál, bez ustání odhazoval hlínu a znovu vrážel lopatu do země, dokud mu Ratliff lopatu nechytil. Armstid mu ji však vytrhl a otočil se jak na obrtlíku, lopatu pozvednutou jako sekyru. Ani jeden z nich neviděl do zrůzněného, vyčerpaného obličeje druhého. Ratliff si nesvlíkl šaty už po tři noci, ale Armstid vězel ve svých nejspíš už čtrnáct dní.

„Jen na ni zprubněte šáhnout!“ špitl Armstid. „jen to zprubněte!“

„Tak přece počkejte,“ řekl Ratliff. „Nechtě strejčka Dicka, ať najde, kde to je.“

„Zmizněte,“ odpověděl Armstid. „Já vás varuju. Zmizněte z mý jámy.“ Znovu začal zuřivě kopat. Ratliff ho vteřinku pozoroval.

„Poďme,“ řekl. Otočil se a dal se do běhu, Bookwright za ním. Když dorazili ke staříkovi, který už seděl vzpřímeně, Ratliff sebou plácl na zem a začal mezi býlím šmátrat po druhé lopatě. Ale nahmátl nejdřív krumpáč. Odhodil ho a znovu sebou plácl na zem. Našel lopatu zároveň s Bookwrightem. Nato se oba postavili, začali se o ni rvát, tahat za ni a škubat s ní a jejich prudký sípavý, ale potlačovaný dech přehlušovaly zvuky Arm-415$

stidovy rychlé lopaty na svahu. „Puste ji!“ špitl Ratliff. „Puste ji!“ Stařec se začal drápat bez pomoci na nohy.

.. „Počkejte!“ řekl. „Počkejte!“ Nato si Ratliff asi uvědomil, co to provádí, a přenechal lopatu Bookwrightovi; takřka ji po něm hodil.

„Tady ji máte,“ řekl. Zhluboka, přerývaně nabral dech. „Pámbíčku nebeskej,“ špitl. „Jen se podívejte, co s člověkem udělaj peníze, a to je ještě ani nemá.“ Sehnul se, škubl starcem a postavil ho na nohy, ne s úmyslnou hrubostí, pouze z nedočkavosti. Nato ho musel chvíli přidržet.

„Počkejte,“ řekl pisklavým, třaslavým hlasem stařík, kterého znal celý kraj. Neměl žádné příbuzné, k nikomu ho nic nepoutalo a narodil se dřív než kdokoli z ostatních v kraji. Nikdo nevěděl, kolik mu je — tomu vysokému, hubenému člověku v ušmudlaném redingotu, pod nímž nenosil košili, s dlouhými běloskvoucími vousy, jež mu sahaly až pod pás. Bydlel v říčním údolí v hlínou oplácané chatrči osm nebo deset kilometrů od všech silnic. Vyráběl a prodával lektvary a kouzla a říkalo se o něm, že jí nejenom žáby a hady, ale i brouky — všechno, co chytí. V chatrči měl než slamník, několik kusů kuchyňského nádobí, velikánskou bibli a zašlý daguerotyp mladého muže v konfederační uniformě, který, jak se domnívali ti, co tu fotografii viděli, byl jeho syn. „Počkejte,“ opakoval. „Zem je rozhněvaná. Mušíte támdle toho donutit, aby jí přestal ubližovat.“

„Má pravdu,“ řekl Ratliff. „Nebude to působit, dokavaď se půda nezklidní. Musíme Armstida přinutit, aby toho nechal.“ Když se však za něj postavili, Henry kopal dál. Ratliff se ho dotkl, ale Henry se znovu otočil jak na obrtlíku a stál a s lopatou pozvednutou jim vyčerpaným šepotem lál, dokud k nim nedošel stařec a nedotkl se jeho ramene sám.

416$

„To můžete kopat do skonání světa, mladíku,“ řekl pisklavým hlasem. „Ponivač co zem pohltila, to si nechá, dokaváde to nebude chtět sama vydat.“

„Má pravdu, Henry,“ řekl Ratliff. „Musíme počkat, až strejček Dick najde, kde to je. Poďte.“ Armstid spustil lopatu a vylezl z jámy (byla už skoro stopu hluboká), ale lopatu nevydal. Držel ji, i když je stařec zahnal zpátky na kraj zahrady a vytáhl z kapsy v šosu kabátu rozdvojenou broskvovou větvičku, na jejímž konci se na kousku provázku něco bimbalo. Ratliff, který to už viděl, věděl, co to je — látkový pytlík od tabáku, v němž byl lidský zub se zlatou plombou. Stařík je tam držel deset minut, během nichž se tu a tam shýbl a přitiskl dlaň k zemi. Potom se s jejich tříčlennou mlčenlivou skupinkou v patách vydal do jednoho býlím zahlceného rohu staré zahrady, v každé ruce jeden konec vidlice větvičky — provázek s pytlíkem před ním visely nehybně jako olovnice — a chvíli tam stál a něco si mrmlal.

„Jak mám — „ začal Bookwright.

„Kušujte,“ řekl Ratliff. Stařec vykročil, všichni tři za ním. Chodili po zahradě sem a tam pomalu jako procesí — bylo v tom něco nezřízeně pohanského a zároveň pohřebně obřadného — a stoupali krok za krokem cik cak do svahu. Najednou se stařík zastavil a Armstid, který se pajdal hned za ním, do něj vrazil.

„Někdo tady vadí,“ řekl stařík, ale neohlédl se. „Vy to nejste,“ pokračoval. Věděli, že myslel Ratliffa. „Ten chromajzl taky né. Ten druhej. Ten černej. Ať de z tý půdy, aby se mohla zklidnit, nebo mi můžete rovnou vodvízt domů.“

„Vraťte se na kraj,“ řekl Ratliff potichu přes rameno Bookwrightovi. „A všecko bude v pořádku.“

„Ale já —“ začal Bookwright.

„Běžte z tý zahrady,“ řekl Ratliff. „Je půlnoc pryč. Za

417$

čtyry hodiny je světlo.“ Bookwright se vrátil k úpatí svahu. To znamená, splynul s temnotou, neboť ho dál nesledovali. Už zase chodili, Armstid s Ratliffem staříkovi v patách. Znovu začali stoupat cik cak do svahu, minuli místo, kde začal Henry kopat, minuli místo, kde Ratliff první noc, co ho tam Armstid přivedl, našel stopy vykopávek toho druhého. Ratliff ucítil, že se Armstid už zase začíná třást. Stařík se zastavil. Tentokrát do něj nevrazili a Ratliff nepoznal, že má Bookwrighta v zádech, dokud stařík nepromluvil:

„Šmátněte mi na lokte,“ řekl. „Vy ne,“ dodal. „Vy, co ste tomu nevěřil.“ Když mu na ně Bookwright sáhl, zjistil, že sebou jeho paže v rukávech — vyzáblé, tenounké a odumřelé jako zpuchřelé klacíky — jemně rytmicky poškubávají. Pak se stařík zničehonic zastavil. Bookwright, který do něj drcl, ucítil, jak se celé to hubené tělo prohýbá dozadu. Armstid ještě nepřestal suchým šepotem nadávat. „Šmátnite na tu broskyňovou vidlici,“ zasípal stařík. „Vy, co ste tomu nevěřil.“ Když se jí Bookwright dotkl, byla větvička prohnutá do křivky a směřovala k zemi a provázek byl napjatý jako drát. Armstid přidušeně vykřikl. Bookwright po hmatu zjistil, že na ní drží ruku i on. Větev vyskočila a uvolnila se. Stařík zavrávoral a vidlice ležela nehybně na zemi u jeho nohou, dokud Armstid nezačal zuřivě holýma rukama hrabat a neodhodil ji.

Všichni se naráz otočili a jako jeden muž se vrhli po svahu dolů k místu, kde nechali nářadí, ale takřka nestačili Armstidovi. „Nepuste ho k tomu krumpáči,“ zasípal Bookwright. „Nebo s ním někoho zabije.“ Armstidovi však nešlo o krumpáč. Zamířil přímo k místu, kde nechal lopatu v okamžiku, kdy stařík vytáhl rozdvojenou větvičku a odmítl vykročit, dokud Armstid lopatu nepoloží. Teď ji popadl a rozběhl se zpátky do svahu. Než

418$

k němu Ratliff s Bookwrightem dorazili, už kopal. Pak kopali všichni, horečně odhazovali hlínu jeden druhému do cesty, nářadí se sráželo a řinčelo a stařík zadumaně, bez zájmu, nevšímavý k jejich sípavé horečnatosti, stál za matným leskem svých vousů, ozářených svitem hvězd, a s bílým obočím nad dvěma slujemi, z nichž by, i kdyby přestali a podívali se do nich, nevyčetli, jestli je jeho oči pozorují či ne. Najednou všichni uprostřed kopání asi na vteřinku ztuhli, pak všichni naráz skočili do jámy a všech šest rukou se v témže okamžiku dotklo jakéhosi předmětu — byl to těžký, pevný pytlík z pevné látky, skrz niž všichni nahmatali kulaté, vroubkované okraje mincí. Začali se o něj rvát, trhali si ho z ruky, sápali se po něm a chňapali po něm a přitom sípali.

„Nechte toho!“ zasípal Ratliff. „Nechte toho! Copak se všichni tři nedělíme rovným dílem?“ Ale Armstid nechtěl pustit, snažil se pytlík ostatním vytrhnout a přitom láteřil. ,,Pusté to, Odume,“ řekl Ratliff. „Nechte mu ho.“ Stáhli ruce, Armstid přitiskl pytlík k sobě, sehnul se, a jak lezli z jámy, probodával je pohledem. „Jen ať si ho nechá,“ řekl Ratliff. „Copak si neuvědomujete, že to není všechno?“ Rychle se odvrátil. „Poďte, strejčku Dicku,“ řekl. „Vemte si tu svou —“ Nedomluvil. Stařík stál bez hnutí za ním, hlavu natočenou k průrvě, z níž přišli, jako by poslouchal. „Co je?“ špitl Ratliff. Všichni tři zůstali stát jak přibití, strnulí, ještě mírně sehnutí, jako když předtím odstoupili od Armstida. „Slyšíte něco?“ špitl Ratliff. „Je tam dole někdo?“

„Cejtím štveru chamtivou krev,“ odpověděl stařík. „Sou tady štyry vosoby s krví, kerá je chtivá zlaťáků.“ Strnuli ve svém pokrčení, ale neslyšeli nic.

„Však jsme tady čtyry, ne?“ špitl Bookwright.

„Strejčka Dicka peníze nezajímaj,“ špitl Ratliff, „Jestli je tady někdo skovanej —“ Rozběhli se. Armstid vyrazil

419$

první, v ruce dosud lopatu, a řítil se po svahu dolů, že mu i teď jen taktak stačili.

„Zabte ho,“ řekl Armstid. „Prohlídněte každý křovisko a zabte ho.“

„Ne,“ odpověděl Ratliff. „Nejdřív ho musíme chytit.“ Když s Bookwrightem doběhli k průrvě, uslyšeli, jak Armstid mlátí lopatou podél jejích okrajů a nijak se přitom neobtěžuje, aby nedělal rámus, a jak seká její hranou jako sekyrou do temného podrostu stejně zuřivě, jako předtím kopal. Ale nenašli nic, nikoho.

„Třeba strejček Dick nic neslyšel,“ řekl Bookwright.

„Inu, ať to bylo co bylo, je to stejně pryč,“ řekl Ratliff. „Třeba — „ Zmlkl a pak na sebe s Bookwrightem vytřeštili oči. Jejich zatajený dech přehlušoval cval koně na staré silnici za jalovci. Působilo to dojmem, jako by na ni někdo v plném trysku spadl z nebe. Slyšeli ho, dokud se zvuky nevytratily v písku u potoka. Za okamžik se ozvaly znovu na tvrdé půdě za potokem, ale už slaběji. Pak se vytratily úplně, ale oni na sebe se zatajeným dechem třeštili ve tmě oči dál. Pak Ratliff vydechl. „To znamená, že máme čas jenom do rozbřesku,“ řekl. „Poďme.“

Staříkova broskvová větvička ještě dvakrát vyskočila a ohnula se. Ještě dvakrát našli malý napěchovaný plátěný těžký pytlík — o jehož obsahu nebylo ani v té tmě pochybností. „Vida,“ řekl Ratliff, „teď máme každej svou jámu, ve který můžem až do svítání kopat. Do toho, mládenci.“

Přestože už východ začínal šednout, nic dalšího dosud nenašli. Protože však kopali tři jámy najednou, nemohl se žádný z nich dokopat do příliš velké hloubky. A hlavní část pokladu je asi hluboko. Kdyby nebyla, jak poznamenal Ratliff, tak ho už někdo za těch padesát let desetkrát našel, poněvadž z těch deseti jiter pozemku,

420$

na kterém stojí staré sídlo, nezbývá už moc čtverečních decimetrů, které by byl někdo mezi některým západem a svítáním, beze světla, ale pokud možno rychle a potichu, nepřekopal. Nakonec se Ratliffovi a Bookwrightovi podařilo přivést Armstida k rozumu a nechali toho, zaházeli díry a zahladili stopy po kopání. A za šírání pak otevřeli pytlíky. V Ratliffově a Bookwrightově bylo po pětadvaceti stříbrných dolarech, Armstid odmítl komukoli prozradit nebo ukázat, co je v jeho. Krčil se nad ním, zády k nim, a když se chtěli podívat, začal jim spílat. „Jak myslíte,“ řekl Ratliff. Pak mu něco blesklo hlavou. Sklopil oči k Armstidovi. „Nikdo nebude jistě takovej hlupák, aby se pokoušel hned z toho něco utratit.“

„Co je moje, je moje,“ odpověděl Armstid. „Já jsem si to našel. Však jsem se kvůli tomu něco napachtil. A budu si s tím dělat, co se mi zlíbí.“

„Když myslíte,“ odpověděl Ratliff. „Ale jak to chcete vysvětlit?“

„Jak to chci —“ opakoval Armstid, dřepící na bobku, a zvedl oči nahoru k Ratliffovi. Už viděli jeden druhému do obličeje. Všichni tři byli vysílení, vyčerpaní z nevyspáni a z únavy.

„Arciže,“ řekl Ratliff. „Jak chcete lidem vysvětlit, kde jste to vzal? Kde jste vzal pětadvacet dolarů, který byly ražený před rokem 1861?“ Odvrátil pohled od Armstida. V přibývajícím světle se na sebe s Bookwrightem mlčky zadívali. „V roklině někdo byl a pozoroval nás,“ dodal. „Musíme to koupit.“

„A safraportsky rychle,“ dodal Bookwright. „Zejtra.“

„Chcete říct dneska,“ opravil ho Ratliff. Bookwright se rozhlédl. Bylo to, jako by se probudil z narkózy, jako by poprvé uviděl svítání, zemi. „Namouvěru,“ řekl. „Dyť vono už je vlastně zejtra.“

421$

Stařík ležel pod stromem u rokliny a spal, natažený na zádech, ústa otevřená, vousy v přibývajícím rozbřesku ušmudlané a potřísněné. Od chvíle, co začali pořádně kopat, na něj ani nevzdechli. Teď ho probudili a pomohli mu zpátky ke čtyřkoláku. Bedna ve tvaru psí boudy, v níž Ratliff vozil šicí stroje, měla dvířka na petlici. Ratliff z ní vytáhl několik klasů kukuřice, pak strčil svůj i Bookwrightův pytlík s mincemi dozadu pod všelijaké haraburdí, sestávající z drobných ležáků, věcí, s nimiž obchodoval, a zase ji zamkl.

„Dejte si tam i svůj, Henry,“ řekl. „Teď uděláme to, že úplně zapomeneme, že je máme, dokavaď nenajdem a nevydolujem ze země i ostatní.“ Ale Armstid nechtěl ani slyšet, zavrhl pomoc, kterou mu nikdo nenabízel, a vydrápal se toporně sám bez pomoci na koně za Bookwrighta, v sevřené ruce za laclem záplatovaných vyrudlých modráků pytlík, a tak vyrazili. U potoka Ratliff nakrmil a napojil spřežení, a než vyšlo slunce, byl už i on na silnici. Těsně před devátou vyplatil staříkovi jeho dolar a vyklopil ho u ústí do říčního koryta, kde odbočovala osmikilometrová cesta k jeho chatrči, a obrátil šlachovité, nezdolné koníky zpátky k Francouzově Zátočí. V tý roklině se někdo skovával, pomyslel si. Musíme to koupit, a sakra rychle. Dodatečně se mu pak zdálo, že teprve když dojel ke krámu, tak si uvědomil, jak rychle to budou muset koupit. Jakmile dojel na dohled od krámu, rozeznal takřka ihned mezi těmi známými tvářemi na verandě nový obličej, který poznal — byl to Eustace Grimm, mladý farmář-nájemce, jenž se právě před rokem oženil a bydlel šestnáct nebo dvacet kilometrů od vesnice v sousedním okrese a jehož ženě hodlal Ratliff prodat šicí stroj, jakmile budou mít splacený porod svého dvouměsíčního děcka. Když uvázal spřežení ke sloupku verandy a vycházel po schůdkách

422$

vyšlapaných od podpatků, tak si říkal, že ve spánku si člověk sice možná odpočine, ale když dvě nebo tři noci za sebou probdí a dělá si starosti a třese se strachy, tak mu to zase zbystří smysly. Jakmile totiž poznal Grimma, něco mu v hlavě cvaklo, třebaže teprve za tři dny měl přijít na to, co. Přes šedesát hodin se nevysvlíkl ze šatů. Ten den ještě nesnídal, a pokud za poslední dva dny dostal vůbec něco do žaludku, jedl víc než nepravidelně — a to všecko se mu zračilo v obličeji. Na hlase ani na ničem jiném to znát nebylo, a pokud na něm bylo něco vidět, bylo to jenom tohle. „Dobrej den, pánové,“ řekl.

„Ať visím, jestli nevypadáte, jako byste nebyl tejden v posteli, V. K.,“ řekl Freeman. „Copak máte zase v pácu? Lon Quick vykládal, že jeho kluk viděl přede dvěma dnima ráno váš čtyrkolák a spřežení skovaný ve žlebu před Armstidovejma, ale já jsem mu řek, že podle mýho ty koně neprovedli nic, kvůli čemu by se museli skovávat, takže jste zřejmě něco proved vy.“

„Podle mýho jsem ani já nic neproved,“ odpověděl Ratliff. „Jináč by mě tam byli načapali stejně jako to spřežení. Kdysi jsem byl vůbec tý minky, že jsem moc pálenej, než aby mě někdo zdejší při něčem načapal. Ale teď už nevím.“ Podíval se na Grimma, obličej až na tu nevyspalost a únavu přívětivý, záhadný a nevyzpytatelný jako vždycky. „Eustaci,“ řekl, „vy jste se nám nějak zaběhnul.“

„Už to tak vypadá,“ odpověděl Grimm. „Přijel jsem za —“

„Však platí silniční daň,“ řekl příručí Lump Snopes, který jako obvykle seděl jediný na židli, zhoupnuté dozadu. „Nebo máte něco proti tomu, aby jezdil po yoknapatawphskejch silnicích?“

„Arciže ne,“ odpověděl Ratliff. „A jestli zaplatil na

423$

patřičným místě i volební poplatek, může si projet s vozem krámem a třeba i domem Willa Varnera.“ Všichni až na Lumpa se zařehnili.

„Třeba to ještě udělám,“ odpověděl Grimm. „Přijel jsem za — „ Nedomluvil, a jak seděl na bobku a nehýbal se, v jedné ruce tenké polínko a v druhé otevřenou kudlu, jež se zastavila, pohlédl na Ratliffa, který ho pozoroval.

„Copak jste u něj nebyl včera v noci?“ zeptal se.

„U koho?“ opáčil Grimm.

„Jak moh bejt včera v noci u někoho z Francouzovýho Zátočí, když tady ještě nebyl?“ řekl Lump Snopes. „Běžte ke mně, Eustaci. Oběd je skorem hotovej. Přídu za pár minut za váma.“

„Mám —“ začal Grimm.

„Máte před sebou dvacet kilometrů, jestli se chcete dostat do večera domů,“ řekl Snopes. „Tak už běžte.“ Grimm na něj ještě chvíli hleděl, pak vstal, sešel ze schůdků a vydal se po silnici. Ratliff ho už pustil z očí a díval se na Snopese.

„Eustace se během svý návštěvy stravuje u vás?“ zeptal se.

„Jí náhodou u Winterbottoma, kde náhodou bydlím a stravuju se i já,“ odpověděl Snopes příkře. „Kde si náhodou platí byt a stravu i několik dalších lidí.“

„Arciže,“ odpověděl Ratliff. „Ale neměl jste ho odsaď tak vyhánět. Eustace nejspíš nejezdí moc často do města, takže se mu hned tak nestane, aby si moh strávit den nebo dva koukáním po krajině a vysedáváním u krámu.“

„Večer už bude mít nohy pod vlastním stolem,“ odpověděl Snopes. „Můžete si tam zaject a přesvědčit se. A bejt na dvorku za jeho barákem, dřív než otevře pusu.“

424$

„Arciže,“ řekl Ratliff; jeho vyčerpaný, nevyspalý obličej se tvářil přívětivě, příjemně a neproniknutelně. „Kdy čekáte zpátky Flema?“

„Odkaď?“ zeptal se Snopes svým chraplavým hlasem. „Odtamtaď, kde se kolíbá v houpačce z dýh od sudu, chytá lelky s Willem Varnerem a chrní? To nejspíš nikdá.“

„Jel včera s Willem a s jeho babama do Jeffersonu,“ řekl Freeman. „Will povídal, že se vrátěj až ráno.“

„Arciže,“ podotkl Ratliff. „Někdy to trvá i dýl jak rok, než jeden svý novopečený manželce vymluví, že peníze byly stvořený jen k tomu, aby se za ně nakupovalo.“ Stál nad nimi, opíral se o sloupek verandy, lhostejně a nenuceně, jako by v životě neslyšel, co je to spěch. Takže Flem Snopes je od včerejška v Jeffersonu, pomyslel si. A Lump Snopes nechce, aby se o tom mluvilo. A Eustace Grimm — v hlavě mu znovu něco cvaklo, ale teprve za tři dny měl přijít na to, co mu to tam vlastně cvaklo, i když se v té chvíli domníval, že už to ví, že to vidí jako na dlani — Eustace Grimm je tady od včerejšího večera, rozhodně od chvíle, co jsme slyšeli cválat toho koně. Možná že na tom koni seděli oba. Možná že proto bylo toho koně tolika slyšet. V duchu to viděl. Lumpa Snopese a Grimma na jednom koni, který uhání, cválá potmě zpátky k Francouzově Zátočí, kam se Flem Snopes vrátí teprve někdy po poledni. A Lump Snopes nechce, aby se o tom hovořilo, pomyslel si, a proto musí Eustace Grimma vyexpedovat domů, aby s ním lidi neměli příležitost mluvit. A Lump Snopes nejenom zuří a má plno starostí, Lump Snopes má nahnáno. Možná že dokonce našli můj schovanej čtyrkolák. Nejspíš, a tak uhádli aspoň jednoho z těch, co tam v zahradě kopou. Snopes musí možná prostřednictvím svýho zástupce Grimma nejenom sehnat svýho bratrance,

425$

ale možná že ho dokonce čeká přeplácení tý usedlosti, a to proti někomu, kdo (jak si Ratliff bez jakékoli ješitnosti říkal) může nabídnout víc jak on; a pomyslel si, zadumaný, a přestože se nepřestával tvářit neproniknutelně, jako obvykle udivený, že před takovým Snopesem si není jistý ani Snopes. Musím to vzít kalupem, pomyslel si. Odstoupil od sloupu a otočil se zpátky ke schůdkům. „Měl bych už jet,“ řekl. „Zejtra na viděnou, pánové.“

„Poďte se k nám naobědvat,“ nabídl mu Freeman.

„Děkuju za pozvání,“ odpověděl Ratliff. „Ale pozdě jsem snídal. U Bookwrightů. A chci si odpoledne vyinkasovat od Ika McCaslina úpis na stroj a do tmy se vrátit.“ Nastoupil do čtyřkoláku a otočil spřežení zpátky po silnici. Poníci ihned zapadli do svého silničního kroku, a přestože vlastně nepostupovali nijak rychle, klusali v postraňcích na krátkých nožkách hbitě dál a dál, až minuli Varnerův dům, za nímž silnice odbočovala k McCaslinově farmě a nebylo tam už z krámu vidět. Na tuhle cestu vběhli cvalem a od kosmatých hřbetů jim pod šlehajícím bičem odletoval v dlouhých prškách prach. Ratliff měl před sebou pět kilometrů. Po prvních třech čtvrtinách kilometru přijde úsek točité, málo používané cesty, ale ten by mohl urazit za dvacet minut, je teprve něco málo po poledni a Will Varner pravděpodobně nedostal svou ženu z jeffersonského dámského církevního komitétu, jehož byla členkou, dřív než v devět hodin. Projel úsek za devatenáct minut, zmítal sebou a poskakoval ve vyježděných kolejích, předháněl prach, který vířil, a pak jeden a půl kilometru za vesnicí zabočil se zpěněným spřežením na jeffersonskou silnici, kde koně nechal další tři čtvrtě kilometru jet klusem, pomaleji, aby pozvolna vychládali. Ale po kočáru ještě ani vidu ani slechu, a tak pokračoval dál

426$

krokem, až se dostal na hřeben, odkud měl rozhled na notný kus silnice, a pak z ní sjel do stínu stromu a zarazil. Takže vlastně zůstal i bez oběda. Ale nebyl nijak hladný, a už ho přešlo i spaní, přestože když ráno vysadil staříka a obrátil zpátky k vesnici, pociťoval takřka nepřekonatelnou touhu si zdřímnout. A tak seděl ve čtyřkoláku, už uvolněný, mrkal, jak ho do očí bodalo polední slunce, a spřežení (kterému nikdy neuvazoval opratě) popotahovalo tak dlouho řemením, až mělo dost vůle, aby se mohlo přes poprsnice popásat. Pravděpodobně pojede někdo kolem a Ratliffa uvidí. A třeba pojede do vesnice, kde by mohl vykládat, že ho viděl. Ale s tím si bude dělat hlavu, až na to dojde. Působilo to dojmem, jako by si pro sebe řekl: Teď mám chvilánku, kdy si můžu dát nohy křížem.

Pak uviděl kočár. Ale než ho někdo z kočáru mohl zahlédnout, byl už na silnici a jel svým silničním klusem, který znal celý kraj a při němž se kopýtka zvířat jen mihala, ačkoliv poníci nepostupovali o moc rychleji než pár velkých koní jdoucích krokem. Když pak zastavil, věděl, že už ho zpozorovali a poznali, ačkoliv byl ještě dvě stě metrů od nich, a seděl ve čtyřkoláku, přívětivý, vlídný a až na ten utahaný obličej rozjasněný, dokud Varner nezastavil s kočárem vedle něho. „Zdravíčko, V. K.,“ řekl Varner.

„Dobrý ráno,“ odpověděl Ratliff a smekl klobouk směrem k oběma ženám na zadním sedadle. „Má poklona, paní Varnerová a paní Snopesová.“

„Kampak?“ zeptal se Varner. „Do města?“ Ratliff odpověděl podle pravdy, vůbec se nepokoušel o nějakou lež, na tváři lehký, zdvořilý, možná dokonce malounko devótní úsměv:

„Jedu vám naproti. Rád bych si minutku pohovořil tady s Flemem.“ Poprvé se podíval na Snopese. „Dovezu vás pak domů,“ dodal.

427$

„Ha,“ vyštěkl Varner. „To jste za ním musel jet tři kilometry, pak obrátit a ty tři kilometry se zase vrátit, abyste si s ním moh pohovořit?“

„Přesně tak,“ odpověděl Ratliff s pohledem upřeným pořád na Snopese.

„Máte snad dost rozumu, abyste se nepokoušel Flemu Snopesovi něco prodat?“ řekl Varner. „A nejste snad prokrindapána takovej hlupák, abyste od něj něco kupoval, nebo jo?“

„Nevím,“ odpověděl Ratliff příjemným, nezměněným, nevyzpytatelným tónem, vycházejícím z vyčerpaného, nevyspalého obličeje, ale oči nespouštěl ze Snopese. „Kdysi jsem si myslíval, že jsem pálenej, ale teď už nevím. Já vás pak dovezu domů,“ řekl. „Do oběda to stihnete.“

„Tak si vystup,“ řekl Varner zeti. „Jinak ti neřekne, oč jde.“ Ale Snopes se už pohnul. Uplivl přes kolo, otočil se a pomalu po něm pozadu slezl, rozložitý, v ušpiněných, světle šedivých kalhotách, v bílé košili a v té kostkaté čapce. Kočár pokračoval dál v cestě. Ratliff zašlajfoval kolo, Snopes si vylezl na čtyřkolák k němu, Ratliff otočil vůz a spřežení znovu zapadlo do svého neúnavného, známého silničního klusu. Tentokrát je však Ratliff zdržoval opratěmi a nepopustil, dokud nešli krokem; Snopes vedle něho vytrvale žvýkal. Už se na sebe nepodívali.

„Jde o tu usedlost starýho Francouze,“ začal Ratliff. Kočár jel asi sto metrů před nimi, ve vlastním prachu, stejně jako oni. „Zač to chcete Eustaci Grimmovi dát?“ Snopes vyplivl tabákovou močku přes jedoucí kolo. Nežvýkal rychle, ale ani nepokládal za nutné přestat, když chtěl uplivnout nebo promluvit.

„Je v krámě, ne?“ zeptal se.

„Copak jste mu neřek, aby dneska přijel?“ opáčil

428$

Ratliff. „Zač mu to chcete dát?“ Snopes mu to pověděl. Ratliff ze sebe vyrazil zvuk podobající se Varnerové obvyklému vyštěknutí. „Myslíte, že Eustace Grimm dá dohromady takový peníze?“

„To nevím,“ odpověděl Snopes. Znovu uplivl přes jedoucí kolo. Ratliff by byl mohl poznamenat: Takže vy to nechcete prodat. A Snopes by byl odpověděl: Já prodám cokoliv. Ale neřekli si ani slovo. Nebylo to zapotřebí.

„Dobrá,“ pokračoval Ratliff. „Zač byste to dal mně?“ Snopes mu to pověděl. Byl to tentýž obnos. Tentokrát vyštěkl Ratliff úplně stejně jako Varner. „Já mluvím jen o těch desíti jitrech, na kterejch stojí ta barabizna. Nekupuju od vás celej Yoknapatawphskej okres.“ Sjížděli z posledního kopce. Kočár zrychlil a vzdaloval se od nich. Vesnice už byla blízko. „Tak na to nezapomínejme,“ pokračoval Ratliff. „Kolik byste chtěl za ten barák starýho Francouze?“ Jeho koníci se rovněž pokoušeli přejít v klus, aby do nich lehký čtyřkolák nenajel, ale Ratliff je nepustil; silnice už začínala zatáčet kolem školy do vesnice. Kočár zmizel za zákrutem.

„Co s tím chcete podnikat?“ zeptal se Snopes.

„Založit tam kozí ranč,“ odpověděl Ratliff. „Tak kolik?“ Snopes uplivl přes jedoucí kolo a potřetí vyslovil obnos. Ratliff povolil opratě, malé, statné, neúnavné spřežení se dalo do klusu a projelo poslední zatáčkou kolem prázdné školy. Vesnice už byla v dohledu a právě tak kočár, který minul krám a pokračoval v cestě. „Co ten chlápek, ten učitel, co jste ho tady měli asi před třema nebo čtyřma rokama? Ten Labove. Slyšel o něm někdo něco?“

Ten večer chvíli po šesté v prázdném, zamčeném krámě odkoupil Ratliff s Bookwrightem a s Armstidem od Snopese dům starého Francouze. Ratliff uhradil svou

429$

třetinu tím, že Snopesovi postoupil svůj poloviční podíl na oné jídelně v postranní uličce v Jeffersonu. Armstid uvalil hypotéku na svou farmu, včetně budov, nářadí, dobytka a asi tři kilometry dlouhého, trojitého drátěného plotu. Bookwright zaplatil svou třetinu hotově. Pak je Snopes vypustil předním vchodem, který zase zamkl, a oni stáli v hasnoucím srpnovém dosvitu na prázdné verandě a pozorovali, jak Snopes odchází směrem k Varnerově domu — vlastně jenom dva z nich, protože Armstid šel napřed a už seděl ve čtyřkoláku, kde bez hnutí čekal. Sálal z něj potlačovaný, rozběsněný vztek. „Teď je to naše,“ řekl Ratliff. „A měli bysme se tam vydat a ohlídat si to, než tam někdo v noci dovlíkne strejčka Dicka Bolivara a začne ty zahrabaný peníze hledat.“

Zajeli ještě k Bookwrightovi (byl starý mládenec), stáhli z jeho postele matraci, vzali dvě deky, jeho konvici na kávu, kuthan, ještě jeden krumpáč a lopatu a pak se odebrali k Armstidovi. Vlastnil taky jenom jednu matraci, ale měl ženu a pět malých dětí. A kromě toho, když se Ratliff na tu matraci podíval, bylo mu jasné, že kdyby ji vytáhli z postele, tak by to nepřežila. A tak si Armstid vzal deku, oni mu pomohli naplnit prázdný pytel od krmení kukuřičnými slupkami, aby měl polštář, a všichni se kolem stavení, v jehož dveřích dosud stála Armstidová žena a čtyři z jejich dětí, které se k ní tulily, vrátili ke čtyřkoláku. Žena však neřekla ani teď jediné slovo, a když se pak Ratliff ohlédl z rozjetého čtyřkoláku ke dveřím, už tam nebyl nikdo.

Když odbočili ze staré silnice a vydali se kosmatinou parku ke skořepině pobořeného domu, bylo ještě dost světla, takže před domem rozeznali stojící vůz s muly a jakéhosi muže, který v tom okamžiku vyšel z domu, zastavil se a podíval se na ně. Byl to Eustace Grimm,

430$

ale Ratliff nevěděl, jestli ho poznal i Armstid a jestli se vůbec namáhal se zjišťováním, kdo to je, protože čtyřkolák ještě ani nezastavil a Armstid už byl dole, vytáhl zpod Bookwrightových a Ratliffových nohou tu druhou lopatu a hnal se zuřivě na své pajdavé bolavé noze ke Grimmovi, který ovšem rovněž nelenil a postavil se tak, aby měl mezi sebou a Armstidem vůz, a pak vyčkával a přes vůz pozoroval, jak se po něm Armstid rozhání přes vůz lopatou. „Chyťte ho,“ řekl Ratliff. „Nebo ho zabije!“

„Anebo si zlomí znovu tu hnátu,“ odpověděl Bookwright. Když Armstida dohonili, chystal se s lopatou pozvednutou ve výšce jako sekyru oběhnout vůz. Ále Grimm už vystřelil na druhou stranu, kde najednou spatřil Ratliffa a Bookwrighta, kteří se tam přihnali, skokem se vyhnul i jim a ostražitě, ale klidně je pozoroval. Bookwright chytil Armstida oběma rukama zezadu a držel ho.

„Jestli nechcete něco slíznout, tak koukejte zmizet,“ řekl Ratliff Grimmovi.

„To bych nerad,“ odpověděl Grimm.

„Tak uhánějte, dokavaď ho Bookwright drží.“ Grimm vykročil k vozu, ale pozoroval Armstida pohledem, v němž byla jakási zvědavost a zároveň potutelnost.

„Takovýhle blázniviny ho přivedou co nevidět do maléru,“ řekl.

„Nestarejte se,“ odpověděl Ratliff. „Hlavně se koukejte zdejchnout.“ Grimm nastoupil do vozu a jel. „Už ho můžete pustit,“ řekl Ratliff. Armstid odliti od Bookwrighta a otočil se směrem k zahradě. „Počkejte, Henry,“ řekl Ratliff. „Poďme se dřív navečeřet. Poďme si přenýst do baráku spaní.“ Ale Armstid se už v ubývajícím světle rychle pajdal k zahradě. „Měli bysme se prvně najíst,“ řekl Ratliff. Pak ze sebe táhle, jakoby v povzdechu,

431$

vyrazil vzduch. Nato se s Bookwrightem bok po boku rozběhli k zadní straně bedny od šicího stroje, Ratliff ji odemkl, oba popadli zbývající lopaty a krumpáče a už se hnali po svahu dolů do staré zahrady, kde už Armstid kopal. Těsně před tím, než k němu dorazili, vstal a s pozvednutou lopatou se rozeběhl k silnici a oni viděli, že Grimm neodjel, že čeká ve voze na silnici a pozoruje je přes zborcený plot z železných tyček, dokud Armstid nedorazil skoro až k němu. Teprve pak pokračoval v cestě.

Kopali celou noc, Armstid v jedné jámě, Ratliff s Bookwrightem se lopotili společně ve druhé. Občas přestali a odpočívali, zatímco jim nad hlavami putovala letní souhvězdí. Vždycky chvíli chodili, aby si uvolnili ztuhlé svaly, pak si dřepli na bobek. (Nekouřili, nemohli riskovat, že někdo zahlédne světlo, a Armstid nejspíš stejně neměl zbytečný niklák nebo desetník na tabák.) Tiše rozmlouvali a přitom poslouchali, jak dole pod nimi vytrvale šustí Armstidová lopata. Ať přestali kdy chtěli, Armstid vždycky kopal dál. Když pak zase začali, ještě pořád kopal, neochvějně a neúnavně, ale občas, když si někdo z nich na něj vzpomněl a zastavil se a podíval se na něj, seděl u své jámy, nehybný jako ty hroudy země, co z ní vyházel. Na důkladný odpočinek si však času nedopřál a hned zase kopal. A tak to šlo až do rozbřesku, kdy se Ratliff s Bookwrightem postavili v bledém světle nad něj a začali do něj hučet. „Musíme toho nechat,“ řekl Ratliff, „už je velký světlo, lidi nás uviděj.“ Armstid se však nezastavil.

„Aťsisi,“ odpověděl. „Teď je to moje. Když budu chtít, můžu si tady kopat třebas celej den.“

„Když myslíte,“ řekl Ratliff. „Ale to budete mít hodně pomocníků.“ Nato Armstid přestal a vzhlédl z jámy k němu. „Copak můžeme kopat celou noc a pak tady

432$

celej den sedět a vyhánět lidi?“ řekl Ratliff. „Poďte,“ dodal. „Musíme se najíst a pak se trošku prospat.“ Vytáhli z vozu matraci a deky a donesli to do domu, do haly, kde v zejících dveřních otvorech už nebyly zavěšené jediné dveře a kde od stropu visela kostra čehosi, co kdysi býval křišťálový lustr. Hala mívala schodiště, ale jeho nášlapy už lidi dávno vytrhali a odnesli na vysprávku stodoly, kurníku nebo reterátu a jeho točité sloupky, ořechové brlení i pilíře už dávno někdo rozštípal na topení a spálil v kamnech. Místnost, kterou si vybrali, byla přes čtyři metry vysoká. Nad vykuchanými okny byly pozůstatky kdysi pozlacené filigránové římsy, šklebila se tam zubatá žebra laťování, z něhož opadala omítka, a visela tam kostra dalšího lustru s cingrlátky. Rozložili si matraci a deky do prachu z omítky a Ratliff s Bookwrightem se vrátili ke čtyřkoláku a přinesli jídlo, co si přivezli, a ty dva pytlíky s mincemi. Pytlíky schovali v krbu, zaneřáděném ptačím trusem, za římsu, z níž ještě trčelo pár úlomků původního mramoru. Armstid se se svým pytlíkem nevytasil. Nevěděli, co s ním provedl, ale neptali se ho.

Oheň nerozdělávali, Ratliff by byl měl asi tak jako tak námitky, nikdo to však ani nenavrhl. Snědli jídlo studené, nemělo žádnou chuť, ale byli stejně příliš unavení, než aby ho byli mohli vychutnat. Stáhli si jenom boty, zablácené od hlíny, která byla v prohlubujících se jamách čím dál vlhčí, a pak leželi v pokrývkách a upadali do trhaného spánku, jednak protože byli příliš unavení, než aby se jim podařilo opravdu usnout, a jednak protože snili o zlatě. K polednímu pronikly pobořenou střechou a oběma shnilými podlažími nad jejich hlavami cípaté střípky a skvrnky slunce, které lezly po podlaze a po zcumlaných dekách k východu, a když dospěly k těm nataženým tělům a obličejům s pootevřenými

433$

ústy a obráceným vzhůru, spáči se otočili a zachruli nebo si přikryli hlavu i obličej rukama, jako by i ve spánku prchali před beztížným stínem toho, oč se ve stavu bdělém sami připravili. Probudili se se západem slunce, neodpočatí. Pohybovali se jako polámaní a během doby, co se v rozbitém krbu vařila káva v konvici, nemluvili. Znovu se pustili do jídla a hltali studenou potravu bez chuti, zatímco ve vysoké pobořené místnosti bledla karmínová záře skomírajícího západu. Armstid dojedl první. Odložil hrneček, vyškrabal se na všecky čtyři, jako když vstává batole, pak se postavil a začal se na své nepoddajné, bolavé, dvakrát zlomené noze pajdat ke dveřím. „Měli bysme počkat, až se úplně setmí,“ řekl Ratliff, ale neadresoval svá slova nikomu. Nikdo mu také neodpověděl. Bylo to, jako by to byl řekl sám sobě a jako by si i sám odpověděl.’ I on vstal. Bookwright už byl na nohou. Když došli do zahrady, Armstid už byl v jámě a kopal.

Kopali po celou tu krátkou letní noc stejně jako po celou předešlou, nad hlavami jim kolotaly známé hvězdy a oni se tu a tam zastavili, aby si odpočinuli, protáhli svaly a poslouchali, jak dole pod nimi vytrvale vzdychá a znovu nabírá síly Armstidová lopata. Za rozbřesku ho donutili přestat, vrátili se do domu, najedli se — měli lososa z konzervy, studené solené vepřové ve vlastním sádle a studenou placku — a znovu spali ve zchumlaných pokrývkách až do poledne, kdy se po nich začalo plížit zvědavé zlaté slunce, při jehož dotyku se jakoby ve zlém snu, ve kterém se bezvýsledně snaží prchnout před tou nehmotnou, beztížnou vahou, obrátili a zachruli. To ráno dojedli kukuřičné placky. Když se pak při západu slunce druzí dva probudili, měl už Ratliff na ohni kávovou konvici a v kuthanu smažil čerstvou várku. Armstid na ně nechtěl počkat. Snědl svou porci

434$

masa, vypil kávu, pak znovu vstal po způsobu malých dětí a vyšel ven. Bookwright už byl rovněž na nohou. Ratliff dřepící u kuthanu zvedl oči. „jen si běžte,“ řekl. „Však na mě taky nemusíte čekat.“

„Jsme už skorem v dvoumetrový hloubce,“ řekl Bookwright. „Šířku máme přes metr a dýlku skorem tři. Začnu tam, kde jsme našli ten třetí pytlík.“

„Jak chcete. Klidně si běžte a dejte se do toho,“ odpověděl Ratliff. Něco mu totiž znovu cvaklo v hlavě. Možná že k tomu došlo ve spánku, to nevěděl. Zato věděl, že se tentokrát nemýlí. Jenže před tím zavírám oči a zacpávám si uši, říkal si, jak dřepěl na bobku, přidržoval kuthan nad ohněm a mhouřil slzící oči před kouřem, který pobořený komín neodváděl z domu. Ze zbabělosti. Však zatím ještě můžu. Ještě tuhle noc můžu kopat. Dokonce máme nový místo, kde budem kopat. A tak počkal, dokud nebyla placka hotová, pak ji vyklopil z kuthanu, položil ji k popelu, nakrájel do kuthanu trochu slaniny a opekl si ji. Bylo to jeho první teplé jídlo po třech dnech, snědl ho beze spěchu, na bobku, a zapíjel ho kávou, zatímco na propadlém stropě houstly pozůstatky karmínového západu, které pak odumřely, takže v místnosti zářil už jedině skomírající oheň.

Bookwright s Armstidem už kopali. Když se Ratliff dostal tak blízko k Armstidovi, že ho rozeznal, viděl, že se bez pomoci jich dvou dostal do metrové hloubky a má jámu skoro stejně dlouhou jako on s Bookwrightem. Přešel k místu, kde Bookwright začal novou jámu, vzal si lopatu (Bookwright mu ji tam donesl) a dal se do kopání. Kopali a kopali zase celou noc pod plujícími známými hvězdami a tu a tam přestali, aby si odpočinuli, ale Armstid nepřestal nikdy, a když toho oni dva na chvíli nechali a dřepěli na okraji nové vykopávky, Ratliff vykládal polohlasem, nikoli snad o zlatu, o penězích,

435$

nýbrž vtipy, anekdoty, ale jeho neviditelný obličej byl zmatený, zadumaný, nevyzpytatelný. Pak se dali znovu do kopání. Stačí, když se tomu podívám do tváře až za denního světla. Protože jsem se tomu do tváře už vlastně podíval, řekl si. Před třemi dny. Pak začalo svítat. Když nastal bledý rozbřesk, Ratliff odložil lopatu a narovnal se. Před ním se pravidelně zvedal a dopadal Bookwrightův krumpáč a šest metrů za sebou viděl Armstida, který už byl v zemi po pás, jako by ho někdo přeřízl v bocích vejpůl, mrtvé torzo, které vůbec neví, že je mrtvé, lopotí se v odměřených předklonech a zase se vrací do původní polohy jako metronom, a zakopává se zpátky do země, která ho zplodila, jako by se byl narodil a byl předurčen k tomu, aby zůstal až do smrti jejím nevolníkem. Ratliff vylezl z jámy a pak stál v tmavém čerstvém jílu, co z ní právě vyházeli, svaly se mu únavou třásly a škubaly sebou, ale on stál a díval se mlčky na Bookwrighta, dokud si to Bookwright neuvědomil a s krumpáčem pozvednutým k dalšímu kopnutí se nezarazil a nevzhlédl. Podívali se na sebe — dva vychrtlé, neoholené, unavené, vyčerpané obličeje. „Odume,“ řekl Ratliff, „koho si vzal Eustace Grimm za ženu?“

„To nevím,“ odpověděl Bookwright.

„Zato já jo,“ řekl Ratliff. „Za svobodna se jmenovala Dosheyová a pochází z Calhounskýho okresu. Á to mi neštymuje. A jeho máma byla rozená Fiteová. A to mi taky neštymuje.“ Bookwright odvrátil pohled od jeho obličeje. Opatrně, takřka něžně, jako by to byla lžíce až po okraj plná polívky nebo stejného množství nitroglycerínu, položil krumpáč na zem, vylezl z jámy a otřel si ruce o kalhoty.

„Byl bych řek, že to víte,“ odpověděl. „Byl bych řek, že víte o všech lidech v kraji první poslední.“

436$

„Teď už trvám jo,“ řekl Ratliff. „Ale asi mi to trvám budete muset stejně vyložit.“

„Fiteová se jmenovala jeho druhá žena. To nebyla Eustacova máma. Říkal mi to táta, když si Ab Snopes před pěti rokama najal od Varnera tu farmu.“

„Aha,“ řekl Ratliff. „Tak dál.“

„Eustacova máma byla nejmladší sestra Aba Snopese.“ Dívali se na sebe mrkajícíma očima. Co nevidět začne světla přibývat kvapem.

„Arciže,“ řekl Ratliff. „Takže toho necháte?“

„Jo,“ odpověděl Bookwright. „Nechám.“

„Vsadím se s váma o jednu z nich, že vás pobiju,“ řekl Ratliff. Vylezli na svah a vešli do domu, do místnosti, kde spali. Byla tam ještě tma, a tak než Ratliff vyštrachal oba pytlíky z krbu, Bookwright zapálil lucernu, postavil ji na podlahu a pak dřepěli proti sobě, mezi sebou lucernu, a otvírali pytlíky.

„Měli jsme si trvám uvědomit, že takovej plátěnej pytlík…“ řekl Bookwright. „Po padesáti letech …“ Vysypali pytlíky na podlahu. Každý si vzal jednu minci, chvilinku si ji prohlížel a pak oba položili mince na sebe vedle lucerny jako kameny, když stavějí dámu. Potom ve světle matné lucerny prozkoumali postupně i ostatní mince. „Ale jak moh vědít, že to budem akorát my?“ zeptal se Bookwright.

„To nevěděl,“ odpověděl Ratliff, „a ani mu o to nešlo. Prostě sem každou noc chodil a vždycky chvíli kopal. Věděl, že nebude kopat ani čtrnáct dní a někdo ho zpozoruje.“ Odložil poslední minci a zůstal sedět na patách, dokud neskončil i Bookwright. „1891,“ řekl.

„1901,“ řekl Bookwright. „Jednu tam mám dokonce z loňskýho roku. Pobil jste mě.“

„Pobil,“ přisvědčil Ratliff. Sebral obě mince a pak nastrkali všechny peníze zpátky do pytlíků, ale pytlíky už

437$

neschovávali. Nechali každý na dece jeho majitele a sfoukli lucernu. Už se dnilo a Armstida, shýbajícího se, narovnávajícího se a znovu se shýbajícího, po stehna v hluboké jámě, bylo docela dobře vidět. Za chvíli vyjde slunce, k vysoké žlutavé modři už vystřelili tři luňáci. Když Ratliff a Bookwright došli k Armstidovi, ani nezvedl hlavu. Kopal dál, přestože zůstali stát vedle jámy a dívali se na něj. „Henry,“ řekl Ratliff. Nato se sehnul do jámy a dotkl se Armstidova ramene. Ten se otočil jak na obrtlíku, lopatu pozvednutou a natočenou hranou, od níž se jako od ostří sekyry odrážela tenká čára ocelově zbarveného rozbřesku.

„Vypadněte z mý jámy,“ řekl. „Vypadněte.“

2

Vozy s muži, ženami a dětmi, přijíždějící k vesnici z oné strany, zarážely a chlapi, co přišli od krámu a postavili se podél Varnerova plotu, se dívali, jak Lump s Eckem Snopesem a s Varnerovým černochem Samem nakládají nábytek, truhly a bedny na vůz, který zacouval k verandě. Byl to týž vůz, tažený týmiž muly, co v dubnu přivezl Flema Snopese zpátky z Texasu. Všichni tři chlapi poletovali sem a tam mezi vozem a domem, Eck nebo černoch vždycky nemotorně vycouval ze dveří s nákladem, podle něhož poskakoval Lump Snopes, ze kterého neustále bublaly dobré rady a rozkazy a který na něm pravda držel ruku, ale nijak nepomáhal nést jeho tíhu, a pak ho naložili do vozu a zase se vrátili. U dveří se však zastavili a ustoupili stranou, neboť se z nich vyhrnula paní Varnerová s další náručí malých hrnečků a patentních sklenic s kompoty a se zeleninou. Čumilové u plotu si v duchu odškrtávali jednotlivé předměty — rozebranou postel, komodu, kytičkované

438$

umyvadlo se stejným vzorkem na lavoru, na džbánu, na kbelíku a nočníku, truhlu, v níž bylo jistě oblečení mladé paní a dítěte, bednu, ve které, jak aspoň ženy věděly, bylo nádobí, příbory a kuchyňské hrnce, a nakonec pevně převázaný balík hnědého plátna. „Co je to?“ zeptal se Freeman. „Vypadá to jako stan.“

„Však to taky je,“ odpověděl Tull. „Eck ho přivez minulej tejden z města, přišel jim tam expres.“

„Snad nebudou bydlet ve stanu, až se přestěhujou do Jeffersonu, nebo jo?“ zeptal se Freeman.

„To nevím,“ odpověděl Tull. Konečně byl vůz naložený. Eck s černochem naposledy vydrcali ze dveří, paní Varnerová se vyhrnula s poslední patentní sklenicí. Lump Snopes se vrátil ještě jednou do domu a vynořil se se slaměným zavazadlem, které všichni znali, a nato vyšel Flem Snopes a jeho žena. V náručí nesla miminko, které bylo příliš velké, než aby se bylo mohlo narodit jako sedmiměsíční, ale které rozhodně nepočkalo do května; paní Snopesová se na chvíli zastavila, vysoká jako Olympanka, o hlavu vyšší než její matka i než její manžel, oblečená přes to hutné vedro dozrávajícího léta do kostýmu šitého na míru, a jedině podle její pleti se dalo poznat, že jí není ještě ani osmnáct, neboť nevšímavá maska jejího obličeje bez výrazu neprozrazovala žádný věk. Ženské na vozech se na ni dívaly a říkaly si, že je to první na míru šitý kostým, jaký kdy Francouzovo Zátočí vidělo, a že tedy asi vydyndala z Flema Snopese něco na sebe, protože Will Varner jí už šaty jistě nekupuje, a chlapi u plotu se na ni dívali a mysleli na Hoaka McCarrona a na to, jak rádi by jí ten kostým nebo cokoli jiného byli koupili oni, jen kdyby chtěla.

Paní Varnerová od ní vzala dítě a všichni pozorovali, jak si Eula tím odvěkým žensky dráždivým pohybem zdrhla do jedné ruky sukně a šplhá se po kole na sedát—

439$

ko, kde už Snopes sedí s opratěmi v rukou, jak se shýbá a bere si od paní Varnerové dítě zpátky. Vůz sebou škubl a dal se do pohybu, spřežení zabočilo přes dvůr k otevřeným vratům na cestu a bylo po všem. Tím se odbylo veškeré loučení, pakliže se někdo chtěl rozloučit, vozy stojící podél silnice se skřípavě rozjely, ale Freeman s Tuliem a ještě čtyři další chlapi, už zase nevzrušení, opření zády o plot, se jenom otočili, v obličejích poněkud schovaných za škraboškou a možná dokonce chladných tutéž vážnost, a jen tak po očku pozorovali, jak naložený vůz zabočuje z cesty, blíží se k nim a pak je míjí — kostkovaná čapka, vytrvalá, rozhodná brada, titěrný motýlek a bílá košile, a ten druhý obličej, klidný, krásný, s výrazem, jako by byl vyřezaný ze dřeva nebo dokonce mrtvý, a určitě nehledící na ně a možná na nic, co znají. „Na viděnou, Fleme,“ řekl Freeman. „Schovejte mi biftek, až budete pomáhat při vaření.“ Snopes neodpověděl. Možná že to ani neslyšel. Vůz jel dál. Pozorovali ho, ale ještě pořád se ani nepohnuli. Viděli, jak zatáčí na tu starou cestu, na níž přes dvacet let s výjimkou posledních čtrnácti dnů zanechával stopy kopyt jenom Varnerův starý tlustý bělouš.

„Tudyma to bude mít na silnici k městu o takovejch pět kilometrů dál,“ poznamenal Tull starostlivě.

„Třeba si těch pět kilometrů chce vzít s sebou do města a tam je s Groverem Clevelandem Winbushem vyhandlovat za druhou půlku toho restaurantu,“ řekl Freeman.

„Třeba je zase za něco vyhandluje s Ratliffem, Bookwrightem a s Henrym Armstidem,“ poznamenal třetí — jmenoval se rovněž Winbush a byl bratr toho prvního Winbushe. „Ratliffa najde ve městě.“

„Aby našel Armstida, na to nemusí jezdit až do města,“ dodal Freeman.

440$

Cesta už nebyla ona ztrácející se, takřka zahojená jizva. Byla rozježděná, protože před týdnem pršelo, a v trávě a v býlí, které takřka padesát let nikdo neznepokojoval, byly znát čtyři zřetelné pěšinky: dvě u krajů, kde projížděly železné obruče kol, a dvě uprostřed, které od toho odpoledne, kdy na ni zabočila první kola — otřískané, skřípající vozy, od pluhu sedření koně a muli, muži, ženy a děti, vstupující do jiného světa, ubírající se jiným krajem, pohybující se v jiném čase, za jiného odpoledne, bezčasého a bezejmenného — denně vyšlapávala okšírovaná spřežení.

Před mělkým potokem, kde písek ztmavl, a pak za ním, kde zesvětlal a stoupal znovu vzhůru, byl bezpočet překrývajících se stop kol a železných podkov, které se podobaly výkřikům v opuštěném kostele. Odtud už bylo vidět vozy, seřazené při kraji cesty, menší děti dřepící v vozech na bobku, ženské sedící ve vyplétaných židlích na podlahách bedňáků a držící nemluvňata, která v případě potřeby nakojily, chlapy a větší děti stojící mlčky u zborceného železného plotu, který dusil černodrv, a pozorující, jak Armstid na svahu staré zahrady vytrvale odhazuje hlínu. Takhle ho už pozorovali čtrnáct dní. Po prvním dnu, kdy ho uviděli první a přišli s tou zvěstí domů, tam začali jezdit na vozech a na koních a mulech až z patnácti a dvacetikilometrové dálky chlapi, ženy i děti, osmdesátníci i kojenci, čtyři generace na jedné podlaze otřískaného, omšelého bedňáku, ještě zaneřáděného zaschlým hnojem nebo senem či plevami, a pak seděli na vozech nebo stáli u plotu důstojně jako na slavnostní recepci, s uchváceným zájmem davu, který na jarmarku pozoruje kouzelníka. Když první den slezl z vozu a přistoupil k plotu první, Armstid se vyštrachal z jámy a vyřítil se na něj, s lopatou pozdviženou, neohebnou nohu tahaje za sebou,

441$

a sípavým šepotem mu spílal, dokud ho neodehnal. Ale brzy toho nechal. Teď se zdálo, že ty, co stojí u plotu a pozorují, jak si na svahu s vyčerpanou, nepolevující zuřivostí vytrvale prohazuje lopatou cestu sem a tam, už vůbec nevnímá. Ale nikdo z nich se nepokusil vkročit znovu do zahrady a jediný, kdo ho občas obtěžoval, byli výrostci.

Asi v půli odpoledne se ti, co se tam dostavili z veliké dálky, začali rozjíždět. Někteří však vždycky vytrvali, i když to znamenalo vypřahat, krmit a třeba i dojit až za tmy. Pak těsně před západem slunce přijel poslední vůz — tažený dvěma vychrtlými, králíkům podobnými muly a s drhnoucími, viklajícími se nenamazanými koly — a ti u plotu se otočili a tiše pozorovali, jak z něho slízá ženská v šedivých neforemných šatech a ve vyrudlém čepci proti slunci, jak vytahuje zpod sedátka plechovou bandasku a jde k plotu, za nímž muž, který ještě pořád nezvedl oči, nepolevoval v práci, podobající se práci metronomu. Postavila bandasku k rohu plotu a chvíli nepohnutě stála, v šedivých šatech, jejichž přísné, jakoby vytesané záhyby jí splývaly k zašpiněným teniskám, se sepjatýma rukama zabalenýma do zástěry na břiše. Nebyli by s to říct, jestli se na muže dívá. Nevěděli, jestli se vůbec na něco dívá. Pak se otočila a vrátila se k vozu (musela nejenom nakrmit a podojit, ale i dát dětem večeři), vylezla na kozlík, uchopila provazové opratě, otočila vůz a odkodrcala. Nato odjel i poslední čumil a opustil Armstida, který se na temnějícím svahu s pravidelností figurky na klíček a s neochvějným úsilím, na němž bylo cosi obludného, jako kdyby ta figurka byla na úkon, který má podávat, příliš lehká nebo příliš natažená, dobýval lopatou do čím dál hutnějšího soumraku. Za horkých letních jiter, kdy dřepěli a zvolna žvýkali nebo šňupali tabák na verandě Varnerova krá-

442$

mu či v záři dlouhých šikmých odpoledních paprsků na klidných křižovatkách, si říkali — vůz vozu, vůz jezdci, jezdec jezdci nebo někdo na voze či jezdec někomu, kdo čekal u poštovní schránky nebo u vrátek: „ještě toho nenechal?“

„Ještě ne.“

„Ten na to zajde. No myslím, že to žádná škoda nebude.“

„Pro jeho ženu rozhodně ne.“

„To máte pravdu. Aspoň si ušetří tu každodenní cestu a nebude mu muset tahat jídlo. Ten Flem Snopes!“

„Ba ba. Něco takovýho by žádnej jinej neudělal.“

„Ani by to nedokázal. Henryho Armstida by napálil každej. Ale Ratliffa by nikdo jinej než Flem Snopes napálit nedokázal.“

V téhle chvíli, kdy se tam dostavil i Snopes, bylo teprve něco málo po desáté, takže tam už nejenom dorazil, ale i dosud prodléval každodenní příděl lidí, včetně těch, co měli před sebou stejně jako Snopes tu dlouhou cestu do Jeffersonu. Snopes nesjel z cesty k řadě povozů. Pokračoval dál kolem stojících vozů, z nichž se za ním otáčely hlavy žen, držících v náručí děti, které kojily, i hlavy mužů u plotu, kteří se otáčeli za ním, s obličeji vážnými, schovanými za škraboškou, a pozorovali, jak je míjí, a sledovali ho pohledem, i když už s vozem zastavil, zůstal sedět na kozlíku a tím vytrvalým, odměřeným, pravidelným pohybem žvýkal a koukal přes jejich hlavy do zahrady. Nato se hlavy u pobořeného plotu otočily, jakoby za jeho pohledem, a pozorovaly, jak z podrostu na druhé straně zahrady vylízají dva výrostci, kradou se přes zahradu a blíží se odzadu k Armstidovi, který nezvedl oči, ba ani nepřestal kopat, až teprve když byli asi šest metrů od něj, kdy se prudce otočil, vyškrabal se z výkopu a s pozvednutou lopatou se

443$

rozběhl proti nim. Neřekl ani slovo, nadávat už přestal. Prostě se proti nim na té své pajdavé noze rozběhl, škobrtal mezi hromádkami, které vyházel, a chlapci se dali na útěk. Vzdálenost mezi nimi se zvětšovala. Ale Armstid, přestože už zmizeli v podrostu, z něhož vylezli, utíkal dál, dokud neškobrtl, nevzal pochopa a nezůstal ležet. Lidé za plotem ho pozorovali za tak dokonalého ticha, že bylo slyšet, jak suše, ševelivě oddychuje. Potom se zvedl, nejdřív na všechny čtyři, jak to dělají malé děti, sebral lopatu a vrátil se k výkopu. Nevzhlédl k slunci, jak má ve zvyku člověk, který na chvíli ustane v práci a odhaduje, kolik je hodin. Rozběhl se namáhavě, belhavě přímo k výkopu, jeho vychrtlá neholená tvář už byla vyloženě tváří šílence. Slezl zpátky do jámy a začal kopat.

Snopes otočil hlavu a uplivl přes kolo vozu. Pak trhl mírně opratěmi. „Hyjé,“ řekl.

TRAGICKÁ KOMEDIE Z MISSISSIPPSKÉHO VENKOVA

O málokterém americkém spisovateli našeho století vzniklo v rozmezí několika desítek let tolik kritických studií jako o Williamu Faulknerovi (1897 — 1962). Už sám rozsah těchto prací naznačuje, že autorovo vidění světa a lidí, výrazně individuální styl, vypravěčské a zvláště charakterizační umění nutí k novým a novým úvahám. Přitom Faulkner ve svých literárních začátcích poměrně dlouho stál ve stínu svých současníků, kteří stejně jako on vstupovali do literatury ve dvacátých letech. Větší, až nečekanou odezvu vyprovokoval svým záměrným tour de force, románem Svatyně (Sanctuary, 1931). To už měl ovšem za sebou několik románů a řadu povídek, v nichž od počátku krystalizoval stěžejní motiv jeho tvorby: hledání morálních hodnot člověka.

Pro mladého spisovatele z mississippského Oxfordu, povzbuzovaného od prvních literárních pokusů rozvážným, o čtyři léta starším přítelem, právníkem Philipem Stonem (jemu je také věnován román Vesnice), bylo důležité, že poměrně brzy překonal tápavě začátky. Po prvních básnických a prozaických pokusech, svědčících o Faulknerově spříznění s mnoha mladými literáty poválečných let, našel sám sebe: obrátil se k osudům lidí z kraje, v němž vyrostl a s jehož historií byly spojeny i životní cesty jeho předků. Jih Spojených států, se svou otrokářskou minulostí, složitou cestou od prohrané občanské války k palčivé přítomnosti mu poskytoval dostatek inspirace k citlivým průhledům do lidských povah, do nejtemnějších koutů lidského nitra. A tak se postupně od druhé poloviny dvacátých let rodil Faulknerův obraz nevelkého jižního kraje, kterému autor dal fiktivní jméno Yoknapatawpha a jehož hlavním společenským a správním centrem je městečko Jefferson (připomínající Oxford, v němž Faulkner prožil většinu života).

Faulkner však nezačal psát žánrové obrázky s pestrými

445$

figurkami. Naopak, už v prvních prózách, románech i povídkách, se objevuje jako náročný a kritický vypravěč, jako spisovatel, který hledá známé i skryté motivy lidských činů.

V pozdějších letech se Faulkner nejednou bránil zjednodušujícím interpretacím svých děl, např. takovým, které viděly v jeho knihách jen satirický obraz Jihu anebo ztotožňovaly názory románových postav s názory Faulknerovými, ale i těm, které zdůrazňovaly jen sociální či sociologické aspekty jeho románů. Stále znovu prohlašoval, opět se vším důrazem při udělení Nobelovy ceny roku 1950, že chce psát hlavně „o problémech lidského srdce, které je ve sváru samo se sebou“, neboť jen ty „jsou hodny spisovatelovy námahy a potu“. Také z dalších autorových výroků v různých interview bychom mohli doložit, že Faulkner nebyl a ani se nesnažil být politickým myslitelem, uvědomujícím si plně podstatu sociálních a třídních konfliktů; vždy hovořil o konfliktech dobra a zla v člověku, o tom, že pro něho je nejdůležitější „psát o člověku“. Objektivně však Faulknerovy umělecké výpovědi ve své poctivosti a realističnosti pohledu na život amerického Jihu znamenají i citlivé zachycení mnoha aspektů vývoje společenských sil v této oblasti poznamenané otrokářskou minulostí, problémů, jejichž podstata tkví nejen v individuálních povahách lidí, ale i v sociální podmíněnosti. V lidských osudech se logicky odrážely proměny země. Jestliže si Faulkner stavěl jako cíl dobrat se poznání o obecných vlastnostech člověka, byl natolik velkým umělcem, že si uvědomoval či spontánně cítil, že k nim’ může dospět jen zobrazením konkrétních lidí v konkrétních situacích.

Vážnému tvůrčímu záměru odpovídaly Faulknerovy vyprávěcí postupy, pozvolné odkrývání dalších stránek událostí a rysů lidské psychiky, lidského snažení. Nikdy však tyto vážné cíle nebyly v rozporu s Faulknerovým smyslem pro humorné, groteskní jevy života. Zkreslující jsou proto interpretace, v nichž dominují pouze rozpoutaní běsi lidské chamtivosti, zášť, zmarnění citů a násilí.

446$

Vesnice (The Hamlet) vyšla roku 1940 jako první svazek volné „snopesovské“ trilogie. Předcházelo jí sedm knih Faulknerovy yoknapatawphské ságy. Už na podzim roku 1926 vznikaly první stránky o různých yoknapatawphských rodinách v románu Otec Abraham (Father Abraham), který však zůstal nedokončen. Teprve roku 1929 vyšel román Sartoris, v němž prvně ožilo fiktivní městečko Jefferson. Následovaly romány Hluk a zuřivost (The Sound and the Fury, 1929), Když jsem umírala (As I Lay Dying, 1930), Svatyně (Sanctuary, 1931), Srpnové světlo (Light in August, 1932), Absolone, Absolone (Absalom, Absalom!, 1936), Neporažení (The Unvanquished, 1938). Vracíme-li se v retrospektivě k těmto i pozdějším Faulknerovým románům yoknapatawphské řady, s překvapením zjišťujeme, jak různé, i okrajové zmínky o jednotlivých jeffersonských obyvatelích a yoknapatawphských venkovanech, bílých i černých, zapadají přesně do sebe, jako by mladý Faulkner v sobě předem nosil celý velký promyšlený plán svého románového díla. Postavy přecházejí z jednoho příběhu do druhého, z povídky do románů, epizodická postava jedné knihy se ocitá v samém středu dalšího díla. Tak se Faulkner stává kronikářem, který stále znovu domýšlí a dopracovává obraz jižanského života a z jednotlivých příběhů, úsměvných, ale i vážných, až tragických a drastických, dotváří charaktery svých krajanů.

V říjnu roku 1939 za pobytu v New Yorku vyslovil Faulkner v interview jednu ze svých prvních obecných charakteristik románového portrétu Snopesů, kteří se stali v yoknapatawphském mikrokosmu jakýmsi symbolickým ztělesněním příživnictví, vypočítavé dravosti, nemorálnosti, vlastností stále více se rozmáhajících v hospodářsky se měnícím Jihu po přelomu století. „Snopesové,“ řekl tehdy Faulkner, „jsou rodina, která se svým drobným pletichařením a bezohledným politikařením zmocní okresního města Jeffersonu ve státě Mississippi. Rozlezou se po něm jako plíseň po sýru a zničí jeho tradice a veškerý půvab toho místa. Psal jsem o nich často v mnoha dalších knihách a povídkách, ale patnáct let jsem pracoval na tom, abych věnoval jedno románové dílo jen jim.

447$

Bude to rozsáhlá kniha, o třech nebo čtyřech svazcích. První svazek jsem právě dokončil.“

O jeho slovech, že Vesnice vznikala delší čas, se mohli přesvědčit američtí čtenáři, kteří některé dílčí historie už znali z dříve uveřejněných povídek, třebaže autor látku do románového celku upravoval, anebo ji spíše zkráceně přebíral. Tyto starší povídky už potom do svých povídkových souborů nezařazoval. Do Vesnice tak organicky vrostly povídky Strakatí koně (Spotted Horses, 1931) o venkovské dražbě, Lovecký pes (The Hound, 1931) o ohaři věrném mrtvému pánovi, Ještěrky na Jamshydově dvoře (Lizards in Jamshyďs Courtyard, 1932), z níž vznikla závěrečná historka o hledání pokladu. Stejně tak epizodu o handlování Aba Snopese a Pata Stampera zpracoval Faulkner už roku 1936 v povídce Blázen do koně (Fool About a Horše) a nešťastnou lásku idiota Ika Snopese v Odpoledni jedné krávy (Afternoon of a Cow) z téhož roku. Naopak pověst o žhářství Aba Snopese, která provází příchod Snopesový rodiny do Francouzova Zátočí, autor podrobněji rozpracoval po původní románové verzi v povídce Hořící stodola (Barn Burning), která byla odměněna pamětní cenou O. Henryho jako nejlepší povídka roku 1939.

Román Vesnice (původně autor uvažoval o názvu Venkované, Peasants) vyrůstal tedy z dílčích příběhů a epizod, které se v dokončené próze prolnuly v celek s ústřední dějovou linií vzestupu chytráckého přivandrovalce Flema Snopese, za nímž se po vesnici s jeho pomocí rozlézá jak „plíseň po sýru“ početné příbuzenstvo; co chvíli se objevuje nějaký nový bratránek. A všemu tomu jejich hemžení vévodí málomluvný Flem, chladnokrevně využívající všech slabostí druhých ve svůj prospěch. Flema, jakéhosi „katalyzátora“ veškerého dění, se podařilo autorovi charakterizovat zvlášť působivě. Faulkner, který se vždy snažil postihnout vědomí lidí, proniknout do emocí člověka, do jeho psychiky, líčí Flema, „pravého Snopese“, jako člověka, kterého poznáváme jen z jeho činů. Flem ani v záblesku své nitro neodhalí, udržuje si od všech odstup a jeho vyhraněný individualismus a nadřazený vztah k okolí si uvědomujeme více, než kdybychom byli za-448$

svěceni do pochodů jeho duše. A třebaže Snopesové dovedou napálit i jeden druhého, představují přesto moderní podnikatelský klan, který se pranic neohlíží na morálku a nezná žádné skrupule. A tak mississippská vesnička, pětatřicet kilometrů vzdálená od nejbližšího města Jeffersonu, je v prvních letech našeho století dějištěm přeměn, jejichž dosah si sama neuvědomuje. Na „snopesismus“ nestačí ani Will Varner, dosud největší držitel půdy a smírčí soudce v okrese, vážená a mocná osobnost. Předává otěže synovi, ale ten — snad z prvotního strachu ze žhářství — ustupuje. Netrvá dlouho a Flem, brzy Varnerův společník a nakonec i zachránce „cti“ Varnerovy svůdné dcery Euly, ovládne jakoby zázrakem Francouzovo Zátočí a míří dál, k Jeffersonu. Zázrakem proto, že přitom zůstává stále někde v pozadí.

Epizodičnost, dějové odbočky jsou nejen charakteristickým znakem tohoto románu, ale i výrazným prostředkem Faulknerovy vypravěčské metody. Umožňují mu nenásilné odkrývání charakteru postav, jejich osobních historií i jednání, dávají kronice živou bezprostřednost. Autorův způsob vyprávění se však zároveň stává proměnlivou mozaikou žánrů, dramatického tónu, emocionálního zabarvení. Faulkner přechází z jedné vypravěčské polohy do druhé. V líčení života vesnice najdeme ozvuky folklórního humoru s charakteristickou groteskní nadsázkou (dražba strakatých koníků), ale i úseky lyrické, baladické, až úděsně makabrózní (především v oddílu Dlouhé léto).

Při uvolněné románové struktuře dává autor svobodný průchod své imaginaci, sám sebe stále znovu přerušuje a předává slovo svým postavám, které dokreslují události a prozrazují leccos dalšího o povahách svých sousedů. Na některých místech si možná čtenář položí otázku dějové a retardační funkčnosti některých delších epizod; snad nás autor někdy až zahlcuje bohatostí obrazů, příměrů, složitého nazírání, ale zároveň si po dočtení díla uvědomujeme, že právě ona vypravěčská uvolněnost je zdrojem působivosti Faulknerových portrétů, vyrůstajících z širokého plastického obrazu jižanského venkova.

449$

Čtyři oddíly venkovské kroniky, charakterizované proměnlivostí vyprávěcích tónu, se soustřeďují k osudovým momentům života jednotlivých postav. Ztrácí se zdánlivě šedá fádnost bývalé plantáže v poříční nížině, jejíž slavné dny už dávno pohasly, individuální lidské osudy nabývají stále hlubších rozměrů, tragických i tragikomických. Zaujme nás ubohý uštvaný a láskou soužený učitel Labove, svůdná Eula Varnerová, z jejíhož zjevu „vydychovala jakási symbolistika starých dionýsovských časů — med v sluneční záři, pukající hrozny, réva obtížená plody“, osamělý, tragédiemi pronásledovaný Houston, slaboduchý Ike Snopes, s jehož groteskně dojemnou láskou ke krávě rodina rázně skoncuje, i primitiv naivně egocentrické morálky Mink Snopes. Mezi postavami Vesnice však jako vypravěč dominuje podomní obchodník šicími stroji V. K. Ratliff, jedinečný registrátor místního dění, svérázný mudrlant, venkovský filozof a moralista, který si nakonec sebeironicky musí doznat, že ani on se neubránil „snopesismu“, jehož bujení od počátku neušlo jeho pozornosti, že i on Flemovi naletěl.

Individuální osudy, stejně jako nečekané vzrušené události, které čas od času rozhýbou poklid celé obce, se zvolna spájejí v obraz společenských proměn starého Jihu a nové morálky. Proměnlivou barvitost epických prvků dotváří příroda, která jako by přímo vstupovala hmatatelnou smyslovostí, lyrickou krásou i soumračnou tísnivostí do dramatických dějů dlouhého léta.

Širokou kronikářskou výpověď o nezadržitelné cestě Snopesů jako nositelů kořistnické kapitalistické morálky promýšlel Faulkner už na konci třicátých let, ale svůj plán dokončil až v průběhu téměř dvou desítiletí po vydání Vesnice, kdy i další životní a historické zkušenosti prohloubily Faulknerovo výrazně individuální zobrazování světa a hledání kořenů lidských činů a vášní. Teprve po druhé světové válce, po symbolické protiválečné Báji (A Fable, 1956), vydal v roce 1957 další román trilogie Město (The Town) a o dva roky později, 1959, závěrečný svazek Panské sídlo (The Mansion).

450$

Jednotícím prvkem trilogie je základní tematika, v určitém časovém odstupu líčené nové fáze působení Snopesů, především Flema: Město zahrnuje léta 1909—1927, Panské sídlo, vracející se zpočátku znovu až k roku 1908, etapu 1937 — 1946. Do popředí se v nich dostávají další postavy. Oba svazky se v mnohém liší od Vesnice, od její humorně groteskní atmosféry, tlumící vážné tóny. Sjednocuje je však široký syntetizující pohled kroniky, snaha postihnout ve vší složitosti nezadržitelný běh času, morální vítězství i prohry. Vyzrává v nich Faulknerův humanismus i neopakovatelné stylistické mistrovství.

Eva Masnerová

OBSAH

První díl — FLEM — — 7

Druhý díl — EULA — — 117

Třetí díl — DLOUHÉ LÉTO — — 191

Čtvrtý díl — VENKOVANÉ — — 327

Tragická komedie z mississippského venkova (Eva Masnerová) — — 445

William Faulkner

VESNICE

Z anglického originálu The Hamlet, vydaného nakladatelstvím Random House, New York 1964 (třetí vydání), přeložili Luba a Rudolf Pellarovi. Vydal Odeon, NKLU, Praha 1985 (digr-v1). Vytiskl Mír, n. p., novinářské závody, Praha. Vydání první.

Náklad 30 000 výtisků. Cena váz. 28 Kč