﻿William Faulkner

MĚSTO

[kodovani unicode – UTF8]

DRUHÁ KNIHA

SNOPES

Philovi Stoneovi,

který se třicet let smál se mnou

PRVNÍ KAPITOLA

CHARLES MALLISON

Bratránek Gowan už tehdy na světě byl, i když já ještě ne, a byl už dost velký, aby to všechno chápal a zapamatoval si to a moh to pak vykládat mně, když už jsem byl i já dost velký, abych z toho měl pojem. Nebo správněj řečeno mi tohle všechno vykládal bratránek Gowan se strejčkem Gavinem či spíš strejček Gavin s bratránkem Gowanem, kterému bylo v té době třináct. Jeho dědeček a náš dědeček byli bratři a od nich to příbuzenství pokračovalo až k nám dvěma, až na to, že ani on, ani já jsme už nevěděli, jak to vlastně s tím naším bratránkovstvím je. A tak Gowan říkal bratránku všem kromě dědečka a my všichni kromě dědečka jsme říkali bratránku jemu, a bylo.

Bydleli ve Washingtonu, jeho tatínek tam byl zaměstnaný v státním departmentu, který ho pak zničehonic poslal na dva roky do Číny nebo do Indie, či do jaké Tramtárie. A jelikož Gowanova maminka jela s jeho tatínkem, poslali Gowana do Jeffersonu, aby až do jejich návratu bydlel a chodil do školy u nás. „U nás“ znamenalo u dědečka, u mojí maminky a tatínka a u strejčka Gavina. Takže tady budu vypravovat to, co se Gowan dověděl, než jsem se narodil, vyrost a dověděl se i já. A tak když říkám my nebo my jsme byli toho názoru, myslím tím Jefferson nebo jakého názoru byl Jefferson.

Ze začátku jsme byli toho názoru, že ta vodní nádrž je jenom památník Flema Snopese. To jsme ještě nevěděli své. Teprve pozděj jsme si uvědomili, že ten objekt dole na obloze nad Jeffersonem ve státě Mississippi žádný památník není. Že je to šlápota.

7$

Flem Snopes přijel jednoho letního dne do města od jihovýchodu na voze taženém dvěma muly, se ženou, s dítětem a s hromádkou domácího zařízení. Druhý den se objevil v zastrčené uličce za pultem malého restaurantu, který patřil V. K. Ratliffovi. Nebo správněj řečeno byl jenom jeho spolumajitel, poněvadž trávil většinu času ve svém čtyřkoláku (to bylo před tím, než se stal majitelem fordky model T), v kterém vozil na ukázku jeden ze šicích strojů, co jako obchodní zástupce prodával po kraji. Nebo správněj řečeno jsme si mysleli, že je ještě pořád spolumajitelem, dokud jsme v té druhé umaštěné zástěře za pultem neuviděli cizího člověka — připosraženého nemluvu s úhledným titěrným motýlkem, neprůzračnýma očima a s překvapivou skobou nosu, podobajícího se zobanu malého jestřába. Týden nato rozbil Snopes za restaurantem plátěný stan, kde pak bydlel se ženou a s dítětem. A tenkrát řek Ratliff strejčkovi Gavinovi:

„Jen mu dopřejte čas. Jen mu dopřejte půl roku a vystrnadí z tý kavárny i Grovera Clevelanda.“ (Grover Cleveland Winbush byl ten druhý spolumajitel.)

To se stalo první léto, první snopesovské léto, jak to nazval strejček Gavin, který tehdy studoval na Harvardu. Chtěl pak jít na Mississippskou univerzitu na práva, aby se moh stát dědečkovým společníkem. Ale už o těchhle prázdninách dědečkovi pomáhal v jeho prokurátorské práci. Paní Snopesovou do té doby ještě ani nezahlíd, takže nejenom netušil, že jednou odjede (strejček Gavin) do Německa a dá se zapsat na univerzitu v Heidelbergu, ale dokonce ještě ani nevěděl, že tam jednou bude chtít doopravdy odjet: zatím to byla jenom taková příjemná představa, o které moh přemýšlet a rozkládat.

On a Ratliff spolu často rozkládali. Ratliff sice neměl

8$

nějak moc škol a většinu času trávil cestováním po kraji a prodáváním šicích strojů (nebo spíš prodáváním všeho možného a handlováním), ale měl se strejčkem. Gavinem jeden společný zájem: lidi — aspoň jak to vyjadřoval strejček Gavin. Podle mě byl totiž ten jejich zájem především zvědavost. Nebo aspoň dřív. V téhle době totiž ten jejich zájem už překročil hranice obyčejné zvědavosti. V téhle době už v něm bylo zděšení.

O tom, že je na světě nějaký Snopes, jsme slyšeli poprvé od Ratliffa. Nebo spíš o tom, že jsou na světě nějací Snopesové. Ne, to není pravda: jeden Snopes byl už v roce 1864 v jízdní jednotce plukovníka Sartorise — v tom oddílu, co k jeho zaměstnání patřilo přepadat yankeeské přední hlídky a brát jim koně. Jenomže tohohle Snopese konfederační hlídka nachytala, jak odvádí konfederační koně, a tradovalo se, že ho pověsili. Ale ani to nebyla určitě pravda, poněvadž jednoho dne před deseti lety (jak vykládal Ratliff strejčkovi Gavinovi) se odkudsi vyvrbil Flem Snopes s jakýmsi staříkem, který byl zřejmě jeho otec a který si od pana Willa Varnera, co mu patřila takřka celá osada i okolí, kterým se říká Francouzovo Zátočí a leží tak pětatřicet kilometrů od Jeffersonu, najal malou farmičku. Byla tak ubohá, malá a vymrskaná, že si ji propachtovávali jen ti největší budižkničemové, a i ti na ní hospodařili vždycky jenom rok. Ab s Flemem si ji přesto pronajali, ale pak to (jak vykládal Ratliff) Flem nebo Ab, či oba společně nepochybně našli —

„Co?“ zeptal se strejček Gavin.

„To nevím,“ odpověděl Ratliff. „Něco, co měli strejček Billy a Jody zahrabaný a o čem si mysleli, že je to v bezpečí —“ poněvadž ještě tu zimu se Flem stal příručím v krámě strejčka Billyho. A to, co na té farmě našli, byla zřejmě velká trefa, anebo to možná ani nepotřebo—

9$

vali. Třeba našel něco, o čem si Varnerovi mysleli, že je to v bezpečí, Flem v tom krámě za pultem. Za další rok se totiž starý Ab přestěhoval do Francouzova Zátočí k synovi a tu jeho propachtovanou farmu převzal další Snopes, který se taky vyvrbil bůhví odkud, a za další dva roky byl na místo kováře v kovárně pana Varnera dosazený další Snopes, takže ve Francouzově Zátočí bylo už stejně Snopesů jako Varnerů. A za pět let nato, v roce, kdy se Flem stěhoval do Jeffersonu, tam už bylo dokonce víc Snopesů než Varnerů, poněvadž jedna Varnerová byla provdaná za Snopese a měla u prsu další Snopesátko.

Flem totiž nakonec našel něco přímo v baráku strejčka Billyho: jeho jedinou dceru, která byla jeho nejmladší dítě a nejenom nejžádoucnější nevěsta ve vsi, ale v celém kraji, a nejenom kvůli pozemkům a penězům starého Willa. Viděl jsem ji totiž na vlastní oči, takže vím, kvůli čemu byla nejžádoucnější, přestože mi bylo tenkrát teprve jedenáct, dvanáct a pak třináct a ona už byla dospělá a vdaná a měla dítě starší, než jsem byl já. („Ale jdi,“ řek mi tenkrát strejček Gavin. „I ve dvanácti bys už moh vědět, že nejsi jediný, kdo si kvůli někomu takovému, jako je ona, hryzal ze zoufalství kotníky.“)

I když nebyla nijak mohutná, i když nebyla žádná obryně, to, čemu se říká junonická, bylo jí prostě moc, než aby se vešla, dala nacpat do jednoho dvounožce ženského pohlaví — byla moc bílá, moc ženská nebo třeba — já nevím — prostě moc nádherná: člověku stačilo jednou ji uvidět a rázem ho zalila vlna vděčnosti, že je mužský a žije s ní ve stejné době a ve stejném časoprostoru, ale v příští vteřině ho zalilo zoufalství, které ho už nikdy nepustilo, poněvadž si uvědomil, že se nikdy nenajde na světě nikdo, v kom by byl takový kus chlapa, aby se jí vyrovnal, aby si ji doved udržet a aby si

10$

ji zasloužil, a že tohle hoře v něm zůstane navěky, poněvadž mu už navěky bude vždycky na každé ženské všeho málo.

A právě tohle našel tenkrát Flem Snopes. Jednoho krásného dne (podle Ratliffa) se Francouzovo Zátočí dovědělo, že Flem Snopes a Eula Varnerová přejeli předešlou noc hranici do sousedního okresu, zaplatili za povolení k sňatku a vzali se. Ten samý den (taky podle Ratliffa) se Francouzovo Zátočí dovědělo, že v noci pláchli i tři mladíci, tři Eulini bývalí společníci, tvrdilo se, že do Texasu nebo rozhodně někam na západ, někam hodně daleko na západ, tak daleko, aby je strejček Billy nebo Jody Varner nedostihli, kdyby považovali za nezbytné se o to pokusit. Za měsíc nato odcestovali do Texasu (do té dnešní Mekky, jak se vyjádřil strejček Gavin, těch, co se do něčeho zapletli, nemůžou platit nebo jenom chovají nějakou naději) i Flem s Eulou, kteří se příští rok v létě vrátili s holčičkou o trošku větší, než by člověk u dítěte, kterému jsou teprve tři měsíce, očekával.

„A s těmi koňmi,“ dodal strejček Gavin. O tom jsme totiž věděli, především proto, že Flem nebyl první, kdo k nám kdy dovez koně. Skoro každý rok přivez někdo ze západních plání do našeho kraje stádo divokých, nezkrocených poníků a pak je prodal v dražbě. Tihle poníci dorazili pod velením člověka, který zřejmě pocházel z Texasu, ve stejnou dobu, kdy se z toho státu vrátili domů i pan Snopes a jeho žena. Stádo bylo zřejmě nezvykle divoké, poněvadž když se ta nezkrocená a nezkrotitelná strakatá zvířata rozprchla, nezaplavila jenom Francouzovo Zátočí, ale celou východní polovinu okresu. Nikdo ovšem nakonec s jistotou neprokázal, že jejich majitelem je Snopes. „Nevykládejte mi,“ řek strejček Gavin, „že jste byl jeden z těch tří, co utíkali

11$

před pachem brokovnice Willa Varnera. A nenamlouvejte mi, že jste polovičku toho restaurantu vyměnil s Flemem za jednoho z těch koní, poněvadž to vám neuvěřím. Zač teda?“

Ratliff seděl ve své úpravné modré košili bez kravaty a jeho podšité inteligentní mírné oči v přívětivém, snědém, hladce oholeném obličeji tak trochu uhnuly před pohledem strejčka Gavina. „Za tu starou barabiznu,“ odpověděl. Strejček Gavin čekal. „Za usedlost starýho Francouze,“ Strejček Gavin čekal. „Za ty zakopaný peníze.“ Nato strejček Gavin konečně pochodil: legendy o penězích a o stříbru, zakopaných na zahradách před yankeeskými nájezdníky, kolovaly bez výjimky o všech mississippských či vlastně o všech jižanských plantážích z dob před občanskou válkou — tenhle případ se týkal pobořeného panského sídla, které za starých časů vévodilo celému úseku známém pod jménem Francouzovo Zátočí a které odkázalo své jméno vsi, co teď patřila Varnerům. „To má na svědomí Henry Armstid, chtěl si s Flemem vyřídit účty za koně, kterýho mu ten Texasan prodal a kterej mu zlomil nohu. Ne,“ opravil se, „já taky a stejně tak ostatní nebo jeden každej z nás. Spekulovali jsme, proč se Flem stal majitelem tý starý usedlosti, když každej věděl, že je bezcenná. Tím nechci říct, že by ji byl koupil. Ale proč se s ní spokojil, když ji strejček Billy dal jemu a Eule jako svatební dar. A tak když Henry začal Flema špehovat a hlídat a nakonec ho jednou v noci přistihnul, jak v tý starý zahradě kope, nemusel mě trvám nijak dlouho přemlouvat, abysme tam druhej den v noci zajeli znovu a i já se přesvědčil, že tam Flem kope.“

„A když toho kopání nechal a odjel, tak jste s Henrym vylezli z křoví a začali kopat taky,“ dodal strejček Gavin. „A našli jste to. Aspoň něco. Ale to stačilo. To

12$

stačilo přesně na to, abyste se klepal nedočkavostí, kdy se už rozední a vy budete moct s Flemem Snopesem vyhandlovat svou polovičku restaurantu za polovičku usedlosti starýho Francouze. Jak dlouho jste pak s Henrym kopali, než jste toho nechali?“

„Já toho nechal po druhý noci,“ odpověděl Ratliff. „To mě totiž konečně napadlo si ty peníze prohlídnout.“ „Tak dál,“ řekl strejček Gavin. „Prohlíd jste si peníze.“ „To, co jsme s Henrym vykopali, byly stříbrný dolary. Některý z nich poměrně starý. Jedna z Henryho mincí byla ražená skorem před třiceti rokama.“

„Narafičil vám zlatý důl,“ řek strejček Gavin. „Jeden z nejstarších triků na světě a vy na něj houpnete. Že na něj houpl Henry Armstid, tomu se nedivím. Ale vy!“ „No,“ přisvědčil Ratliff. „Skorem stejně starej jako ten kapesníček, co ho pouštěla Eula Varnerová. Skorem stejně starej jako brokovnice strejčka Billyho Varnera.“ Takhle to řek tenkrát. Po uplynutí dalšího roku totiž zastavil strejčka Gavina na ulici a řek: „Když slavnej soud dovolí, pane doktore, tak bych rád udělal malou opravu. Rád bych změnil čas.“

„Jaký čas?“ opáčil strejček Gavin.

„Vloni jsem řek ,ten kapesníček, co ho pouštěla Eula Snopesová‘. Ale teď bych rád změnil ,pouštěla‘ na ,pouští‘. Vím o jednom chlapíkovi, co se pro něj i dneska shejbá.“

Do půl roku připravil totiž Snopes svého partnera nejenom o spolumajitelství restaurantu, ale už se ani neotáčel za tím umaštěným pultem, poněvadž ho za ním i v tom plátěném stanu vystřídal další Snopes, který přibyl z Francouzova Zátočí a který postoupil na místo prvního, a vyplnil tak vzniklé vakuum podle stejných zákonů osmózy, podle nichž, jak říkal Ratliff, zaplavují Snopesové celé Francouzovo Zátočí. Řetěz se ovšem

13$

nikdy nepřetrhne, poněvadž každý Snopes ve Francouzově Zátočí postoupí taky o příčku výš a dole ponechá mezeru, kterou vyplní další, ať už se vyvrbí odkudkoli. Tohle se tam už bezpochyby stalo, třebaže Ratliff ještě neměl čas se tam zajet podívat a přesvědčit se o tom.

Flem se svou ženou už bydlel v malém pronajatém domku v jedné zastrčené ulici skoro na kraji města a byl správcem městské elektrárny a vodárny. Bylo to něco tak neslýchaného, že jsme z toho byli paf, ne z toho, že to místo dostal Flem, tak daleko jsme ještě nebyli, ale z toho, že se teprve teď dovídáme, že takové místo existuje, že v Jeffersonu je úřad správce elektrárny. Do té doby obstarával totiž elektrárnu — kotle a stroje, pohánějící čerpadlo a dynamo — starý strojník z pily, Harker, a o dynama a elektrické vedení, které dodávalo městu elektřinu, se staral soukromý elektrikář, kterému za to město platilo určitý poplatek — a tenhle stav byl od dob, co byla v Jeffersonu zavedena tekoucí voda a elektrika, naprosto uspokojivý. Ale najednou, zničehonic a bez jakéhokoli upozornění jsme k tomu potřebovali správce. A stejně tak zničehonic, najednou a taky bez jakéhokoli upozornění se tím správcem stal venkovan, který nebyl ještě ani dva roky ve městě a který (jak jsme předpokládali) nejspíš až do té první noci před dvěma lety, co přijel s vozem do Jeffersonu, v životě elektrické světlo neviděl.

Jedině z tohohle jsme byli paf. Ne z toho, že ten venkovan je Flem Snopes. V té době jsme totiž už všichni na vlastní oči uviděli paní Snopesovou. Vídávali jsme ji sice málokdy, a zpravidla jen za pultem restaurace v druhé umaštěné zástěře, když opíkala hamburgry, smažila na petrolejové plotýnce s připečeným tukem vajíčka, šunku a tvrdé stejky, nebo když například přecházela jednou týdně samotná náměstí, i když, pokavaď

14$

jsme mohli zjistit, nikdy nikam nemířila: prostě šla, kráčela, obklopená aurou spořádanosti, cudnosti a osamocenosti, desetkrát necudnější a stokrát dráždivější než koupačky, jaké začaly dívky nosit tak kolem roku devatenáct set dvacet, a budila dojem, jako by se jejímu oděvu po závěrečném horečnatém překotném finiši konečně podařilo ji dostihnout a zahalit, ale teprve v té poslední vteřině, těsně před tím, než na ni člověk pohlédl, a jenom na okamžik, na vteřinu, než zplihne a opustí její postavu, která ho jako nějaké otáčející se souhvězdí prodírající se cáry nepatrné přeháňky, jež na něm ulpěla, svými prostými, obyčejnými kroky ze sebe strhává.

A starostu majora De Spaina jsme znali ještě déle.

V té době byla v Jeffersonu, v celém státě Mississippi, a máme-li mluvit pravdu, na celém Jihu, ještě spousta mužů, kterým se říkalo pane generále, pane plukovníku nebo pane majore, poněvadž jejich otcové nebo dědečkové bývali generálové či plukovníci, nebo majorové, případně prostí vojíni konfederační armády, anebo přispěli na kampaň některého úspěšného mississippského guvernéra. Ale tatínek majora De Spaina byl skutečně major konfederační kavalérie a De Spain sám studoval ve West Pointu a pak odjel jako poručík s vojskem na Kubu, odkud se vrátil domů se zraněním — s dlouhou jizvou, která se mu táhla od vlasů přes levé ucho až k čelisti a která mohla pocházet od šavle nebo i od nabijáku pušky, s kterou ho praštil v boji nějaký Španěl, jak jsme si samozřejmě říkali my, anebo taky od sekyry, kterou ho prý, jak prohlašovali jeho političtí odpůrci, když se ucházel o starostenství, sekl při hře v kostky jeden seržant.

Když se totiž vysvlík z modrého yankeeského kabátce, ani se ještě doma neohřál a už nám bylo jasné, že on a Jefferson táhnou neodvolatelně a nezdolně každý za

\

15$

jiný konec provazu a že jeden bude muset povolit. A že to nebude pan major: že před Jeffersonem ani neuteče, ani nebude hledět se mu přizpůsobit, ale že se s ním spíš pokusí kroutit tak dlouho, až se Jefferson přizpůsobí jemu, a že se mu to — aspoň jak doufala mládež — podaří.

Do té doby se totiž Jefferson podobal všem ostatním jižanským městečkům: od chvíle, co to poslední „zlatokop“ ze Severu vzdal a vrátil se domů nebo z něj město udělalo dalšího zatvrzelého Mississippana, se v něm nic neudálo. I my jsme měli starostu a radní, kteří, jak se zdálo mládeži, vytrvávali na svých místech už od dob archy Noemovy nebo rozhodně přinejmenším od roku osmnáct set dvacet, kdy odešel do Oklahomy poslední Čikasó, a kteří byli už tehdy tak staří jako teď a ke všemu nestárli: starostu, starého pana Adamse s dlouhými patriarchálními bílými vousy, který mladým lidem, jako byl bratránek Gowan, připadal nejspíš starší než sám pámbů, anebo přinejmenším starší než první člověk na světě: strejček Gavin prohlásil, že ti dvanáctiletí a třináctiletí kluci, jako je bratránek Gowan, nejsou sami, kdo vynechávají, když o něm mluví, to „s“ na konci jeho jména a kdo jeho staré tlusté ženě říkají „madame Eva Adamova“, přestože se ta stará tlustá Eva nemusí už dávno bát, že by vyprovokovala hada či kteréhokoliv jiného tvora k tomu, aby ji pokoušel.

A tak jsme uvažovali, jakou sekyrou se poručík De Spain pokusí osekat Jefferson tak, aby mu vyhovoval. A jednoho dne ji našel. Městský elektrikář (ten, co udržoval v chodu městské generátory, dynama a transformátory) byl génius. Jedno odpoledne v roce devatenáct set čtyři vyjel z dvorku za svým stavením do ulic v prvním automobilu, jaký jsme kdy viděli: vyrobil si ho celý na koleně, i s motorem a se vším, od indukční cívky až

16$

k ojnici pístu, a vřítil se na náměstí právě v okamžiku, kdy tudy projížděl cestou k domovu pan bankéř Sartoris ve své bryčce s hezky spárovaným spřežením plnokrevníků. Přestože plukovník Sartoris ani jeho kočí neutrpěli žádné zranění a koně, když je chytili, na sobě neměli ani škrábnutí a elektrikář se nabízel, že bryčku opraví (prý se dokonce nabíd, že ji opatří benzínovým motorem), objevil se pan plukovník Sartoris in persona při příštím zasedání městské rady, která pak vydala výnos, že na ulicích Jeffersonu se v budoucnu nesmí vyskytnout žádné vozidlo poháněné benzínovým motorem.

To byla příležitost pro De Spaina. A nejenom pro něj. Byla to šance, na jakou se čekalo nejenom v Jeffersonu, ale všude, na jakou čekala celá současná mladá generace, která v té smradlavé, hlučné, po domácku vyrobené samohybné káře, co si pan Buffaloe (ten elektrikář) vyrobil z všelijakého čajku ve svém volném čase na dvorku za svým stavením, viděla nejenom jedinečný jev, nýbrž předzvěst, příslib budoucího osudu Spojených států. Neměl (De Spain) ani zapotřebí dělat nějakou kampaň: stačilo, aby oznámil, že kandiduje na úřad starosty. A těm starým usádleným městským otcům to bylo okamžitě jasné a vystrašilo je to tak, že se utekli k zoufalému tahu: vymysleli si nebo exhumovali či zopakovali (ať už to nebo to) tu kubánskou historku o hře v kostky a o sekyře toho seržanta. Jenže De Spain ji okamžitě a jednou provždycky sprovodil ze světa; a bez použití politických prostředků; ani sám Caesar by to nedokázal hladčeji.

Došlo k tomu jednou dopoledne v době, kdy chodila pošta. Když starosta Adams a jeho nejmladší syn Theron, který nebyl ani tak starý jako De Spain a ani dokonce o moc silnější, jenom vyšší, vycházeli z poštovní-

17$

ho úřadu, potkali se s De Spainem. Správněj řečeno zpozoroval pan Adams pana De Spaina ve chvíli, kdy tam De Spain stál už se značným zástupem čumilů a sahal si prstem na jizvu. „Dobré ráno, pane starosto,“ řek De Spain. „Copak jsem to slyšel o nějaké hře v kostky, do které se zamíchala sekyra?“

„Na to by se právě jeffersonští voliči rádi zeptali vás, pane,“ odpověděl pan Adams. „Jestli víte o nějakém důkaze, co by to vyvracel a nebyl až na Kubě, tak bych vám radil, abyste se s ním vytasil.“

„Vím o rychlejším způsobu,“ odpověděl De Spain. „Vaše ctihodnost je na to už trochu stará, ale tady Theron je už velký chlapec. Dovolte, abych s ním zašel do McCaslinova železářství, kde bychom si koupili dvě sekyry a na místě zjistili, jestli máte pravdu.“

„Ale, pane poručíku,“ řekl Theron.

„Buďte bez starosti,“ odpověděl pan De Spain. „Zaplatím obě.“

„Poklona, pánové,“ řek Theron. A tím to skončilo.

V červnu byl De Spain zvolen starostou. Bylo to vítězství na celé čáře, poněvadž nejenom vyhrál volby, poněvadž nejenom zvítězil: do Jeffersonu pronikla nová doba: on byl pouze její šampión, její Godefroi de Bouillon, byl zkrátka jeffersonský Richard Lví srdce dvacátého století.

A uměl to královské roucho nosit. Ne: to nebylo roucho: to byla zástava, vlajka, a on ji třímal, on s ní kráčel v čele všech, dřív než Jeffersonu došlo, že jsme na ni zralí. Jmenoval pana Buffaloea městským elektrikářem s pevným měsíčním platem, ale jeho první úřední výkon se samozřejmě týkal výnosu pana plukovníka Sartorise, výnosu proti automobilům. My jsme si samozřejmě mysleli, že ho se svými novými radními odvolá, z toho prostého důvodu, že ho jeden starý páprda jménem

18$

plukovník Sartoris nařídil vydat druhému starému páprdovi jménem starosta Adams a tenhle druhý páprda ho vydal. Jenže oni ho nezrušili. Jak jsem už řek, ty volby byly vítězství na celé čáře. Bylo to, jako by De Spain tou záležitostí se sekyrou a se starým starostou Adamsem a Theronem tenkrát to dopoledne před poštovním úřadem posvítil na cestu všem mladým lidem v Jeffersonu. Nebo aspoň těm, co ještě nebyli majiteli žádného krámu ani přádelny, a nebyli ani zavedení advokáti nebo doktoři, jenom úředníci, příručí a účetní v krámech, přádelnách a kancelářích, a snažili se ušetřit si aspoň tolik, aby se mohli oženit. Ti všichni se společnými silami zasloužili o to, aby byl zvolen starostou De Spain. A podařilo se jim nejenom to: než se nadáli, a dokonce dřív než si to předsevzali, smetli ty staré usádlené radní a na šosech nebo aspoň na sekyře Manfreda De Spaina nastoupili do úřadů městských otců sami. A tak by byl člověk čekal, že nejdřív s definitivní platností škrtnou to nařízení o automobilech. Ale oni ho místo toho dali přepsat na pergamen jako nějaký diplom či citát a vyvěsili si ho v rámečku v osvětlené vitrínce na stěně v chodbě soudní budovy, ke které se zanedlouho začali sjíždět lidi v automobilech až z takových dálav, jako je například Chicago, aby se mu zasmáli. Byla to totiž, jak se vyjádřil strejček Gavin, ještě ta bájná, legendární doba, kdy neexistoval rozpor mezi automobilem a dobrou náladou, kdy ještě každý Američan nemusel mít automobil a kdy ještě automobily nezabíjely víc lidí než všechny války.

A De Spain udělal ještě víc. Přivez do města první doopravdický automobil — červený roadster E.M.F. — a z nájemní stáje, zděděné po otci, rozprodal koně, vytrhal stání i žlaby, zrušil sedlovny a zřídil první jeffersonskou opravnu a prodejnu automobilů, takže se vlast—

19$

niky vozů mohli stát i jeho radní a všechna ostatní mládež, které by byla ani jedna z našich dvou bank nepůjčila na zakoupení motorového vozidla jediný cent, ať by měli platební schopnost sebevětší. Ach ano, do Jeffersonu dorazil věk motorů, v jehož čele jel De Spain v červeném roadsteru: v tom nezvyklém, šviháckém vozidle, které bylo stejně neztečitelně a nezdolně polygamní a svobodné, jako byl on sám, a jako zůstal navždycky: žil sám ve velkém dřevěném domě po svém nebožtíkovi otci, s kuchařem a s podomkem v bílé kazajce, zahajoval každoročně ples debutantek a byl nejvyhledávanější tanečník při dámských volenkách. Kdyby byla už tehdy existovala bohémská společnost — nemyslím společenská smetánka ani horních deset tisíc —, bohémská společnost, co žije po kavárnách a nočních podnicích, a objevila se v Jeffersonu, byl by v jejím čele on. A kdyby se byl narodil o generaci později, byl by přijat aklamací za velekněze onoho nového amerického náboženského kultu polovysvlečených slečen na obálkách časopisů, kultu, který povýšil všechny ty Harlowové, Grableové a Monroeové už za živa do hierarchie amerických cherubínů.

A tak když jsme poprvé uviděli kráčet po náměstí paní Snopesovou, jejíž tělo budilo děsivé zdání, že jí v příštím okamžiku propálí oděv skrznaskrz a nezanechá mezi sebou a denním světlem ani. závoj z popela, připadalo nám, že pozorujeme sám Osud, osud, jehož je jak ona, tak pan starosta De Spain obětí. Kdy se poznali, kdy poprvé spočinuli zraky jeden na druhém, to jsme nevěděli. Neměli jsme to ani zapotřebí vědět. V určitém slova smyslu jsme to ani vědět nechtěli. Předpokládali jsme ovšem, že De Spain objevil nějaký pokoutní způsob či metodu, jak ji v noci propašovávat do svého domu, ale ani to jsme nevěděli s jistotou. V případě

20$

kohokoliv jiného by si je byl někdo z nás — některý chlapec či několik chlapců nebo mladíků — potají vyčíhal a zjistil to. Ale poněvadž šlo o něj, tak jsme to neudělali. Naopak, drželi jsme mu palec. Nechtěli jsme nic vědět. Byli jsme jeho spojenci, jeho spolčenci. Když nasazoval panu Snopesovi parohy — parohy, které, pokud jde o důkazy, jsme si mohli i vycucat z prstu —, bylo jeho spolčencem celé město. Nasazoval mu parohy a my jsme pozorovali, jak si s ním vyšlapuje a přitom zřizuje (i když jsme to ještě nevěděli), přitom uvažuje, jak zřídit, úřad správce elektrárny, o němž jsme ještě nevěděli, že ho nemáme, natož že ho potřebujem, a do něhož pak pana Snopese dosadil. Ne že bychom proti panu Snopesovi něco měli. Tenkrát jsme ještě nerozpoznávali příznaky a úkazy, které by nás byly měly upozornit, varovat, které by nás byly měly honem honem sešikovat v jednotu na obranu našeho města. A ne že bychom ve skutečnosti stranili smilstvu nebo hříchu: jenom jsme stranili De Spainovi a Eule Snopesové, jenom jsme stranili tomu, co ti dva představovali a co strejček Gavin nazval božským úkazem prosté ryzí nespoutané a nesmrtelné tělesné žádosti, stranili jsme těm dvěma lidem, z nichž každý našel v tom druhém toho jediného, kterého mu přisoudil osud, toho na tomto světě nejlepšího, s jakým se může poměřit jeho temperament. A byli jsme hrdí, že jejich kolbištěm je Jefferson.

I strejček Gavin, dokonce i strejček Gavin. Jednou se Ratliffa zeptal: „Naše město není přece ták velké. Čím to, že je Flem ještě nepřistihl?“

„Poněvadž nechce,“ odpověděl Ratliff. „Zatím se mu to ještě nehodí do krámu.“

Pak jsme se dověděli, že naše město — ať už starosta, radní či někdo jiný, a ať už k tomu došlo jakkoli — zřídilo úřad správce elektrárny a dosadilo do něj Flema Snopese.

21$

V noci dohlížel na elektrárnu Vysloužilý strojník z pily pan Harker spolu s Tomeyiným Turlem Beauchampem, černošským topičem, který topil pod kotly, když pan Harker hlídal tlakoměry, poněvadž tohle Tomeyin Turl buďto neuměl, anebo to odmítal dělat, nejspíš proto, že neuznával žádnou spojitost mezi topeništěm pod kotlem a malým umatlaným ciferníkem nahoře, který ke všemu ani neukazuje hodiny. Ve dne obstarával elektrárnu druhý černošský topič Tom Tom Bird a pan Buffaloe, který do kotelny nakouk jen tu a tam, jen tak pro formu, poněvadž Tom Tom kromě toho, že topil pod kotly, doved sledovat tlakoměry, mazat a čistit ložiska parního stroje a dynam stejně dobře jako on a pan Harker: tohle uspořádání uspokojovalo dokonale všechny strany, poněvadž pan Harker byl v té době už tak starý, že mu noční šichty nevadily, a možná jim dokonce dával přednost, zatímco Tom Tom — šedesátiletý chlap jak hora, který vážil metrák a vypadal na čtyřicet — se před dvěma lety počtvrté oženil, s mladou ženskou, kterou jak žárlivý Turek držel v přísném ústraní svého stavení u tratě takových tři a půl kilometru od elektrárny a odmítal brát si jiné šichty než denní. Ovšem v době, kdy se k nočním šichtám pana Harkera přidal bratránek Gowan, uměl už sledovat tlakoměry a dokonce doplňovat maznice i pan Snopes.

To bylo asi dva roky po tom, co se stal správcem. Gowan si ten podzim předsevzal, že se dostane do fotbalového mančaftu, a napadlo ho, ani sám trvám nevěděl proč, že házet uhlí lopatou v elektrárně při nočních směnách by byla přesně ta správná průprava pro kličkování a srážky s nepřátelskými útočníky. Tatínek s maminkou toho názoru nebyli, ale pak se do toho vložil strejček Gavin (to už měl diplom z Harvardu, byl absolvent právnické fakulty Mississippské univerzity a člen

22$

advokátní komory, a poněvadž se dědeček už chystal na odpočinek, vlastně i městským prokurátorem. Už celý rok — tohle bylo v červnu, kdy se právě vrátil z univerzity, v létě, kdy paní Snopesovou ještě neznal — se ani nezmínil o Heidelbergu, poněvadž už pro něj nebyl ani ta příjemná představa, o které moh rozkládat).

„Proč by ne?“ řek. „Gowanovi táhne na třináctý rok: je nejvyšší čas, aby přestal trávit noci doma. A které místo je k tomu vhodnější než elektrárna, kde se pan Harker s topičem budou starat, aby neusnul?“

A tak se stal Gowan pomocníkem Tomeyina Turla a pan Harker se začal okamžitě starat, aby neusnul, a tak mu vykládal o panu Snopesovi: mluvil o něm s jakýmsi nemravokárným úžasem, s jakým by člověk líčil dejme tomu srážku planety, jíž byl svědkem. Podle pana Harkera to celé začalo v předešlém roce. Když Tom Tom jednou odpoledne-vyčistil topeniště a pak seděl v chodbičce a kouřil fajfku vedle kotle, který měl pod tlakem, začala z jednoho pojistného ventilu na středním kotli syčet pára. Vtom vešel pan Snopes, který chvíli postál a přitom žvejkal tabák a díval se nahoru na pískající ventil.

„Co váží ta píšťala?“ zeptal se.

„Esi myslíte ten ventil, tak takovejch pět kilo,“ odpověděl Tom Tom.

„To je celý z mosazi?“ pokračoval pan Snopes.

„Celý, až na tu ďovírku, kterou to, jak vy říkáte, píská,“ odpověděl Tom Tom. Tím to tenkrát skončilo, jak vykládal pan Harker. Za dva měsíce nato přišel jednou večer do služby a zjistil, že z kotlů zmizely tři pojistné ventily a že vývody jsou zašpuntované palcovými blindami z ocelových šroubů, které by udržely tlak pěti set kil, ale Tomeyin Turl hází dál lopatou na topeniště uhlí, poněvadž ještě neslyšel ani jeden ventil zasyčet.

23$

„A čela těch třech kotlů by člověk propíchnul limonádovým brčkem,“ řek pan Harker. „Když jsem se podíval na tlakoměr na prvním kotli, nechtělo se mi vůbec věřit, že zůstanu naživu aspoň tak dlouho, než dosáhnu na žifardku.

A když jsem konečně Turlovi vtlouk do hlavy, že ta stovka na ciferníku znamená, že by nejenom přišel o flek, ale že by o něj přišel tak nenávratně, že by se už pro něj nikdy žádnej nenašel, stejně jako by se nenašel on sám, vychladnul jsem do tý míry, že jsem byl štont se zeptat, kam se ty pojistný ventily poděly.

,Pan Snopes je vodundal,‘ povídá.

,Propánajána, a proč?’

Já nevím. Říkám vám jen to, co mi řek Tom Tom. Povídal, že pan Snopes povídal, že ten plovák v rezervám není dost těžkej a že by ten rezervoár moh někdy začít týct, a tak že ten plovák zatíží těma třema pojistnejma ventilama.‘

,To chceš říct,‘ povídám. Na víc jsem se nezmoh. ,To chceš říct —‘

,Aspoň tak mi to Tom Tom říkal. Já se v tom nevyznám.‘

Zkrátka a dobře, ventily byly fuč. Jestli byly v tom rezervoáru nebo né, to bylo pozdě zjišťovat. Do tý doby jsme si s Turlem dávali vždycky lehára, když bylo po špičce a už nebyl takovej frmol. Ale můžete vzít jed na to, že tu noc jsme si vůbec nedáchli. Strávili jsme ji v podstatě celou na hromadě uhlí, odkaď jsme mohli ty tři ventily hlídat naráz. A od půlnoci, když bylo po špičce, jsme ve všech třech kotlech dohromady neměli ani tolika páry, aby utáhla pražič burskejch oříšků. A i když už jsem ležel doma v posteli, tak jsem ne a ne usnout, poněvadž v tom momentě, co jsem zavřel oči, jsem před sebou viděl ciferník jak škopek s červenou ručič-

24$

kou velkou jak lopata uhelka, která se blížila k padesáti kilům, a já celej zpocenej vykřiknul a probudil se.

A jen co se trošku rozednilo a bylo už kapku vidět, tak jsem tam vylez. Ne že bych tam poslal Turla: vylez jsem tam sám a podíval se na ten plovák. Žádný pojistný ventily ho nezatěžovaly, ale dost možná, že pan Snopes nechtěl, aby byly připevněný někde, kam by na ně první člověk, co se do toho rezervoáru podívá, dosáhnul. Moh jsem otevřít kohout a tu nádrž vypustit, i když je čtrnáct metrů hluboká, ale jsem jenom zaměstnanec, správce je pan Snopes, a už byla denní šichta, tak jsem si řek, ať si na všecky otázky, co budou Joea Buffaloea, až přídě, zajímat v případě, že náhodou uvidí místo pojistnejch ventilů pětimetrákový blindy, odpovídá Tom Tom.

A tak jsem šel domů, ale další noc jsem nemoh zaboha přimět Turla k tomu, aby ty ručičky na ciferníkách dostal aspoň tak vysoko, aby se pohnul nízkotlakovej píst, natož pak aby se roztočily dynama. A další noc, a ještě další, takovejch deset dalších dní za sebou jakobysmet, až pak přišla expres ta bedýnka. Tom Tom na mě počkal a otevřeli jsme ji společně (stálo na ní velkejma černejma písmenama NA DOBÍRKU, ale adreska u toho nebyla, ta byla urvaná. Já vím, kam ji mrsknul, řek Tom Tom), potom jsme oddělali z vývodů ty blindy a ty tři nový pojistný ventily nasadili. A můžu vám prozradit, že Tom Tom tu zmačkanou adresku fakt našel: Pan Flem Snopes, elektrárna, Jefferson, Mississippi. DOBÍRKA dvacet tři dolary a osmdesát jeden cent.“

A došlo ještě k něčemu, ale o tom nevěděl ani sám pan Harker, dokud mu to neřek strejček Gavin, kterému to zase řek Tom Tom: jednou odpoledne kouřil Tom Tom na hromadě uhlí fajfku, když vtom vešel pan

25$

Snopes, v ruce cosi, co Tom Tom prvně pokládal za podkovu trojku pro mula. Jenže pan Snopes s tím zašel do kouta za kotle, kde se pravděpodobně už od dob, co začala v Jeffersonu svítit první lampa, vršila hromada vyřazených součástek — ventilů, ojnic, šroubů a podobně —, klek si, začal kousek po kousku třídit a dávat na dvě hromádky do chodbičky za sebou a Tom Tom pozoroval, jak zkouší magnetem každý kousek nepřidělaného kovu v kotelně a dává stranou obyčejné železo od mosazi. Pak nařídil Tom Tomovi, aby tu vytříděnou mosaz posbíral a odnes mu ji do kanceláře.

Tom Tom naházel mosaz do bedničky. Snopes už čekal v kanceláři a žvejkal tabák. Tom Tom povídal, že nepřestal žvejkat, ani aby si upliv. „Jak spolu s Turlem vycházíte?“ zeptal se.

„Dělám si svou práci,“ odpověděl Tom Tom. „A co si dělá Turl, vo to se nestarám.“

„Ale Turl na to má jinej názor,“ povídá pan Snopes. „Chce, abych mu přidělil tvoje denní šichty. Prohlašuje, že už ho topení v noci nebaví.“

„Až bude topit tak dlouho jako já, tak ať si je má,“ odpověděl Tom Tom.

„Jenže Turlovi se nechce tak dlouho čekat,“ pokračoval pan Snopes. Pak mu řek, že Turl má v plánu krást z elektrárny železo a pak to svist na Tom Toma, aby pan Snopes Tom Toma vyrazil. Přesně takhle to řek. Podle Tom Toma, který to vykládal strejčkovi Gavinovi, řek: železo. Třeba až do předešlého dne neslyšel o magnetu, a tak si myslel, že o něm neslyšel ani Tom Tom a že neví, co on — Snopes — dělá. Že neslyšel ani o magnetu, ani o mosazi, aby bylo jasno, a tím pádem nerozezná mosaz od železa. Anebo si třeba jenom myslel, že když je Tom Tom černoch, je mu to fuk. Anebo že jako černoch nebude chtít strkat prsty do něčeho,

26$

s čím má něco společného běloch, ať už něco ví nebo ne a ať je mu to fuk nebo ne. Jenomže co bylo dál, to jsme si museli samozřejmě domyslet. Ne že by to dalo takovou práci: Tom Tom, který měl rozměry, postavu i barvu (a samozřejmě náturu) velkého černého skotského bejka, tam asi stál a shlížel na toho bělocha ze své výšky. Turl měl naopak barvu jako sedlo a i s plnou lopatou by to dotáh s bídou na pětašedesát kilo. „Tohle na tebe šije,“ řek pan Snopes. „A tak bych rád, abys vzal tady tohle k vám domů a schoval to. Ale nikomu ani muk. Až budu mít proti Turlovi dost důkazů, tak ho vyrazím.“

„To já bysem věděl vo lepčím způsobu,“ povídá Tom Tom.

„O jakém?“ zeptal se pan Snopes, ale pak honem dodal: „Ne, ne, to by nebylo dobrý. Jestli mezi váma budou nějaký rozepře, tak vás vyrazím oba. Udělej, jak ti říkám. Ledaže tě tvoje práce tady už nebaví a chceš ji přenechat Turlovi. Chceš?“

„Na můj tlak si eště nikdo nikdá nestěžoval,“ odpověděl Tom Tom.

„Tak udělej, co ti povídám,“ řek pan Snopes. „Vem tady tohle dneska večír k vám domů. A ať tě nikdo nevidí, ani tvoje žena. Ale jestli do toho nemáš chuť, stačí říct. Však se trvám najde někdo, kdo tu chuť mít bude.“

A tak Tom Tom vzal tu mosaz domů. A pan Harker pozoroval, že vždycky když se ta hromada vyřazených součástek znovu navrší, vytřídí pan Snopes magnetem další várku mosazi, aby ji Tom Tom moh odnést a schovat doma. Tom Tom totiž topil pod kotly už čtyřicet let, od té doby, co dospěl, a pod těma třema dvacet, celou tu dobu, co tam stály, poněvadž pod nima rozdělal první oheň. Ze začátku totiž topil jen pod jedním kotlem

27$

a dostával měsíčně pět dolarů. Teď, v šedesáti, se staral o tři, bral měsíčně šedesát dolarů, měl svůj domek, kousek kukuřičného pole, mula a vůz, s kterými každou neděli, se zlatýma hodinkama a se svou mladou žínkou, pravděpodobně poslední žínkou, jakou měl v životě mít, jezdil dvakrát do kostela.

Ale pan Harker věděl v té době jenom to, že ten kovový odpad, co se pomalu vrší za kotly v koutě, vždycky zničehonic přes noc zmizí. A tak na to dělal večer co večer vtípky: vešel do elektrárny s tím svým výrazem člověka, který má strašně napilno a neví, kam dřív skočit, a řek Turlovi: „Ty, koukám, že tadyhle ta mašinka ještě funguje. Na těch pouzdrech a pístních čepech je mosazi jen což, ale pohybujou se trvám moc rychle, než aby se k nim dal přiložit magnet. V tom je trvám naše spása. Kdyby věděl, že byste s Tom Tomem nějak dokázali udržet páru bez těch kotlů, prodal by trvám i je.“

Pak vykládal — pan Harker —, co se stalo dál, jak první den v roce přišla městská revize: „Přídou vám sem takový dva brejláči. Projdou knihy, strčej do všeho nos, spočítaj všecko, co zmerčej, a zapíšou to. Pak se vrátěj do kanceláře, a když tam v šest přídu, jsou tam ještě. Vypadá to, jako by něco kapku neštymovalo. Vypadá to, že v knihách jsou zanesený ňáký starý mosazný součástky, který zřejmě chyběj nebo co. V knihách teda byly a ty nový ventily, co přišly místo nich, byly taky na svejch místech. Ale ajcem trajcem, jestli se jim podařilo najít jedinkou z těch starejch součástek, až na jeden starej rozbitej kohout, co byl zastrčenej někde z dosahu magnetovýho pole, aby se tak řeklo, někde pod ponkem či kde. Byla to fakt záhada. A tak jsem se s nima vrátil a svítil jim a voni se znovu koukli do všech koutů a přitom si krásně zmazali ty svý bílý košile sazema,

28$

olejem a uhelným prachem. Ale mosaz, toceví, nikde, jako by se po ní země slehla. A tak odešli.

jenže druhej den ráno se přišinuli zaseje. Tentokrát si přivedli městskýho tajemníka a byli tam dřív než pan Snopes, takže museli počkat, dokud v tý svý koskatý čepici a s tím žvejkancem tabáku nedorazil. Snopes žvejká, kouká na ně, voni vokolkujou, ale nakonec se přece jen vymáčknou. Hrozně se omlouvali, okolkovali jen což a zasejc se omlouvali, ale že jim nezbejvá, než se obrátit na něj, poněvadž je správce elektrárny. A jestli chce, aby mě, Tom Toma a Turla zavřeli hned, nebo jestli to počká do druhýho dne. On tam stojí, žvejká, oči jako dva štipce kolomasti na kusu syrovýho těsta, ale oni poráde melou a melou, že se strašně omlouvaj.

,Kolik to dělá?‘ zeptal se.

,Dvě stě osmnáct dolarů a padesát dva centy, pane Snopes.‘

,To jako všechno, sakumprásk?’

,Kontrolovali jsme to dvakrát, pane Snopes.‘

,Dobrá,‘ povídá a šáhne, vytáhne peníze, vysolí na dřevo dvě stě osmnáct dolarů a dvaapadesát centů a požádá je o potvrzenku.“

Jenomže příští léto se Gowan už zaučoval na topiče, a tak měl všechno z první ruky, od Turla: jednou takhle večer se pan Snopes objevil zničehonic v kotelně, zůstal stát ve dveřích a kejvl prstem na Turla, takže tentokrát stál proti němu v kanceláři pro změnu Turl.

„Co to máš s Tom Tomem za rozepře?“ zeptal se pan Snopes.

„Já? S Tom Tomem?“ opáčil Turl. „Esi Tom Tom počítá s ňákejma rozepřema mezi náma dvěma, tak ať rovnou nechá topení a de dělat číšníka. Na rozepře je zapotřebí dvouch a Tom Tom je než jeden, i kdyby byl eště věčí vazba, než je.“

29$

„Tom Tom má dojem, že šilháš po denních šichtách,“ řek pan Snopes.

Turl nevěděl, kam s očima. „Zvládnu stejnej příděl uhlí jak von,“ odpověděl.

„To Tom Tom ví,“ řek pan Snopes. „Ví, že nemládne. A taky ví, že ho z jeho místa nemůže vyšťouchnout nikdo jinej než ty.“ Pak mu řek, že Tom Tom kradl dva roky v elektrárně mosaz a teď to svádí na Turla, aby pan Snopes Turla vyrazil, a že mu zrovínka ten den řek, že ten zloděj je Turl.

„To je lež,“ odpověděl Turl. „Nenechám se vod žádnýho negra vočerňovat, že jsem ukradnul něco, co sem nevzal, i kdyby byl eště věčí vazba, než je!“

„Jistě,“ odpověděl pan Snopes. „Takže bude nejlíp, když tu mosaz přineseš zpátky.“

„Co by,“ odpověděl Turl. „Vod toho je snad placenej pan Connor.“ Pan Buck Connors byl městský policajt.

„Tak to tě zaručeně zabásnou,“ povídá pan Snopes. „Tom Tom bude tvrdit, že vůbec nevěděl, že tam nějaká mosaz je. Jedinej, kdo to věděl, budeš ty. A co myslíš, že si pan Connor řekne? Budeš jedinej, kdo věděl, kde je skovaná, a Bucky Connor si řekne, že i blázen by měl víc rozumu, než aby něco ukradnul a skoval to ve vlastních jeslích s kukuřicí. Takže ti nezbejvá než tu mosaz přinýst zpátky. Běž tam ve dne, kdy je Tom Tom tady, v práci, tu mosaz mi dones a já ji dám stranou jako důkaz proti Tom Tomovi. Ale třebas po těch denních šichtách tak moc netoužíš. Jestli ne, stačí říct. Však on se někdo najde.“

Turl totiž netopil pod kotly čtyřicet let. Tak dlouho nemoh dělat ještě nic, poněvadž mu bylo teprve třicet. Ale i kdyby mu bylo sto, nemoh by ho nikdo obvinit, že by veškerá práce, co v životě nadělal, vydala na plných čtyřicet let. „Ledaže by se mu do toho započetlo i to

30$

jeho mrouskání po nocích,“ řekl pan Harker. „Kdyby totiž Turla někdy potkala ta smůla, že by se oženil, lez by i do vlastního stavení zadním okýnkem, jinak by totiž nevěděl, kvůlivá čemu tam leze. Nemám pravdu, Turle?“

A tak, jak vykládal pan Harker, to, co se pak semlelo, nebyla ani tak Turlova vina, jako spíš chyba, které se dopustil pan Snopes. „Poněvadž,“ řek pan Harker, „si včas nezpomněl, že se Tom Tom nedávno oženil s mladou světlounkou mulatkou. Když si zpomenu, že si ze všech jeffersonskejch černochů vybral akorát Turla, kterej aspoň jednou prohnal — nebo se pokusil prohnat — sukně každý holky v okruhu patnácti kilometrů od města, že ho posílá k Tom Tomovi, o kterým přece Turl ví, že se před očima pana Snopese potejká až do šesti večír s uhlím a pak musí ještě šlapat tři kilometry ke svýmu domku u tratě, a čeká, že tam Turl bude celou tu dobu jenom hledat“ (V té době už topil Gowan v noci skoro sám. Musel. Turl se potřeboval po půlnoci trošku prospat na ohrazené hromadě uhlí. A už hubl, a to si moh dovolit ještě míň než nespat.), „že tam bude hledat něco, co není skovaný v Tom Tomový posteli, a když si zpomenu, jak se tady Tom Tom potejká s kotlema, sešvagřenej s Turlem svejma parohama stejně jako pan Snopes s majorem De Spainem, jak to tvrdí tvůj strejda, a jak krade mosaz, aby ho Turl nepřipravil o místo, a jak Turl celou tu dobu obstarává za denního světla místo Tom Toma jeho noční šichtu doma, tak se mi někdy zdá, že z toho budu mít smrt.“

Ale neměl. Všichni jsme věděli, že to musí vzít brzy nějaký konec. Otázka byla, co se stane dřív: jestli Turla nachytá dřív Tom Tom nebo pan Snopes či jestli panu Harkerovi opravdu praskne nějaká cévka. Vyhrál pan Snopes. Když pan Harker, Turl a Gowan přišli večer do

31$

šichty, stál ve dveřích kanceláře. Znovu kývl prstem na Turla a pak znovu stáli proti sobě v kanceláři. „Jestlipaks to tentokrát našel?“

„Kdy tentokrát?“ opáčil Turl.

„Dneska těsně před tím, než se smrklo,“ odpověděl pan Snopes. „Stál jsem v koutě jeslí, když ses vyplížil z toho tálku s kukuřicí a lez tam zadním okýnkem.“ Tentokrát Turl doslova nevěděl, kam s očima, lítaly mu na všechny strany. „Třeba to hledáš na špatným místě,“ pokračoval pan Snopes. „Kdyby byl Tom Tom to železo skoval v posteli, taks ho objevil už před třema nedělema. Podívej se ještě jednou. A jestli ho nenajdeš ani tentokrát, tak snad abych řek Tom Tomovi, aby ti pomoh.“ Na to Turl teprve nevěděl, kam s očima.

„Musíte mi dát zejtra tři nebo čtyry hodiny volno,“ řek. „A Tom Toma tady musíte zdržet, dokavaď se nevrátím.“

„Nestarej se,“ odpověděl pan Snopes.

„Tím chci říct, abyste ho tady držel, dokavaď nepřídu a nešáhnu na něj,“ řek Turl. „Ať je sebepozdějc.“

„Nestarej se,“ opakoval pan Snopes.

Jenže tím to vlastně vzalo ten konec. Sotva druhý den večer dorazili Gowan a pan Harker do elektrárny, pan Harker se rychle rozhlíd kolem sebe.

Ale než stačil něco říct, stál už ve dveřích kanceláře pan Snopes a ptal se: „Kdepak je Tom Tom?“ Tom Tom tam totiž už nebyl, nepočkal, až to převezme noční šichta. Byl tam jeho náhradník, který topíval pod kotly o nedělích, kdy Tom Tom vyvážel svou novopečenou žínku do kostela. Nato pan Harker, jak vykládal Gowan, vyrazil, a jak běžel kolem pana Snopese, řek:

„Krutibrko,“ prolít kolem něj do kanceláře a chňap telefon. Pak z kanceláře zase výběh, ale nezastavil se, ani když na Gowana křičel: „Už je to zařízený, Otis — „

32$

Otis byl jeho bratranec nebo synovec či co, který podědil pilu a přišel vždycky za pana Harkera zaskočit, když chtěl mít pan Harker v noci volno — „Otis je tady za čtvrt hodiny. Zatím si poraď, jak umíš.“

„Počkejte,“ řek Gowan. „Já jdu s váma.“

„Zpropadeně,“ řek pan Harker, ale ani se nezastavil. „Já věděl, jak to skončí.“ Výběh zadem k vlečce pro vagóny s uhlím, která vedla k hlavní trati, co podle ní Tom Tom den co den ráno a večer šlapal z domova do práce a z práce domů, a pak se rozběh do té měsíční záře. Měsíc byl totiž skoro v úplňku. Když se pak příští večer pan Harker a Turl objevili v obvyklou hodinu, jako by se nechumelilo, a vystřídali Tom Tomova náhradníka, bylo taky všechno samá měsíční záře.

„Jen co je pravda,“ řek pan Harker Gowanovi, „ale že jsem tam přiběh akorát. Turl už propadal zoufalství, rozumíš. Měla to bejt jeho poslední vejprava. Tentokrát tu mosaz musel najít anebo se vrátit a říct panu Snopesovi, že ji najít nemůže. Na každej pád měl se svým postavením utrum. A já přiběhnul akorát, abych stačil zahlídnout, jak vylejzá z toho tálku s kukuřicí a jde v tý měsíční záři k zadnímu okýnku a leze do něj jak mrouskavej kocour. Stačil se akorát přeplížit na druhou stranu seknice k posteli a nejspíš odhodit deku, položit ruku na tělo, co pod ní leželo, a říct: ,Jen lež, kočičko. Máš tady kocourka.‘„ Gowan vykládal, jak ještě po těch čtyřiadvaceti hodinách prožíval s Turlem ten okamžik zděšeného překvapení, že pod dekou, kterou odhodil, leží, úplně ustrojený a s blýskavou řeznickou kudlou, Tom Tom, o kterém si myslel, že je v té chvíli tři kilometry odtamtud v elektrárně a čeká na něj — na Turla —, až se tam objeví a vystřídá ho u lopaty.

„Klaplo to akorát,“ pokračoval pan Harker. „Klaplo to jak načasovaný, jako když u nákladního vlaku pře—

33$

přahaj lokomotivu. Turl se zřejmě v momentě, co Tom Tom vyskočil, akorát otočil jak na obrtlíku, rozběh k oknu a s Tom Tomem a s tou řeznickou kudlou na zádech z něj vyskočil zpátky do měsíční záře, ve který vypadali úplně jako — jak se říká takovýmu tomu chlápkovi, co je půl koně a půl člověka, dovede ohejbat končetiny na všecky strany a bejvá na obrázkách ve starejch knížkách?“

„Kentaur,“ řek Gowan.

úplně jako ňákej kentour, kterej běží po zadních, v jednom tom svým nadpočetným předním kopytu metr dlouhej řeznickej nůž, a snaží se předstihnout sám sebe, až pak zaběhli z tý měsíční záře do lesa. Turl není zpolovičky taková vazba jak Tom Tom, ale že by ho neunes, to ho teda unes. Kdybys bejval jen jednou škobrtnul, taks měl tu řeznickou kudlu v zádech, viď, ať by ti Tom Tom zůstal na zádech nebo ne?“

„Tom je černouš jak hora,“ odpověděl Turl. „Vešel bysem se do něj třikrát. Ale že bysem ho bejval neunes, to jsem ho teda unes. Musel jsem. A dycky dyž jsem hodil vočkem dozadu a uviděl v tý měsíční záři tu řeznickou kudlu, tak bysem si byl dokázal naložit eště dva takový, jako je von, a ani bysem nezpomalil.“ Pak vykládal, že ze začátku prostě utíkal, a teprve když zjistil, že už je — nebo vlastně jsou — mezi stromy, tak ho napadlo, aby zkusil Tom Toma sklepnout o kmen některého stromu, „jenže von se vám tou jednou pazourou držel jak klíště, takže dyž jsem s ním zkusil šmejknout vo strom, šmejknul jsem do něj i já. A jak jsme vodlítli, znovu jsem zahlídnul, jak se na tý nahý čepeli zablejskla měsíční záře, a tak mi nezbejvalo než uhánět dál.

To už Tom Tom vřískal, abysem ho nechal slízt, a držel se voběma rukama, takže jsem poznal, že jsem tý

34$

řeznický kudle utek. Jenže jsem byl moc rozběhnutej. Tom Tom vřískal, abysem zůstal stát a nechal ho slízt, jenže moje nohy ho neposlouchaly vo nic víc než mě. A najednou mě popadnul voběma rukama za hlavu a začal mi s ní kroutit jak splašenýmu nevosedlanýmu mezkovi, a vtom jsem už zblejsk tu rokli i já. Byla takovejch patnáct metrů hluboká a zdála se dobrej kilometr široká, jenže už bylo pozdě. Moje nohy ani nezpomalily. Než jsme začnuli padat, urazily naprázdno ve vzduchu eště asi takovej kus, jako je vocaď k támdletý hromadě uhlí. A dyž jsme s Tom Tomem dopadli na dno, hrabaly v tý měsíční záři dál.“

Gowana nejvíc zajímalo, co na něj pak Tom Tom vzal místo té řeznické kudly, co předtím upustil. Nato Turl odpověděl: Nic. Prostě oba dva, on i Tom Tom, zůstali sedět na dně rokle v té měsíční záři a povídali si. Strejček Gavin nám to vysvětlil: když se zvíře, nebo i lidská bytost, vymaní z nějakého nesnesitelného emocionálního stavu, jako je například zuřivý vztek nebo zuřivý strach, dospěje — a zaslouženě — do jakési svatyně, kde se mu vrátí racionální pohled. A tak ti dva seděli v té svatyni nejenom jako dva chlapi sešvagření paroháčstvím, jak to vyjadřoval strejček Gavin, nýbrž jako dva zapřísáhlí spojenci: Tom Tomův domov nenarušil Tomeyin Turl, nýbrž Flem Snopes. To, že se Turlův život i končetiny ocitly v tak děsivém nebezpečí, nezavinil Tom Tom, nýbrž Flem Snopes.

„A vtom jsem se do toho vložil já,“ řek pan Harker.

„Vy?“ opáčil Gowan.

„Von nám pomoh,“ řek Turl.

„Žádný takový,“ prohlásil pan Harker. „Copak jste oba zapomněli, co jsem vám včera v noci v tý rokli řek? Že vo ničem nevím a vědít nechci. A je mi úplně putna, že se můžete oba přetrhnout, abyste to vyslepičili.“

35$

„No dobrá,“ řek Gowan. „A co bylo dál?“ Turl mu to dopověděl: Vrátili se k Tom Tomovi domů do kuchyně, kde Tom Tom odvázal svou ženu od židle, ke které ji předtím přivázal, spojenýma silama zapřáhli do vozu mula, vynesli z jeslí s kukuřicí tu mosaz, naložili ji a odstěhovali. Bylo jí skorem pět metráků. Vozili ji až do rána.

„Kam?“ zeptal se Gowan. Ale pak si řek, jak mi vykládal, že si počká, až se na to zeptá pan Snopes. Bylo už skoro světlo a Tom Tom měl každou chvíli přijít po vlečce od hlavní tratě s bandaskou v ruce, co si v ní nosil oběd, a přebrat denní šichtu. A už taky vcházel, s tou svou malou tvrdou paličatou, jak dělová koule kulatou hlavou na dlouhém těle, ale vtom se všichni otočili a uviděli, že ve dveřích od strojovny stojí pan Snopes. A zřejmě mu bylo jasné, jak vykládal Gowan, že kdyby tentokrát na někoho kývl prstem, jenom by marnil čas, poněvadž se místo toho Turla rovnou zeptal:

„Pročs to nenašel?“

„Poněvadž to tam není,“ odpověděl Turl.

„Jak to víš, že to tam není?“ zeptal se pan Snopes.

„Poněvadž to Tom Tom povídal,“ odpověděl Turl.

Už totiž nebyl čas marnit čas. Pan Snopes se na Tom Toma zadíval, ale jen na minutku, a pak řek: „Cos s tím udělal?“

„Dali jsme to tam, kde jste to chtěl mít,“ odpověděl Tom Tom.

„Dali?“ opáčil pan Snopes.

„Já s Turlem,“ řek Tom Tom. Nato se pan Snopes na Tom Toma znova na minutku zadíval a pak řek:

„A kdy jsem řek, že to chci kde mít?“

„Dyž jste mi vykládal, co zamejšlíte udělat s těma pojistnejma ventilama,“ odpověděl Tom Tom.

36$

Ale když začala mít voda v nádrži tak silnou příchuť po mosazi, až kohosi napadlo, aby se ta nádrž vypustila a vyčistila, nebyl ten kdosi už pan Snopes. To už totiž nebyl správcem, „kvitoval“, jak by to vyjádřil pan De Spain, když byl ještě poručík na Kubě, „ku prospěchu stavu“. A tak moh celý den vysedávat na verandě svého malého najatého domu v zastrčené uličce a dívat se na siluetu nádrže, tyčící se na pozadí oblohy nad jeffersonskými střechami — na svůj památník, jak si asi někteří řekli. Jenomže to nebyl památník, ale šlápota. Památník totiž hlásá jenom: Takhle daleko jsem se dostal, kdežto šlápota hlásá: Tady jsem byl, když jsem vykročil dál.

„Ještě pořád ne?“ zeptal se strejček Gavin Ratliffa.

„Ještě pořád ne,“ přisvědčil Ratliff. „To, že svou ženu ještě nenachytal s Manfredem De Spainem, je něco jako zlatej dvacetidolar, co má panic přišpendlenej k tričku na svý první vejpravě do ňákýho memphiskýho podniku, ze kterýho se, jak doufá, vyklube nevěstinec. Zatím ho ještě neměl zapotřebí odšpendlit.“

DRUHÁ KAPITOLA

GAVIN STEVENS

Zatím ho ještě neodšpendlil. A tak jsme všichni uvazovali, z čeho žije, jak tam vysedával celý den (jak se zdálo) po celý zbytek toho léta, den za dnem, na chatrném zápraží malého najatého domku a díval se na svou vodní nádrž. Neboť kolik bylo té mosazi, kterou dal do úschovy jednomu černošskému topičovi a pak ji použil k vydírání druhého, co ji měl pro něj ukradnout, a kterou ti dva černoši, spojení obyčejným pudem sebezáchovy,

37$

hodili pak do nádrže, odkud ji pan Snopes už nikdy nevytáhne, odkud se ji už nikdy neodváží vytáhnout, to se nedovíme, dokud se město nerozhodne nádrž vypustit a tak zbavit vodu té mosazné pachuti.

Dodnes nevíme, jestli je tam všechna. Nikdy se přesně nedovíme, kolik jí třeba ukradl a prodal sám (myslím jako před tím, než ho napadlo přizvat si na pomoc Tom Toma nebo Turla), ať už předtím, nebo po tom, co někdo — nejspíš Buffaloe, poněvadž kdyby si byl těch vyřazených součástek povšiml starý Harker natolik, aby některou z nich pohřešil, nejspíš by Snopesovi vypálil rybník a prodal je sám; s největší pravděpodobností, poněvadž i když předstíral, že se jenom baví jako obyčejný divák, ve skutečnosti zuřil na vlastní slepotu — co někdo uvědomil kohosi na radnici a pozval tam kontrolu. Víme jedině to, že jednoho dne chyběly na kotlích tři pojistné ventily. Co se stalo dál, musíme jenom předpokládat, musíme si jenom domyslet: že Manfred De Špain — byl to nejspíš Manfred — pro něj asi poslal a řek: „Poslyšte, příteli,“ nebo „Poslyšte, vážený,“ či „Poslyšte, vy kuliferdo,“ nebo jak tomu svému — dejme tomu — spolumanželovi říkal. Kdoví? Třeba mu řekl dokonce pane správče: „Poslyšte, pane správče, za vašeho šéfování, které, jak jistě uznáte, musí zůstat bez poskvrnky jak ta Caesarova žena, zmizela mosaz v ceně třiadvaceti dolarů a jednaosmdesáti centů“ — než pro něj poslal, podíval se jistě do ceníku. „Spravil by to obyčejný balíček s cedulkou označenou ,Dobírka’ a poslaný na vaši adresu,“ a nato pak ti dva kontroloři, jak vykládal Harker, dva dny okolkovali, než to ze sebe vykoktali a než sebrali kuráž a Snopesovi řekli, kolik té mosazi podle jejich nejlepšího vědomí a svědomí chybí, a Snopes vytáhl z kapsy peníze a vysázel ten obnos hotově na dřevo.

38$

To znamená, že když pomineme jeho padesát dolarů měsíčního platu, stálo ho jeho místo správce dvě stě čtyřicet dva dolary a třicet tři centy, které musel dát z vlastní kapsy neboli vysázet na dřevo, aby se tak řeklo. A i kdyby byl ze svého platu ušetřil doslova každý cent, nemohlo by mu zbýt, když odečteme těch dvě stě dolarů a něco, o které přišel, ani za předpokladu, že by během té doby nakradl mosaz za dalších dvě stě dolarů, v žádném případě dost, aby z toho mohl nějak moc dlouho živit rodinu. A přitom už dva roky seděl na své malé přední verandě a díval se (pokud jsme mohli zjistit) na vodní nádrž. A tak jsem se na to zeptal Ratliffa.

„Farmaří,“ odpověděl Ratliff. „Farmaří?“ opáčil jsem. (No dobrá, tak tedy vykřikl, chcete-li.) „A co pěstuje? Vždyť na té verandě sedí od slunce východu do slunce západu a kouká na vodní nádrž?“

„Pěstuje si další Snopesy,“ odpověděl Ratliff. Pěstoval si další Snopesy: když uvolnil místo, postoupila celá ta přísná hierarchie o příčku výš, nedotčená, až na to, že ten, který zdědil restaurant, nebyl Snopes. Nepochybně a nevývratně nebyl Snopes. Opačné tvrzení o tom člověku, jehož matka stejně jako o jednu generaci později její neuvěřitelná švagrová, nejspíš, zaručeně, hodila svůj vínek do vody, jak to vyjadřuje ten starý bukolický básník, dřív než se provdala za Snopese, který byl Eckovým titulárním otcem, by bylo naprosto neobhajitelné, nehorázné a absolutně neprominutelné.

Tak se totiž jmenoval: Eck. Byl to ten se zlomeným krkem, měl ho zlomený, už když jako bezprostřední Flemův nástupce přijel do města a chodil strnule v ocelové podpěře s koženými kšíry. V Eckovi nebylo ani ždibec Snopese. Ratliff nám vypravoval, že se mu to stalo na pile. (Chápejte, i jeho příbuzní — Flem — věděli, že není Snopes: a tak se ho zbavili, poslali ho na

39$

pilu, kde i majitel musí být finanční génius, aby neskončil bankrotem, a kde ani darebákovi nekvete pšenice, poněvadž krást se tam dá jedině dříví a pokusit se zpronevěřit náklad prken by bylo asi jako pokusit se zpronevěřit železný sejf anebo — ano: přímo tu zatracenou vodní nádrž.)

A tak Flem poslal Ecka na pilu strejčka Billyho Varnera (nejspíš mu nic jiného nezbývalo, pakliže ho nechtěl chloroformovat nebo zastřelit jako prašivého psa či ztrhaného mula), a jak Ratliff vykládal, Eck se jednou nabídl, že když dají jemu a jednomu černošskému nádeníkovi (byl to některý z těch silnějších a samozřejmě natvrdlejších) po dolaru, zvedne s ním obrovskou cypřišovou kládu na vozík rámové pily. A tak se do toho pustili (Copak jsem právě neřekl, že jeden z nich nebyl vůbec Snopes a druhý byl natvrdlý?), ale když ji tam už takřka bezpečně měli, ten černoch uklouzl nebo co, zkrátka upadl. Bylo by ovšem stačilo, aby Eck pustil svůj konec klády a uskočil, aby na něj nespadla. Ale kdepak Eck: nebyl Snopes ani něco podobného, a tak podpíral kládu ramenem a vydržel i ten náraz, jak negrův konec upadl na zem, a svůj konec podpíral a podpíral, dokud někoho nenapadlo černocha zpod klády vytáhnout.

Ale ani pak neměl tolik rozumu a nebyl natolik Snopes, aby uskočil, natož aby si uvědomil, že mu Jody Varner za to nic nedá, když mu zachrání jednoho černocha: jenom tam stál, držel sám tu zatracenou kládu, aby neupadla, ačkoliv mu už z pusy začínala téct krev, až pak ostatní napadlo zaklínit ji druhou, vytáhnout zpod první Ecka a posadit i jeho pod strom, kde pak dřepěl, plival krev a naříkal, že ho bolí hlava. („Snad mi nechcete namluvit, že mu ten dolar dali,“ řekl jsem Ratliffovi. No dobrá, tak tedy vykřikl. „To mi snad namluvit nechcete!“)

40$

V Eckovi nebylo ani ždibec Snopese: bydlel se svou ženou a se synkem ve stanu za restaurantem, v kterém teď zase on v umaštěné zástěře a v tom svém postroji z oceli a z kůže stával za pultem (a smažil na plotýnce s připečenou mastnotou vajíčka a maso, na které pro tu neohebnou podpěru ani neviděl, takže nemohl sledovat stupeň propečenosti — vařil jen podle sluchu, jako hraje slepý na klavír), za který patřil ještě míň než na pilu, poněvadž na pile si mohl polámat jen svoje kosti, kdežto tady s tou neuvěřitelnou, nevinnou představou, že lidi jednají za všech okolností statečně a poctivě, poněvadž kdyby nejednali, na světě by prostě vládla hrůza a zmatek, ohrožoval dlouhou tradici pomalého, ale nezdolného kořistnictví svého rodu. Jednoho dne se totiž zeptal, a dokonce ani ne ve chvíli, kdy u toho nikdo nebyl, nýbrž na celý lokál, takže ho slyšelo půl tuctu lidí, co nejenom nebyli Snopesové, ale co dokonce ani nebyli přiženění či přivdaní do rodiny: „Nemá bejt v těch hamburgrech, co prodáváme, hovězí? Ještě jsem sice nerozpoznal, co to je, ale hovězí to není.“

A tak dostal samozřejmě vyhazov — myslím jako od Snopesů; a když někdo v Jeffersonu řekne „Snopesové“, myslí tím Flema Snopese. Musel dostat vyhazov. Nemohli ho tam trpět. Jenomže samozřejmě vyvstala okamžitě otázka: Kde by ho v Jeffersonu, ne snad v jeffersonském, nýbrž v snopesovském hospodářském systému (ach ano, když v Jeffersonu řeknete snopesovský, myslíte tím Flema Snopese) bylo lze trpět? Kde by nebyl Snopesům nebezpečný? Ratliff to už věděl. Totiž, věděl to celý Jefferson, poněvadž se do čtyřiadvaceti hodin dověděl o té poznámce s hamburgrem a bylo mu jasné, že se s Eckem musí něco stát, a to hezky rychle, a Ratliff (poněvadž ho to zajímalo) brzy, upřímně řečeno takřka ihned, skoro zároveň s Flemem, věděl, co se

41$

s ním stalo a kde je. Tím chci říct, že mně to řekl on. Ne: tím chci říct, že mně to musel říct on: Ratliff s tím svým zatraceným přívětivým obličejem a s těma zatracenýma podšitýma líbeznýma nevinnýma očima, které byly trochu moc nevinné, trochu moc inteligentní.

„Dělá na nádraží hlídače Renfrowovy nádrže s naftou. Tam si nebude muset tak namáhat krk, jako když klopil oči, aby se podíval, co to je, co právě cejtí se pálit. Tam nebude mít zapotřebí oči zvedat a dívat se, jestli tam ta nádrž ještě je, může k ní prostě jít a šáhnout si na spodek. Nebo i zůstat dřepět na židli ve dveřích a poslat svýho kluka, aby se podíval on. Toho svýho kluka, co má tak rád koně,“ řekl Ratliff.

„Co?“ zeptal jsem se, vykřikl jsem.

„Koně,“ opakoval Ratliff. „Svýho kluka. Jmenuje se Wallstreet Panic. Když tenkrát ten chlápek z Texasu vydražoval ty Snopesovy poníky, tak jsem tam byl taky. Už se hezky smrákalo, už jsme u madame Littlejohnový snědli večeři a já se právě svlíkal, že si pudu lehnout,, když vtom Henry Armstid s Eckem a s jeho klukem vlezli do ohrady, že si pochytaj svý koně. Eck měl dva: jednoho, co mu ten chlápek z Texasu dal zadarmo, aby tu dražbu rozjel, a jednoho, o kterým si Eck myslel, že na něj musí přihodit, když dostal prvního zadarmo, a kterej mu pak zůstal na krku. A když Henry Armstid nechal otevřený vrata a celý stádo se přes toho kluka přeřítilo ven z ohrady, stál Eck trvám před nejtěžším rozhodnutím svýho života, poněvadž se musel na místě rozhodnout, kterýho toho koně má honit: jestli toho, co mu ho dal Texasan zadarmo a co by představoval čisťounkej zisk, kdyby ho chytil, nebo toho, do kterýho vrazil ze svý kapsy pět či šest dolarů. Zkrátka mudroval, jestli je stoprocentní zisk z koně, co dostal zadarmo, víc než stoprocentní zisk z koně za šest dolarů.

42$

Zkrátka, do jaký míry může jeden riskovat, že přijde o koně, od kterýho musí na každej pád, ať za něj dostane co dostane, odečíst šest dolarů, aby chytil toho, co by představoval čistej zisk?

Nebo možná došel k rozhodnutí, že než si to rozváží, bude nejlíp, když se s klukem rozdělej a každej bude utíkat za jedním. Zkrátka a dobře, znenadání — měl jsem už svlíknutý gatě a právě jsem se vykláněl v košili z okna a snažil se zjistit, co se to děje — slyším za sebou ňákej randál, ohlídnu se přes rameno a ve dveřích vám stojí a kouká na mě jedna ta kobyla a za ní v síňce ten Eckův kluk s kusem provazu od pluhu. Oba jsme trvám vyrazili naráz: já v tý košili oknem ven, kdežto kobyla, která se otočila jak na čtyráku, se rozběhnula po síňce, a já, když jsem si uvědomil, že jsem bez gatí, jsem oběhnul barák a dorazil k předním schůdkům akorát v momentě, kdy se srazila s paní Littlejohnovou, která s náručí prádla v jedný ruce a s valchou v druhý stoupala po schůdkách. Ostatní tvrdili, že vykřikla: Jedeš, ty potvoro!’, přerazila jí tu valchu o tlamu, a tou samou rukou po ní obě půlky hodila; kobyla se otočila znovu jak na čtyráku, rozběhnula se zpátky po síni akorát v momentě, kdy jsem se já řítil po předních schůdkách nahoru, přeskočila toho kluka, kterej ještě stál na síni se šňůrou od pluhu, ale vlásek mu nezkřivila a vyřítila se znovu na přední verandu, kde uviděla mě, ale vůbec se nezastavila: jenom se znovu otočila jak na čtyráku a rozběhnula se na konec verandičky, přeskočila zábradlí zpátky do ohrady, a jak si to plachtila v měsíční záři a pak asi dvěma skokama přelítla ohradu a vyřítila se z vrat, který ještě pořád nikoho nenapadlo zavřít, vypadala úplně jako ňákej velikanánskej strakamakatej jestřáb. Pak jsem ji slyšel ještě jednou, když zadusala na dřevěným mostku před Book-43$

wrightovic odbočkou. Chlapec, kterej za sebou ještě pořád vlíknul provaz od pluhu, vyběhnul z domu. pozdrav pámbů, pane Ratliffe, povídá. ,Kterým směrem se dal?‘ a — jenomže se pletete.“

Chlapec, který měl rád koně, a třeba i psy, kočky, opice nebo slony: cokoliv, ale rozhodně ne Snopesy. Ale představme si, jenom si představme, představme si a třesme se před tou představou: co se stane po jedné generaci s nevinností Ecka Snopese. Po jedné generaci, kdy ta Eckova nevinná a nehorázná víra, že odvaha a poctivost nejsou zbytečné, měla už čas vyblednout, vychladnout, a kdy z ní zbydou už jenom vnější znaky odvahy a poctivosti, a přidejme k tomu to chladné kořistnictví, které ta generace samozřejmě zdědí a které je stejně automatické jako dýchání, a třesme se před tou vyhlídkou: před těmi vnějšími znaky odvahy a poctivosti, říznutými kořistnictvím, nebo před tím kořistnictvím umocněným odvahou a poctivostí: to nebude chlapec, který má rád koně, ale chlapec, který má rád tygry: Čingischán nebo Tamerlán nebo Attila v nehájitelném středu bezbranného Jeffersonu. V té chvíli se na mě Ratliff zadíval. Lépe řečeno se na mě vůbec celou tu dobu dívat nepřestal. Lépe řečeno jsem se v té chvíli s jakousi hrůzou přistihl, že jsem na vteřinku zapomněl, že se na mě dívá. „Cože?“ povídám. „Co jste to říkal?“

„Že se pletete. Pokud jde o to Eckovo místo nočního hlídače u naftový nádrže. Tohle nezařídil Manfred De Spain. To zařídili zednáři.“

„Cože?“ zeptal jsem se, vykřikl jsem.

„Baže, když byl Eck v Zátočí, patřil k nejpřednějším zednářům lóže strejčka Billyho Varnera. To strejček Billy vzkázal jeffersonskejm zednářům, aby Eckovi našli dobrý lehký zaměstnání pro člověka se zlámaným krkem.“

44$

„To z něj šla taková hrůza?“ opáčil jsem. „To z něj šla taková hrůza? To šla z dalšího v tom procesí taková hrůza, taková zlověstnost, děs a strach, že Willy Varner musel na dálku pětatřiceti kilometrů použít svého osobního vlivu, aby před ním zachránil Francouzovo Zátočí?“ Ecka totiž vystřídal za pultem v restauraci I.O., kovář plus učitel plus bigamista v jedné osobě nebo kovář a učitel znásobený bigamií — hubený, upovídaný skrček s obličejem kolčavy, který ze sebe v jednom kuse chrlil nepřetržitý proud otřepaných popletených průpovídek a přísloví, jež se nevztahovala k ničemu, o čem se mluvilo, a který by ani s kladivem nevážil tolik co kovadlina, kterou vyřadil z provozu a zbavil jejích práv. Ten, co (aspoň podle Ratliffa, tohle máme samozřejmě všechno od Ratliffa) přišel do Francouzova Zátočí, a už mu jela pusa nebo mu spíš jela pusa už tenkrát to ráno, co se objevil ve Varnerově kovárně, kde až do té doby, padesát let, od svého raného mládí, byl samovládcem starý Trumbull.

I.O. ovšem nebyl kovář. Byl jenom držitelem tohoto obročí. Vlastní práci vykonával jiný Snopes, náš Eck, jeho bratránek (či jak to byli příbuzní, ale možná že dokud se jeden z nich, to znamená Eck, neukázal být nehodným tohoto jména, stačilo, že se jmenovali oba Snopes, a až do okamžiku, kdy se projevilo Eckovo odpadlictví, je stejně jako dva zednáře vázala přísaha čelit navěky životu společně), až do toho dne, do toho rána, kdy tam vikář Eck nejspíš zrovna nebyl anebo kdy pana faráře či velekněze poprvé napadlo, že sloužit bohoslužby spadá vlastně pod jeho pravomoc a autoritu a nikdo mu v tom nemůže zabránit: do toho rána, kdy tam přijel Jack Houston se svým hřebcem s pomalým krokem, který mu Snopes prvním podkovákem zrychlil. Nato popadl Houston Snopese, hodil ho i s kladivem

45$

a se vším všudy do chladicí kádě, a když se mu nějak podařilo vzpínajícího se koně chytit, odtrhl mu podkovu i s podkovákem, vyvedl ho ven a přivázal. Nato se vrátil a hodil Snopese do té chladicí kádě znovu.

Učitel ovšem I.O. taky nebyl. Ale ačkoliv byl ve vsi cizí, toho místa se nejenom zmocnil: ukradl ho doslova jednomu z vlastní krve, který k tomu povolaný byl. To však Francouzovo Zátočí ještě nevědělo. Vědělo jenom to, že sotva vylezl z kovárny (nebo sotva po tom, co ho Houston hodil do té chladicí kádě, uschl), byl jmenován učitelem (ve Francouzově Zátočí se učiteli říkalo „profesor“, pokud ovšem nenosil sukně) jednotřídky, která byla neodmyslitelnou součástí knížectví starého Varnera, neodmyslitelnou ne snad proto, že by byl starý Varner nebo kdokoli z Francouzova Zátočí považoval vzdělání mládeže za něco, co splňuje nějaký faktický požadavek či potřebu obce, ale prostě proto, že jeho osada musela mít školu, kde se vyučuje, jinak by stejně jako nákladní vlak bez vagónu pro vlakovou četu nebyla kompletní. ,

A tak se stal I.O. učitelem. Krátce nato se oženil s jednou místní pohlednou dívkou, do roka před sebou po vesnici strkal po domácku vyrobený kočárek a jeho žena byla už zase těhotná. A tak by byl člověk řek, že je už ve Francouzově Zátočí nejenom usazený, nýbrž přímo odsouzený k tomu, aby k němu zůstal připoutaný, jenže pak jednoho krásného dne ve třetím roce dojela k Varnerově krámu bryčka s jakousi šedivou, ale dosud mladou obryní v doprovodů malého, šedivého pětiletého obra.

„Jeho žena,“ řekl Ratliff.

„Jeho žena?“ opakoval jsem, vykřikl jsem, „Ale já měl za to, že — „

„Však my taky,“ odpověděl Ratliff. „Vždyť v té době

46$

měl už nejenom toho prvního, Clarence, ale už v tý po domácku vyrobený káře strkal další dva, dvojčata, který měli už i jména, Bilbo a Vardaman. Baže, než ta druhá ženská dohonila I.O.a s tím dalším, měl už tři haranty — je to taková malá sušinka, ne o moc větší než rak, a ta jeho druhá žena — jako ta, co s ní byl ženatej ve Francouzovým Zátočí, když tam dojela ta s číslem jedna, není taky žádnej kyrysar — je to neteř sestry paní Tuliový ze strany jejího manžela — a přesto jí dělal stejně velikánský šedivý haranty, jako byl ten, co seděl v bryčce vedle mámy, když předjela před krám a řekla chlapům, co v tý chvíli dřepěli na verandičce: ,Slyším v krámě I. O.a.‘ (Taky tam byl. Slyšeli jsme ho všichni.) ,Byl by někdo z vás od tý dobroty a skáknul dovnitř a řek mu, že mu přijela manželka?‘

Nic víc. Však to taky stačilo. Když tehdá před třema rokama přijel do Francouzovýho Zátočí, měl velkou brašnu a za ty tři roky si nejspíš ještě něco nashromáždil, myslím jako kromě těch tří novejch harantů. Ale s ničím se nezdržoval, nic z toho si s sebou nevzal, prostě vyšel zadníma dveřma z krámu tak, jak byl. V kovárně už zase dávno vládnul starej Trumbull, poněvadž ho Flem Snopes prodal Willymu Varnerovi zpátky, jenže teď potřebovali taky novýho profesora, nebo si aspoň uvědomili, že ho potřebovat budou, jakmile se

I.O.ovi podaří zmiznout z dohledu za prvním rohem a vzít to cestou necestou krajem. A tou cestou necestou to taky nepochybně vzal. Nikdo aspoň nehlásil, že by byl někde na silnici viděl někde uhánět ňákej oblak prachu. Povídalo se, že se mu dokonce zastavila pusa, ale o tom pochybuju. Všecko má přece svoje meze, ne?“

To skutečně má. Ale u I.O.a nemělo. Ta pusa mu totiž jela, ještě když se objevil v umaštěné zástěře za pultem té restaurace a pro změnu zase on přijímal objednávky

47$

na jídla, která pak zkazil anebo místo kterých uvařil něco jiného, ne z toho důvodu, že by sebou tak mrskal, ale prostě proto, že se mu pusa nezastavila ani na tak dlouho, aby ho člověk mohl opravit nebo umlčet, a jen chrlila a chrlila ten nepřetržitý proud překroucených a zkomolených přísloví a metafor, co nesouvisely s ničím, o čem se mluvilo, a nic neříkaly.

S ním se objevila jeho žena, myslím jako ta manželka číslo jedna, ta, co by se dala nazvat jeho původní ženou a co byla do té role obsazená první, i když na jevišti vystupovala jako číslo dvě. Ta druhá, která byla do té role obsazená jako druhá, ale na jevišti vystupovala jako první, ta neteř sestry paní Tuliové, ta, co se postarala o druhý vrh těch šedivých harantů, jak jim říkal Ratliff, o Clarence a o ta dvojčata, Vardamana a Bilba, zůstala ve Francouzově Zátočí. V Jeffersonu se po těch pěti letech objevila ta původní, ta, co přijela do Francouzova Zátočí na kozlíku bryčky, z které vůbec neslezla, a zase odjela, ta, kterou Ratliff viděl tenkrát sedět v bryčce pětatřicet kilometrů od Jeffersonu a která se přímo z té bryčky přenesla — jak, to nevíme — do houpacího křesla na přední verandě penziónu, kde seděla a seděla a kde, jak jsme vídali, svíral její klín dál pravý úhel, jako by neměla v bocích pohyblivé klouby — ženská působící dojmem nadobyčejné specifické váhy a netečnosti jako například olovo nebo uran, takže ať ji z té bryčky vytáhla do křesla síla jakákoliv, nemohla to být v žádném případě síla pouze lidská, dokonce ani síla deseti I.O.ů.

V té době už totiž postrkoval Snopes své pěšáky kupředu rychle. Tenhle — I.O. se svou obří šedivou sedící manželkou a obřím šedivým klukem (jmenoval se Montgomery Ward) — úplně přeskočil stan za restaurantem, kde dosud bydlel Eck se svou ženou a už se

48$

dvěma syny („Proč by ne?“ řek Ratliff. „Však na světě je hromada jinejch věcí, při kterejch člověk nemusí sklánět hlavu, nejenom smažení hamburgrů“) - I.O.ovi kolem toho stanu jenom prolítli a I.O.ova žena teď seděla v houpacím křesle na přední verandě penziónu, velké, víceméně nenatřené hranaté budovy hned za náměstím, kde přenocovávali honáci dobytka a obchodníci s koňmi a s muly a kde byli během zasedání soudu separováni, ubytováváni a krmeni členové porot a důležití svědkové, a neustále se houpala — nedělala nic, nečetla a ani si moc nevšímala, kdo vchází do dveří nebo z nich vychází či kdo jde po ulici: jenom se houpala — po celých pět let, co se podnik měnil, a houpat se nepřestala, ani když se už změnil v králíkárnu, která měla na jednom sloupu přední verandy přibité borové prkno s úděsně, rukou napsaným označením:

Hotel Snopes

To už Eck, který byl pro svou nevinnost či poctivost nebo obojí dávno vystrnaděn z restaurantu do židle nočního hlídače naftové nádrže na nádraží, svou ženu a syny (toho prvního, který se jmenoval Wallstreet Panic: ach ano, nemohl jsem stejně jako Ratliff uvěřit, že se tak jmenuje, i toho mladšího, o kterém jsme oba uvěřili, že se jmenuje Admirál Dewey) ze stanu za restaurantem vyevakuoval. Restaurant nebyl po pravdě řečeno prodán sakumprásk, jak stál. a ležel, jenom ho vykuchali a nedotčený převedli i s klientelou, aniž ho na jediný den zavřeli, do nového penziónu, kde teď dělala hospodyni Eckova žena. Přestěhovali ho nedotčený kolem té na verandě se houpající postavy, která se tam houpala a houpala, až se z pouhého námětu konverzace proměnila v charakteristický znak Jeffersonu, v něco

49$

jako domovní znamení, jaká kdysi za starých dob označovávala anglické hospody, takže venkovanům přijíždějícím do města a dotazujícím se na hotel Snopes se prostě odpovídalo, aby Šli pořád tím a tím směrem, až přijdou k ženské, která se houpe v křesle, a budou na místě.

A pak se na scéně objevil ten, jehož nikoli snad poslání, ale místo určené k vykonávání tohoto poslání, usurpoval I.O. Tenhle Snopes byl opravdový učitel. Ne: jenom jako učitel vypadal. Ne: vypadal jako John Brown, ale měl jednu nevyhladitelnou a nezakrytelnou vadu: byl to vysoký, vychrtlý člověk v umolousaném redingotu, s tenkou vázankou a se širákem politika, s chladnýma vzteklýma očima a dlouhou bradou řečníka: ne že by trpěl slovním průjmem jako jeho bratranec (nebo jak byl vlastně s I.O.em spřízněný: jak je kdo s kým vlastně spřízněný, to nebylo u žádného Snopese zcela patrné. Byli prostě Snopesové, stejně jako jsou armády krys nebo termitů prostě krysy a termiti), ale měl při debatách jakýsi neomylný dar pro podlou a zlovolnou argumentaci a pro správný odhad lidí, s nimiž měl co dělat: schopnost demagoga vést lidi k tomu, co je mu po chuti. A to všechno bylo přelepené furnýrem vzdělanosti a zbožnosti. Ukazatelem toho, ba dokonce výstrahou před tím, byla i jména jeho dvou synů, Byron a Virgil.

Ani on nebyl učitel. Lépe řečeno u nás na rozdíl od svého bratrance nebyl dost dlouho, aby byl donucen prokázat, že není. Anebo, poněvadž k nám přišel v létě, a než léto odešlo, byl pryč, pro něj možná ten úřad představoval jenom zastávku mezi dvěma jinými pracovními úvazky; anebo to pro něj byla jenom fuška, na kterou si odskočil z jiné fušky; anebo možná byly ty chvíle, kdy se vyskytoval v penziónu, v jeho okolí a na

50$

náměstí, jenom krátké přestávky, v nichž se nevěnoval svému pravému, bukolickému poslání, jehož jevištěm i dějištěm byly roztroušené venkovské kostelíky, potoky a rybníky, kde se napájeli koně a kde se za horkých letních nedělí konaly revivalistické bohoslužby a křty. Udal vždycky tón (měl pěkný baryton a pravděpodobně poslední fungující foukací ladičku v severním Mississippi) a z hrdla se mu začala linout slova. Pak ho však jednou tlupa rozzuřených otců načapala se čtrnáctiletou dívkou v prázdném skladišti bavlny, pomazala ho dehtem, obalila peřím a vyprovodila z kraje. Padlo slovo i o kastraci, ale tu jim několik bázlivých konzervativců vymluvilo a poradilo jim, aby mu ji jenom slíbili pro případ, že by se vrátil.

A tak po něm zbyli jenom ti dva synové, Byron a Virgil. Byron u nás však taky nepobyl dlouho, odjel do Memphisu, kde studoval na obchodní škole a učil se účetnictví. Dověděli jsme se, že se o to postaral sám plukovník Sartoris, i když to bylo k nevíře: sám plukovník Sartoris, který sedával v bance, v zadní místnosti, jež mu sloužila za kancelář — a ta nevíra si vynucovala otázky, provokovala k otázkám tak dlouho, až jsme si vybavili něco, nač někteří z nás, ti starší, mezi jinými i můj tatínek, ještě nezapomněli: že ten původní Snopes, Ab, ten, co z vlastenectví (podle toho, na čí byl člověk straně) odváděl nebo prostě kradl koně a co ho pověsili (podle té staré historky nikoli z rozkazu federálního profouse, nýbrž konfederačního) byl v jízdní hlídce starého plukovníka Sartorise, toho skutečného plukovníka, otce našeho nynějšího čestného plukovníka a bankéře, který tenkrát v tom zoufalém šerosvitu let 1864—65, kdy si nejenom ti, co se jmenovali Snopes, ale i mnozí jiní museli vybrat, nikoli snad mezi tím, jestli přežijí se ctí, nebo nepřežijí, nýbrž mezi holou ctí

51$

a takřka stejně holým přežitím, byl pouhým pobočníkem ve štábu svého otce a neměl žádnou hodnost.

Kůň, který se vrátil pokousat ruku, co ho živí. Ach ano, takhle jsme si to všichni říkali, všichni my rozumbradové: tuhle příležitost bychom si byli nedali ujít ani za nic. Ne že bychom tomu byli věřili nebo dokonce nevěřili, ale snažili jsme se prostě obhájit památku starého plukovníka, a tak jsme si mezi sebou začali honem říkat nahlas to, čemu se, jak jsme měli za to, celý snopesovský klan už dávno mezi sebou poškleboval. Aby bylo totiž jasno, z toho prvního, z Aba Snopese, žádný konfederační profous kostlivce neudělal, tu oběť a toho kostlivce z něj udělali sami Snopesové, aby mohli nasadit, jak se říká, psí hlavu potomkovi Abova velitele, jakmile jeho rod zplodí nějaký krk, na který by se vyplatilo ji nasadit. V tomhle případě se tím krkem stala nová banka, kterou asi před pěti lety založil náš plukovník Sartoris.

Ne že bychom tomu byli skutečně věřili. Tím chci říct, že náš plukovník Sartoris se nepotřeboval nechat vydírat nějakým kostlivcem. Všichni v kraji jsme si totiž ještě celé půlstoletí hrdiny našeho chrabrého, neodvolatelně nepopiratelného pádu a porážky idealizovali, byli to hrdinové vskutku naši, vždyť to byli naši otcové, dědové, strýčkové a prastrýčkové, ze kterých plukovník Sartoris zbubnoval tenkrát svůj oddíl v našich sousedících okresech. A kdo měl větší právo si je idealizovat než náš plukovník Sartoris, jehož otec byl onen plukovník Sartoris, který ten oddíl zbubnoval a vycvičil, který pokud možno šetřil v bitvě životy jeho členů a který je, pakliže neměli mezi jednotlivými šarvátkami nic na práci a podlehli některé obyčejné lidské neřesti či slabosti, dokonce hájil nebo je z toho aspoň vysekal. Byron Snopes nebyl jediný potomek těch jmen ze starých

52$

rot, praporů a pluků, který poznal velkodušnost našeho plukovníka Sartorise.

Ale kůň, který se vrátil pokousat ruku, co ho živí, znělo líp. Nebyl to vtip, byla to spíš na místě vymyšlená jednomyslná, neodvolatelná, pohrdlivá nálepka pro to, co pro nás a pro všechny ostatní, ať už to byl kdo byl, mělo v budoucnu znamenat slovo Snopes, nálepka pro všechny ty, pro něž jakákoli spojitost s tímto slovem znamenala neodvolatelně pošpinění, poskvrnění. Zkrátka se objevil (to znamená ten kůň, který se vrátil pokousat ruku, co ho živila) právě včas, ozbrojený a opásaný diplomem z obchodní školy. Vídali jsme ho skrz mříže, za mřížemi a mezi mřížemi, které chránily naše peníze i složité záznamy o našich penězích, jejichž kustodem byl plukovník Sartoris, shrbeného nad kancelářským stolem v póze, která naznačovala, ne že by se snad k tomu lesku, k té oslepující záři oslepujících peněz přímo modlil, že by se mu kořil, že by se k němu pokorně skláněl, ale že k těm penězům chová jakousi uctivou, i když neponíženou příchylnost, zdvořilou, avšak nepřekonatelnou zvědavost a zájem o to, jak se o nich vedou záznamy, ne že chce do záře toho mystéria proniknout na kolenou, spíš že se snaží nazvednout cípeček jeho hávu, ale přitom k sobě nepřivábit pozornost.

Používal k tomu — neboť byl v té hierarchii tím nejposlednějším, nejodolnějším článkem — dlouhý bambusový rybářský prut, ale pak se přitřel tak blízko, že už mu stačilo natáhnout ruku. Používal, abychom tu mou metaforu doopravdy zkreslili, popletli, pokorný bambus, který pocházel z téhož toulce, v němž bylo to správcovství elektrárny, neboť když major De Spain rozbíjel těsně po válce každoročně svůj tábor v Big Bottom, patřil k původní skupině, co s ním lovila med-53$

vědy a vysokou, i plukovník Sartoris, a když pak plukovník Sartoris založil před pěti lety banku, stal se Manfred De Spain s pomocí peněz svého otce jedním z prvních akcionářů a jedním z prvních členů správní rady jeho banky.

Ach ano: kůň se konečně vrátil a ustájil. A po nějakém čase (stačilo nám jenom vyčkat; jak k tomu došlo, toho jsme svědky samozřejmě nebyli, přestože se to odehrávalo před našima očima, ale kdy k tomu došlo, to jsme se aspoň zhruba dověděli) si tu stáj přivlastnil a plukovník Sartoris byl vystájen, od žlabu i ze stání, stejně jako byl kdysi „Ratliff s Groverem Clevelandem Winbushem vyrestaurantován. Jak k tomu došlo, to jsme samozřejmě nevěděli, vždyť nám do toho nic nebylo. Komu z nás by to taky byli měli upřímně řečeno říkat, třebaže mezi námi nebyl jediný, kdo by to byl vědět nechtěl: komu, když si tenkrát ještě nikdo neuvědomoval, že Jefferson před Snopesy neuhájíme, a že by tedy bylo líp, kdybychom ho i s bankéřem, starostou, radními, kostelem a se vším všudy předali, přepustili Snopesům, kteří by pak, až se budou bránit ostatním Snopesům, museli nutně chránit a bránit i nás, své vazaly, své raby.

Šípy z toho toulce, co nosil přes rameno Manfred De Spain, vytahovala ovšem ruka oné proklaté, neuvěřitelné ženy, oné Heleny, oné Semiramidy z Francouzova Zátočí — ne, žádné Heleny, žádné Semiramidy — Lilith, té, co byla ještě před Evou, té, kterou stvořitel naší země musel v zoufalém ohromeném zděšení, že by s ní mohl Adam zplodit potomstvo a zalidnit jím zem, osobně sprovodit, odstranit, vyhladit ze světa. Byli jsme v mé kanceláři, kam jsem ho neobeslal, kam jsem ho nepozval, kam prostě vešel, vstoupil za mnou a sedl si ke stolu proti mně ve své úpravné vyrudlé modré košili

54$

bez vázanky, s tím svým snědým, hladkým přívětivým obličejem a s těma zatracenýma očima, kterýma mě pozoroval a které byly trošku moc podšité, trošku moc inteligentní.

„Kdysi jste se jim taky smál,“ řekl.

„Co bych se nesmál?“ opáčil jsem. „Co jiného proti nim můžem dělat? Vy jste samozřejmě ten, komu se to směje nejlíp. Už nemusíte smažit hamburgry. Ale dočkejte času: možná že některý z nich už študuje dálkově práva. Pak už ani já nebudu muset dělat městského prokurátora.“

„Řek jsem ,taky‘,“ odpověděl Ratliff.

„Cože?“ opáčil jsem.

„Ze začátku jste se jim taky smál,“ opakoval. „Ale třeba se pletu, třeba je i tohle smích?“ a zadíval se na mě a chvíli mě pozoroval tím svým zatraceným pohledem, který byl trošku moc podšitý, trošku moc inteligentní. „Proč to neřeknete?“

„Proč neřeknu co?“ zeptal jsem se.

,“Sypte z mý kanceláře, Ratliffe,’“ řekl.

„Sypte z mé kanceláře, Ratliffe,“ řekl jsem.

TŘETÍ KAPITOLA

CHARLES MALLISON

Třeba je to tím, že jsou maminka se strejčkem Gavinem dvojčata, ale maminka rozpoznala, co strejčka Gavina trápí, takřka stejně brzo jako Ratliff.

Bylo to v době, kdy jsme všichni bydleli u dědečka. Tím chci říct, že v té době byl ještě naživu dědeček, který bydlel se strejčkem Gavinem v jednom křídle na—

55$

šeho domu, dědeček ve své ložnici a v místnosti v přízemí, co jsme jí všichni říkali kancelář, a strejček ve stejném křídle nahoře, kam si dal zvenčí přistavit schodiště, aby si moh vycházet a vcházet z postranního dvorku, a maminka s tatínkem a s bratránkem Gowanem v druhém křídle. Gowan chodil v Jeffersonu do střední školy a čekal, až bude moct jít na přípravku ve Washingtonu a odtud na Virginskou univerzitu.

A tak na jednom konci stolu sedávala maminka jako kdysi babička, proti ní na druhém konci dědeček a po jedné straně tatínek a po druhé strejček Gavin s Gowanem (já jsem v té době nebyl ještě na světě, ale i kdybych býval byl, byl bych jed stejně ještě v kuchyni s Aleckem Sanderem), ale strejček Gavin, jak vykládal Gowan, v té době už ani nepředstíral, že jí: jenom seděl a jako při každém jídle v posledních čtrnácti dnech mluvil o Snopesových. Působilo to dojmem, jako by mluvil sám k sobě, jako by měl v těle natažené péro, co nemůže nikdy dojít, natož pak se zarazit, a jako by neexistovalo nic a nikdo, kdo by si nepřál víc než on, aby se zarazilo. Ne že by mluvil nějak uštěpačně. Gowan nevěděl, jak by to vyjádřil. Působilo to dojmem, jako by všechno, co říká, bylo tak legrační, že se musí v první řadě soustředit na to, aby to nevyznělo tak legračně, jak legrační to vlastně je, poněvadž kdyby to vyznělo tak legračně, jak legrační to je, museli by se všichni včetně jeho tak strašně rozesmát, že by ho neslyšeli. Maminka už taky přestala jíst: jenom seděla, nemluvila a pozorovala ho, dokud si dědeček konečně nevytáh ubrousek, zastrčený za límec, a nevstal. Nato vstal i tatínek se strejčkem Gavinem a s Gowanem a dědeček řek jako obyčejně mamince:

„Děkuju ti za jídlo, Margareto,“ odložil ubrousek na stůl a Gowan šel a postavil se ke dveřím, stejně jako

56$

jsem u nich pozděj, když jsem se narodil a byl už dost velký, musel stát já, dokud dědeček nevyšel ven. Jindy tam Gowan vždycky stál, dokud nevyšla i maminka s tatínkem a se strejčkem Gavinem. Ale tentokrát ne. Maminka se nehýbala, seděla dál a koukala na strejčka Gavina a pak řekla tatínkovi, třebaže pohled od strejčka Gavina neodtrhla:

„Jestli chcete, můžete jít s Gowanem už taky od stolu.“ „Ne, děkuju,“ odpověděl Gowan. Byl totiž u toho, když Ratliff přišel ten den do kanceláře a řek:

„Dobrej večír, pane doktore. Zaskočil jsem k vám vyposlechnout si poslední novinky o rodině Snopesů,“ a strejček Gavin se zeptal:

„Jaké novinky?“ a Ratliff opáčil:

„Chtěl jste se snad zeptat, o kterým členu rodiny Snopesů?“ a jenom seděl a koukal na strejčka Gavina, až nakonec řek: „No tak, jen to řekněte!“ a strejček Gavin odpověděl:

„Co?“ a Ratliff pokračoval:

,“Sypte z mý kanceláře, Ratliffe,’“ A právě to dovedlo Gowana k tomu, aby řek: „Děkuju, nechci.“

„Tak půjdu od stolu já, když dovolíš,“ řek strejček Gavin a odložil na stůl ubrousek. Ale maminka se nehýbala.

„Mám za ní zajít?“ zeptala se.

„Za kým?“ opáčil strejček Gavin. Ale i Gowan poznal, že to řek nějak moc rychle. V tu chvíli to totiž došlo i tatínkovi. Ale nevím. Kdybych už býval byl na světě, nemusel bych být ani starší než Gowan, a bylo by mi jasné, že kdyby mi bylo jednadvacet, a třeba i míň, když paní Snopesová přešla poprvé náměstí, byl bych nejenom věděl, co to mám před očima, ale byl na tom dost možná stejně jako strejček Gavin. Ale tatínek to řek, jak mi pak Gowan vykládal, jako by mu to bylo

57$

došlo teprve v té chvíli. Povídá totiž strejčkovi Gavinovi:

„Já se snad propadnu! Tak tímhle se posledních čtrnáct dní užíráš.“ A pak řek mamince: „Ani za živého boha! Moje žena přece nepůjde k takové — „

„K jaké?“ vyštěkl ostře strejček Gavin. Ale maminka se pořád nehýbala: seděla mezi nima a oni stáli nad ní. „,Prosím, doplnila.

„Cože?“ zeptal se strejček Gavin.

„,K jaké, prosím?‘ řekla. „Nebo snad jenom ,prosím‘ s patřičnou intonací.“ „Doplň si to sám,“ řek tatínek strejčkovi Gavinovi. „Však víš čím. Tím slovem, kterým jí říká celé město. Tím, co o ní a o Manfredovi ví celé město.“ „Koho myslíš tím celým městem?“ zeptal se strejček Gavin. „Kromě sebe? Sebe, a koho dál? Ty, co nejspíš kydají hnůj i tadyhle na Maggii, přestože toho na ni nevědí víc než ty?“

„Mluvíš o mé ženě?“ zeptal se tatínek.

„Ne,“ odpověděl strejček Gavin. „Mluvím o své sestře a o paní Snopesové.“

„Hoši, hoši, hoši,“ řekla maminka. „Berte ohled aspoň na mého synovce.“ A pak řekla Gowanovi: „Opravdu ještě nechceš jít od stolu?“ „Ne, děkuju,“ odpověděl Gowan.

„Synovec sem, synovec tam,“ řek tatínek. „Nedovolím, aby jeho teta —“ „To mluvíš ještě pořád o své ženě?“ zeptal se strejček Gavin. Tentokrát se maminka zvedla a zůstala stát mezi nima; nakláněli se přes stůl a propalovali se navzájem pohledy.

„Teď už toho bylo skutečně dost,“ řekla. „Omluvte se mi, oba dva.“ Omluvili se. „A teď se omluvte Gowanovi.“ Gowan tvrdil, že se omluvili i jemu.

58$

„Ale ať se propadnu, jestli dovolím — „ řek tatínek. „Nechci slyšet víc než tu omluvu, prosím,“ řekla maminka. „I kdyby byla paní Snopesová to, co říkáš, pokud jsem já to, na čem jste se ty a Gavin shodli, že jsem, tak se doufám shodnete i na tom, že můžu podstoupit to riziko a posedět deset minut v jejím salónu? Svízel je v tom, že se ani jeden, ani druhý v ženských nevyznáte. Ženské nezajímá, jestli je někdo mravný. Ženské dokonce ani nezajímá, jestli je někdo nemravný. Jeffersonským dámám je jedno, co dělá. Ale nikdy jí neodpustí, jak vypadá. Ne: nikdy jí neodpustí, jak vypadá v očích jeffersonských pánů.“

„Mluv jen za svého bratra,“ řek tatínek, „já jsem se na ni nepodíval, co je na světě.“

„Moje smůla,“ odpověděla maminka, „mám za manžela krtka. Ne: krtci mají aspoň teplou krev; spíš slepýše —“

„Já se snad na mou duši propadnu,“ řek tatínek. „Tak ty by sis to přála? Ty by sis přála manžela, který tráví všechny sobotní večery v Memphisu a prohání po Goyoso a Mulberry Street — „

„Račte všichni od stolu, ať se vám chce nebo nechce,“ odpověděla maminka a strejček Gavin vyšel ven a vydal se po schodech nahoru do svého pokoje, maminka zazvonila na Guster, Gowan se znovu postavil ke dveřím, počkal, až vyjdou maminka s tatínkem, a maminka s Gowanem pak zašli na přední verandu (byl říjen, ještě bylo dost teplo, aby se v poledne dalo sedět venku), maminka si vzala znovu košíček se šitím a pak vešel tatínek s kloboukem na hlavě a prohlásil:

„Takže žena Flema Snopese se propašuje do jeffersonské společnosti na šosech kabátu dcery soudce Lemuela Stevense,“ a odešel do města, do obchodu. Nato se objevil strejček Gavin a řek:

59$

„Tak to uděláš?“

„Samozřejmě,“ odpověděla maminka. „To je to tak zlé?“

„Chci se to pokusit zmírnit,“ odpověděl strejček Gavin. „Ani ty sis jí nemohla nevšimnout, i když jsi jenom ženská. Nemohla.“

„Rozhodně jsem si všimla, jak se na ni díváte vy, pánové,“ odpověděla maminka.

„Ano,“ přisvědčil strejček Gavin. Neznělo to jako výdech, jako by něco řek, spíš jako nadechnutí: „Ano.“

„Hodláš ji zachránit,“ řekla maminka, ale už se na něj nedívala: upírala oči na ponožku, kterou štupovala.

„Ano!“ odpověděl rychle, překotně strejček Gavin: tentokrát to nebylo nadechnutí, vyhrklo to z něj tak rychle, že to skoro dořek, ale stačil se ještě včas zarazit, a tak to maminka dořekla za něj:

„ — před Manfredem De Spainem.“

Strejček Gavin se mezitím vzpamatoval. Jenom mu zněl napraskle hlas. „Tak ty taky,“ povídá. „Stejně jako tvůj muž. Nejlepší lidi, čistí, nenapadnutelní. Charles, který se na ni podle svého tvrzení ani nepodíval? Ty, která jsi podle téhož tvrzení nejenom dcera soudce Stevense, ale Caesarova žena.“

„Prosím tě — „ začala, jak Gowan vykládal, maminka, ale pak se zarazila a podívala se na Gowana. „Opravdu bys nechtěl na chviličku odejít? Prokázal bys mi tím laskavost,“ řekla.

„Ne, dekuju,“ odpověděl Gowan.

„Ani tobě to nedá, viď?“ řekla. „I ty musíš ukázat, že jsi mužský, že?“ Ale další platilo jenom strejčkovi Gavinovi: „Co tě na tom vlastně pálí? Že je paní Snopesová možná cizoložnice nebo že si k svému cizoložství podle všeho vybrala Manfreda De Spaina?“

„Ano!“ odpověděl strejček Gavin. „Totiž ne! To jsou lži — klepy. To všechno jsou — „

60$

„Ano,“ řekla maminka. „Máš pravdu. Pravděpodobně jsou. Sobota odpoledne není zrovna nejpříhodnější doba k návštěvě u holiče, ale až půjdeš kolem, moh bys o ní zauvažovat.“

„Díky za upozornění,“ odpověděl strejček Gavin, „ale jestli má ta moje křížová výprava mít stín naděje na úspěch, měl bych vyhlížet divoce a zarostle, když už nic jiného, abych působil věrojatně. Tak to uděláš?“ „Samozřejmě,“ odpověděla maminka.

„Děkuju ti,“ řek strejček Gavin a odešel.

„Teď už bych snad moh jít,“ řek Gowan.

„Teď už k tomu není důvod,“ odpověděla maminka. Hleděla ještě pořád za strejčkem Gavinem, který mířil po chodníčku na ulici. „Měl si vzít Melisandru Backusovou,“ řekla. Melisandra Backusová bydlela se svým tatínkem a jeho věčnou lahví whisky na plantáži asi devět kilometrů za městem. Tím nechci říct, že by se její tatínek opíjel. Byl to dobrý farmář. Jenom trávil veškerý volný čas s lahví, v létě na verandě a v zimě v knihovně, a čet si latinské verše. Slečna Melisandra chodila s maminkou do školy, jak do střední, tak do vyšší v Seminary Hill. Po pravdě řečeno byla o čtyři roky níž než maminka. „Jednu dobu jsem si myslela, že si ji možná veme; to jsem ještě nevěděla své.“

„Bratránek Gavin?“ opáčil Gowan. „Ten že by se někdy oženil?“

,Jistě,“ odpověděla maminka. „Je jenom ještě moc mladý. Je to ten typ, co je mu souzeno oženit se s vdovou, která má už dospělé děti.“

„To by si moh slečnu Melisandru ještě pořád vzít,“ řek Gowan.

„Už je pozdě,“ řekla maminka. „V životě ji neviděl.“ „Vždyť ji vidí pokaždé, když slečna Melisandra přijede do města,“ namítl Gowan.

61$

„Někdy se člověk na něco dívá, ale nevidí to, stejně jako někdy něco poslouchá, ale neslyší to,“ řekla maminka.

„Ale ten den, co uviděl paní Snopesovou, to rozhodně neplatilo,“ řekl Gowan. „Třeba čeká, až bude mít paní Snopesová kromě Lindy ještě další dítě a až obě děti vyrostou?“

„Kdepak,“ řekla maminka. „Se Semiramidami se člověk nežení; kvůli Semiramidám se jenom páchají sebevraždy, ať už jakéhokoli druhu. Odvážit se vzít si Semiramidu můžou jenom pánové, kteří mají tak málo co ztratit jako pan Flem Snopes. — Škoda že jsi i ty už tak starý. Před několika lety bych tě byla mohla přimět, abys šel na tu návštěvu se mnou. Teď bys musel otevřeně říct, že chceš jít. Možná bys musel dokonce poprosit.“

Jenže Gowan nepoprosil. Byla sobota odpoledne, hrál se fotbalový zápas a Gowan, přestože ještě nehrál za mužstvo, nemoh předvídat, jestli si někdo, kdo za mužstvo hraje, nezlomí nohu nebo ho neraní mrtvice či třeba jenom nemá opravnou zkoušku z aritmetiky. Kromě toho, jak prohlásil, maminka jeho pomoc tak jako tak nepotřebovala, poněvadž měla na pomoc celé město. Prohlásil, že druhý den ráno cestou do kostela nedošli ještě ani na náměstí, a už první paní, co potkali, zašveholila:

„Copak jsem to slyšela o včerejším odpoledni?“ a maminka stejně šveholivě odpověděla:

„Jak prosím?“ a druhá paní, co potkali, řekla (i ona patřila k Byronově společnosti a k Plesovému výboru):

„Já odjakživa tvrdím, že by nám všem bylo mnohem líp, kdybychom. nevěřili ničemu, co jsme neviděli na vlastní oči, a i pak jenom polovičce,“ a maminka stejně šveholivě odpověděla:

„Jak prosím?“ Byronova společnost a Plesový výbor,

62$

pokud možno společně, ale v nouzi i každý zvlášť, zřejmě udávaly tón. Strejček Gavin přestal mluvit o Snopesových. Totiž podle Gowana přestal mluvit vůbec. Působilo to dojmem, jako by neměl čas soustředit se na žádný rozhovor natolik, aby ho povznesl na úroveň konverzace, na úroveň umění, na jakou bylo podle jeho názoru povinností každého člověka ho vždycky povznést, a jako by neměl čas dělat nic jiného než čekat, až dojde k tomu, k čemu podle jeho názoru bylo lze dojít jedině čekáním. Ale nejenom čekáním, nejenom obyčejným čekáním: tím, že nejenom nikdy nepropase příležitost něco za maminku udělat, ale bude si vymýšlet drobnosti, které za ni udělá, takže pokud sem tam promluvil, bylo to, jako by zabíjel dvě mouchy jednou ranou.

Kdykoliv teď totiž promluvil, byly to náhlé výtrysky a výbuchy, které někdy neměly vůbec žádnou souvislost s tím, co před minutou řek tatínek, maminka nebo dědeček, a ani v nejmenším se to nepodobalo tomu, co by on nazval nezávaznou konverzací. Byla to vždycky nehorázná chvála, tak nehorázná, že to poznal i Gowan, ačkoliv mu bylo teprve třináct. Chválil jeffersonské dámy, které oba dva, jak on, tak maminka, znali odmalička, a proto už museli oba vědět, jaké názory na ně má ten druhý, ať už byly jakékoli. Přesto po celý příští měsíc do sebe vždycky každých pár dní přestal zničehonic házet jídlo z talíře a do prostředka toho, o čem mluvil tatínek s maminkou a s dědečkem, vtáh za vlasy, aby se tak řeklo, nějakou další jeffersonskou dámu, jenže se s tím neobrátil ani na dědečka, ani na tatínka, ani na Gowana, ale na maminku, které začal vykládat, jak je ta která z dam, co s nima maminka vyrůstala nebo je aspoň odmalička znala, hezká, hodná, inteligentní nebo vtipná.

Ach ano, vykládal o členkách Byronovy společnosti

63$

a Plesového výboru nebo v případě nouze i o některé, která byla jenom v jednom z těch dvou spolků (že mu jde o Plesový výbor, to věděla pravděpodobně jenom maminka), a všichni pokaždé pochopili, že paní Snopesovou navštívila některá další dáma. Až se Gowan divil, jak se strejček Gavin vždycky doví, že ji byla navštívit další a že si ji tedy může škrtnout ze seznamu těch, co u ní ještě nebyly, nebo si ji připsat na tabulku (či jak si to zaznamenával) k těm, co u ní už byly. A tak si řek (Gowan), že možná hlídá (strejček Gavin) dům paní Snopesové. A byl už listopad, pěkné počasí, příhodné pro hony, takže Gowan, který konečně nechal fotbalové mužstvo fotbalovým mužstvem, by byl normálně trávil s Topem (Top byl starší bratr Alecka Sandera, jenomže Aleck Sander nebyl tehdy ještě na světě. Tím chci říct, že to byl Gusteřin syn a že se jeho tatínek jmenoval taky Top, takže se jim říkalo velký Top a malý Top) každé odpoledne po škole s bígly, co dostali od strejčka Gavina na lov králíků. Jenže místo toho strávil takřka všechna odpoledne toho týdne ve velké rokli za domem pana Snopese, ne aby hlídal jejich dům, ale aby zjistil, jestli se v té rokli neschovává strejček Gavin a nehlídá, kdo jde zas na návštěvu k paní Snopesové. Gowanovi bylo totiž tehdy teprve třináct, a tak špehoval jenom strejčka Gavina. Povídal, že teprve pozděj si uvědomil, že kdyby si byl dal větší práci nebo to vydržel dýl, moh přistihnout pana De Spaina při tom, o čem byla přesvědčená polovina Jeffersonu, totiž jak leze zadním okýnkem k Snopesům nebo z něj vylízá, a že by byl pak měl něco, co by byl moh spoustě lidí z města za dolar nebo za dva prodat.

Ale ať byl v té rokli schovaný i strejček Gavin nebo nebyl, Gowan ho nikdy nenačapal. Gowan si sice nedoved představit, co by byla maminka udělala strejčkovi

64$

Gavinovi, kdyby byla zjistila, že se Gowan schovává v rokli za domem pana Snopese, poněvadž si myslí, že se tam schovává i strejček Gavin, zato si doved bezpečně představit, co by se bylo stalo jemu. Nebo ještě hůř: kdyby bylo zjistilo město, že se Gowan v té rokli schovává proto, poněvadž si myslí, že se tam schovává i strejček Gavin.

Když je totiž někomu teprve třináct, nemá ještě dost rozumu, aby si uvědomil, co dělá, a roztřás se z toho hrůzou. Dodnes si totiž pamatuju, že jsem někdy udělal bez rozmyšlení ledacos, například s Aleckem Sanderem, a vůbec mi to nepřišlo, a nemůžu pochopit, jak se může nějaký kluk vůbec dožít toho, že dostane rozum. Pamatuju se na jeden případ, to mi bylo teprve dvanáct a strejček Gavin mi právě daroval brokovnici. Bylo to po tom, co ho paní Snopesová vyštvala do Heidelbergu (jak se vyjádřil tatínek), aby si doplnil vzdělání, a co bojoval ve válce, vrátil se domů a dal se oficiálně zvolit prokurátorem. Bylo nás tenkrát pět. Šli jsme, já a ještě tři další bílí kluci a Aleck Sander, jednou v sobotu lovit králíky. Byla zima, jedno z nejchladnějších období, jaké jsme kdy zažili. Když jsme přišli k Harrykinově potoku, byl celý pod ledem a my se začali bavit o tom, za kolik bychom do něj skočili. Aleck Sander prohlásil, že by to udělal, kdybychom mu dali každý po dolaru, a tak jsme řekli, že mu ho dáme, a Aleck, než jsme mu v tom stačili zabránit, se odrazil a na mou duši do něj skrz ten led, tak jak byl, v šatech, hupsl.

A tak jsme ho vytáhli a rozdělali oheň a on se svlík, zabalil se do našich loveckých kabátů a my jsme mu sušili šaty, než mu zmrznou na rampouch, jenže když jsme mu je, znovu oblíkli, tak řek: „No dobrá, teď mi vyplaťte moje peníze.“

Jenže my jsme to předtím řekli jen tak. V těch do—

65$

bách neměl, pokud vím, žádný kluk z celého Jeffersonu ve státě Mississippi a vůbec z celého Mississippi zrovna moc často celý dolar najednou, natož pak aby ho měli naráz čtyři. A tak jsme s ním museli začít handlovat. Začal Buck Connors: když i Buck hupsne skrz ten led, Aleck Sander mu odpustí jeho dolar. A tak tam Buck hupsl a já, jak jsme ho sušili, povídám:

„Jestli to máme udělat všichni, tak tam skočme rovnou najednou, ať to máme z krku,“ a už jsme vyrazili k potoku, když vtom Aleck řek, že ne, že my jsme všichni běloši a že když od něj chceme, aby nás nechal udělat jenom to, co udělal on, tak ho zneužíváme, poněvadž je černoch. A tak jsme museli začít znovu handlovat. Další na řadě byl Ashley Holcomb. Ten musel lízt na strom, dokud mu Aleck neřek, že je už dost vysoko, a pak se zavřenýma očima skočit dolů. Nato mu Aleck Sander odpustil jeho dolar. Když jsem pak přišel na řadu já, někdo prohlásil, že mě z toho Aleck nechá nejspíš vyváznout lehce, když jeho maminka u nás dělá kuchařku a když žijeme více méně od narození spolu, ale Aleck Sander řek, že ne, že na to taky myslel, ale že mi to právě proto musí udělat těžší než Ashleymu, a tak budu muset seskočit z nějakého stromu do hustého hloží. A tak jsem to udělal. Bylo mi, jako bych skočil do studeného ohně, poškrábal jsem si ruce i obličej a roztrhal si kalhoty, ale moje lovecká kajda zůstala až na jednu kapsu celá, protože byla skoro nová (strejček Gavin mi ji poslal poštou z Německa ten den, co dostal maminčin kabelogram, že jsem se narodil; byla to nejhezčí lovecká kajda z celého Jeffersonu, jak prohlašoval každý, když jsem do ní konečně dorost a moh ji nosit).

A pak už zbýval jenom John Wesley Roebuck a Aleck si asi najednou uvědomil, že mu tím uniká jeho poslední dolar, poněvadž John Wesley navrhoval vše—

66$

chno možné, ale Aleck Sander říkal pořád na všechno ne. Nakonec John Wesley návrh, že udělá všechno: proskočí tím ledem, pak seskočí z Ashleyho stromu a pak z mého, ale Aleck říkal pořád ne. A tak jsme se nakonec dohodli na něčem, co bylo možná vůči Aleckovi Sanderovi tak jako tak nespravedlivé, poněvadž Johna Wesleyho střelil do zad asi před dvěma lety už starý Ab Snopes, takže na to byl zvyklý, ale třeba to byl právě jeden z důvodů, proč s tím handlem souhlasil. Dohodli to takhle: John Wesley si vypučil mou loveckou kajdu, o které se prokázalo, že je nejodolnější, natáh si ji přes svou, pak si pučil od Ashleyho svetr, omotal si ho kolem hlavy a krku, a nato jsme odpočítali dvacet pět kroků. Aleck Sander vložil do své pušky jednu patronu a někdo, možná já, odpočítával pomalu jedna dva tři, a jak ten někdo, ať už to byl kdo byl, řek jedna, John Wesley vyrazil, dal se do běhu, a když pak ten někdo, ať už to byl kdo byl, řek tři, Aleck Sander střelil Johna Wesleyho do zad, John Wesley vrátil mně kajdu a Ashleymu svetr a šli jsme domů (poněvadž už bylo pozdě). Až na to, že já musel celou cestu utíkat (byla zima, nejstudenější čas, jaký pamatuju), protože tu loveckou kajdu jsme museli spálit, bylo totiž jednodušší vysvětlit, proč nemám vůbec žádnou kajdu, než proč jsou záda mé kajdy samý brok číslo šest.

Pak jsme zjistili, jak vlastně strejček Gavin zjišťoval, která další dáma ji byla navštívit. Tatínek mu totiž hlásil skóre. Tím nechci říct, že by byl dělal strejčkovi Gavinovi špióna. Naopak, obouval se do něj pokud možno ještě ostřeji, než se do něj obul tenkrát ten první den za to, že posílá maminku jít navštívit paní Snopesovou.

Působilo to dojmem, jako by se mamince a strejčkovi Gavinovi mstil: strejčkovi za to, že maminku naváděl, aby šla navštívit paní Snopesovou, a mamince za to, že

67$

řekla nahlas před strejčkem Gavinem a před Gowanem, že to nejenom udělá, ale dokonce na tom nevidí nic špatného. Upřímně řečeno strašila teď paní Snopesová v hlavě víc tatínkovi než strejčkovi Gavinovi, jak mi vykládal Gowan. Vždycky když teď vešel, zamnul si ruce a pak řek: „To jsou mi věci!“ nebo „Můj ty Tondo kolenatej“, hned jsme věděli, že právě viděl paní Snopesovou na ulici nebo právě slyšel, že u ní byla na návštěvě další členka Byronovy společnosti či Plesového výboru. Kdyby se v té době už vyjadřoval údiv hvízdnutím, byl by vždycky hvízdl.

Pak přišel prosinec. Maminka právě dovykládala, jak Plesový výbor odhlasoval, že pošlou paní a panu Snopesovi pozvánku na vánoční bál, a dědeček vstal, odložil ubrousek a řek: „Děkuju za jídlo, Margareto,“ a Gowan šel a přidržel mu dveře, aby moh vyjít, a tatínek prohlásil:

„Tančit? Co když to neumí?“ a Gowan opáčil:

„A má snad zapotřebí to umět?“ a všichni se zarazili. Povídal, že se zarazili všichni naráz a podívali se na něj, a pak taky povídal, že maminka a strejček Gavin jsou sice bratr a sestra, ale jeden je přece ženská a druhý chlap, a tatínek dokonce není ani s jedním z nich pokrevně spřízněný, ale přesto, jak povídal, se na něj všichni tři podívali s úplně stejným výrazem v obličeji. A tatínek pak řek mamince:

„Podrž ho, já se mu podívám na zuby. Tvrdilas, že je mu teprve třináct.“ „Co jsem řek?“ zeptal se Gowan.

„Ano,“ odpověděl tatínek. „O čem jsme to mluvili. „Ach ano, o tancování, o vánočním bále.“ To řek strejčkovi Gavinovi. „Ať visím, jestli tím nevedeš o bod nad Manfredem De Spainem. On je osamělý sirotek, nemá ženu ani sestru dvojče, která by byla jedna z prvních

68$

zakladatelek společnosti jeffersonských literátů či snobů, a tak může pro ženu Flema Snopese udělat jenom to, že s ní bude — „ Gowan vykládal, že až do té chvíle stála maminka mezi tatínkem a strejčkem Gavinem, jednu ruku na hrudníku strejčka Gavina a druhou na tatínkově, aby je udržela od sebe. Ale na to se oba (podle Gowana), maminka i strejček Gavin, vrhli na tatínka, maminka mu jednou rukou zakryla pusu a druhou se jemu, Gowanovi, pokoušela dosáhnout na uši a pak oba, ona i strejček Gavin, řekli totéž, jenomže strejček Gavin to vyjádřil jinými slovy:

„Neopovažuj se!“

„Jen to dořekni!“

A tak to tatínek nedořek. Ale ani on netušil, co strejček Gavin udělá dál: že bude maminku přemlouvat, aby přiměla Plesový výbor, aby na ten bál nepozval pana De Spaina. „Krutibrko,“ řek tatínek. „To přece nemůžete udělat.“

„Proč bychom nemohli?“ opáčila maminka.

„Vždyť je to starosta!“ odpověděl tatínek.

„Starosta města je služebník,“ řekla maminka. „I když samozřejmě vrchní služebník: komorník. A komorník se nezve na večírky proto, že je komorník. Ten se zve přesto, že je komorník.“

Ale navzdory tomu dostal pozvánku i starosta De Spain. Maminka to nepřekazila, jak si přál strejček Gavin, nejspíš z toho prostého důvodu, který už udala, vysvětlila, uvedla: že ho ani ona, ani Plesový výbor jakožto starostu zvát nemusí a zvou ho jen proto, aby dali najevo, aby dokázali, že nemusí. Jenomže podle tatínka to nebyl ten pravý důvod. „Kdepak,“ řek. „Mě neoblafnete, vy zpropadené ženské, stejně jako nikoho jiného. Chcete vyvolat nějakou výtržnost. Chcete, aby se něco semlelo. To by se vám totiž líbilo. Vás to těší, když se

69$

dva kohouti s rudými hřebínky natřásají jeden před druhým, hlavně když je to kvůli jedné z vás, slepic. A jestli připadnete ještě na něco, čím byste jednoho z nich dokopali k tomu, aby musel v sebeobraně prolít krev, uděláte i to, poněvadž každá kapka té krve, každá modřina pod okem či každý na veřejnosti urvaný límec či roztržené nebo zablácené kalhoty bude další položka té vaší pomsty na mužském pokolení, té vaší pomsty, které otročíte od rána do večera, poněvadž nemáte den za dnem mezi jídly nic jiného na práci než si vyměňovat po telefonu drby. A ať visím,“ pokračoval, „jestli byste, kdyby neexistoval žádný výbor, který by ode dneška za čtrnáct dní pořádal vánoční tancovačku, nedaly společnýma silama nějakou dohromady samy, jen abyste na ni mohly pozvat paní Snopesovou, Gavina a Manfreda De Spaina. Ale v tomhle případě jen plýtváte časem i penězma. Gavin výtržnosti vyvolávat neumí.“

„Gavin je džentlmen,“ řekla maminka.

„To jistě,“ odpověděl tatínek. „Vždyť o tom právě mluvím: ne že by výtržnost vyvolat nechtěl: jenom to neumí. Ach, tím nechci říct, že to nezkusí. Udělá, co bude v jeho silách. Ale prostě nedokáže vyvolat takovou výtržnost, aby ji člověk jako Manfred De Spain vzal vážně.“

Jenže pan De Spain udělal, co bylo v jeho silách, aby to strejčka Gavina naučil. Začal s tím ten den, co rozeslali pozvánky a on nakonec přec jen dostal tu svou. Když si tenkrát koupil tu červenou káru, bylo první, co udělal, že si nechal přidělat na výfuk škrticí klapku, a dokud nebyl zvolený starostou, bylo ho vždycky od okamžiku, co vyjel z domova, slyšet celou cestu až na náměstí. A brzy nato Lucius Hogganbeck někoho (byl to asi Roth Edmonds a možná i pan De Spain, poněvadž Luciusův otec, starý Boon Hogganbeck, býval

70$

v dobách, kdy major De Spain míval své lovecké tábory, lovčím, psovodem, zkrátka věrným Pátkem tatínka pana Rotha, pana McCaslina Edmondse i jeho strejčka strejčka Ika McCaslina) přiměl, aby se za něj zaručil a on si moh koupit na směnku fordku model T a zařídit si omnibusovou dopravu. A ten měl na voze taky škrticí klapku, a tak vždycky v neděli odpoledne polovička jeffersonských pánů unikla manželkám a vydala se asi tři kilometry za město k rovnému úseku silnice (když foukal vítr správným směrem, bylo je i z té tříkilometrové dálky slyšet až ve městě), kde spolu pan De Spain a Lucius Hogganbeck závodili. Lucius vybíral od pasažérů, co se chtěli zúčastnit, niklák, ale pan De Spain vozil svoje zadarmo.

Jenže jakmile se pan De Spain stal starostou, bylo první, co udělal, že vydal výnos, podle kterého nesměl nikdo v hranicích města jezdit s otevřenou škrticí klapkou. Takže jsme už léta žádnou neslyšeli; až do toho rána. Tím chci říct, že ji uslyšel dědeček, maminka, tatínek, strejček Gavin a Gowan — poněvadž se ozvala přímo před naším domem. Bylo to akorát v době, kdy jde každý do školy nebo do práce, a Gowan poznal, čí je to vůz, dřív než doběh k oknu, poněvadž Luciusova fordka měla jiný zvuk a kromě toho by se nikdo jiný než starosta neodvážil klapku otevřít, když byl v platnosti ten zákon. A taky to on byl: červené auto právě mizelo z dohledu a pan starosta, jen co minul náš dům, klapku zavřel. Strejček Gavin seděl dál u stolu a dojídal snídani, jako by se byl ten kravál vůbec neozval.

A když se Gowan vracel v poledne ze školy domů a došel na roh, uslyšel ji znovu. Pan De Spain si zajel kolik bloků, jen aby moh kolem nás přefrčet na dvojku s klapkou dokořán; a znovu, když s maminkou, tatínkem, dědečkem a strejčkem Gavinem seděli u stolu

71$

a dojídali oběd: maminka seděla, nic neříkala, na nikoho se nedívala, tatínek se koukal na strejčka Gavina, ale ten seděl a míchal kafe, jako by na celém světě snad kromě jeho lžičky v šálku nebylo slyšet ani hlásek.

A znovu v půl šesté, kdy už byla skorem tma a kdy majitelé krámů, doktoři, advokáti, starostové a podobně, co až do druhého dne nemusí do města, kráčejí pokojně a mírumilovně po skončení dne domů k večeři. Ale tentokrát si Gowan všim, že strejček Gavin dokonce poslouchá, jak si to ta klapka rámusí kolem nás. Tím chci říct, že tentokrát nedbal (strejček Gavin) na to, jestli ostatní vidí, že ji on slyší, a zved hlavu od novin a držel je před sebou, dokud se ten randál ozýval a dokud pan De Spain neminul konec naší zahrady, nesundal nohu z pedálu a ten randál neumlkl. jak kolem nás projížděl, strejček Gavin a dědeček zvedli oči, dědeček se jenom trošku zakabonil a strejček Gavin neudělal dokonce ani to: jenom takřka klidně čekal a Gowan málem slyšel, jak si v duchu říká: Tím to končí Teď, počtvrté, už jede domů.

A taky to tím skončilo, jak pro dobu večeře, tak i pro potom, když odešli do kanceláře, kde maminka sedávala v houpacím křesle a něco šila, ale většinou nejspíš štupovala ponožky a Gowanovy punčochy, a kde dědeček s tatínkem hrávali u stolu proti sobě dámu a kam strejček Gavin někdy zašel s knihou, když neměl zrovna chuť znova se pokoušet naučit maminku šachy, dokud jsem se nenarodil já a pak nevyrost natolik, aby je moh začít učit mě. Ozvala se v době, kdy takřka všichni, co šli do bijáku, už seděli v bijáku a kdy se navečeření chlapi vraceli do města, ale už jenom lelkovat v Christianově dragstóru nebo rozkládat s nějakým cesťákem ve vestibulu hotelu Holston či si dát další kafe v kavárně, a kdy by byl každý řek, že nebezpečí už pominulo.

72$

Jenomže tentokrát k tomu nepřičinil své tatínek, ale sám dědeček. Trhl hlavou vzhůru a povídá:

„K čertu, co to je? To je už dneska podruhé.“

„Popáté,“ opravil ho tatínek. „Sklouzla mu noha.“

„Cože?“ zeptal se dědeček.

„Chtěl dupnout na brzdu, aby projel kolem domu tiše,“ řek tatínek. „Ale sklouzla mu noha a dup místo toho na pedál škrticí klapky.“

„Zatelefonuj Connorsovi,“ řek dědeček. Tím myslel pana Bucka Connorse. „Tohle nestrpím.“

„To je Gavinova starost,“ odpověděl tatínek. „Když ty hraješ dámu, úřaduje jako městský prokurátor on. A promluvit se šerifem přísluší jemu. Nebo ještě líp se starostou. Nemám pravdu, Gavine?“ a na to se všichni, jak vykládal Gowan, zadívali na strejčka Gavina a i on, Gowan, se zastyděl, ne za strejčka Gavina, ale za nás za všechny, za nás ostatní. Vykládal, že to bylo jako koukat se na někoho, komu padají gatě a kdo přitom musí podpírat oběma rukama střechu: že člověka mrzelo, že je to tak legrační, styděl se, že se dívá, že je svědkem toho, jak se strejček Gavin, kterého nic předem nevarovalo, musí snažit zakrýt nahotu svého obličeje, poněvadž to auto s otevřenou klapkou znovu frčí na dvojku kolem domu, přestože by byl každý řek, přestože by měl každý právo předpokládat, že ta druhá jízda před večeří byla aspoň do druhého dne poslední, a ta klapka, co si to frčí kolem nás, zní úplně jako smích a zní dál jako smích, přestože automobil už dojel na roh, kde pan De Spain vždycky sundává nohu z pedálu. Byl to totiž opravdu smích: to se smál tatínek, který seděl na své straně šachovnice s dámou a díval se na strejčka Gavina.

„Charley!“ řekla maminka. „Přestaň!“ Ale už bylo pozdě. Strejček Gavin rychle vstal, vykročil ke dveřím, jako by je dobře neviděl, a vyšel ven.

73$

„Co to má k čertu znamenat?“ zeptal se dědeček. „Běžel zatelefonovat Buckovi Connorsovi,“ odpověděl tatínek. „Bylo to totiž dneska už popáté, a tak si zřejmě řek, že tomu chlapíkovi žádná noha nesklouzla.“ Nato se maminka postavila nad tatínka, v jedné ruce punčochu a štupovací hříbek a v druhé jehlu, kterou třímala jako dýku.

„Byl bys tak laskav a zmlkl, můj milovaný?“ řekla. „Byl bys tak laskav a zavřel tu svou zatr-pusu? — Promiň, tatínku,“ řekla dědečkovi. „Ale on —“A nato vyjela na tatínka znova. „Byl bys? Byl bys tak laskav?“

„Jistěže, holčičko,“ odpověděl tatínek. „I já jsem pro klid a mír.“ Nato odešla i maminka, nastal čas jít spát, ale Gowan viděl, jak pak vykládal, že strejček Gavin zůstal sedět v zšeřelém salónu, kde nesvítí žádné světlo, jenom to, co tam padá dveřma z chodby, takže číst nemůže, ani kdyby chtěl. A taky, jak vykládal Gowan, nečet: jenom seděl v tom pološeru, až pak sešla dolů maminka v županu a s rozpuštěnýma vlasama a řekla: „Proč nejdeš spát? Běž už. Běž.“ A Gowan odpověděl:

„Ano, sestřenko,“ a maminka vešla do salónu, postavila se vedle Gavinovy židle a řekla:

„Já mu zavolám,“ a strejček Gavin odpověděl: „Komu?“ a maminka se vrátila a řekla:

„Tak už běž. Ale okamžitě,“ a počkala, dokud Gowan nevyšel před jejíma očima po schodech nahoru. Když byl v posteli a měl už zhasnuto, přišla ke dveřím, dala mu dobrou noc a pak už jim všem nezbývalo než čekat. Pět je totiž liché číslo a strejček Gavin potřeboval sudé, jestli pro něj měl ten večer skončit, ale to už na sebe určitě nemohlo nechat moc dlouho čekat, poněvadž dragstór zavíral hned po skončení bijáku a každý, kdo by zůstal sedět ve vestibulu hotelu Holston, když už

74$

všichni cesťáci odešli spát, by to byl musel Jeffersonu dřív nebo pozděj vysvětlit, ať by byl sebestarší starý mládenec. Ale Gowan se utěšoval, jak mi pak vykládal, že strejček Gavin a on čekají aspoň ve svém známém teplém milém útulném domově, a že i když strejček Gavin musí sedět sám v tom temném salónu, nemusí aspoň dřepět v dragstóru nebo v hotelu, aby svůj odjezd domů odložil na co nejpozdnější hodinu.

A tentokrát, jak mi Gowan vykládal, otevřel pan De Spain klapku, hned jak vyjel z náměstí. Gowan slyšel, jak zahýbá za dva rohy do naší ulice, jak je cestou čím dál hlasitější a hlasitější a jak hlasitě, výsměšně frčí, i když tentokrát aspoň ne na dvojku, a pak rychle přejíždí kolem našeho domu s temným salónem, kde ještě pořád sedí strejček Gavin, a zahýbá kolem dvou dalších rohů, kolem kterých zahnout musela, když se měl pan De Spain dostat zpátky do ulice, kam patří, až konečně utichla a bylo slyšet jenom noc a pak kroky strejčka Gavina, stoupající tiše po schodech nahoru. Nato zhaslo světlo v chodbě a tím to skončilo.

Nebo aspoň pro tu noc či vlastně pro ten den. Ani strejček Gavin totiž nepočítal, že by to tím skončilo nadobro. Po pravdě řečeno přišli ostatní velice brzy na to, že ani nechce, aby to tím skončilo. Druhý den ráno u snídaně zved jako první hlavu a řek: „Manfred už k nám zase jede do roboty,“ a pak Gowanovi: „Pan De Spain se s tím svým automobilem vyvzteká skoro stejně jako ty s tím, co ho tvůj bratránek Charley koupí, až ho koupí, viď?“ Kdy to bude, to se nevědělo, poněvadž takřka dřív, než ta slova ze strejčka Gavina vyšla, tatínek odpověděl:

„Já že bych se stal kdy majitelem takového smradlavého hlučného krámu? To bych se nikdy neodvážil. Prosím tě! Když mám tolik zákazníků, co si vydělávají

75$

na živobytí s koňmi a muly?“ Ale jak mi vykládal Gowan, hned nato řek, že kdyby si ho přece jen někdy koupil, dokázal by vymyslet lepší věci, co by se s ním daly dělat, než jezdit sem a tam kolem nějakého baráku s otevřenou škrticí klapkou.

A když se vracel v poledne domů k obědu, ozvala se znovu, a když seděli všichni u stolu, znovu. Gowan nebyl jediný, kdo zjistil, že strejček Gavin nechce, aby to tím skončilo, maminka ho totiž přistihla dřív, než se stačil otočit zády. Jak to dokázala, to Gowan nevěděl, ale Aleck Sander vždycky tvrdil, že jeho maminka vidí a slyší skrz zeď (když byl větší, tvrdil, že Guster dokonce cítí po telefonu jeho dech), takže třeba mají tuhle schopnost všechny ženské, co jsou maminky nebo co se aspoň musí jako maminky chovat, jako například moje maminka, když u nás bydlel Gowan. Naše maminka to dokázala proto, že vyšla ze salónu, právě když Gowan strkal ruku do kapsy.

„Kams to dal?“ zeptala se. „To, cos právě dostal od Gavina. Tu krabičku připínáčků? Nebo to nebyla krabička připínáčků? Které máš rozházet po ulici, aby přes ně musel přejet. Či ne? Chová se jako školák. Měl by si vzít Melisandru Backusovou, než zničí celou rodinu.“

„Neříkalas, že už je pozdě?“ opáčil Gowan. „Že ta, co si veme bratránka Gavina, bude muset dřív ovdovět a mít čtyři děti?“

„Třeba jsem chtěla říct moc brzo,“ odpověděla maminka. „Melisandra nemá ještě ani toho manžela.“ Pak přestala Gowana vnímat. „A Manfred De Spain jakbysmet,“ řekla. „I ten se chová jako školák.“ Gowan vykládal, že se dívala přímo na něj, ale vůbec ho nevnímala a zničehonic, jak vykládal, zhezkla a vypadala jako mladá holka. „Ne: všichni se chováme jako školáci,“ a vzala ho zase na vědomí. „Ale chraň se, abych tě přitom načapala, slyšíš? Chraň se!“

76$

„Ano, sestřenko,“ odpověděl Gowan. Nebyla to žádná věda. Stačilo, aby si s Topem po škole rozdělili připínáčky, schovali je v rukou a pak se jakoby poflakovali uprostředka ulice, jako když se rozhodujou, co podnikat dál, a přitom je trousili do stop automobilu. Pan De Spain to už objel devětkrát, už takřka vyjezdil koleje, jak mi pak Gowan vykládal. Jenomže museli s Topem zůstat venku v té zimě, poněvadž to chtěli vidět. Top prohlásil, že až prasknou kola, vyhodí to do vzduchu celý auťák. Gowan byl toho názoru, že ne, ale nevěděl to s jistotou a Top moh mít částečně pravdu, aspoň v tom, že to bude stát za koukání.

A tak museli číhat za velkým keřem jasmínu a už se začínalo smrákat, zima byla čím dál větší a Guster už otevřela dveře od kuchyně a volala Topa a po chvilce pak přešla k přednímu vchodu a volala oba. Konečně viděli blížící se světla. To už byla tma jak v ranci a zima jak v psírně. Když se klapka na voze rozeřvala a vůz pomalu, ale hlasitě frčel kolem, doběhli právě na roh dvorku, a pak oba poslouchali a koukali, ale nestalo se nic, pranic, auťák prostě jel dál, dokud klapka nezmlkla v dálce. Gowan prohlásil, že to bude třeba nějakou chvíli trvat, než se ty napínáčky konečně zapíchnou a kola rupnou, a tak čekali, ale nestalo se nic. A pak už museli mazat domů.

Po večeři byli zase všichni v kanceláři, jenomže tentokrát nepřejelo kolem baráku nic, pranic, a Gowan si už říkal, že to auto snad přece jenom vyletělo do povětří, ale až teprva když dojelo domů, takže se strejček Gavin nedoví, kdy se může beze strachu v temném salónu zvednout a jít nahoru spát. A tak to riskl a šeptem se strejčka Gavina zeptal: „Mám se jít kouknout k jeho baráku?“, jenomže tatínek se zeptal:

„Co? Co si to tam šuškáte?“ a tak z toho nic nebylo.

77$

A ani druhý den ráno se nestalo nic, ačkoliv klapka přefrčela pomalu kolem našeho domu, jako by měla příště projet přímo naší jídelnou. A v poledne ještě dvakrát, a tak když Gowan přišel odpoledne ze školy domů, Top na něj kývl hlavou a pak spolu šli do sklepa. Top měl staré ulomené hrábě, ještě z nich trčel kousek násady, a tak za stájí rozdělali ohýnek a tu násadu upálili, a když se pořádně setmělo, šel Gowan hlídat ulici a Top zatím přes kolej vyjetou od pneumatiky vyhloubil díru, do které posadil vzhůru zubama ty hrábě, naházel na ně trošku listí, aby nebyly vidět, a pak oba za keřem jasmínu znovu pozorovali, jak kolem hrčí automobil (digrv1). Ale nestalo se nic, ačkoliv se šli podívat, když přejel, aby se na vlastní oči přesvědčili, že to ty kola vzaly přímo přes hrábě.

„Zkusíme to znova,“ řek Gowan. A tak to zkusili: druhý den ráno: ale nestalo se zase nic. Odpoledne opracoval Top hrábě starým pilníkem a pak je ještě chvilku opracovával Gowan, ale oběma bylo jasné, že by je mohli takhle opracovávat ještě v momentě, kdy začne Plesový výbor plánovat vánoční tancovačku na příští rok. „Potřebujem brus,“ řek Gowan.

„Strejda Noon,“ odpověděl Top.

„Vemem si pušku, jako když jdem na králíky,“ navrhl Gowan. A tak si vzali pušku a šli na kraj města, kde měl strejček Noon kovářství. Strejček Noon byl takový žlutý řimbaba: měl zdeformované koleno, do kterého zřejmě pasoval na chlup ohyb koňské nohy a spěnkové kosti. Zvedl koni vždycky zadní nohu, kopyto si posadil na koleno, natáh ruku, chytil se nejbližšího sloupku, a pokud to sloupek vydržel, moh pak kůň trhat a vyhazovat jak chtěl a strejček Noon s koněm se třeba kymácet dopředu i dozadu, ale kopyto se ani nepohnulo. Strejček Noon dovolil Topovi a Gowanovi, aby si pučili jeho

78$

brus, a tak Top točil brusem a nakláněl plechovku s vodou a Gowan přidržoval u kotouče jeden zub po druhém, až by byly všechny projely takřka vším, co by se na ně přitlačilo, natož pak automobilem.

Gowan vykládal, že tentokrát museli čekat, až bude opravdu tma tmoucí. Až bude tma tmoucí a hodně pozdě, poněvadž věděli, že pak nikdo neuvidí, co dělají. Kdyby totiž ty naostřené hrábě zaúčinkovaly, vůz by se nemusel rozprsknout tak rychle, aby pan De Spain nestačil zauvažovat, čím to, a moh by se začít rozhlížet kolem a ty hrábě najít. A ze začátku si říkali, že mají z pekla štěstí, že je prosinec, kdy jsou dlouhé noci, poněvadž země byla strašně zmrzlá a oni museli tu díru prokopat až k místu, co byli schovaní, nejenom kousínek, jako předtím, když do ní ty hrábě jenom položili. Teď musela být tak dlouhá, aby k nim mohli přivázat provázek, kterým by je, až to kolo praskne, mohli rychle, dřív než bude mít pan De Spain čas pátrat, co to způsobilo, stáhnout zpátky do dvora. Ale pak si Gowan řek, že druhý den je zaplať pámbů sobota, takže na umístění těch hrábí budou mít celý den, a že se schovají za keřem jasmínu a budou to všechno pozorovat za denního světla.

A taky jo: když uslyšeli, že jede, měli už hrábě narafičené a sami byli za keřem, a když se objevilo auto, držel už Gowan v ruce konec provázku. Vtom spustila klapka, nato automobil i s klapkou přefrčel kolem, takže si už mysleli, že se jim to nepovedlo ani tentokrát, ale najednou udělalo kolo PRÁSK a Gowan, jak mi vykládal, nestačil škubnout provázkem, poněvadž provázek sebou škubl sám, vyškubl se mu z ruky, mrskl sebou kolem toho jasmínového keře jako hadí ocas a hrábě, které jako by byly k tomu kolu přilepené, začaly bouchat do blatníku a automobil dělat HahaHahaHa-79$

haHaha břink HahaHahaHahaHaha břink, až pan De Spain konečně zastavil. Nato, jak vykládal Gowan, se za nima v salónu otevřelo okno, ve kterém stála maminka s tatínkem, a maminka řekla:

„Vylezte, ty i Top, a pomozte mu, abyste se o automobilu něco přiučili pro případ, že by si ho tvůj bratránek Charles taky koupil.“

„Já že bych si někdy koupil takový hlučný smradlavý krám?“ opáčil tatínek. „Vždyť bych přišel o všechny svoje zákazníky, co jezdí s koňmi a muly —“

„Nesmysl,“ odpověděla maminka. „Koupil by sis ho ještě dneska, kdybys věděl, že ho tatínek strpí. — Vlastně ne,“ řekla Gowanovi. „Jdi pomoct panu De Spainovi sám. Top ať jde domů.“

A tak šel Top domů a Gowan k automobilu, kde vedle scvrklého kola stál pan De Spain, v ruce hrábě, na které se díval s našpulenou pusou, jako když si pohvizduje nějakou melodii, jak vykládal Gowan. Potom se ohlíd na Gowana, vytáh nůž, uříz provázek, hrábě si strčil do kapsy kabátu a s pusou pořád našpulenou, jako když si pohvizduje, začal provázek svinovat a přitom pozoroval, jak poskakuje z našeho dvora. Nato se vrátil Top. Na sobě měl bílou kazajku, co nosil, když ho maminka učila obsluhovat u stolu, v ruce podnos s šálkem kafe, se smetanou a s cukřenkou. „Madame Maggie vám vzkazuje, jestli byste neměl venku v tý zimě chuť na trošku kávy,“ řek.

„Tisíceré díky,“ odpověděl pan De Spain. Dovinul provázek, vzal si od Topa podnos, postavil ho na blatník vozu a pak podal svinutý provázek Topovi. „Tumáš pěknou šňůru na ryby,“ řek.

„To není moje,“ odpověděl Top.

„Teď už je,“ řek pan De Spain. „Právě jsem ti ji dal.“ A tak si Top vzal provázek a pan De Spain mu řek, aby

80$

si nejprv svlík tu čistou bílou kazajku, a pak otevřel zadek vozu, ukázal Gowanovi a Topovi hever a montpáku, pustil se do kafe a Top vlez pod vůz, nasadil hever na místo, kam patří, a pak s Gowanem zvedli kolo. Pan De Spain postavil prázdný šálek, svlík si kabát a chvíli se hrbil s montpákou nad scvrklým kolem. Ale jediné, co se Gowan a Top přiučili, jak mi Gowan vykládal, bylo pár nadávek, jaké ještě v životě neslyšeli, a nato se pan De Spain narovnal, hodil montpáku na kolo a řek, tentokrát Gowanovi: „Utíkej domů a zatelefonuj Buckovi Connorsovi, aby sem šupito presto přivez Jabba.“ Jenže v té chvíli tam už byl tatínek.

„Třeba jste si přizval zbytečně moc odborníků,“ povídá. „Pojďte se dovnitř něčeho napít. Já vím, že na pití je ještě moc brzy po ránu, ale jsou vánoce.“

A tak odešli všichni do domu a tatínek zatelefonoval panu Connorsovi, aby přivez Jabba. Jabbo byl syn strejčka Noona Gatewooda. Měl se stát taky kovářem, jenže pak přivez pan De Spain do města ten první červený auťák, a jak tvrdil strejček Noon, Jabba „zkazil“. Gowan ovšem prohlásil, že podle něj to je nesmysl, poněvadž Jabbo rád nasával, a dokud dělal jenom kováře, tak se třikrát nebo čtyřikrát ročně opil a skončil v šatlavě, kdežto jakmile se v Jeffersonu objevily automobily, stal se z něj nejlepší automechanik v okrese, a i když se opíjel dál a končil ve vězení stejně často jako dřív, nikdy tam nezůstal dýl než přes noc, poněvadž ho vždycky majitel některého automobilu tak nutně potřeboval, že za něj ráno zaplatil pokutu.

A tak šli všichni do jídelny, kde maminka mezitím rozestavila na stůl karafu a skleničky. „Počkat,“ řek tatínek. „Já zavolám Gavina.“

„Už odešel,“ řekla honem maminka. „Posaďte se a vypijte si punč.“

81$

„Třeba neodešel,“ odpověděl tatínek a vyšel ven.

„Prosím vás, nečekejte na ně,“ řekla maminka panu De Spainovi.

„Můžu klidně nějakou tu minutu počkat,“ odpověděl pan De Spain. „Než bude slušné takhle brzy po ránu pít.“ Pak se vrátil tatínek.

„Gavin prosí, abychom byli tak laskaví a omluvili ho,“ povídá. „Nějak ho v těchhle dnech pálí žáha.“

„Řekněte mu, že žáhu je nejlíp zchladit solí,“ řek pan De Spain.

„Cože?“ opáčil tatínek.

„Řekněte mu, ať přijde,“ povídá pan De Spain. „Řekněte mu, že Maggie mezi nás postaví slánku.“ Tím to tehdy skončilo. Dostavil se pan Connors s brokovnicí a s Jabbem v želízkách a všichni vyšli k vozu, kde pan Connors předal pušku Jabbovi, aby mu ji podržel, než vytáhne klíč, odemkne želízka a brokovnici si od něj veme, a Jabbo pak vzal montpáku, a než bys řek švec, měl pneumatiku dole.

„Proč si Jabba nepřivážete k zadku vozu jako rezervní kolo nebo motor?“ zeptal se tatínek. „Stačilo by ho trošku napajcovat, aby mu nebyla zima a neměl hlad, že, a vždycky když píchnete nebo když auto nebude chtít nastartovat, stačí ho odvázat, postavit a odpajcovat — říká se to tak, odpajcovat?“

„Až to budeš mít zalepené,“ povídá pan De Spain Jabbovi, „tak mi to přivez do kanceláře.“

„Prosím, pane,“ odpověděl Jabbo. „Pan Buck s sebou rovnou veme ten papírek s pokutou.“

„Že děkuju tetičce za kávu,“ řek pan De Spain Gowanovi.

„To je moje sestřenka,“ odpověděl Gowan. „A za punč.“

„Svezu se s vámi do města,“ řek tatínek panu De$

Spainovi. To byla sobota. Bál měl být ve středu. V pondělí, v úterý a ve středu panovala v jeffersonu nejzuřivější sháňka po květinách, jakou město pamatovalo, i když se do toho počítal den, kdy umřel starý generál Compson, který byl nejenom konfederační generál, ale dva dny dokonce guvernér státu Mississippi. Nikdo z nás nezavinil, že pan De Spain zjistil, co má strejček Gavin v úmyslu, a rozhodl se, že bude líp, když to on — pan De Spain — udělá taky. A bylo by hezké, kdybychom si mohli říkat, že strejček Gavin a pan De Spain dostali zároveň stejný nápad, jenže to bychom toho chtěli trochu moc.

Zavinila to paní Rouncewellová, která měla květinářství. Ne proto, jak říkával strejček Gavin, že by milovala květiny, ani proto, že by milovala peníze, ale poněvadž milovala pohřby: sama pochovala už dva manžely, a když dostala proplacenou pojistku za druhého, zařídila si květinářství a od té doby prodávala květiny na všechny pohřby v Jeffersonu. To ona řekla panu De Spainovi, že strejček Gavin chtěl poslat paní Snopesové kytičku na plesové šaty, ale maminka mu řekla, že paní Snopesová má přece manžela, takže strejček nemůže poslat kytičku jenom jí, a že on odpověděl, no dobrá, mám teda podle tebe poslat taky jednu panu Snopesovi? A že mu maminka odpověděla, že přece ví, jak to myslela, a on řek, no dobrá, tak teda pošlu po kytičce všem dámám z Plesového výboru. A tak to pan De Spain musel udělat taky, a nejenom paní Snopesová, ale všechny dámy z výboru měly proto dostat po dvou kytičkách.

Jenže se k nim přidali i ostatní pánové z města: nejenom manželé a nápadníci dam z výboru, ale manželé a nápadníci všech ostatních pozvaných dam, kteří by (zvlášť ti manželé, poněvadž už byli ženatí) nebývali

83$

byli museli — nebýt pana De Spaina a strejčka Gavina — svým ženám žádnou kytičku posílat, poněvadž ji nečekaly. Hlavní vinu na tom ovšem nesl strejček Gavin, poněvadž to začal: podle těch řečí u holiče, kde se dávali stříhat na ples, a u krejčího Kneelanda, kde si vypůjčovali večerní obleky, by byl člověk řek, že strejčka Gavina zlynčujou.

A v jednom případě nezůstalo u proklínání strejčka Gavina: u pana Greniera Weddela a ženy pana Maurice Priesta. Ale to všechno vešlo ve známost až pozděj.

O tom jsme se dověděli až den po bálu. Zatím jsme věděli jenom o té zuřivé sháňce po kytičkách u paní Rouncewellové a o tom, čemu tatínek říkal ran na paní Rouncewellovou. („Tu nálepku jsem tomu musel dát já,“ prohlásil tatínek, „i když to správně měl udělat Gavin: byl by měl, jenže mu v současné době ani na tak chabé vtipy zdaleka nestačí humor.“ Tatínek totiž strejčka Gavina taky proklínal, poněvadž teď musel poslat mamince kytičku, s kterou nepočítal, když jí ji chtěl poslat strejček Gavin, takže měla dostat vlastně kytičky tři — to znamená, pokud všichni ostatní páni, co se hodlají zúčastnit bálu, nezpanikaří a nedojdou k názoru, že musí poslat po kytičce všem členkám.) Paní Rouncewellová se totiž do pondělka do večera vyprodala dočista ze všech květin a do úterka odpoledne, kdy odjíždí vlak na sever, byla vyždímaná do poslední kytičky i všechna ostatní města při silnici, nahoru i dolů od Jeffersonu. A ve středu brzy po ránu přijel z Memphisu zvlášť najatý, narychlo objednaný automobil, který uháněl celou noc a přivez tolik květin, aby mohla paní Rouncewellová začít dodávat kytičky, které rozesílala jednak po vlastním poskokovi a jednak omnibusem Luciuse Hogganbecka. Dokonce si najala po domácku vyrobenou káru Eunice Habershamové, jen aby dodala vše-84$

chno včas. K nám jich doručila pět. Mysleli jsme si, že jsou všechny pro maminku, ale maminka si přečetla jména na krabicích a řekla:

„Tahle není pro mě. Ta je pro Gavina.“ A všichni se celí zkoprnělí podívali na strejčka Gavina, jak stojí jako přimražený s očima sklopenýma na krabici a s rukou, která se už pozvedla a chtěla sáhnout na krabici, ale pak se v půli cesty zastavila. Nakonec přec jen přetrh provázek, nazved víčko, odhrnul hedvábný papír, ale pak — Gowan tvrdí, že to udělal zničehonic, i když nijak rychle — papír shrnul zpátky, dal na krabici víko a krabici si vzal. „Neukážeš nám ji?“ zeptala se maminka.

„Ne,“ odpověděl strejček Gavin. Ale Gowan ji přesto zahlíd. V krabici byly ty ulomené hrábě a dvě květinky, všechno svázané do pugétu nějakým páskem nebo kouskem něčeho, v čem Gowan poznal tenkou gumu, ale teprve až za takový rok či dva, kdy už byl o hodně starší a větší, pochopil, co to vlastně bylo. A ve stejnou dobu, co si to uvědomil, si uvědomil i to, jak pak vykládal, že to bylo použité, a ve stejnou dobu si taky uvědomil, že šlo o to, aby si strejček Gavin myslel, že to je použité a že mu to pan De Spain posílá právě proto, aby nikdy nezískal jistotu o tom, jestli je jeho domněnka, jak to bylo použité, správná nebo ne, a nedošel až do smrti klidu. To bylo Gowanovi teprve třináct. Až do té doby by byl řek, že by ho nikdo nedostal na bál, ani kdyby mu za to zaplatil, ani kdyby ho tam odvlík. Jenže, jak mi vykládal, se toho do té doby chtě nechtě dověděl tolik, že tam jít musel, aby se dověděl, jak to bude pokračovat, jestli přijde ještě něco dál, třebaže si nedoved představit, co dalšího by se po tomhle mohlo na obyčejnském bále přihodit. A tak si vzal modrý nedělní oblek a sledoval, jak se maminka v účesu, každý vlásek na svém místě, a s briliantovýma náušnicema po babič-

85$

ce snaží přimět tatínka, aby rozhod, kterou ze svých čtyř kytiček si má vzít: tu, co jí dal on, nebo jestli jí dovolí vzít si z těch zbývajících tří tu, která jí jde podle jejího názoru nejlíp k šatům. Gowan pak skočil přes chodbu do pokoje ke strejčkovi Gavinovi, který vytáh stejného bílého motýlka, jako měl sám, uvázal mu ho, strčil i jemu do knoflíkové dírky květinu, a nato sešli všichni dolů, kde už čekala drožka, a pak jeli tou zimou na náměstí k Opeře, kam už předjížděly ostatní drožky a tu a tam nějaký automobil, ze kterých vystupovali ostatní hosté, nakadeření a ulízaní, v přehozech, s náušnicemi, navonění a v dlouhých bílých rukavičkách, jako měla maminka, nebo ve fracích, v košilích s náprsenkou a v bílých motýlkách a s den předtím ostříhanými vlasy jako tatínek a strejček Gavin a (aspoň pokud jde o toho bílého motýlka) Gowan, a kde u dveří očumovali a postávali černí i bílí kluci, aby slyšeli hudbu.

Byla to kapela profesora Handyho z Beale Street v Memphisu. Hrávala na všech bálech v severním Mississippi a Gowan vykládal, že sál byl celý vánočně vyzdobený a dámy z Plesového výboru se svými doprovody stály v řadě a vítaly hosty. Vykládal, že člověk už pod schodištěm cítil všechny ty kytičky, a že když vešel do tanečního sálu, měl pocit, že je tu jejich vůni přímo vidět, jak mlhu nad močálem za chladného rána. Vykládal, že tam byl i pan Snopes ve vypůjčeném večerním obleku, o kterém si Jefferson ze začátku nejspíš myslel, že představuje jenom jeho druhou šlápotu v Jeffersonu, dokud neměl čas si uvědomit, že to není pouhá šlápota, právě tak jako ta vodní nádrž není jenom památník: že je to rudý prapor. Ne: že je to takové to návěstí, které na železničních křižovatkách varuje POZOR NA VLAK.

Gowan vykládal, že maminka byla ten rok předsed—

86$

kyní výboru (od chvíle, co si paní Rouncewellová uvědomila, že narazila na zlatý květinový důl, nebyl nikdo v Jeffersonu na pochybách, jak je to s panem De Spainem, strejčkem Gavinem a paní Snopesovou), a že proto každý čekal, že zadá první tanec paní Snopesové strejčkovi Gavinovi. Ale neudělala to. Poslala pro ni Greniera Weddela, který byl taky svobodný. A pak rozdělovala tance spravedlivě mezi strejčka Gavina a pana De Spaina; jenže pan De Spain pak všechno zkazil. Byl totiž svobodný. Tím chci říct, že — jak tvrdil strejček Gavin — někteří muži zůstanou nezdolnými a neztečitelně svobodnými starými mládenci, ať se ožení sebevíckrát, stejně jako jsou někteří muži předurčení k tomu, aby byli pod pantoflem, i když nenajdou ženskou, která by si je vzala. A právě k těm patřil pan De Spain. Myslím jako k té první skupině: byl nezdolně, neztečitelně svobodný a nebezpečný všemu, s čím se potkal, poněvadž lidi jako on, jak prohlásil strejček Gavin, se s ničím, s žádnými okolnostmi ani situacemi nepotkávají; lidi jako on všechno, všechny situace i okolnosti sami vytvářejí.

Tentokrát měl při tom pomocníka. Nebyl jsem tehdy ještě na světě, takže jsem to neviděl na vlastní oči, a dnes vím, že ani Gowan tehdy nevěděl, co to má vlastně před sebou, ale za nějaký čas nato jsem se narodil a pak výrost a i já uviděl paní Snopesovou a za nějaký další čas jsem dospěl natolik, abych vycítil, co cítil strejček Gavin a pan De Spain (a s nimi i ostatní páni v Jeffersonu, ve Francouzově Zátočí a trvám všude, všichni, co ji kdy viděli, všichni ti malí, opatrní chlapi, co nebyli tak stateční ani takoví smolaři jako strejček Gavin, anebo nebyli tak stateční a neměli takové štěstí jako pan De Spain, i když oni pravděpodobně tvrdili, že prostě měli víc rozumu), když se na ni jenom podívali. A po

87$

ještě dalším čase byla mrtvá a pan De Spain se objevil přede všemi ve smutku, jako by to bývala byla jeho žena, a pak odjel z města a Jefferson o ní konečně přestal mluvit. Ale vsadím se, že nejsem z našeho města jediný, komu stačí si na ni vzpomenout, aby to i dnes pocítil a sedl na něj’ smutek. Tím chci říct, že na něj sedne smutek, že její dcera nemá to cosi, co měla ona, ať už to bylo co bylo; i když si pak uvědomí, že ten smutek nepociťuje proto, že to cosi nemá i její dcera, ani proto, že už to není mezi námi, ale proto, že to už mezi námi nikdy nebude: že ani celý Jefferson a všichni ti malí, slabí, nedokrevní ustrašenci dohromady by v jednom jediném století víc jak jednu paní Snopesovou nevydrželi. Však on ze začátku, trvám, stačil na vteřinku nebo na dvě pocítit strach i sám pan De Spain. Existovala trvám vteřinka, kdy si i on řek: Počkat! Nenarazil jsem na něco, co je možná nejenom ryzejší než já, ale i statečnější než já? Na něco, co je statečnější a neohroženější než já, poněvadž je to ryzejší než já, čistší než já? Taková totiž byla.

Gowan vykládal, že všechno povstalo z toho, jak spolu paní Snopesová a pan De Spain začali tančit, to znamená, jak pan De Spain začal zčistajasna tančit s paní Snopesovou. Až do té doby, vykládal Gowan, se strejček Gavin, pan De Spain i ostatní páni, co je maminka poslala zapsat se do tanečního pořádku paní Snopesové, klidně a pokojně střídali. Pak zčistajasna, jak vykládal Gowan, celý sál tančit přestal, a aby se tak řeklo, se stáhl a Gowan najednou viděl, jak mi pak vykládal, že paní Snopesová a pan De Spain tančí sami, obklopení jakýmsi kroužkem ohromených lidí. A když jsem byl pak starší, když mi bylo čtrnáct, patnáct nebo šestnáct let, tak jsem pochopil, co to měl tehdy Gowan před očima, i když nevěděl, čeho je to svědkem: té

88$

vteřiny, kdy pan De Spain nad sebou pocítil úžas, údiv, nevíru a zděšení, poněvadž zjišťoval, že dělá něco, co předem netušil, že udělá — že takhle tančí s paní Snopesovou proto, aby se strejčkovi Gavinovi pomstil za to, že mu nahnal takový strach, až se utek k tak školáckým kouskům, jako byla ta škrticí klapka a ty hrábě s tou použitou gumovou věcí v pugétu; a kdy ho přepad strach, poněvadž zjistil, že když se dokáže dostat do stavu, ve kterém je s to provádět takovéhle kousky, je zřejmě jiný, než za jakého se celé ty roky pokládal. Kdežto paní Snopesová tančila, dovolovala panu De Spainovi, aby s ní takhle veřejně tančil, prostě proto, že žila a že se za to nestyděla, zatímco pan De Spain a strejček Gavin se za to styděli, jako například v té chvíli či dokonce celých posledních čtrnáct dní; že byla, jaká byla, a vypadala, jak vypadala, a nestyděla se za to, a dokonce ani neměla strach a nestyděla se, že ji to těší a že to takhle dokazuje, poněvadž to zřejmě jinak dokázat nemohla, a dokonce neměla strach ani se nestyděla, že to ti nedokrevní človíčkové, co se oněměle stáhli a zůstali zděšeně stát v pohoršeném kroužku kolem nich, pochopili; všichni ti malí, ubozí, zbabělí, k manželství odsouzení pánové, ať už ženatí nebo neženatí, kteří se tváří zděšeně a rozhorleně, aby ostatní nepoznali, že je jim vlastně do pláče, do breku nad tím, že i oni nejsou tak stateční, a z nichž je jednomu každému jasné, že i kdyby byl jediný mužský na světě, natož pak jediný mužský v tom tanečním sále, tak by tu nádheru, tu nádhernou nezahanbenost stejně nepřežil, natož pak aby se s ní doved poměřit nebo aby si s ní uměl poradit.

Byl by se toho samozřejmě měl ujmout pan Snopes, poněvadž byl její manžel, tedy podle společenské etikety její štítonoš, její ochránce. Ale ujal se toho strejček

89$

Gavin, který nebyl ničí manžel ani štítonoš, ani rytíř, ani obhájce, ani ochránce, jenom prostě spěchal obhájit a ochránit sám sebe a bylo mu dokonce jedno, s jak ošklivými ranami nebo šrámy z toho paní Snopesová vyjde, ovšem za předpokladu, že z ní aspoň kousek zbyde, až on konečně zadupe v panu De Spainovi poslední jiskru života, a tak k nim přistoupil, jak mi vykládal Gowan, popad pana De Spaina za rameno, trhl s ním a v sále se najednou rozlehl nějaký zvuk a nato, jak vykládal Gowan, se všichni páni vrhli přes parket k zadnímu schodišti, co vedlo dolů do uličky za budovou, a dámy začaly ječet na celé kolo, jenomže, jak vykládal Gowan, se jich pak spousta vrhla za pánama, takže Gowan se musel na tom zadním schodišti všema těma sukněma a nohavicema aby se tak řeklo probrázdit, když se chtěl dostat dolů. Vykládal, že mezi těma nohavicema nejdřív uviděl, jak strejček v uličce vstává, a tak se prodral dopředu, ale pak uviděl, že znovu vstává, obličej samou krev, a že mu pomáhají dva pánové, nebo se aspoň snažili mu pomoct, než je strejček odhodil a vrhl se na pana De Spaina znovu. A když jsem byl starší, tak jsem pochopil i to, že se strejček Gavin v té chvíli už nepokoušel pana De Spaina vyřídit nebo mu aspoň nějak ublížit. V té chvíli to už byl zase strejček Gavin. Jenom dál neochvějně hájil svou krví zásadu, že cudnost a ctnost ženy se má hájit, ať je ta žena cudná a ctnostná nebo ne. - „

„Heršvec,“ řek pan De Spain, „podržte ho, někdo z vás, ať můžu odsaď!“ A tak tatínek podržel strejčka Gavina a někdo zatím přines panu De Spainovi klobouk a kabát a pan De Spain odešel. Gowan, jak mi pak vykládal, s určitostí očekával, že se v té chvíli znova ozve ta škrticí klapka. Ale neozvala. Nebylo slyšet nic. Strejček Gavin stál a utíral si do svého a pak do tatínkova kapesníku krev z obličeje.

90$

„Blázne,“ řek tatínek. „Copak nevíš, že se nemáš prát, když to neumíš?“

„Můžeš mi navrhnout lepší způsob, jak se to naučit, než ten, co jsem právě vyzkoušel?“ odpověděl strejček Gavin.

A když byl doma, v koupelně, kde si moh svlíknout vestu, límec, motýlka i košili a držet si na krvácejícím místě mokrý ručník, vešla maminka s květinou v ruce, s rudou růží z jedné té kytičky. „Na,“ řekla. „To ti posílá.“

„Lžeš,“ odpověděl strejček Gavin. „To je od tebe.“

„Ty lžeš!“ řekla maminka. „Posílá ti ji ona!“

„Ne,“ řek strejček Gavin.

„Tak ti ji měla poslat!“ řekla maminka a rozbrečela se, jak Gowan vykládal, a pak strejčka Gavina objímala a zároveň do něj bušila oběma pěstma a přitom brečela: „Ty blázne! Ty blázne! Žádná tě není hodná! Žádná není pro tebe dost dobrá! Ani jedna! Ani jedna! Ať se chová a ať vypadá jako tisíc — jako celý nevěstinec! Ani jedna! Ani jedna!“

Pan Snopes ale zanechal ten večer v jeffersonu ještě další šlápoty: ještě jeden krvácející nos a dvě modřiny pod očima. Čtvrtá kytička, co maminka ten večer dostala, byla od Greniera Weddela, který byl stejně jako pan De Spain svobodný. Tím chci říct, že to byl ten druh starého mládence, o jakém strejček Gavin tvrdil, že zůstane starý mládenec navždycky, ať se ožení kolikrát chce a s kým chce. Možná že ho Sally Hamptonová právě proto odmítla. Rozhodně mu poslala zpátky prstýnek a vzala si místo toho Maurice Priesta, a tak když strejček Gavin s panem De Spainem začali ten ran na paní Rouncewellovou, jak to vyjadřoval tatínek, rozpoznal i Grenier svou šanci a neposlal paní Priestové

91$

kytičku, která by odpovídala normě toho ranu, jak to vyjádřil tatínek, ale trojnásobně velkou. Třeba si ji právě proto nevzala ten večer na bál, že by jí byla moc těžká do ruky. Zkrátka ji neměla, ale když strejček Gavin a pan De Spain skončili v té uličce za budovou, Grenier s Mauricem Priestem se tam vrátili, a když odtamtud přišel Grenier, měl pod okem modřinu, Maurice odcházel domů s krvácejícím nosem a Sally, když přijela druhý den ráno do města, měla pod okem taky modřinu. S tou kytičkou se sice na veřejnosti neobjevila, zato s tím okem jo. Nejenom že s tou modřinou běhala celé dopoledne po městě, ale odpoledne přijela znovu, aby to oko viděl nebo se o něm aspoň doslech celý Jefferson. Gowan vykládal, že to vypadalo, jako by se s ním přímo honosila.

ČTVRTÁ KAPITOLA

V. K. RATLIFF

A taky že se honosila. Jeho teta (jeho dva strejčci ani jeho dědeček ne, ale kterákoli z jeho ženských příbuzných ano) by mu byla mohla říct proč: honosila se, že má manžela, kterej jí ještě dokáže udělat, a taky udělal, pod okem modřinu, a že její manžel má ženu, co ho k tomu ještě dovede dohnat.

Flem ale nebyl první Snopes, co se objevil v Jeffersonu. První byl Mink, strávil tam osm měsíců ve vězení cestou do parchmanský káznice, která měla zůstat jeho trvalý působiště za to, že zabil Jacka Houstona. A těch osm měsíců strávil tím, že rozumoval nad chybou, který se dopustil.

Tím nechci říct, že by byl považoval za chybu, že

92$

Houstona zabil. Věděl tenkrát dobře, oč mu jde. Jack byl jednak zpupnej člověk a jednak samotář: a to je nedobrá kombinace. Samotář byl hlavně proto, že přišel o svou mladou ženu, kterou získal až po značně dlouhým čase a se kterou navíc nebyl ještě ani rok, když o ni přišel. A poněvadž byl moc zpupnej, odmítal se přes to celý čtyry roky přenýst. Anebo byl, jakej byl, poněvadž si těch šest nebo sedum měsíců porovnával s těma šesti, sedmi nebo kolika roky, co mu trvalo, než dosáh toho, aby si ho mohla vzít. A pak o ni ke všemu přišel tak krutým, tak strašně krutým způsobem, že se z něj stal ještě větší neruda: zabil ji ve stáji vlastní táta chovnýho hřebce, z kterýho ho Mink jednou ráno za čtyry roky nato sestřelil a kterej mu ji po celý ty osamělý čtyry roky připomínal. A nádavkem k tomu, že byl zpupnej a ke všemu samotář a neruda, byl taky kapku povýšenej. Většina lidí kolem Francouzovýho Zátočí o něm arci věděla, že je zpupnej, ale taky věděla, co mu dalo práce, než přesvědčil příbuzný, který Lucy vychovávali, aby mu ji dali za ženu, a tak ho nechávali s pokojem, jenže pak si začal s Minkem Snopesem.

Mink Snopes byl totiž zavilec. Byl to jedinej skrznaskrz zavilej Snopes, jakýho jsme poznali. Byli mezi nima vzteklíci, horkokrevný žháři, co podpalovali stodoly, jako například starej Ab, a byli mezi nima i mírný, nevinný lidi jako Eck, kterej nejenom nebyl Snopes, ať si jeho máma tvrdila co chtěla, ale kterej se neměl do toho snopesovskýho hnízda vůbec co narodit, právě tak jako se nemá co narodit vrabčák do hnízda jestřábů. A byl mezi nima jeden obyčejnskej vyloženej pitomec, I.O. Ale ještě nikdy jsme nenarazili na žádnýho, co by byl prostě zavilej a nekoukal na to, jestli mu z něčeho kyne ňákej zisk nebo vůbec něco.

Třeba byl zavilej právě proto, že mu jako jedinýmu

93$

ze všech Snopesů na zisku za mák nesešlo. Jenomže v sobě musel mít, a taky asi měl, něco z pitomosti svýho bratrance I.O.a, jináč by se byl nedopustil tý chyby. Tím nemyslím to, že Houstona zastřelil, ale že si k tomu vybral dobu, co si vybral, dobu, kdy byl Flem na svatební cestě v Texasu. Věděl arci, že se Flem ještě nevrátil. Ale možná že dostal večír před tím snopesovskou rodinnou počtou hlášku, že se druhej den do Francouzovýho Zátočí vrátí, a třeba na tu hlášku počkal, a teprve pak vzal svou starou velkorážovou opotřebovanou ládovačku, schoval se v houští a Houstona, kterej jel kolem, ze zálohy picnul a sestřelil z koně. Nevím. Třeba mu v tý chvíli šlo jenom o jedno: aby Houstona viděl přes hledí hlavně a ucejtil náraz pušky do svýho ramene.

A to se mu taky vyplnilo. Ale teprve když Houston ležel v blátě u cesty a ten vyjukanej hřebec s plandajícíma otěžema, s prázdným sedlem a plácajícíma třmenama uháněl k Varnerovic krámu, aby tu novinu zvěstoval, si asi s větší či menší hrůzou uvědomil, že se ukvapil a uďál něco, co je už pozdě vzít zpátky. A tak se jednoduše pokusil mrtvolu skovat, pušku hodil do močálu a pak šel ke krámu, kde den za dnem, zatímco šerif pátral po Houstonovi, lelkoval, ne snad aby sledoval, jestli při tom šerifovým pátrání přihořívá, ale aby čekal, až se Flem vrátí z Texasu a zachrání ho, a to až do chvíle, kdy je Houstonův honicí pes doved k mrtvole a několik chlapů, co lovili v močále rukama ryby, dokonce našlo pušku, o který každej věděl, že je to Minkova, poněvadž takovej kvér nikoho jinýho než jeho ani bejt nemoh.

A když došel k názoru nebo mu dopadlo či co, že se Flem o tý vraždě už musel doslechnout a že se do Francouzovýho Zátočí a možná vůbec do státu Mississippi

94$

nevrací schválně, aby mu nemusel pomoct a vytáhnout ho z toho, nemoh v sobě ten vztek, tu urážku, tu nespravedlivost a tu zradu prostě překousnout. Ne že by propad zoufalství: jenom ho to docela obyčejnsky rozběsnilo a navztekalo: chtěl Flemovi vokázat, že na něj taky kašle, a když ho vezli v šerifově bryčce do vězení s nasazenejma želízkama, rychle pochopil, že je to jeho šance, zaklínil si krk pevně do véčka vzpěry, co drží korbu, a pokusil se přehodit nohy i tělo přes bok vozu. jenže ho strhli zpátky.

Ale ta urážka, to pobouření a to zklamání s ním mávaly jenom ze začátku, dlouho mu nevydržely. A kromě toho mu nejspíš zdravej rozum napověděl, že mu stejně nevydržej, a tak když se jich splel, byl pravděpodobně svým způsobem rád, že na jejich místo může nastoupit zdravej rozum. A ten taky nastoupil, a pak už stačilo zabydlet se v žaláři, jak to nejlíp jde, a čekat, až Flem přece jenom přijede zpátky domů, poněvadž ani takovej Flem Snopes nemoh zůstat na svatební cestě navěky, třebas byl v Texasu.

A tak čekal. Prostě stál v nejhornějším poschodí vězení (byl jednou úkladnej vrah, a tak nemusel vycházet do ulic na práci jako ňákej černošskej hráč v kostky) a dlouho dokonce ani nepociťoval netrpělivost, jenom stál, ruce na mřížích, a pozoroval ulici a chodník, po kterým by Flem musel z náměstí přijít. Až do konce prvního měsíce nebyl netrpělivej a ještě ani během druhýho, kdy proti němu byla vznesená obžaloba, si žádný velký starosti neďál: jenom tu a tam zavolal na někoho, kdo šel kolem, jestli se už Flem vrátil do města. Až teprva koncem druhýho měsíce se začal domejšlet, že se Flem nejspíš ještě nevrátil, a tak začal pokřikovat dolů na lidi, aby vzkázali do Francouzovýho Zátočí, že ho má přijít navštívit Will Varner.

95$

Takže si nejspíš teprva čtrnáct dní před přelíčením, kdy ho ještě pořád nebyl navštívit ani Will Varner, ani nikdo jinej, uvědomil, že je prostě k nevíře, aby se byl Flem do Francouzovýho Zátočí ještě nevrátil; že je to prostě k nevíře; že tomu prostě odmítá uvěřit, a tak si řek, že dospělí, na který volal, jeho vzkaz nejspíš vůbec nevyřídili, a poněvadž nemoh v noci spát (to horní poschodí za zamřížovaným okýnkem bylo sice temný, ale osvětlovala ho lampa z ulice, takže bylo vidět bílou kaňku jeho obličeje a dvě kaňky jeho rukou, který svíraly mříž), měl spousty času, aby tam. moh takhle prostát třeba celou noc a čekat, až pude kolem někdo, komu by moh důvěřovat, že jeho vzkaz vyřídí: třeba ňákej chlapec, například ten Stevensův, synovec pana doktora Stevense, ten, co byl u Stevensů na návštěvě, někdo, kdo ještě není zkaženej světem dospělejch, takže není jeho — Minkův — nepřítel, a tak na ně šeptem volal, dokavaď se nezastavili a nepodívali se nahoru k němu, a nepřestal šeptem volat ani pak, kdy se už dali do běhu a utíkali: „Hoši! Mládenci! Hej ty! Chceš deset dolarů? Vzkaž do Francouzovýho Zátočí, vyřiď Flemovi Snopesovi, že ho jeho bratranec Mink žádá, aby sem honem přijel, ale honem — „

A tak to šlo až do onoho rána, kdy byl soud. Hned jak ho přivedli v želízkách dovnitř, začal natahovat krk a prohlížet si všecky obličeje, a nepřestal ho natahovat a obhlížet všecky lidi, co se cpali dovnitř, přestože si už nebylo kam sednout, a nepřestal ho natahovat, přestože se už vybírala porota, a dokonce se pokusil stoupnout si na židli, aby líp viděl, až ho museli stáhnout dolů, a nepřestal ho natahovat a otáčet a cukat hlavou, přestože mu už písař čet obžalobu a pak se zeptal: „Doznáváte svou vinu?“ Jenomže tentokrát vstal, než mu v tom stačili zabránit, koukal chvíli přes hlavy davu až k těm

96$

posledním obličejům úplně vzadu v místnosti a pak v\ křiknul:

„Fleme!“

Nato začal soudce tlouct kladívkem a advokát, co ho soud Minkovi přidělil, taky vstal a soudní zřízenec vy křiknul: „Klid! Klid v sále!“

Ale Mink opakoval: „Fleme! Fleme Snopesi!“ Jenom že tentokrát se k němu naklonil přes soudcovskou stolici sám soudce a podíval se na něj: „Cítíte se vinen?“

„Cože?“ opáčil Mink.

„Zabil jste Jacka Houstona nebo ne?“ zeptal se soudce.

„Dejte mi pokoj,“ odpověděl Mink. „Copak nevidíte, že teďka nemám kdy?“ a znovu otočil hlavu k těm obličejům, co se přišly podívat, jestli ho přec jenom neoběsej, ať si kdo chce tvrdí, že je šílenej, když si sám zřejmě nic jinýho nepřeje a dokonce se o to už jednou sám pokusil, takže by spravedlnost vlastně neuďála nic jinýho, než vyhověla jeho přání, a pak řek: „Dojeďte tam! Někdo z vás! Někdo, kdo má automobil! Dojeďte honem k Varnerovi do krámu a přivezte Flema Snopese. Von vám zaplatí, ať si řeknete co řeknete, a ještě vám přidá — dá vám deset dolarů navíc — dvacet dolarů navíc — „

Vloni v létě si pan doktor říkal, že by měl něco udělat, jenže nevěděl co. Teďka si to myslel taky, ale bylo mu jedno, co to bude. Řek bych, že se ani moc po ničem nepídil. Řek bych, že prostě natáh ruku a popadnul, co mu pod ni přišlo, a náhodou to byla ta stará mosaz, která se tenkrát tak rychle ztrácela z elektrárny a na kterou se celej Jefferson včetně Flema Snopese — Flem Snopes samozřejmě v první řadě — snažil z prostý a obyčejnský zdvořilosti zapomenout.

A tak když jakožto úřadující městskej prokurátor se—

97$

psal žalobu proti tý ručitelský společnosti starosty De Spaina a vznes proti němu obvinění ze zneužití funkce a úmyslnýho přehlídnutí přečinu, či jak se to říká, všichni si samozřejmě mysleli, že mu jde především o to, aby moh vejít a položit Manfredovi De Spainovi ty papíry na stůl. Jenže se pletli. Ani tentokrát si na něm nechtěl nic vybojovat, stejně jako tenkrát večír, co byl ten vánoční bál, v tý zadní uličce, kdy mu jeho švagr řek, že se nemá prát, když to neumí — tohle ovšem pan doktor věděl, to pro něj nebyla žádná novina. Dyť se více méně už dvaadvacet nebo třiadvacet let znal. Nechtěl od pana De Spaina vůbec nic, poněvadž o tom jediným, co by byl od něj chtěl, vůbec nevěděl, že by to chtěl, dokud mu to odpoledne, kdy to celý skončilo, neřek tatínek.

A tak podal žalobu. A první, co se stalo, bylo, že z ranního vlaku vystoupil příjemnej mladík v hezkým městským oblečku a s hezkým městským kufříčkem, kterýho k nám posílala ta pojišťovací společnost, a řek: „Inu, pánové, dejme si všichni skleničku té vaší dobré jeffersonské whisky a pojďme zjistit, jestli bychom to nějak nesrovnali,“ a pak strávil celej jeden den v úděsným kalupu, telefonováním, většinou meziměstsky, a rozmluvama s těma dvěma černošskejma topičema, Tom Tomem Birdem a Tomeyiným Turlem Beauchampem, a čekáním, až se Flem vrátí z vedlejšího okresu, kam odjel zničehonic na návštěvu.

A třetí den k nám ta společnost poslala dalšího, kterej v ní měl ňáký vysoký postavení, poněvadž už měl šedivý vlasy a přijel v Pullmanovým vagónu, v proužkovejch kalhotách, se zlatým řetězem od hodinek tak tlustým, že by se s ním daly svazovat vory, se zlatejma okulárama a dokonce se zlatým párátkem a v kabátě se šosama a v cylindru, a když se snesla noc, nedostal člověk v hotelu Holston ani sklenici vody, poněvadž všichni

98$

portýři a číšníci se nehnuli od jeho dveří, jen aby mu mohli posloužit, poněvadž pořád říkal: „Pánové. Pánové. Pánové,“ takže by si byl moh udělat do druhýho dne z každýho druhýho černocha v Jeffersonu otroka, kdyby bejval měl něco, kde by mu moh otročit. A když už seděli všichni kolem stolu, vešel do místnosti starosta, kterej zůstal stát, rozesmál se a řek:

„Musíte mě omluvit. I starosta takového Jeffersonu ve státě Mississippi má občas nějakou práci.“ Pan doktor Stevens seděl klidnej, ale v obličeji bílej, a tvářil se zrovínka jak ten večír, co svýmu švagrovi řek: „Můžeš mi navrhnout lepší způsob, jak se naučit prát, než ten. co jsem právě vyzkoušel?“

Jenže Flem ještě pořád nebyl zpátky a upřímně řečeno se jim ani nepodařilo zjistit, kde je, poněvadž se zřejmě vydal do lesů a stanoval někde, kde není telefon. A ten s tou vyšší šarží, ten vrchní, ten s tou bílou vestou a se zlatým párátkem, povídá: „Jsem přesvědčen, že pan De Spain je ochoten rezignovat. Co kdybychom ho tedy nechali prostě rezignovat a na celou nepříjemnost zapomněli?“ Jenže pan doktor Stevens odpověděl: „Je to dobrý starosta. My nechcem, aby rezignoval,“ a ta bílá vesta opáčila: „Tak co chcete? Budete tedy muset dokázat, že podřízený našeho klienta ukradl mosaz, a máte k tomu jenom slovo těch dvou negrů, poněvadž pan Snopes není ve městě.“

„Ale ta vodní nádrž ve městě je,“ povídá pan doktor „Můžem ji vypustit.“

A tak svolali mimořádnou schůzi městských radních. Podařilo se jim z ní udělat něco jako předvolební schůzi, která má rozhodnout mezi dvěma kandidátkama na královnu krásy. Kolem osmý se na soudní budově rozezněl zvon, jako by to bylo doslovně ňáký noční zasedání, lidi chodili po ulicích, tvořili na náměstí hloučky

99$

smáli se a vtipkovali, ale došli rychle k názoru, že by starostova kancelář nepojmula ani ty, co přišli první, a tak se přestěhovali nahoru do soudní síně, jako by zasedal opravdickej soud.

Byl totiž teprve leden, sotva tři neděle po tom vánočním bále. Pozděj se sice rozdělili na dva tábory, ale zatím to byla jenom legrace, poněvadž většinou přišli jenom očumovat a poslouchat. Pak někdo zabušil soudcovským kladívkem do stolu, a tak se přestali smát a vtipkovat, zmlkli a jeden radní řek: „Nevím, co bude stát vypuštění tý vodní nádrže, ale co se mě tejče, ajcem trajcem — „

„Já to vím,“ řek pan doktor. „Ptal jsem se na to. Tři sta osmdesát dolarů bude stát zřízení pomocné nádrže pro dobu, než voda vyteče z první a než se znova napustí a ta pomocná nádrž se sundá. Poslat podívat se někoho dovnitř nebude stát nic, poněvadž to obstarám sám.“

„No dobrá,“ povídá ten radní. „Ale ajcem trajcem — „

„No dobrá,“ řek pan doktor. „Tak to zaplatím z vlastní kapsy,“ a ten starší chlápek od tý společnosti, ten v bílý vestě, řek: „Pánové. Pánové. Pánové. Pánové.“ A ten mladej, ten první, vstal a začal křičet:

„Copak to nechápete, pane Stevensi? Copak to nechápete, pane Stevensi? I když v té nádrži tu mosaz najdete, žádný přečin tím nedokážete, poněvadž ta mosaz patří přece v každém případě městu?“

„Na to jsem už taky myslel,“ povídá pan doktor. „Jenže ta mosaz patří městu, i když tu nádrž nevypustíme. Tak kde je?“ a ten nižší chlápek od tý společnosti odpoví:

„Počkat! Počkat! Tak jsem to nemyslel. Chtěl jsem říct, že když nebude žádná mosaz chybět, k žádnému přečinu nedošlo, poněvadž ji nikdo neukrad.“

100$

„Tom Tom Bird a Tomeyin Turl Beauchamp tvrdí, že došlo, poněvadž ji sami kradli,“ povídá pan doktor Nato spustili dva radní zároveň:

„Tak koho vlastně obviňujete, Gavine? Copak je Manfred De Spain zodpovědnej i za ty negry?“

„Ale vždyť k žádnému přečinu nedošlo. Víme, že mosaz je v té vodní nádrži, poněvadž ti negři tvrdí, že ji tam hodili!“ křičel ten nižší chlápek a ta vyšší šarže, ten s tou bílou vestou, v jednom kuse opakoval: „Pánové. Pánové. Pánové.“ jako ňákej velkej buben, co je někde ukrutánsky daleko, takže mu nikdo nevěnuje pozornost. Až pan Henry Best vykřiknul:

„Tak přece počkejte, heršvec,“ zahulákal tak hlasitě, že konečně zavřeli pusy a Henry moh pokračovat: „Ty negři se doznali, že tu mosaz ukradli, ale dokud nádrž nevypustíme, nemáme o žádné krádeži důkazy. Takže prozatím vlastně žádná mosaz ukradená nebyla. A když tu sakramentskou nádrž vypustíme a tu mosaz v ní najdem, tak ji sice ukradli a tý krádeže se dopustili, jenže jakmile ji v tý nádrži najdem, tak nebude žádná ukradená mosaz existovat, poněvadž bude nejenom zpátky v majetku města, ale byla dokonce v jeho majetku celou tu dobu. Heršvec, Gavine, oč vám vlastně jde? Nebo co vlastně ksakru chcete? Co ksakru chcete?“

Pan doktor Stevens tam seděl, klidně, jako přibitej, obličej ještě pořád nehybnej a bílej jak papír. Třeba se ještě pořád nenaučil prát. Jenže taky neslyšel o žádným výnosu, co by to zakazoval zkusit. „To je pravda,“ povídá. „Ale jestli v té nádrži ta mosaz — cenný majetek města, který se do ní dostal nezákonně vinou úmyslného přehlédnutí a pominutí přestupku jednoho městského zaměstnance — je, pak došlo k přečinu. Když tedy v nádrži tu mosaz — ten cenný majetek města, který se do ní dostal nezákonně vinou úmyslného přehlédnutí

101$

a pominutí přestupku jednoho městského zaměstnance — najdeme, došlo k pokusu o přečin ze strany toho městského zaměstnance i v případě, že tu mosaz získáme zpátky. Ta nádrž per se a ta mosaz per se, ať je tam nebo ne, nemá s věcí nic společného. Obrátili jsme pozornost této vážené ručitelské společnosti k tomu, že se náš vážený pan starosta dopustil přehmatu, že tento vrchní služebník našeho města pominul přestupek proti zákonu, ať už jakýkoli a číkoli.“ Ani pan doktor totiž nevěděl, oč mu jde. A i když mu jeho tatínek druhý den nato řek, oč mu — soudě z jeho chování — podle mínění ostatních šlo a pan doktor v tý chvíli souhlasil, šlo mu stejně o něco jinýho.

Ten den se totiž dál nedostali, poněvadž takovouhle věc nemohla vyřídit jen tak z luftu hrstka amatérů, jako jsou radní. Tohle bylo pro odborníka, pro opravdovskýho soudce z povolání. Ať už to měli předem v úmyslu nebo ne, dospěli k bodu, kdy se toho musel ujmout soud. Já jsem arci nevěděl, že mezi tím zástupem je i soudce Dukinfield, teprva když Henry Best vstal, podíval se po nás a vykřiknul: „Pane Dukinfielde, je tady ještě soudce Dukinfield?“ a soudce Dukinfield vzadu vstal a řek:

„Ano, Henry?“

„Budem trvám potřebovat vaši pomoc, pane soudce,“ pokračoval Henry. „Výslech jste trvám všechno co my, ale doufáme, že jste z toho moudřejší než my —“

„Ano. Dobrá,“ povídá soudce Dukinfield. „Zejtra ráno v devět bude tady v téhle síni slyšení. Myslím, že žalovaný ani žalobce nepotřebujou víc poradců, než kolik jich tady je zastoupených dnes večer, ale jestli chtějí, ať si každý přivede svého sekundáře — nebo mám říct sekundanta?“

Když jsme všichni za všeobecného smíchu vstávali

102$

k odchodu a hovořili a vtipkovali mezi sebou, nebyli jsme ještě pořád rozdělený na dva tábory, měli jsme z toho především jundu a byli v zásadě v opačným táboře než ty dva cizí chlápci z tý společnosti, ať už byli kde byli, už jenom z toho důvodu, že to byli cizáci, a vůbec jsme si nevšimli, že vedle pana doktora stojí jeho dvojče, jeho sestra, až teprve když jsme takřka uslyšeli, jak Henrymu Bestovi říká: „Tak je po vašem. A už byste mu mohl dát pokoj,“ a stejně tak jsme si nevšimli, že ňákej chlapec — nepoznal jsem, čí to byl — se probrázdil ke stolku, něco panu doktorovi podal a pan doktor si to vzal. Teprve druhej den jsem si uvědomil, že se mezi tou večerní schůzí a druhým dnem ráno stalo něco, co nevíme a co se podle mý minky ani nedovíme. A tak jsme šli prostě domů nebo za svým, náměstí se vyprázdnilo a už svítilo jenom to jedno světlo nad železářstvím, v jeho kanceláři, která byla kancelář i jeho tatínka, kde v tý chvíli seděl sám — samozřejmě za předpokladu, že to byl on a že tam byl sám — a — jak se to říká — zpytoval svou duši.

PÁTÁ KAPITOLA

GAVIN STEVENS

Básníci se samozřejmě pletou. Podle nich bych byl měl nejenom tušit, že je ten vzkaz na cestě, ale i od koho je. Jenže já jsem upřímně řečeno netušil, od koho je, ani když jsem si ho už přečetl. Ale básníci se, pokud jde o fakta, skoro vždycky pletou. To proto, že pro ně fakta nejsou vlastně důležitá: jenom pravda: a proto pravda, kterou vysloví, je tak pravdivá, že rozradostní nebo vyděsí i ty, co básníky z čirého vrozeného instinktu nenávidí.

103$

Ne: tak to není. Člověk se totiž bojí, člověk si netroufá dělat si naděje. Nebojí se, že by si mohl dělat příliš velké naděje, bojí se, že na to, nač si dělá naděje — on, ta křehká pavučina z kostí a masa, ve které je chycen jako v tenatech ten křehký, nerozvážný nespoutaný touživec, jemuž jeho sny a naděje nedají spát —, nebude stačit. Ratliff by řekl: Poněvadž si ani na chvilinku nepřestane bejt vědomej toho, že nikdy nebude natolik chlap, aby dokázal plenit a pustošit tak, jak by to dokázal, kdyby byl — a možná by dodal — anebo to možná dodávám já za něj — díky Bohu. Ba, ba, díky Bohu nebo možná díky tomu, ať už je to cokoliv, co člověka nějak dovede ke klidu, když už je pozdě; co člověka dovede ke klidu, a on může tu křehkou pavučinu s tou neusínající úzkostí, která je v ní chycena jako v tenatech, pohoupat na kolenou a pošeptat jí: No tak, no tak, už to nebolí. Já vím, že jsi statečná.

Když jsem vešel do kanceláře, rozsvítil jsem nejdřív všechna světla. Kdyby to nebývalo bylo v lednu a teploměr neukazoval kolem nuly, byl bych něčím zapřel dveře, aby zůstaly otevřené a já tím jakožto mississippský džentlmen dal jasněji najevo, že beru starostlivý ohled na její dobré jméno. Nato mě napadlo: Bože můj, svítí všechna světla, vždyť to uvidí celé město a Grover Winbush (noční policajt) přijde nahoru stejně jistě, jako bych pro něj poslal, neboť kdyby svítila jenom jedna, stolní lampa, řekl by si prostě, že pracuju, a nechal by mě na pokoji, kdežto když hoří všechno takhle naplno, přijde zaručeně nahoru, ne snad aby překvapil vetřelce, nýbrž aby se přidal k rozhovoru.

A tak bych byl měl skočit a honem všechno pozhasínat, jenomže jsem věděl, že jakmile se pohnu, jakmile se pustím opěradla křesla, vyrazím pravděpodobně z místnosti, dám se na útěk a budu pádit domů k Maggii,

104$

která se snaží dělat mi maminku (od té doby, co nám naše umřela) a které se to možná jednou i podaří. A tak jsem prostě seděl, myslel na to, jaká je to smůla, že nemám čas ani možnost se s ní domluvit, navrhnout jí, obstarat jí, ať je v té chvíli kdekoli na cestě z domova do mé kanceláře, gumové podrážky, které není slyšet, temnou pláštěnku a šál splývající s nocí, aby byla neviditelná. Ale v příští vteřině mě napadlo, že už sám návrh, aby si obula střevíce, které by ji utajily, aby si přehodila pláštěnku, která by ji skryla, by navždycky zrušil a vyloučil jakoukoli nezbytnost jednoho i druhého, neboť kdyby po ní bylo lze hodit nízkou urážkou, že je třeba něco utajit, něčeho se bát, něco zamlčovat, proměnilo by ji to nevyhnutelně jednou provždy v něco menšího, v něco nižšího, i kdybych nakrásně já zůstal já.

A tak když jsem uslyšel její kroky na schodišti, neřekl jsem si: Propána, zujte se nebo jděte po špičkách. Místo toho jsem si pomyslel: Jak se můžete pohybovat a dělat při tom tak málo hluku, že je slyšet jenom kroky obyčejných lidských chodidel, když byste přece měla jít jako ve Wagnerovi: ne za sonorní smrště hromu či žesťů, ale v ní, a vaše údy by se měly pohybovat v souladu s kroky hudby za zvuků harmonického větru, bouře a velkolepých harf. A pak jsem si pomyslel: Vzhledem k lomu, že tahle více méně tajná schůzka se mnou tady v tuhle noční hodinu byl její nápad, bude se na mě aspoň muset podívat. Doposud to neudělala. Třeba mě doposud vůbec nezaznamenala, ani tenkrát v té době, kdy jsem se mohl přetrhnout, abych se před ní zesměšnil, v té době, kdy jsem ze sebe dělal šaška a hrál si na ulici s připínáčky jako uličník a kdy jsem se dokonce neutekl k poctivému podplácení, nýbrž k vlastní opožděné uličnické nedospělosti a hrál na přirozenou, normální nespoutanost (plus zvědavost, na to nezapomínejte)

105$

skutečného nedospělce, abych dosáhl — čeho? k čemu? co jsem to vlastně chtěl, oč jsem se to tenkrát jako dítě, které škrtá sirkami v kupce sena a přitom se třese strachy, aby se i ono nestalo zápalnou obětí, vlastně pokoušel?

Chápete? Strachy. Nedopřál jsem si tenkrát dost času, abych zauvažoval, co to se mnou pro všechno na světě zamýšlí. Když mi teď ten chlapec strčil do ruky její lístek a já vyhledal soukromí, abych ho mohl rozložit a přečíst, a pak jsem se strachem, odhodlaně, zoufale, se zoufalým odhodláním — nazvete si to jak chcete, ať už to bylo co bylo a ať už jsem to já považoval za cokoli — přešel ke dveřím, otevřel je, tak jsem si řekl, jako jsem si řekl pokaždé, když jsem se dostal tak daleko, že jsem ji vyzval k tanci, nebo jenom vyzval někoho, kdo potřísnil její čest, abych mu zasadil dvacet nebo třicet ran: To přece není možné, aby byla tak malá, tak drobná, neboť přestože jí chybělo jenom několik centimetrů do mých stoosmdesáti, připadala mi malá, drobná, příliš malá, než aby mi byla mohla vzít takový kus mého klidu, takový kus, že se do něj vešly všechny ty bezesné noci, nebo aspoň aby byla mohla tak strašlivě narušit to, co jsem — aspoň já — za klid považoval. Upřímně řečeno by se dalo říct, že má oči takřka v jedné rovině s mýma, kdyby se na mě byla na delší dobu zadívala, jenže se nezadívala. Byl to jenom jeden spěšný nepospíchavý modrý (měla je tmavomodré) obchvat a dost. Déle se na mě dívat nepotřebovala — pakliže to vůbec někdy potřebovala —, byl to jenom jeden, ale celistvý záznam, i když adjektivum celistvý je tady stejně triviální jako adjektivum vlhký pro modré moře. Jenom na mě jednou pohlédla a tím mě sečetla, odečetla a hned pustila ze zřetele. Působilo to dojmem, jako by mě ta klidná nepospíchavá modř zvedla celého do výš-

106$

ky, ohmatala zepředu, zezadu i ze stran a zase mě posadila na zem. Ale ona sama si nesedla. Dokonce se ani. nepohnula. Vtom jsem si zničehonic uvědomil, že si prostě prohlíží kancelář, jako si ženy prohlížívají místnost, kterou vidí poprvé.

„Neposadíte se?“ zeptal jsem se.

„Děkuju,“ odpověděla. Ale i jak seděla na té obyčejné židli na druhé straně stolu, byla pořád příliš malá, než aby mohla obsáhnout, než aby na ní nepraskl jediný šev a přitom se do ní vešel celý úhrn těch trhavě proklímaných hodin, kdy jsem si, jak to vyjadřuje onen básník, hryzal v mukách kotníky, nejenom za sebe, nýbrž za všechny muže v Jeffersonu a v jejich zastoupení i kotníky veškerého mužského pokolení na světě, neboť hryzat si v mukách kotníky je údělem všech mužů, kteří si dobyli nebo vysloužili právo nazývat se muži. Byla příliš malá, příliš drobná, než aby se všechno tohle do ní vešlo… uviděl jsem ji poprvé, musel jsem ji zřejmě uvidět poprvé už před nějakými pěti lety, třebaže jsem se na ni podíval zřejmě teprve předešlý rok v létě, řekněme tedy teprve minulé léto, neboť až do té doby jsem byl příliš zaneprázdněný skládáním advokátských zkoušek, než abych byl měl čas padnout před ní na tvář či položit se před ní naznak v opravdovém odevzdání. Řekněme tedy, že to byly od června do ledna — bez několika nocí, kdy jsem spal (moc jich rozhodně nebylo) — dvě stovky nocí, kdy jsem přes ni horečnatě házel bratrskou pláštěnku, abych obhájil a ochránil její čest před tím, kdo ji prznil.

Chápete? Dosud mě vůbec nenapadlo, abych se jí zeptal, co chce. Dokonce jsem ani nečekal, až mi to řekne. Čekal jsem jenom na vyvrcholení těch dvou set nocí, poněvadž jsem některé nebo aspoň několik málo z nich strávil očekáváním tohoto okamžiku, pakliže kdy

107$

nastane, pakliže je psáno ve hvězdách, aby nastal, okamžiku, kdy mě to smete do té bouře nebo uragánu či tornáda, které se mnou bude házet, cloumat a zmítat, dokud mě nepohltí — až na tu poslední vysílenou pozůstalou necitlivou slupku, která bude ještě chvíli, po zbytek toho dlouhého pustého života plout, beztížná, čím dál pomaleji, až nastane konec.

Jenže k tomu nedošlo, nepohltilo mě nic, co by se mnou bylo cloumalo, zmítalo a nakonec mě až na tu poslední zbývající hrdou nezničitelnou vděčnou slupku pohltilo, spíš mě to zničilo, jako když balzamovač svou necitlivostí zničí to, co přese všechno byl, je život, i když jenom život živoucího červa. Ne že by si totiž začala znovu prohlížet kancelář, uvědomil jsem si, že si ji vůbec prohlížet nepřestala, prostě si ji tím svým zasvěceným ženským pohledem rychle prohlížela dál.

„Myslela jsem, že by to šlo tady,“ řekla. „Že to tady bude nejlepší.“

„Tady?“ opáčil jsem.

„Udělejte to tady. Ve své kanceláři. Můžete zamknout dveře, takhle pozdě v noci nebude asi nikdo z těch, co bydlí tak vysoko, aby sem mohli koukat oknem, vzhůru. Nebo snad — „ To už se totiž zvedla, ale já nejspíš jenom stál jako přimražený a pozoroval, jak jde k oknu a stahuje roletu.

„Tady?“ opakoval jsem znovu jako papoušek. „Tady? Tady v kanceláři?“ Ohlédla se na mě přes rameno. Ano, ne že by se obrátila: otočila jenom hlavu, obličej, a hleděla na mě přes rameno, zatímco její ruce posledními drobnými trhavými pohyby upravovaly na parapetu roletu staženou přes okno. Ne: to se na mě už nedívala. Podívala se na mě jenom v té chvíli, kdy vešla. Tohle byl jenom ten moři podobný modrý obchvat, který se na nic neptal, který nečekal, neboť moře nemá zapotřebí

108$

na něco se ptát, čekat, stačí mu být prostě mořem „Ach,“ řekl jsem. „A měl bych si pospíšit, dělat, nemáte asi moc času, poněvadž byste vlastně měla být v téhle chvíli v posteli se svým manželem, či patří tahle noc Manfredovi?“ Ale ona na mě jenom dál hleděla, i když už byla otočená, a stála a možná se i trochu opírala o okenní parapet; jenom na mě strašně vážně, poněkud zvědavě, dál hleděla. „Ale ovšem,“ pokračoval jsem. „Tahle noc patří samozřejmě Manfredovi, vždyť jste přišla zachránit jeho, nikoli Flema — Ne, počkejte,“ dodal jsem. „Třeba se pletu. Třeba jste přišla zachránit oba, třeba vás poslali oba: třeba mají tak nahnáno oba. třeba jsou tak zoufalí oba, a jejich společná krize a strach dosáhly tak kritického bodu, že to ospravedlňuje tenhle poslední zoufalý gambit, kterým házejí do hry všechno, co jako žena — jejich společná žena — máte.“ Ale ona se na mě jenom dál dívala: tou klidnou bezednou velebnou vyčkávající modří, která nečeká na mě, jenom prostě vyčkává. „Já jsem to tak nemyslel,“ řekl jsem. „Dobře víte, že ne. Vím, že jste přišla kvůli Manfredovi. A vím, že vás neposlal. Manfred je ten poslední, co by vás sem poslal.“ Už se mi podařilo vstát „Nejdřív řekněte, že mi odpouštíte,“ pokračoval jsem.

„Ano,“ odpověděla. A já jsem šel a otevřel dveře. „Dobrou noc,“ řekl jsem.

„To jako nechcete?“ zeptala se.

To už se mi dokonce podařilo zasmát.

„Já myslela, že vám o to šlo,“ řekla. To už se na mě dívala. „Tak proč jste to udělal?“ Ach ano, podařilo se mi zasmát, v ruce otevřené dveře, kterými do místnosti jako neviditelný mrak padala studená tmavá temnota, takže kdyby byl Grover Winbush v té chvíli někde na náměstí (což asi v té psí zimě nebyl, poněvadž nebyl žádný blázen), byl by toho viděl víc než jenom všechna$

ta světla. Ach ano, to už se na mě dívala: moře, které mě v příští minutě zničí, ne úmyslně zavalí nějakou vypočítanou cílevědomou vlnou, ale zničí prostě proto, že stojím v cestě jeho lhostejným vodám. Ne: mýlil jsem se, protože se pohnula.

„Zavřete ty dveře,“ řekla, „je zima — „ a beze spěchu ke mně vykročila. „Vy jste si myslel, že jsem přišla kvůli Manfredovi?“

„A ne?“ opáčil jsem.

„Třeba jo.“ Beze spěchu se ke mně blížila. „Původně možná. Ale ne proto, že by na tom záleželo. Myslím jako Manfredovi. Myslím jako na tom s tou mosazí. Na tom mu nesejde. Dokonce se tím baví. Má z toho legraci. Zavřete ty dveře, než to tady úplně vystydne.“ Zavřel jsem dveře, rychle jsem se otočil a kousek couvl.

„Nesahejte na mě,“ řekl jsem.

„No dobrá,“ odpověděla. „Manfredovi totiž nevadí …“ Vtom se však i ona zarazila: i to lhostejné moře se mnou pocítilo soucit, ale vydržel jsem to a dokonce jsem dokázal doříct za ni:

„Manfredovi by to vlastně nevadilo, poněvadž mu nemůžu nijak ublížit, nijak uškodit, nijak ho poškodit. Manfreda v žádném případě, nebo aspoň já rozhodně ne, ať udělám co udělám. Je mu jedno, jestli bude rezignovat nebo ne, nerezignuje jedině proto, aby mi ukázal, že ho k tomu nemůžu donutit. No dobrá. Souhlasím. Proč tedy nejdete domů? Co tady ještě chcete?“

„Poněvadž se trápíte,“ řekla. „A já nemám ráda, když se někdo trápí. Otravuje mě to. Zvlášť když se tomu dá –„

„Ano,“ řekl jsem, vykřikl jsem, „a jak snadno a za jak nepatrnou cenu! Tak nepatrnou, že to nikdo nepocítí, a ze všeho nejmíň Manfred, vždyť jsme se právě shodli na tom, že Gavin Stevens nejspíš nemůže Manfredovi

110$

De Spainovi nijak ublížit, ani když mu nasadí parohy s jeho milenkou. Takže jste přišla jen proto, že se mnou máte soucit, že se vám mě zželelo. Nedohnal vás sem ani poctivý strach či docela obyčejný ohled, jenom soucit. A najednou mi bylo jasné všechno. „Nepřišla jste, abyste mi dokázala, že až dosáhnu všeho, o čem jsem si myslel, že po tom toužím, budu se trápit dál, ale abyste mě přesvědčila, že to, o čem jsem si myslel, že po tom toužím, nestojí za to, abych se kvůli tomu trápil. Znamená to pro vás tak málo? Já nemyslím s Flemem: ale i s Manfredem?“ řekl jsem, vykřikl jsem. „Ne abyste mi na to odpověděla, že vás Manfred poslal proto, abyste zlikvidovala jednoho otravu.“

Ona však jenom stála, v očích ten modrý velebný strašlivý obchvat. „Marníte zbytečně moc času tím, že na něco čekáte,“ řekla. „Na nic nečekejte. Člověk je, něco potřebuje, musí něco udělat, a tak to udělá a hotovo. Nemarněte čas a na nic nečekejte,“ a vydala se znovu ke mně, k místu, kde jsem byl uvězněn dveřmi a rohem stolu.

„Nesahejte na mě,“ řekl jsem. „Takže kdybych nebýval byl hloupý a na nic nečekal, nebo ještě líp, kdybych byl nic nechtěl, vůbec v nic nedoufal, o ničem nesnil, kdybych nebýval byl hloupý a řekl Já jsem, já to potřebuju, já to udělám, a basta — kdybych býval udělal tohle, tak jsem to mohl být místo Manfreda já? Ale copak to nechápete? Copak to nemůžete pochopit? To bych pak přece nebyl já?“ Ne: vůbec mě neposlouchala, jenom se na mě dívala: tou nesnesitelnou, nezměřitelnou modří, přemítavou a velebnou.

„Třeba je to proto, že jste džentlmen, a já nikdy žádného před váma nepoznala.“

„Manfred je taky džentlmen,“ odpověděl jsem. „Jako ten druhý. Vlastně první — otec vašeho dítěte — „ ten

111$

jediný další, pomyslel jsem si, ach ano, to jsem už věděl: Snopes je impotentní. A dokonce jsem to vyslovil: „Ten jediný další kromě Manfreda. Ten z Francouzova Zátočí, co mi o něm vykládal Ratliff, ten, co odrazil pět nebo šest chlapů, kteří tenkrát v noci přepadli ze zálohy vaši bryčku, ten, co je odrazil bičem a jednou rukou, poněvadž druhou musel štítit vás, všechny tím bičem vypráskal, ačkoliv měl tu druhou zlomenou, zatímco já jsem nedokázal dovést do konce rvačku, kterou jsem sám začal, přestože jsem měl jenom jednoho protivníka?“ Ale ona se ještě pořád nehýbala: jenom stála obličejem proti mně, takže jsem cítil nejenom vůni ženství, nýbrž i ten strašný obchvat, v němž jsem se topil. „To byl taky džentlmen,“ řekl jsem. „I když jsou oba jiní než já. Džentlmeni jsme všichni tři, ale jenom dva z nás se zachovali jako muži.“

„Zamkněte ty dveře,“ řekla. „Roletu jsem už stáhla. A přestaňte se bát,“ řekla. „Proč se bojíte?“

„Ne,“ odpověděl jsem, vykřikl jsem. Málem jsem ji — měl jsem chuť napřáhnout ruku a udeřit ji, ale v té chvíli už mezi námi byl zase prostor a já už nebyl uvězněný a dokonce jsem ji už obcházel, sahal po klice a otevíral dveře. Ach ano, už mi to došlo. „Kdyby to bylo kvůli Manfredovi, tak bych se s tím možná smířil, ale s Flemem ne,“ řekl jsem. „Protože vy jste přišla kvůli Flemovi, viďte. Viďte?“ Odpověděla mi však jenom ta modrá nesmírnost a ten vytrácející se Wagner, trumpety, bouře a syté žestě, které slábly a slábly, až zbyla jenom ta vytrácející se paže a ruka s vytrácející se duhou prstenu. „Říkáte, že nemám chtít tolik: tak to zkuste sama. Všichni jsme se smířili se Snopesy, ať už rádi nebo neradi. To jistě víte nejlíp ze všech. Proč jsme se s nimi smířili, to nevím. Tím chci říct, proč jsme se s nimi smířit museli: kdy a kde a jakou minci jsme tak nerozvážně

112$

a neprozřetelně vydali, že jsme i my museli přijmout Snopese: ale je to tak. Jenže když člověk něco odmítne, nemůže mu to ublížit, ani když jde o Snopese, který krade mosaz. A to, zač člověk nemusel zaplatit, je bezcenné, a tak přiřkněte tomuhle odmítnutí cenu, jakou jsem za něj musel dát.“ Nato se pohnula a já si teprve v té chvíli všiml, že přišla beze všeho: bez rukaviček, kabelek, závojů, bez toho i onoho, co ženy kolem sebe obyčejně pohazují, když vcházejí do místnosti, takže se pak první minuta jejich loučení změní v problém podobný čištění ulic. „S manželem si nedělejte starosti,“ řekl jsem. „Řekněme prostě, že součástí mého břemene jakožto zástupce Jeffersonu je i Flem Snopes. Víte, to nejmenší, co můžu dělat, je snažit se vám vyrovnat: cenit ho tak vysoko, jak si ho podle svého příchodu ke mně — ceníte vy. Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ odpověděla. Do dveří znovu vpadl chladný neviditelný mrak a já jsem je zavřel.

ŠESTÁ KAPITOLA

V. K. RATLIFF

První, co jsme se druhej den ráno doslechli, bylo, že soudce Dukinfield sám sebe jako předsedu odmítnul a jmenoval místo sebe soudce Stevense, tatínka našeho doktora. A tentokrát by bejvali měli doopravdy zazvonit na zvon v soudní budově, poněvaď ať už to předcházející večer byla neodkladná záležitost obecnýho zájmu nebo nebyla, teď se z toho doopravdy stala. Jenže tentokrát se to mělo odehrávat v soudní úřadovně a to, čemu soudce Dukinfield říkal moje úřadovna, by nás bejvalo nepojmulo. A tak se tentokrát každej vynacházel

113$

někde na náměstí, ve dveřích některýho krámu nebo jenom jakoby náhodou či nedopatřením vykukoval v prvním poschodí z okna některýho doktora či někoho podobnýho a starej Job, co dělal soudci Dukinfieldovi domovníka už tak dlouho, že si nikdo z Jeffersonu včetně Joba samotnýho ani soudce Dukinfielda nepamatoval od kdy, lítal ve starým odloženým fraku po soudci Dukinfieldovi, kterej ho kdysi nosíval o nedělích, do malýho cihlovýho domku za soudní budovou, kterýmu soudce Dukinfield říkal moje úřadovna, a zase ven a zametal tam a utíral prach, dokavaď neuznal za vhodný někoho tam pustit.

Pak jsme pozorovali, jak soudce Stevens vyšel ze svý kanceláře, kráčí přes náměstí a vchází do dveří, a jak ty dva pojišťováci vycházej z hotelu a jdou přes náměstí se svejma advokátskejma aktovčičkama, a ten mladší si nese svou sám, kdežto tomu v tý bílý vestě ji nese hotelovej portýr Samson, kterej jde za ním se svým nejmenším klukem, a ten zas nese něco, co byly trvám složený memphiský noviny, který si ten v tý bílý vestě čet při snídani, a jak zanedlouho oba, ale bez Samsona a bez toho jeho kluka, vcházej dovnitř. Pak přišel náš pan doktor, sám, a vešel taky dovnitř a zanedlouho jsme uslyšeli vůz, v kterým přijel starosta De Spain, kterej zaparkoval, vystoupil a řek:

„Dobré jitro, pánové. Chce snad někdo z vás mluvit se mnou? Promiňte mi na okamžik, já jen skočím dovnitř, abych si popřál s našimi přespolními hosty dobrého jitra, a hned jsem u vás.“ Nato zašel dovnitř i on a bylo: soudce Stevens seděl za stolem, na nose brejle, v ruce otevřený noviny, proti němu ty dva pojišťováci, mlčenliví, zdvořilí a ustaraný, a na jednom konci stolu náš pan doktor: Manfred si ani nesednul, jenom se s rukama v kapsách opřel o zeď a v obličeji, kterej říkal Vy

114$

mi můžete bejt ukradený, už měl plno smíchu, třebaže se mu v něm zatím nehnul sval. A pak soudce Stevens pomalu, rozvážně složil noviny, odšoupnul je stranou, sundal si brejle, který taky složil, sepnul před sebou na stole ruce a povídá:

„Žalobce v této při stahuje dnešním dnem svou žalobu, a to v celém rozsahu. Žádná žaloba — pokud to byla žaloba — neexistuje. Soudící se strany — žalobce, žalovaný a zadržený — pokud tady došlo k nějakému zadržení — můžou jít domů. Soud se pánům ze Saint Louisu omlouvá, že jejich pobyt mezi námi byl bezpředmětný, a doufá i věří, že tomu tak v případě jejich příštího pobytu nebude. Soudní zasedání skončilo. Na shledanou, pánové,“ a nato oba pojišťováci vstali a chvíli soudci Stevensovi děkovali, pak toho nechali, sebrali si aktovky a po špičkách, aby se tak řeklo, vycouvali ven, takže tam nevostal nikdo kromě našeho pana doktora, kterej seděl, obličej ještě pořád jak papír a trošku skloněnej, a kromě soudce Stevense, kterej seděl a koukal do prázdna, a kromě Manfreda De Spaina, kterej se dál opíral o zeď a taky vyčkával. Soudce Stevens se na něj podíval.

„Manfrede,“ povídá. „Chcete rezignovat?“

„Ovšemže,“ odpověděl De Spain. „Milerád. Ale ne kvůli městu: kvůli Gavinovi. Abych udělal radost Gavinovi. Stačí, když mě o to požádá.“

Ale náš pan doktor se ani nepohnul: jenom seděl, obličej ještě pořád jako papír, jako by ho měl zmrzlej na rampouch, ruce položený taky na stole před sebou: ale ne sepnutý jako jeho tatínek: jenom položený. Nato se Manfred De Spain rozesmál: nesmál se sice hlasitě, zato vytrvale: stál a smál se a smál, nohy křížem a ruce pořád v těch kapsách, a smál se a smál, i když se už otočil, přešel ke dveřím, otevřel je, vyšel ven a zavřel je

115$

za sebou. A tak tam zbyl jenom náš pan doktor se svým tatínkem a právě při tý příležitosti to pan doktor řek.

„Tak ty nechceš, aby nebyl starostou,“ zeptal se soudce Stevens. „A co teda chceš? Aby nebyl na světě? To chceš?“

A náš pan doktor na to tehdá řek: „Co mám dělat, tatínku? Co můžu dělat, tatínku?“

Mezi tou schůzí radních, co byla předešlej den, a tím zvláštním soudním zasedáním druhej den nato, se zřejmě něco odehrálo. Ale jestli se kdy dovíme, co to bylo, nebude to rozhodně vina pana doktora. Tím chci říct, že bysme se bejvali měli domyslet nebo aspoň vytušit, co se odehrálo a kde se to odehrálo, poněvadž ještě dlouho po tom, co už celej Jefferson odešel domů spát, hořely nahoře v jeho kanceláři světla. Ale třeba to někdy řekne sám, nejspíš jo, někomu to říct bude muset, aby ho to nepronásledovalo. Co se nedovíme, bude, jak se to vlastně přesně odehrálo. Až nám to totiž bude vykládat, nebude mít zapotřebí říkat, jak se co přesně odehrálo: jenom to bude mít zapotřebí někomu říct, vypovědět, komukoliv, kdo bude svolnej to poslouchat, ale komu to řekne a co mu řekne, to už bude venkoncem jedno.

Jedinej, kdo jí z těch tří rozuměl, byl Flem. S Manfredem De Spainem neměli totiž zapotřebí jeden druhýmu rozumět a nikdo z nich ani nic takovýho neočekával. S tím se potřebovali dorozumět jedině o tom, kdy a kde příště a za jak dlouho. Ale kromě těchhle věcí neměli jakživo zapotřebí marnit čas tím, aby si vzájemně porozuměli, stejně jako si slunce nemusí rozumět s vodou, aby zplodily déšť. Nepotřebovali, aby je něco svedlo dohromady o nic víc, než to potřebuje slunce a voda. Manfredovi ulehčil po pravdě řečeno hodně práci už

116$

ten mládenec ve Francouzovým Zátočí — McCarron, kterej by, třebaže přišel první, moh bejt klidně Manfredův mladší bratr. Ten, kterýho tam, ačkoliv ve Francouzovým Zátočí nebydlel a ačkoliv tam o něm před tím nikdo neslyšel ani ho tam neviděl, někdo jako by poslal přesně v tom okamžiku, kdy se s ní moh setkat, stejně jako Manfreda De Spaina do Jeffersonu, jak by se dalo říct.

A McCarronovi ulehčila zase hodně práci ona: tu noc, kdy na ně těch pět mládenců z Francouzovýho Zátočí číhalo, pak je ze zálohy přepadlo a chtělo McCarrona vytáhnout z bryčky a popřípadě ztlouct, nebo na každej pád zastrašit tak, aby se už ve Francouzovým Zátočí nevokázal. Nato se začala pomalu šířit povídačka o tom, jak je všechny, přestože měl jednu ruku zlomenou, odrazil, bryčku otočil a Eulu až na pochopitelný dívčí mdloby dovez domů neporušenou. Jenže to bylo kapku jináč. Těch pět chlapců (dva z nich jsem znal) totiž nikdy nic takovýho neřeklo. Což dokazuje, že to bylo jináč, že když mu zlomili ruku, vzala ten olovem vylitej konec bičiště z bryčky ona a vyřídila toho jednoho nebo dva zbývající sama a pak sama obrátila na silnici bryčku a odjela. O kus dál, ale domů ještě ne: o kus dál, aby nasadila, jak se říká lidově, tomu vítězství na tom ještě nevychladlým vítězným poli korunu, přímo na tý holý zemi na tý temný silnici, poněvadž někdo musel trvám držet toho poplašenýho koně, co nad nima stál, a ona musela nejspíš McCarrona podpírat, poněvadž se nemoh o tu zlomenou ruku opřít. Bylo to nejenom poprvé, ale ke všemu otěhotněla. Lidi totiž tvrděj, že poprvé se to s největší pravděpodobností nestane, ale já když si mám vybrat mezi tím, co se stalo a co se stát mělo, tak vždycky bez váhání šáhnu po tom, co se stalo.

117$

Zato náš pan doktor jí nerozumí a nikdy rozumět nebude: že ta překážka, kterou by musel zdolat, nebyl jenom Manfred De Spain; že stojí tváří v tvář přírodní síle, která se vždycky, dokud bude Eula živa, znovu projeví, ať už se jmenuje De Spain, McCarron nebo jinak, a vždycky vyplní každou mezeru a prázdno jejího žití. A on nebude nikdy jeden z nich. A vůbec si neuvědomoval, že ona jemu rozumí, poněvadž mu to neuměla nijak sdělit, poněvadž sama nevěděla, proč to tak je: tohle, tuhle schopnost poznat sebe sama, o kterou chlap zakopne až po ňákejch čtyryceti letech a která ho udiví a překvapí, jako když ve starejch kalhotách, který chtěl už vyhodit, najde pětadvaceticent, v sobě ženský totiž objevujou už ve dvou nebo ve třech letech, jenomže na ni zase zapomenou. Ne, nezapomenou, jenom ji na deset, dvacet či třicet let odložej stranou, dokavaď nenastane potřeba ji vytáhnout, a pak po ní šáhnou, vemou ji, použijou a znovu pověsej na hřebíček a už si ani nevzpomenou, co to vlastně bylo, stejně jako si dneska nevzpomenou, kterým se to včera podrbaly prstem: a když je to zejtra znovu zasvrbí, najdou si na to podrbání něco jinýho.

Nebo já nevím, třeba všemu tomuhle přec jen rozuměl a třeba vlastně měl, co chtěl. Tím nechci říct, že by měl, co chtěl, ale že měl to, co, jak věděl, může mít, to druhý nejlepší, poněvadž něco je pořád lepší než nic, i když je to jenom to druhý nejlepší. Okolo těch Helen, Julií, Isold a Guenever se motali i jiný mužský, nejenom Paridové, Lanceloti, Tristanové a Romeové. Ty druhý, který nejsou v těch knížkách básní jmenovaný, ty druhý nejlepší, co se taky potili a pachtili. A i když bejt druhej nejlepší po Paridovi znamená bejt jenom druhej nejlepší, není bejt druhej nejlepší zas tak marný. Ne každej měl Helenu, ale taky ne každej ji ztratil.

118$

Ochomejtal jsem se náhodou na nádraží ten den, kdy přijel Lucius Hogganbeck se svým omnibusem, z kterýho vystoupil náš pan doktor s aktovkou a kufrem a jízdenkou na křižovatku v Mottstownu, kde chtěl chytit rychlík Memphis—New York, kde měl nasednout na loď, co ho měla odvízt na tu německou univerzitu, o který už dva roky prohlašoval, že by nebyl marnej nápad na ni jít, pokavaď by člověk chtěl jít zásadně na ňákou německou univerzitu; takhle mluvil až do včerejšího nebo možná předvčerejšího rána, než řek svýmu tatínkovi: „Co mám dělat, tatínku? Co můžu dělat, tatínku?“ Bylo ještě chladno, a tak odved svou sestru do čekárny a pak se vrátil ven ke mně.

„To jsem rád,“ povídá ráznějc a jařejc, než by člověk čekal. „Doufal jsem, že se s vámi před odjezdem ještě uvidím, abych vám moh předat pochodeň přímo do ruky. Teď budete muset hájit tvrz vy, teď budete muset nést to břemeno vy.“

„Jakou tvrz?“ opáčil jsem. „Jaký břemeno?“

„Jefferson,“ odpověděl. „Snopese. Myslíte, že si s nima poradíte, než se vrátím?“

„Kdepák, ani kdybych se stokrát znásobil,“ odpověděl jsem. „Jediná možnost je úplně se jich splejt, úplně je z Jeffersonu vypudit.“

„Co vás vede,“ povídá. „Dejme tomu, že by se v Yoknapatawphském okrese objevila zničehonic smečka tygrů. Nebylo by o hromadu lepší zavřít je do ohrady pro muly, kde bychom je mohli aspoň hlídat, aby nás nezaskočili, i za předpokladu, že by člověk po každé, kdy se dostane na tři metry od drátu, přišel o ruku či o nohu, než je nechat potulovat se a volně pobíhat po celém kraji? Ne, jednou jsou tady; jednou jsou mezi námi. Nevím sice, co kdy Jefferson provedl, ať už to bylo kdy bylo, že si vysloužil tenhle trest, že získal tuhle

119$

výsadu, že mu bylo přiřčeno tohle právo, ale jednou nám bylo přiřčeno, a tak je na nás, abychom si s nimi poradili, abychom se jim postavili, abychom to vydrželi a abychom je — pokud je to v našich silách — přežili.“

„Ale proč já?“ namítnul jsem. „Proč jste si k tomu z celého Jeffersonu vybral akorát mě?“

„Poněvadž jste jediný, komu tady můžu důvěřovat,“ odpověděl pan doktor.

Ale svou Helenu vlastně neztratil, jeho Helena se ho doslovně až do konce života nezbavila. Nejspíš proto, že nechtěla.

SEDMÁ KAPITOLA

CHARLES MALLISON

Vzpomínám si, jak Ratliff jednou řek, že žádná Helena na světě vlastně nikdy neztratí nadobro muže, který ji kdysi miloval a ztratil ji: pravděpodobně proto, že ho ztratit nechce.

Když strejček Gavin odjížděl do Heidelbergu, nebyl jsem ještě na světě, takže když jsem ho viděl poprvé, vlasy mu už, pokud vím, šedivěly. A když přijel za války z Evropy domů připravit se, aby se tam moh vrátit a válčit, to jsem sice na světě už byl, jenže se na něj nepamatuju. Říkal, že ze začátku do poslední minuty věřil, že jakmile udělá doktorát, vstoupí do německé armády jako saniťák. Věřil tomu takřka do poslední vteřiny, ale pak si přiznal, že Německo, co stálo za tu jeho obrovskou lásku, umřelo někde mezi pevnostma Liège a Namur a rokem 1848. Nebo spíš že to Německo, co se vynořilo mezi rokem 1848 a těma belgickýma pevnostma, nemiluje, poněvadž to už není Německo

120$

Goetha, Bacha, Beethovena a Schillera. Vykládal, že to pro něj bylo bolestné pomyšlení, že mu bylo zatěžko si to přiznat, i když už dojel do Antverp a moh se začít vážně vyptávat na americkou sanitní službu, o které se doslechl.

Ale říkal, že my — Amerika — nejsme ještě zvyklí na evropské války, a tak je ještě bereme vážně. A kromě toho študoval ty dva roky na univerzitě v Německu. Že Francouzi jsou jiní: pro ně je každá další válka s Německem vždycky jenom ta stará vleklá otrava. Je to národ praktiků, praktikujících pesimismus a ochotných nechat dělat každého bez ohledu na jeho politickou orientaci cokoliv — zvlášť když je to ochoten dělat zadarmo. A tak strávil pět měsíců se svýma nosítkama hned za Verdunem, ale potom se ocitl sám v posteli v jedné americké nemocnici, ve které musel ležet, dokud si nevyléčil zápal plic, aby moh odjet zpátky do Jeffersonu, kde pak čekal, jak vykládal, až do toho pudem i my, poněvadž to podle něj nemohlo už dlouho trvat.

A měl pravdu: Sartorisovic dvojčata, vnuci plukovníka Sartorise, už odjeli do Anglie ke Královskému leteckému sboru a v dubnu nato dostal strejček Gavin příkaz odjet jako sekretář Ymky zpátky do Francie s prvníma americkýma jednotkama. A vtom se zničehonic vynořil Montgomery Ward Snopes, nejstarší z těch „obrovitých šedivých harantů I.O. Snopese“ (jak jim říkal Ratliff), ten, co se jeho máma zatím houpala v křesle za předním oknem hotelu Snopes, poněvadž bylo ještě moc chladno, než aby se mohla přestěhovat na přední verandu. Montgomery Ward by se byl moh přidat k jeffersonskému praporu, co dal dohromady Jackson McLendon, který byl jmenován jeho kapitánem. Ale místo toho zašel za strejčkem Gavinem, že pojede do Francie s ním a s Ymkou. A právě při té příležitosti řek

121$

Ratliff to o těch mužích, co milovali Helenu Trojskou a ztratili ji: že si někdy jenom myslí, že ji ztratili. A byl by moh dodat: právě tak jako neztratili nikoho z jejího příbuzenstva. Strejček Gavin to totiž udělal, tím chci říct, že Montgomeryho Warda vzal s sebou.

„Do pekel, pane doktore,“ řek Ratliff. „Dyť je to Snopes.“

„Právě,“ odpověděl strejček Gavin. „Můžete mi za dnešních dob navrhnout pro nějakého Snopese lepší místo než severozápadní Francii? Co nejdál na západ od Amiensu a od Verdunu?“

„Ale proč tam chce?“ zeptal se Ratliff.

„To mě taky napadlo,“ odpověděl strejček Gavin. „Kdyby mi byl řek, že chce jet hájit svou vlast, tak bych byl nařídil Hubovi Hamptonovi, aby mu dal na ruce i na nohy želízka, vsadil ho do vězení a seděl u něj, než zatelefonuju do Washingtonu. Jenže on řek: ,Brzy bude vydaný zákon, podle kterého budem muset tak jako tak všichni narukovat, a když pojedu rovnou s váma, budu tam trvám dřív a stačím si to kapánek očíhnout.’ „

„Očíhnout,“ opakoval Ratliff. Podívali se se strejčkem Gavinem na sebe. Ratliff dvakrát nebo třikrát zamrkal.

„Ano,“ přisvědčil strejček Gavin. Ratliff znovu dvakrát nebo třikrát zamrkal.

„Očíhnout,“ opakoval znovu.

„Ano,“ přisvědčil strejček Gavin. A tak Montgomeryho Warda vzal s sebou a právě při té příležitosti Ratliff řek to o lidech, co si myslí, že ztratili Helenu Trojskou nadobro. Jenže tenkrát bydlel u našich ještě Gowan. Státní department asi nedovolil — snad kvůli válce v Evropě — jeho tatínkovi a mamince vrátit se z Číny, nebo kde to byli, a tak nejmíň jednou týdně cestou ze školy přes náměstí potkával Ratliffa. Budilo to skoro dojem, že na něj Ratliff už vždycky čeká, aby se od něj

122$

dověděl, co píše strejček Gavin. A vždycky Gowanovi řek:

„Vyřiď mu, aby tam dával dobrej pozor. Vyřiď mu, že tady dělám, co můžu.“

„Že děláte co?“ zeptal se Gowan.

„Že hájím a nesu,“ odpověděl Ratliff.

„Hájíte a nesete co?“ opáčil Gowan. Tehdy si Gowan poprvé všiml, jak pak vykládal, že Ratliffa si člověk málem nevšimne, až teprve v poslední chvíli. A od té doby ho začal vyhlížet. Příště se ho totiž Ratliff zeptal: „Kolik je ti let?“

„Sedmnáct,“ odpověděl Gowan.

„To ti tetička už jistě dovolí pít kafe,“ nadhodil Ratliff. „Co bys říkal tomu — „

„To není moje tetička, to je moje sestřenka,“ odpověděl Gowan. „Samozřejmě, kafe piju, ale že by mi nějak zvlášť chutnalo, to tedy ne. Proč?“

Já si dám taky tu a tam rád kornout zmrzliny,“ řek Ratliff.

„Co je na tom špatnýho?“ opáčil Gowan.

„Co bys říkal tomu, kdybysme si spolu zaskočili tady do dragstóru a dali si po kornoutu zmrzliny?“ zeptal se Ratliff. A tak si ho dali. Gowan vykládal, že Ratliff si dával jahodovou, když ji měli, a že ho od té doby moh čekat skorem každé odpoledne, poněvadž se to už, jak Gowan vykládal, bez zmrzliny neobešlo a Gowan musel sníst kornout, ať chtěl nebo nechtěl. A tak utráceli a utráceli, až jednou Ratliff, když už držel v snědé ruce kornout s růžovou čepičkou, řek:

„Todle je jeden z nejpříjemnějších vynálezů, jaký znám. Tak příjemnej, že si jeden netroufá riskovat, že by po něm moh dostat kocovinu. Nedovedu si představit horší tragédii než dostat kocovinu po jahodový zmrzlině. Co říkáš, neuděláme si z toho zvyk, kterej

123$

budem pěstovat než jednou tejdně, a jinak si vždycky akorát vyměníme novinky?“

A tak Gowan řek, že jo, a od té doby se vždycky setkávali jenom na ulici, aby Gowan moh Ratliffovi předat nejnovější vzkaz strejčka Gavina: „Mám vám vyřídit, že tam taky dělá, co může, ale že jste měl pravdu: jeden na to nestačí. Proč jeden?“ zeptal se Gowan. „A nač nestačí?“ Jenže mu bylo tehdy sedmnáct a měl i jiné věci na práci, ať si tomu dospělí věřili nebo ne, i když nikdy neodmítl doručit vzkaz, o kterém maminka řekla, že ho strejček poslal Ratliffovi v dopise, když Ratliffa náhodou uviděl, nebo líp řečeno, když Ratliff uviděl a chytil jeho, což se zřejmě stávalo bezmála denně, až už Gowan začal uvažovat, kde ten Ratliff bere čas na vydělávání na živobytí. Ale kolikrát v těch dobách ani všechno, co Ratliff říkal, neposlouchal, takže pak dodatečně nedokázal říct, jak k tomu došlo nebo kdy mu to Ratliff nasadil do hlavy a jeho to začalo zajímat jako nějaká hra, soutěž nebo dokonce bitva, válka: že totiž Snopese je zapotřebí v jednom kuse hlídat jako hady nebo divoké kočky, co někam vtrhli, a poněvadž nikdo jiný z celého Jeffersonu to nebezpečí zřejmě nerozpoznal, hlídá je nebo se o to aspoň snaží on se strejčkem Gavinem. A tak Gowan tu zimu, co začaly konečně odvody a co vytáhli Byrona Snopese z banky plukovníka Sartorise, pochopil, co má vlastně Ratliff na mysli, když říká:

„Nevím, jak to zaonačí, ale vsadím se o milión proti jednomu dolaru, že neodjede ze Spojenejch států, vsadím se o stovku proti jednomu dolaru, že se vzdálí z Mississippi nanejvejš k tý první pevnosti támhle v Arkansasu, kam je ze začátku posílaj. A když mi dáš deset dolarů, dám ti jedenáct, jestli nebude za tři neděle zpátky v Jeffersonu.“ Gowan mu je sice nedal, ale pozděj

124$

vykládal, že toho litoval, poněvadž Byron se sice do banky vrátil, ale Ratliff by byl o dva dny prohrál. Ale jak to zaonačil, to jsme nevěděli, a nezjistil to ani Ratliff, a teprve když Byron banku okrad a utek do Mexika, prohlásil, že úspěch Snopesů se zakládá na jejich společenství a nerozborné jednotě, která povyšuje příslušnost k rodině Snopesů z kategorie čistě zoologické na stav, jehož podstatou je úspěch, založený na jednoduchém pravidle, nařízení a posvátné přísaze, podle které nesmí nikdo nikdy o druhém vyzradit, jak co zaonačil. Byron to zaonačil tak, že chodil večer co večer spát s čerstvým kusem žvýkacího tabáku, přilepeným do levého podpaždí, až mu to rozbouřilo srdce a vojenští felčaři ho zprostili vojenské služby a poslali domů.

A tak se dala strejčkovi Gavinovi aspoň poslat čerstvá novinka o Snopesech a Ratliff si právě v té době povšiml, že se strejček Gavin už kolik měsíců nezmínil o Montgomerym Wardovi Snopesovi. Ale než od něj přišla odpověď, ve které stálo: „To jméno ať přede mnou už nikdy nikdo nevyslovuje. O tom člověku prostě odmítám mluvit. Prostě odmítám,“ měli jsme pro něj už připravenou další čerstvou novinku, a tak jsme mu ji poslali.

Tentokrát o Eckovi. „Tvůj strejček měl pravdu,“ řek Ratliff.

„Už jsem vám říkal, že je to můj bratránek,“ odpověděl Gowan.

„No dobrá, dobrá,“ řek Ratliff. „Eck nebyl Snopes. Proto musel umřít. Vypadá to, jako by Snopesové nebejvali měli na tomhle světě žádnej vykázanej prostor, a tak se jednoduše scukli do tý svý nerozborný jednoty, a tím si ho vytvořili, a jakmile teď někdo z nich uklouzne nebo zakolísá nebo se nezachová jako Snopes, nemaj ostatní z tý smečky ani zapotřebí ho dorazit, jako

125$

se to děje u vlků: udělá to za ně jeho okolí, který jenom čekalo na svou šanci a pak jí využilo.“

Eck byl ten s ocelovou podpěrou na krku, který mu kdysi přerazila kláda, ten, co pak hlídal v noci na nádraží nádrž naftařské společnosti. Tohle mi už nemusel nikdo vypravovat, poněvadž v té době mi byly skoro čtyři roky. Došlo k tomu jednou za soumraku. Seděli jsme u večeře, když najednou slyšíme obrovský výbuch, nejhlasitější sólovou ránu, jakou kdy Jefferson slyšel, tak hlasitou, že to podle nás všech nemohlo být nic jiného než německá bomba, která konečně dopadla a kterou jsme všichni — starosta De Spain — čekali už od chvíle, co Němci potopili Lusitanii a my museli konečně vstoupit taky do války. Starosta De Spain totiž študoval ve West Pointu, sloužil kdysi jako poručík, na Kubě a chtěl jít i do téhle války, když začala. Jenže se mu to nejspíš nepovedlo, a tak se pokusil dát dohromady oddíl domobrany. To ovšem nikdo kromě něho nebral dvakrát vážně, a tak dal aspoň na soudní budovu namontovat poplašné zařízení, které mělo v případě německého útoku rozeznít zvon.

A tak když se ozvala ta ukrutně hlasitá rána a zvon se rozezněl, všichni jsme věděli, co to znamená, a čekali, až dopadne další bomba, ale lidi, co vyběhli do ulic a křičeli: Kde to bylo?, zjistili, že to bylo někde u nádraží. Byla to nádrž s naftou, stála na cihlové podezdívce, velká, kulatá, asi deset metrů dlouhá a tři metry vysoká. Tím chci říct, že tam stála předtím, poněvadž teď tam nebylo nic. Ani ta podezdívka. A asi ve stejné chvíli konečně přiměli paní Nunneryovou, aby zavřela pusu aspoň na tak dlouho, než vypoví, co se stalo.

Paní Nunneryová byla máma asi pětiletého Cedrika Nunneryho. Bydleli v domku na svahu hned za nádražím. Když se lidem konečně podařilo ji přimět, aby se

126$

posadila, a někdo jí dal loknout whisky, přestala vřískat a vypověděla, jak asi v pět hodin nemohla nikde najít Cedrika, a tak zašla k tomu domečku velikosti reterátu, před kterým sedával na židli pan Snopes a kterému říkal moje kancelář a kde v noci hlídal nádrž, a zeptala se ho, jestli neviděl Cedrika. Neviděl, ale hned vstal a pomáhal jí po něm pátrat ve všech hytlákách na vedlejší koleji i ve skladišti zboží a všude, a oba ho volali a volali. Paní Nunneryová si už nevzpomínala, kdo z nich první pomyslel na tu nádrž s naftou. Nejspíš pan Snopes, poněvadž věděl, že je prázdná, i když si i paní Nunneryová nejspíš všimla, že o ni je opřený žebřík, co po něm pan Snopes předtím vylez, poněvadž chtěl otevřít průlez nahoře, aby tam moh čerstvý vzduch, který by z ní vypudil plyn.

Pan Snopes si pravděpodobně říkal, že plyn je všechen venku, ale zřejmě oba napadlo, že jestli se Cedric vyšplhal nahoru a slez do nádrže, stačí ten zbytek na to, aby ho vyřídil. Oba si totiž mysleli, jak vykládala paní Nunneryová, že je Cedric v nádrži a že je po něm. Vykládala, že o tom byla tak skálopevně přesvědčená, že už nevydržela čekat, až to zjistí, a začala utíkat — ne někam: jenom utíkala a utíkala — a utíkala, i když pan Snopes už vyšel ze své malé kanceláře s rozžatou lucernou, a utíkala, i když už lez po žebříku nahoru, a utíkala, i když už spustil lucernu do průlezu, a utíkala, ještě když ji ten výbuch (vykládala, že ho vůbec neslyšela, že neslyšela vůbec nic, jinak by se byla zastavila) srazil k zemi a ve vzduchu všude kolem ní bzučely jako roj čmeláků kousky nádrže. A pan Harker z elektrárny, který tam dorazil první a našel ji, vykládal, že jakmile ji zved, pokoušela se dát znovu do běhu, a když ji držel, tak vřískala a ječela a mlátila kolem sebe, ale pak si sedla a lokla si whisky. Ostatní zatím chodili a pátrali

Á

127$

mezi rozházenýma cihlama z té podezdívky a nevzdávali se naděje, že najdou nějakou stopu po Cedrikovi a po panu Snopesovi, ale pak se Cedric přihnal po kolejích od stoky, přes kterou vedl mostek a která byla skoro půl kilometru odtamtud. Když uslyšel ten výbuch, hrál si právě pod mostkem.

Pana Snopese našli ovšem až druhý den ráno. Tom Tom Bird, denní topič z elektrárny, který bydlel asi o tři kilometry dál u tratě, uviděl cestou do práce, že na telegrafních drátech takových dvě stě metrů od místa, kde stávala nádrž, něco visí, a tak vzal dlouhou tyč a shodil to, a když to ukázal panu Harkerovi v elektrárně, poznal v tom pan Harker tu ocelovou podpěru pana Snopese, přestože na ní nezbylo ani kousek kůže.

Ale z pana Snopese nenašli vůbec nic. Byl to hodný člověk, všichni ho měli rádi, sedával v křesle u dveří do své kanceláře, odkud moh pozorovat nádrž, nebo chodil kolem nádrže a plnil plechovky, barely a rozvážecí vozy naftou, krk i hlavu v ocelové podpěře, takže nemoh vůbec hlavou otáčet: musel se vždycky obrátit celý, jako by byl dřevěný sloupek. Znali ho všichni kluci z města, poněvadž náramně brzy přišli na to, že má moučný pytel plný syrových buráků, které dostával z venkova, a že na každého, kdo jde kolem, křikne a hrst mu jich dá.

Kromě toho byl zednář. Byl už tak dlouho zednář, že si ho náramně považovali, třebaže nezastával žádnou vysokou funkci. A tak pohřbili aspoň tu krční podpěru, dali ji do normální rakve, zednáři mu vystrojili pohřeb a daleko víc lidí, než by byl kdo čekal, mu poslalo květiny, dokonce i ta naftařská společnost, třebaže jí zničil nádrž pro nic za nic, když v ní Cedric Nunnerovic nebyl.

A tak pochovali to, co po něm zbylo; dostavil se

128$

i baptistický kazatel a zednáři ve svých zástěrách, kteří hodili jeden po druhém do hrobu hrst hlíny a pak řekli: „Běda, bratře můj,“ a zasypali syrovou červenou hlínu květinami (jeden z květinových darů měl vpletený zednářský znak). Nádrž byla pojištěná, takže když ta naftařská společnost přestala láteřit, že pan Snopes jako dospělý člověk měl mít víc rozumu, dala paní Snopesové tisíc dolarů, aby ukázala, jak ji lituje, i když byl její manžel hlupák. Vlastně ty peníze dala paní Snopesové proto, že jejich nejstaršímu synovi Wallstreetovi bylo tehdy teprve šestnáct. A ten je pak použil.

To ovšem přišlo až pozděj. Zatím došlo jenom k tomu, že si starosta De Spain konečně jako důstojník zavelel aspoň v tom smyslu, že rozezněl poplašný zvon, a my mohli poslat strejčkovi Gavinovi čerstvou zprávu o Snopesech. Tím „my“ myslím sebe, poněvadž v té době byl už Gowanův tatínek s maminkou z té Číny nebo kde to byli konečně zpátky a Gowan chodil do posledního ročníku přípravky ve Washingtonu (to bylo na podzim) s tím, že půjde příští rok na Virginskou univerzitu, a tak jednou odpoledne pro mě poslala maminka, že mám přijít do salónu, a v salónu seděl na návštěvě pan Ratliff ve své úpravné vyrudlé košili bez kravaty a se svým hladkým snědým obličejem (byl tam podnos s čajem a před Ratliffem stál šálek a chlebíček s okurkou. Dnes už vím, že v Jeffersonu, natož pak na venkově, odkud Ratliff pocházel, bylo hodně lidí, kteří by nevěděli, co si ve čtyři hodiny odpoledne počít s šálkem čaje, a je dost možné, že ani Ratliff předtím žádný šálek čaje neviděl, ale když se na něj člověk díval, nikdy by nic takového nehádal) a maminka mi řekla:

„Jakpak řekneš panu Ratliffovi, bubíku? Přišel se na nás podívat.“ A Ratliff se zeptal:

„On se tak jmenuje?“ a maminka odpověděla:

129$

„Ale ne, říkáme mu, jak nás právě napadne,“ a Ratliff řek:

„Někdy se mládencům, co se jmenujou Charles, říká Chicu, když začnou chodit do školy.“ A pak povídá mně: „Máš rád jahodovou zmrzlinu?“ a já jsem odpověděl:

„Já rád všechny zmrzliny,“ a Ratliff nato:

„Tak třeba tvoje sestřenka — „ ale vtom se zarazil a řek mamince: „Promiňte, paní Mallisonová, ale byl jsem tolikrát opravenej, že se mi to teď bude zřejmě ještě ňákej čásek plíst.“

A tak jsem to byl od té doby já a Ratliff místo Gowana a Ratliffa, jenomže to Ratliffa vždycky stálo místo dvou kornoutů tři, poněvadž kdykoliv jsem se vydal do města, šel se mnou Aleck Sander. Nevím, jak se to Ratliffovi povedlo, a samozřejmě si nevzpomínám kdy, poněvadž mi tenkrát nebylo ještě ani pět, aby i mně, stejně jako Gowanovi, nasadil do hlavy představu, že se Snopesové rozlízají po Jeffersonu jako záplava hadů nebo nějaké lesní havěti a že on a strejček Gavin jsou jediní, kdo to nebezpečí a hrozbu rozpoznali, a že dokud se té války konečně nenechá, aby se strejček Gavin moh vrátit domů a pomáhat mu, musí Ratliff nést celé to břemeno sám. „Takže můžeš začít klidně špicovat uši,“ povídá. „Aťsisi ti je teprva pět. Máš toho k poslouchání ažaž, než budeš dost starej nebo dost velkej, aby ses tomu moh postavit.“

To bylo v listopadu. Pak jednou zazvonil znovu na soudní budově zvon, ale tentokrát se přidaly i všechny kostelní; zněly na těch nedělních věžičkách uprostřed týdne divoce a zuřivě a přidalo se k nim i několik brokovnic a pistolí, jako když kdysi staří veteráni, co se toho dožili, odhalovali konfederační památník, až na to, že ti, co stříleli teď, v žádné válce ještě nebyli, a tak asi

130$

jenom oslavovali, že skončila dřív, než do ní museli jít. A tak tu byla naděje, že se strejček Gavin bude už moct brzy vrátit domů a Ratliff se ho bude moct zeptat, co proved Montgomery Ward Snopes, že se jeho jméno nesmí vyslovit a že se o něm nesmí ani muknout. A právě při té příležitosti mi Ratliff řek: „Můžeš si už klidně zvykat špicovat uši, i když je ti teprve pět.“ A pak mi řek: „Co myslíš, že proved? Tvůj bratránek hlídá Snopese už málem deset let: dokonce si jednoho vzal s sebou až do Francie, jen aby mu nic neuteklo a aby nic nepropásnul. Co moh podle tebe ňákej Snopes províst, aby to tvýho bratránka i po těch desíti letech vyděsilo a poplašilo tak, že o tom nechce ani muknout?“

Takhle aspoň uvažoval v době, než se strejček Gavin vrátil domů. Ale vrátil se jenom na čtrnáct dní. Už se sice zbavil uniformy, armády i Ymky, ale jen co se jich zbavil, tak mu — poněvadž žil tak dlouho v Evropě, zvlášť ty dva roky, co študoval v Německu — pověsili na krk nějakou radu či výbor, nebo úřad pro rekonstrukci poválečné Evropy. Domů se vrátil nejspíš jedině proto, že v posledním roce války umřel dědeček, a tak nám vlastně jenom přijel vykonat kondolenční návštěvu, jak se to dělává, třebaže já jsem si tenkrát myslel, že přijel, aby Ratliffovi pověděl, co proved Montgomery Ward Snopes tak ošklivého, že to nejde svěřit papíru. A právě při té příležitosti řek Ratliff to o tom poslouchání, co mě ještě čeká, čímž chtěl říct, že když je teď on — Ratliff — na to břemeno zase sám, můžu mu aspoň v tomhle pomoct.

A tak mi jednou řek — to už jsem někdy směl bez maminky do města. Tím jako myslím, že jsem tam směl tehdy, když si mě maminka kale nevšímala, takže neřekla: „Nikam nepudeš.“ Ne: chci tím říct, že se na mě už tolik nerozezlila, když zjistila, že jsem šel do města

131$

— totiž jednou jsem uslyšel Ratliffův hlas, který řek: „Poď sem.“ Tehdy už neměl svůj čtyřkolák a spřežení, za něco je vyměnil a jezdil fordkou model T a ten pomalovaný domeček se šicím strojem měl uvázaný místo zadního sedadla. Dnes se tomu říká dodávka, ale Ratliff si tu fordku upravil sám, se strejčkem Noonem Gatewoodem. Zkrátka, seděl ve voze, dvířka už měl otevřená, já jsem nastoupil, on dvířka zavřel a pak jsme se pomalu projížděli v odlehlých ulicích po okraji města. „Koliks říkal, že ti je?“ zeptal se. Opakoval jsem: pět. „S tím se asi nedá nic dělat, co?“

„S čím?“ zeptal jsem se. „Proč?“

„Máš asi pravdu, když to tak vemem kolem a kolem,“ odpověděl. „Takže se chvilku povozíme. S Montgomerym Wardem Snopesem to bylo takhle: vystoupil z bojující armády a otevřel si živnost.“

„Jakou?“ zeptal jsem se.

„E… kantýnu. Ano, otevřel si kantýnu. Otevřel si v době, co byl u tvýho bratránka, kantýnu. Bylo to ve městě, který se jmenuje Chalons, jenomže tvůj bratránek musel v tom městě víst kancelář, a tak Montgomerymu Wardovi, kterýmu zbejvalo víc času, přidělil místo správce kantýny v jednom blízkým městečku, který bylo pro vojáky příhodnější — byla to taková bouda s regálama jako v krámě, aby si tam vojáci mohli kupovat cukroví, limonády a ručně pletený ponožky, když se zrovna nemuseli zabejvat válčením, jak nám minulej tejden tvůj bratránek vykládal, pamatuješ? Jenomže z kantýny Montgomeryho Warda se po nějakým čase stala snad nejoblíbenější kantýna, jakou’ kdy kde armáda nebo Ymka ve Francii a vůbec kde měla. Stala se z ní kantýna tak oblíbená, že tam nakonec tvůj bratránek zajel, aby si ji prohlídnul, a přitom zjistil, že jí Montgomery Ward odříznul zadek, kde zřídil fungl no-132$

vou zábavní místnost s východem dozadu a s jednou jeho známou mladou francouzskou dámou, takže kdykoliv ňákýho vojáčka omrzelo nakupovat fusekle nebo jíst čokoládu, moh si u Montgomeryho Warda koupit vstupenku, vzít to zadem, projít zadníma dveřma a nechat se pobavit.

No a tvůj bratránek na to přišel. Jenomže armáda a Ymka měly o zábavách svý nařízení. Podle jejich názoru se voják má spokojit s tím, že si může v kantýně kupovat fusekle a limonádu. Nebo možná podle názoru tvýho bratránka; nejspíš jo. Kdyby totiž byly na to, že je tam ňáká zadní místnost, přišly i armáda a Ymka, byl by Montgomery Ward letěl, že by do Jeffersonu dorazil nejspíš v želízkách — za předpokladu ovšem, že by se dřív nezastavil v Leavenworthu v Kansasu. A tak jsem si vzpomněl na něco, co jsem možná kdysi řek tvýmu druhýmu bratránkovi, Gowanovi, a u čeho jsi ty nejspíš ještě nebyl: že může nastat den, kdy si lidi, co ztratili Helenu Trojskou, začnou přát, aby ji byli vůbec nenašli.“

„Proč?“ zeptal jsem se. „A kde jsem byl, když jsem u toho nebyl?“

„Byl to zaručeně názor tvýho bratránka, i když toho Montgomery Ward možná z těch vstupenek do tý zábavní místnosti našetřil dost, aby se z toho moh vykoupit. Ale neměl to zapotřebí. Měl tvýho bratránka. Posloužil tvýmu bratránkovi jako žíněná košile ztracený lásky a oddanosti, ať už si to uvědomoval nebo ne, či ať ho to zajímalo nebo ne. Nebo to možná tvůj bratránek uďál kvůli Jeffersonu. Třeba nesnes pomyšlení, že by byl Jefferson zastoupenej v leavenworthským vězení, ani za tu odměnu, že by v samotným Jeffersonu bylo o jednoho Snopese míň. Takže to byl nejspíš jeho názor. A pak mu řek: ,Ale ať už ten váš obličej ve Francii nevidím.’ .

133$

To znamená, neopovažte se mi ještě kdy přijít na oči. Montgomery Ward byl totiž jeho žíněná košile. Jak totiž tvůj bratránek sledoval, co Montgomery Ward provádí, a jak zdálky sledoval, jak k tý nový kantýně, co si zřídil v Paříži, přidává další a další dámy, pociťoval nejspíš stejně hrdý, odevzdaný, pokorný a vítězoslavný zděšení, jako když ty starý poustevníci seděli na skále v poušti na prudkým slunci a pozorovali, jak jim vysychá krev a kroutěj se jim nohy — „

„V kantýnách se prodává čokoláda a limonáda,“ řek jsem, „jak vykládal strejček Gavin. A žvejkačka.“

„To v kantýně americký armády,“ odpověděl Ratliff, „jenže ta byla ve válce tak krátko, že si na ni nejspíš nestačila zvyknout. Tahle nová kantýna Montgomeryho Warda byla, jak by se dalo říct, francouzská kantýna a měla s americkou armádou jenom soukromý vojenský styky. Francouzi už byli v tolika válkách a v tak dlouhejch, že věděli, že nejlepší cesta, jak se války splejt, je nevěnovat jí moc pozornosti. Po pravdě řečeno si nejspíš mysleli, že taková kantýna, v jaký byl správcem Montgomery Ward, je takřka nejvýnosnější, nejrentabilnější, a jak by se dalo říct nejnevyčerpatelnější kantýna, jakou si jen moh vybrat, poněvadž ať někdo v kantýně utratí za zmrzlinu, za čokoládový bonbóny a za limonádu sebevíc, jsou za to sice peníze, ale ty bonbóny, zmrzlina i limonáda jsou fuč, poněvadž jsou snědený a něco z těch peněz padne na jejich výrobu a doplnění, kdežto když se konzumuje pouhopouhá zábava, tak se tím neničí nic, co by se muselo s určitejma nákladama na výrobu doplnit: dochází jenom k běžnýmu přirozenýmu celkovýmu opotřebení, ke kterýmu by bylo došlo tak jako tak.“

„Třeba se Montgomery Ward do Jeffersonu už nevrátí,“ řek jsem.

134$

„Na jeho místě se sem taky nevracím,“ odpověděl Ratliff.

„Leda by si tu kantýnu přivez s sebou,“ pokračoval jsem.

„V tom případě bych se sem nevrátil ani za živej svět,“ řek Ratliff.

„To mluvíte celou tu dobu o strejčkovi Gavinovi?“ zeptal jsem se.

„Promiň,“ řek Ratliff.

„Tak proč mu neříkáte strejček Gavin?“ zeptal jsem se.

„Promiň,“ opakoval Ratliff. „Ano. O tvým strejčkovi. Ten tvůj bratránek Gowan (tentokrát jsem to řek správně, ne?) mě celýho poplet, ale už si to budu pamatovat. Slibuju.“

Montgomery Ward se nevracel domů dva roky. Ale musel bych býval být ještě starší, abych pochopil, co tím Ratliff myslel, když pak řek, že Montgomery Ward udělal podle jeho (Ratliffova) názoru co moh, aby přivez domů přijatelnou mississippskou verzi své pařížské kantýny. Vrátil se ze všech vojáků z Yoknapatawphského okresu poslední. V roce 1918 se vrátil v uniformě a se stužkou za zranění jeden voják z praporu kapitána McLendona, který byl raněn v první bitvě, které se americké jednotky zúčastnily. Na začátku roku 1919 byl už doma celý zbytek praporu až na dva mrtvé, co umřeli na chřipku, a až na několik dalších, co byli v nemocnici, a všichni chodili ještě nějaký čas po náměstí v uniformách. Pak se v květnu vrátil z britského letectva jeden z vnuků plukovníka Sartorise (jeho dvojče sestřelili v červenci rok před tím), ale ten nepřijel v žádné uniformě: jenom s velkým, nízko posazeným závodním vozem, vedle kterého ten červený samohyb, co ho míval starosta De Spain, vypadal jako hračka, a s kterým

135$

v době, kdy se pokoušel znovu se usadit, jak to vyjádřila maminka, jezdil někdy po městě, ale většinou tak jednou týdně do Memphisu a zpátky v mezidobích, kdy ho pan Connors nedržel pod zámkem za rychlou jízdu.

Jenomže, jak se zdálo, se mu moc nedařilo se usadit, jako by i jeho ta válka zmohla. Tím chci říct, že ani Montgomerymu Wardovi Snopesovi se zřejmě po té válce nepodařilo usadit, ani natolik, aby se vrátil domů, zatímco Bayard Sartoris se sice vrátil, ale usadit se taky pořád ne a ne, a tak jezdil s tím vozem mezi Sartorisovic nádražím a Jeffersonem tak rychle, že se plukovník Sartoris, ačkoliv nenáviděl automobily stejně jako kdysi dědeček a ačkoliv by nikdy nikomu na zakoupení vozu nepůjčil bankovní peníze, nakonec vzdal kočáru a spárovaného spřežení a jezdil do města a z města s Bayardem v jeho voze v naději, že to třeba vnuka pohne k tomu, aby jezdil pomalej, dřív než někoho nebo sebe zabije.

A když pak Bayard skutečně někoho zabil, jak jsme všichni (dospělí lidi z Yoknapatawphského okresu) předpovídali, byl to jeho dědeček. To jsme totiž dřív taky nevěděli: plukovník Sartoris měl slabé srdce, jak mu řek před třema rokama doktor Peabody, který mu taky řek, že automobil pro něj není. Jenže plukovník Sartoris to nikomu neprozradil, ani své sestře paní Du Préové, která mu vedla domácnost: jezdil prostě dnes a denně v automobilu do města a zpátky, aby Bayard tak nepádil (dokonce se jim v naději, že se usadí, nějak podařilo přemluvit slečnu Narcissu Benbowovou, aby si ho vzala), a to až do onoho rána, kdy přejížděli na silnici asi osmdesátkou jeden kopec, za kterým se objevil vůz s černošskou rodinou, a kdy Bayard řek: „Drž se, dědečku,“ a strh vůz do příkopu. Auto se sice nepřevrátilo, a dokonce se ani moc nenabouralo, jenom se v příkopu

136$

zastavilo, ale plukovník v něm zůstal sedět s očima otevřenýma. A tak byla jeho banka bez prezidenta. Tehdy jsme zjistili, komu vlastně patří její akcie, že totiž plukovník s majorem De Spainem, otcem starosty De Spaina, vlastnili před smrtí majora De Spaina dva ze tří největších bloků a starý Will Varner z Francouzova Zátočí zbývající. A tak jsme si řekli, že Byronovi Snopesovi možná nezaopatřila místo v bance jenom jízdní jednotka otce plukovníka Sartorise, že v tom měl třeba prsty i starý Will Varner. Ale doopravdy jsme tomu nevěřili, poněvadž jsme znali plukovníka Sartorise natolik, abychom věděli, že by k tomu stačil jediný z těch někdejších útoků jízdy nebo dokonce i jediná noc u ohně v ležení.

Těch akcií bylo samozřejmě víc, dvakrát tolik a dokonce víc než dvakrát jich bylo roztroušeno mezi tuctem rodin, jako byli Compsonovi, Benbowovi, Peabodyovi a slečna Eunice Habershamová a my, a mezi takovou stovkou dalších lidí, co v našem okresu farmařili. Ale teprve po tom, co byl starosta De Spain zvolen prezidentem banky a nástupcem plukovníka Sartorise (po pravdě řečeno právě proto), jsme zjistili, že už několik let skupuje akcie ve velkém — od jednoho až do devíti podílů — i pan Flem Snopes a že by byly i tyhle akcie spolu s těmi, co měl pan Varner a starosta De Spain, který je zdědil po otci, stačily, aby byl De Spain zvolen z viceprezidenta prezidentem (strhlo se toho najednou tolik, že když konečně utichl ten poprask, ani jsme si nevšimli, že se zároveň stal viceprezidentem pan Flem Snopes), i kdyby mu nebývaly daly hlas paní Du Préová a Bayardova žena (Bayard se konečně zabil na jednom ohijském zkušebním letišti, když zkoušel letadlo, v kterém by, jak se vykládalo, nikdo neletěl a do kterého neměl co lízt ani on).

137$

Starosta De Spain totiž právě rezignoval na svůj úřad, prodal zastoupení automobilů, a tak se mohl stát prezidentem banky. Banka plukovníka Sartorise byla národní banka, poněvadž, jak říkal Ratliff, plukovník Sartoris nejspíš věděl, že takováhle banka bude venkovanům, co mají zbytečných než takových deset dolarů, které můžou riskovat uložit do banky, natož pak vdovám a sirotkům, poněvadž ženské, i když nejsou vdovy, nemají beztak moc velkou důvěru v nějaké mužské podnikání, natož pak v podnikání peněžní, připadat bezpečnější. Jenže při takovéhle výměně prezidentů musí vláda, jak tvrdil Ratliff, vždycky někoho poslat zrevidovat knihy, i když ještě nenastal čas k pravidelné revizi. A tak v osm hodin ráno čekali před bankou dva inspektoři, až někdo odemkne dveře a pustí je dovnitř. Měl to být Byron Snopes, ale ten se neobjevil. A tak museli počkat, až přijde někdo další, kdo má klíč: a to byl pan De Spain.

Ve čtvrt na devět, asi třináct minut po tom, co se revizoři rozhodli začít s knihama, které vedl Byron, zjistil pan De Spain v hotelu Snopes, že Byrona od předešlého večera, od devíti hodin dvaadvaceti minut, kdy odjíždí vlak na jih, nikdo neviděl, a v poledne už bylo každému jasné, že Byron je nejspíš v Texasu, třebaže do Mexika nedojede pravděpodobně dřív než za další den. Ale teprve za dva dny se hlavní revizor uvolil prohlásit, kolik peněz zhruba chybí. Do té doby svolali schůzi správní rady, přijel dokonce i pan Varner, kterého jinak Jefferson viděl stěží jednou za rok a který asi minutu poslouchal hlavního revizora a pak řek: „Jakápak policie! Pošlete někoho k nám domů pro mou pistoli a pak mi ukažte, kterým směrem se dal!“

Ale to ještě nebylo nic proti tomu cambusu, jaký spustil sám pan De Spain. Celý Jefferson celou tu dobu

138$

jenom poslouchal a pozoroval, až pak třetí den Ratliff řek, třebaže jsem tehdy nevěděl, co tím myslí: „Tak tolikhle toho bylo? Inu, aspoň teď víme přesně, jakou má madame Snopesová cenu. Až přijede domů tvůj strejček, nebude si aspoň muset lámat hlavu s tím, o kolik přišel, poněvadž se do posledního desetinnýho místečka doví, kolik ušetřil.“ Banků samu to totiž nepoškodilo. Byla to národní banka, takže peníze byly kryté, ať jich Byron ukrad kolik chtěl a ať ho chytnou nebo ne. A tak jsme pozorovali pana De Spaina. Jelikož peníze jeho otce pomohly plukovníkovi Sartorisovi banku založit a pan De Spain sám byl jejím viceprezidentem, měli jsme za to, že by byl trval na tom, aby ty peníze byly nahrazeny, i kdyby nebyl těsně před tím, než se revizoři rozhodli podívat do knih Byrona Snopese, býval povýšen na prezidenta. Čekali jsme, až se proslechne, že uvalil hypotéku na svůj dům, ale když se nic takového neproslechlo, měli jsme za to, že si prostě při tom svém zastoupení automobilů nadělal peníze, které si skládal a dával stranou, abychom nevěděli. Nic jiného jsme totiž od něj neočekávali. Když druhý den svolali další mimořádnou schůzi správní rady a den nato oznámili, že prezident se dobrovolně osobně přičinil, aby byly ukradené peníze nahrazeny, ani nás to moc nepřekvapilo. Po pravdě řečeno nás to překvapilo tak málo, jak se vyjádřil Ratliff, že si zřejmě teprve až za dva nebo za tři dny kdosi povšiml oznámení, že se současně stává viceprezidentem pan Flem Snopes.

Nato, za další rok, se vrátili nadobro, nebo aspoň dočasně nadobro, poslední dva jeffersonští vojáci: strejček Gavin, který konečně přestal dávat do pořádku válkou rozvrácenou Evropu a byl zvolen okresním prokurátorem, a Montgomery Ward Snopes, který přijel za několik měsíců po něm, i když stejně jako Bayard Sar—

139$

toris zůstal doma nadobro jen dočasně. A ani on nepřijel v uniformě, nýbrž v černém obleku a černém plášti bez rukávů a na hlavě měl něco černého, co mu viselo schlíple k jedné straně jako prázdná kravská měchuřina z černého sametu, a s dlouhým motýlkem se splihlými konci. A měl dlouhé vlasy, nechal si narůst vousy a my měli najednou v Jeffersonu další snopesovskou živnost. Na výkladě stálo slovo, které Ratliff taky neznal, a tak když jsem přišel do kanceláře, kde strejček Gavin čekal, až nastane první den roku a on začne dělat okresního prokurátora, a já jsem mu o tom řek, zůstal dobré dvě minuty sedět, ale pak vstal a zároveň vykročil: „Pojď mi to ukázat,“ řek.

A tak jsme se vrátili tam, kde na nás čekal Ratliff. Byl to krám na rohu jedné uličky, do které vedl jeho postranní vchod. Malíř právě na skleněné výkladní tabuli dokončoval krucánky nápisu, který hlásal:

STUDIO MONTY

a uvnitř, za sklem, byl Montgomery Ward s tou svou francouzskou čapkou na hlavě (strejček Gavin povídal, že je to baskický baret), ale bez saka. Dovnitř jsme tehdy nešli; strejček Gavin jenom řek: „Pojďme, ať to nejdřív dodělá.“ Ale Ratliff dovnitř šel. Prohlásil:

„Třeba bych mu moh pomoct.“ Jenže mě vzal tenkrát strejček Gavin za ruku.

„Jestli studio znamená prostě ateliér,“ řek jsem, „tak proč tomu neříká ateliér?“

„Ano,“ odpověděl strejček Gavin. „To by mě taky zajímalo.“ Ale ani Ratliff, ačkoliv dovnitř zašel, nic víc nezjistil. A řek stejným tónem jako já:

„Ateliér,“ povídá. „To by mě zajímalo, proč tomu teda neříká ateliér?“

140$

„Strejček Gavin to taky nevěděl,“ odpověděl jsem.

„Já vím,“ řek Ratliff. „Zatím jsem nikomu neklad žádný otázky. Jenom jsem se trošku porozhlížel, kde je jaká zrada.“ Podíval se na mě a dvakrát nebo třikrát zamrkal. „Ateliér,“ povídá. „No jo, ty ještě nevíš, že je to fotografickej ateliér.“ Znovu zamrkal. „Ale proč? Jeho válečná minulost prokázala, že to není chlápek, co by se spokojil s ňákou běžnou nudnou prostředností, na jakou jsme zvyklí my, co jsme zůstali doma v našem Yoknapatawphským okresu.“

Ale víc jsme se tehdy nedověděli. Druhý den totiž polepil výklad novinama, aby nebylo vidět dovnitř, a dveře nechával zavřené, a tak jsme vždycky jenom zahlídli balíky z obchodního domu Sears a Roebuck v Chicagu, které si nosil z pošty, ale dveře otevřel vždycky jen na tu chvíli, než je odnes dovnitř.

Když pak ve čtvrtek vyšel „Hlasatel“, zabíralo takřka celou polovinu přední stránky oznámení o oficiálním otevření, v němž stálo ZVEME ZVLÁŠTĚ DÁMY a dole: čaj „Cože?“ zeptal jsem se. „Já myslel, že to bude ateliér.“

„Však to je,“ odpověděl strejček Gavin. „Jenže tam dostaneš nádavkem šálek čaje. Ale vyhazuje zbytečně peníze. Všechny ženské z města a polovička mužských tam stejně zajdou, aby zjistili, proč měl pořád zavřené dveře.“ Maminka už totiž prohlásila, že pude.

„Ty samozřejmě ne,“ řekla strejčkovi Gavinovi.

„No dobrá,“ odpověděl. „Tak tedy většina mužských.“ Měl pravdu. Montgomery Ward musel prodloužit zahájení na celý den, aby se dostalo na všechny, co přišli. Byl by to býval musel zvládat po etapách, i kdyby byl krám stejně prázdný, jako když si ho pronajal. Ale teď se tam vešel naráz stěží tucet lidí, tak byl přecpaný vším možným, a na všech stěnách visely až dolů k podlaze černé

141$

závěsy, které se daly pomocí jakési tyče rozhrnout, a člověk měl dojem, že se dívá oknem na něco, o čem Montgomery Ward tvrdil, že je to panoráma Paříže, a na další stěně byly mosty přes řeku Seinu a kéje, ať už to znamená co chce, a na další Eiffelova věž a na další Notre Dame, a byly tam kanapíčka s černýma polštářema a stolky s vázama a s nádobkama, ve kterých něco hořelo a vydávalo nasládlou vůni, takže ze začátku si člověk skoro ani nevšim aparátu. Ale nakonec si ho všim a taky si vším, že vzadu jsou dveře, o kterých Montgomery Ward, když tak nějak chvatně vykročil, jako by byl vykročil dřív, než měl čas dojít k rozhodnutí, že by možná vykročit neměl, prohlásil, a taky tak nějak chvatně:

„To je temná komora. Ta ještě není přístupná.“

„Jak prosím?“ zeptal se strejček Gavin.

„To je temná komora,“ opakoval Montgomery Ward. „Ta ještě není přístupná.“

„Čekáte, že čekáme, že temná komora bude přístupná veřejnosti?“ zeptal se strejček Gavin. Ale Montgomery Ward už podával další šálek čaje paní Rouncewellové. Ach ano, byla tam i váza s kytkama. V „Hlasateli“, v tom oznámení o otevření, stálo Květiny dodala paní Rouncewellová, a tak jsem se strejčka Gavina zeptal, kde jinde v Jeffersonu by člověk sehnal květiny než u paní Rouncewellové?, a on odpověděl, že paní Rouncewellová ten inzerát nejspíš z poloviny zaplatila a k tomu přidala tu vázu s šesti odkvétajícíma růžema, které jí zbyly z nějakého pohřbu a které si nejspíš vezme zase zpátky na protiúčet. A dodal, že na svůj protiúčet, a že doufá, že se nemejlí. Pak se na minutku zadíval na dveře a nato na Montgomeryho Warda, který právě nalíval paní Rouncewellové do šálku.

„Začíná to čajem,“ poznamenal.

142$

A odešli jsme. Museli jsme uvolnit místo. Jak si může dovolit rozdávat tolik čaje?“ zeptal jsem se.

„Po dnešku už ho rozdávat nebude“ odpověděl strejček Gavin. „To byla jenom návnada, pro dámy. Položím ti jednu otázku: proč potřeboval, aby si všechny dámy z Jeffersonu naráz přišly prohlídnout jeho podnik?“ Řek to úplně jako Ratliff, který vycházel náhodou z železářství, kolem kterého jsme šli. „Už jste si vypil čaj?“ zeptal se strejček Gavin.

„Čaj,“ opakoval Ratliff. Nebyla to otázka. Jenom to po strejčkovi Gavinovi opakoval a pak na něj mrkl.

„Ano,“ přisvědčil strejček Gavin. „To by nás taky zajímalo. Temná komora není ještě přístupná.“

„A měla by bejt?“ opáčil Ratliff.

„Ano,“ řek strejček Gavin. „To nás taky zajímalo.“

„Třeba to zjistím,“ řek Ratliff.

„Myslíte, že máte nějakou naději?“ zeptal se strejček Gavin.

„Třeba se něco doslechnu,“ odpověděl Ratliff.

„Myslíte, že máte nějakou naději?“ řek strejček Gavin.

„Třeba to zjistí někdo jinej a já budu stát akorát někde, kde to vyslechnu,“ řek Ratliff.

Tím to skončilo. Montgomery Ward už pak nikdy nerozdával šálky čaje, ale po nějaké době se ve výkladní skříni začaly skutečně objevovat fotografie nám známých obličejů — paní s miminkama i bez miminek, třídy absolventů střední školy a nejhezčí děvčata v maturitních čapkách a talárech a tu a tam obrázek mladých novomanželů z venkova, kteří se právě vzali a vypadali trošku dřevění, zdáli se celí nesví a tvářili se tak trošku vzdorně. Ženich měl mezi ostříhanými vlasy a opálením úzký bílý štráfek; a tu a tam i obrázek manželů, kteří byli ženatí už padesát let a které jsme znali dlouho, ale

143$

o kterých jsme si teprve teď uvědomili, jak jsou si podobní, i v tom, že se tvářili oba překvapeně, ať už nad tím, že je někdo fotografuje, nebo nad tím, že už jsou tak dlouho svoji.

A i když, jak jsme si začali uvědomovat, vytrvávaly nejenom tytéž obličeje, ale i tytéž fotografie ve výkladě na stejném místě už přes dva roky, jako kdyby od otevření studia Montgomeryho Warda lidi zčistajasna přestali vycházet ze střední školy, brát se nebo zůstávat ženatí, Montgomery Ward přesto nezkrachoval, takže aby moh platit činži nebo nemusel krám zavřít, musel dělat buďto nové obrázky, které ve výkladu nevystavoval, nebo prostě prodávat kopie starých, poněvadž krám nezavřel. Pracoval ale nejspíš většinou v temné komoře a my jsme si po nějaké době začali uvědomovat, že dělá většinu práce po nocích, jako by k ní potřeboval opravdovskou temnotu, a že jeho zákazníci jsou teď zřejmě většinou páni a že v přední místnosti, kde se odbývalo to zahájení, bývá teď tma a kunčofti odcházejí a přicházejí postranním vchodem z uličky. A byli to sami takoví, co by o nich člověka stěží napadlo, že kdy pocítí potřebu dát si udělat fotku. Ale podnik vzkvétal: během druhého léta jsme začali zjišťovat, že tam chodí v noci tím vchodem z uličky — aby si vybrali nebo tam zanechali svou fotografii a negativ nebo co — i lidi, chlapi z blízkých městeček, kteří jsou obyčejně stejně jako jeho jeffersonští zákazníci mladí.

„Ne, ne,“ řek strejček Gavin Ratliffovi. „Tohle to určitě není. Něco takového se v Jeffersonu prostě nedá provozovat.“

„Jsou lidi, co by byli taky neřekli, že se v Jeffersonu dá vykrást banka,“ odpověděl Ratliff.

„Ale vždyť by musela jíst namítl strejček Gavin. „Vždyť by ji musel občas vyvenčit, aby se nadýchala čerstvého vzduchu a protáhla si kostru.“

144$

„Jak vyvenčit?“ zeptal jsem se. „Koho vyvenčit?“ „Kořalka to bejt nemůže,“ řek Ratliff. „To, co jste prve nadhodil, se dá dělat aspoň tiše, ale o pokoutním prodeji whisky se to říct nedá.“

„Co jak nadhodil?“ zeptal jsem se. „Koho by musel vyvenčit?“ Whisky ani hazard to totiž nebyly. Grover Cleveland Winbush (ten, co mu patřívala druhá půlka Ratliffovy kavárny, než z ní Flem Snopes vyšoup i jeho, a co teď dělal nočního policajta) o tom taky zauvažoval. Zašel za strejčkem Gavinem, dřív než strejčka Gavina napadlo pro něj nebo pro pana Bucka Connorse poslat, a řek mu, že tráví značnou část noci pozorováním, hlídáním a kontrolováním ateliéru a že je naprosto přesvědčen, že se v té temné komoře Montgomeryho Warda nepije ani neprodává whisky, ani nehraje v kostky či karty: že jsme všichni — a v první řadě on — hrdí na dobré jméno našeho města, všichni si ho hodláme uchovat a nepřipustíme, aby ho pokálela nějaká velkoměstská prostopášnost nebo nezákonná činnost. A tak se prý celé hodiny, kdy by moh vlastně sedět pohodlně v křesle na strážnici a čekat, až nastane čas jít na další obchůzku, potlouká kolem ateliéru, ale ani jednou nezaslechl nějaké podezřelé zvuky, co by ukazovaly na kostky nebo na pití, a taky neviděl, že by jediný zákazník Montgomeryho Warda vyšel ven a táh z něj alkohol nebo vypadal podroušený. Po pravdě řečeno, vykládal dál Grover Cleveland, jednou za bílého dne, kdy mu nejen zákon přikazuje, nýbrž kdy je dokonce jeho povinností vůči jeho úřadu být doma v posteli a spát, stejně jako je to jeho povinností v téhle chvíli, kdy se vzdal svého odpočinku, aby moh ještě jednou zajít do města a podat o tom strejčkovi Gavinovi jakožto okresnímu prokurátorovi zprávu, vešel do krámu předním vchodem a chtěl se hrnout dál do temné komory, i kdyby byl

145$

musel vypáčit dveře, přestože neměl povolení k prohlídce a přestože tenhle úkon spadá správně pod pravomoc samotného Bucka Connorse, neboť jeffersonští občané ho — Grovera Clevelanda — ustavili nočním policajtem proto, aby potíral velkoměstské přestupky proti zákonu a velkoměstské prostopášnosti, jako je hazard a pití, ale že se mu Montgomery Ward k jeho překvapení nejenom nepostavil do cesty, nýbrž dokonce nečekal, až ho o to Grover Cleveland požádá, a sám otevřel temnou komoru a vyzval ho, aby jen šel dál a všechno si tam prohlíd.

A tak je — Grover Cleveland — přesvědčen, a rád by, aby o tom byli přesvědčeni i ostatní jeffersonští občané, že se v té zadní místnosti ani nepije, ani nehraje hazard, ani neprovádějí nějaké jiné prostopášnosti či protizákonná činnost, která by mohla zapříčinit, že by křesťanští jeffersonští obyvatelé zalitovali, že věnovali Groverovi Clevelandovi svou důvěru a ustavili ho nočním policajtem, kteroužto povinnost konat se zavázal svou přísahou a kterou bude konat, i kdyby nebyl na dobré jméno Jeffersonu hrdější než kterýkoli řadový občan, a že jestli může pro strejčka Gavina vykonat ještě něco, co spadá do jeho povinností, které konat ho váže jeho přísaha, stačí, aby se strejček Gavin jen zmínil. Pak vykročil, ale ve dveřích se zastavil a řek:

„Zdravíčko, V.K.,“ a teprve pak vyšel ven. A Ratliff vešel do místnosti.

„Šupajdil si to přes náměstí a pak po schodech, jako by byl něco objevil,“ řek Ratliff. „Ale nic trvám neobjevil. Montgomerymu Wardovi Snopesovi nedělalo trvám větší potíže vystrnadit ho z toho ateliéru než Flemovi Snopesovi ze zbytku naší kavárny.“

„Ne,“ odpověděl strejček Gavin. A dodal: „Jaké měl tehdy Grover Cleveland rád zábavy?“

146$

„Zábavy?“ opáčil Ratliff. A pak odpověděl: „Jo ták. Rád se povyrazil.“

„Čím?“ zeptal se strejček Gavin.

„Tím, že o tom mluvil,“ řek Ratliff.

„O čem?“ zeptal se strejček Gavin.

„O povyraženích,“ odpověděl Ratliff. Mému pohledu se tak trochu vyhnul. Ne: že by se mu vyhnul, to se říct nedalo. Ne: spíš by se to dalo říct tak, že když ho člověk pozoroval, nemoh tvrdit, že by se byl vůbec přestal dívat na strejčka Gavina. Dvakrát zamrkal. „O povyraženích ženskýho rodu,“ řek.

„No jo,“ odpověděl strejček Gavin. „Ale jak to dělá?“

„Správně,“ přisvědčil Ratliff. „Jak to dělá?“

Bylo mi tehdy osm roků, táhlo mi na devátý, a když ani strejček Gavin s Ratliffem, kteří byli třikrát tak staří a z nichž jeden byl až v Evropě a druhý zanechal aspoň jednu šlápotu na každé yoknapatawphské postranní cestě i stezce, a pravděpodobně i na každé mezi, nevěděli, co to je, dokud někdo nepřišel a neřek jim to, nebylo divu, že jsem to nevěděl já.

Měli jsme v našem městečka ještě jeden snopesovský průmysl, jak tomu říkal Ratliff, třebaže strejček Gavin tomu tak říkat odmítal, poněvadž ještě pořád odmítal uvěřit, že Eck byl vůbec Snopes. Šlo o Eckova kluka, který se jmenoval Wallstreet Panic a který podle toho, jak se začal chovat, jakmile přišel do Jeffersonu a stačil se tam porozhlídnout a trvám poprvé v životě zjistil, že aby moh člověk žít, nemusí se vlastně chovat jako Snopes, ať je jeho táta Snopes nebo není, zaručeně žádný Snopes nebyl.

Povídalo se totiž (když se přistěhovali z Francouzova Zátočí, bylo mu teprve dvanáct), že jakmile se dostal do města a zjistil, jak je to se školou, nejenom přinutil ro—

147$

diče, aby ho tam nechali chodit, ale dokonce tam s sebou bral i svého bratra Admirála Deweyho, kterému bylo teprve šest, a tak oba chodili nejdřív do školky, kam maminky vodily malé děti, které ještě nebyly dost povyrostlé, aby mohly někde zůstat víc jak půl dne, a nad kterýma Wallstreet Panic čněl jako kůň nad kachním rybníčkem.

Ale Wallstreet se nestyděl dát zapsat do školky: jenom se styděl v ní zůstat, a taky v ní nezůstal o moc dýl jak půl dne, poněvadž už za týden byl v první třídě a do vánoc ve druhé, kde učila paní učitelka Vaiden Wyottová, která mu začala pomáhat a která mu taky řekla, co znamená Wallstreet Panic a že se tak jmenovat nemusí, a která se s ním příští léto učila, aby mu pomohla projít třetí třídu, takže příští podzim už postoupil do čtvrté, jenže to se už jmenoval Wall Snopes, poněvadž paní učitelka mu řekla, že Wall je hezké mississippské příjmení a že se tak dokonce jmenoval jeden mississippský generál, a že jestli chce, může to Street vypustit. A on hned ten první den, a od té doby už vždycky, když se ho někdo zeptal, proč chce mermomocí chodit do školy, prohlásil: „Chci se naučit počítat peníze.“ Když se o tom dověděl strejček Gavin, tak řek:

„Vidíš? To dokazuje do puntíku, co jsem tvrdil: žádný Snopes se přece nechce naučit počítat peníze, poněvadž to nemá zapotřebí, to za něj totiž udělá vždycky ten druhý, nebo by to aspoň ve svém zájmu měl koukat udělat.“

Měl — myslím jako Wall — skutečně zapotřebí naučit se je počítat. Už tu první zimu, kdy doháněl dvě třídy, byl zaměstnaný. Krám vedle Snopesovy kavárny, za kterou bydleli ve stanu, bylo hokynářství asi stejného řádu jako ta Snopesova kavárna. Wall každé ráno před začátkem vyučování vstal — a jak se dny krátily, musel

148$

vstávat už za tmy —, zatopil v krámě v železných kamnech, zamet ho, a jakmile se odpoledne vrátil ze školy, dělal ještě poslíčka a rozvážel nákupy na trakaři, až mu pak majitel koupil starší kolo, za které mu každý týden strhával něco z platu.

A o sobotách a o nedělích vypomáhal v krámě jako příručí, stejně jako po celé to léto, kdy mu paní učitelka Wyottová pomáhala projít třetí třídu. Ale ani s tím se nespokojil: sehnal si po náměstí tolik doporučení, že mu jedny memphiské noviny svěřily roznášku, jenomže v té době ho už ostatní záležitosti zaměstnávaly tak, že musel udělat doručovatele novin ze svého bratra. A příští podzim, to už byl ve čtvrté třídě, se mu podařilo získat i jedny jacksonské noviny a zaměstnával kromě Admirála Deweyho ještě další dva chlapce, a kdykoliv nějaký obchodník nebo makléř či revivalistický kazatel nebo nějaký kandidát potřeboval roznést letáky, zašel vždycky za Wallem, který k tomu měl k dispozici celou organizaci.

Už uměl peníze nejenom počítat, ale i šetřit. A tak asi měsíc po tom, co ta prázdná naftová nádrž rozprskla jeho tatínka do všech stran a ta naftařská společnost dala paní Snopesové tisíc dolarů — to bylo Wallovi šestnáct —, jsme zjistili, že si paní Snopesová koupila polovičku toho hokynářství a že Wall odmaturoval na střední škole a dělá v tom krámě společníka. Ještě pořád ovšem vstával za zimních jiter před rozedněním a zatápěl a zametal. Pak mu bylo devatenáct a jeho společník prodal paní Snopesové i druhou půlku krámu a šel na odpočinek, a třebaže krám nemoh být psaný na Walla, který na to ještě neměl léta, vědělo se, kdo je jeho skutečným majitelem. To už měl vlastního najatého pomocníka, který přicházel za zimních jiter před rozedněním, aby rozdělal oheň a zamet.

149$

A byl tu ještě další snopesovský průmysl, až na to, že pro tenhle není slovo průmysl zrovna výstižné, poněvadž z něj neplynul žádný zisk. Ne, to není pravda: tenhle průmysl jsme sami silně podporovali a strejček Gavin tvrdí, že všechno, co někdo podporuje tak silně, jak jsme my podporovali ten průmysl, přináší, musí nakonec přinést každému zisk, ať už se ten zisk dá proměnit v dolary a centy nebo ne, a dokonce ať ten dotyčný chce nebo nechce.

Poslednímu Snopesovi, kterého přivezli do Jeffersonu, se to tak docela nepodařilo. Tím chci říct, že se dostal od Jeffersonu jen tak a tak daleko, po pravdě řečeno jenom na dohled od městských hodin, a dál se dostat odmítal. Tvrdilo se dokonce, že vyhrožoval, že se vrátí do Francouzova Zátočí, jako nějaká stará kráva nebo mul, kterého člověk dostane až k otevřeným vratům ohrady, ale ani o krok dál.

Byl to ten starý Snopes. Někteří lidi říkali, že je to tatínek pana Flema, ale jiní tvrdili, že jenom jeho strejček: Malý, podsaditý špinavý stařík s divokým pohledem pod houštinou obočí a s krkem, o kterém Ratliff prohlašoval, že začne nabíhat a rudnout, dřív než má člověk čas vyměnit se staříkem první slovo. A tak mu asi jeden a půl kilometru od města koupili domek, kde bydlel se svou neprovdanou dcerou a s dvojčaty, kteří se jmenovali Vardaman a Bilbo a byli synové druhé ženy I.O. Snopese, té, co jí strejček Gavin říkal žena číslo dvě na rozdíl od ženy číslo jedna, té, co se celý den houpala v křesle na přední verandě hotelu Snopes.

K domu patřil kus pozemku, z kterého si starý Snopes udělal zelinářskou zahradu s tálkem s melounama. Ten průmysl byl ten tálek s melounama. Ne. To není pravda. Chci říct, že ten průmysl vznikl dík tomu tálku s melounama. Působilo to totiž dojmem, jako by stařík

150$

nepěstoval melouny, aby je prodával nebo jed, ale jako vnadidlo na kluky, aby mu ty melouny kradli a on je moh pro svoje potěšení nebo ze sportu chytat nebo s nima závodit (nebo možná jen proto, aby se moh vztekat). Sázel, ošetřoval a pěstoval je jenom proto, aby moh sedět schovaný za vistárií na verandě za domkem a s nabitou brokovnicí číhat, až na tálku s melounama uslyší šramot, a pak tím směrem střílet.

A jednou za měsíční noci, poněvadž bylo poměrně dobře vidět, se mu podařilo napálit pršku broků na veverky do Johna Wesleyho Roebucka. Druhý den přijel pan Hub Hampton, šerif, a řek starému Snopesovi, že jestli ta brokovnice ještě někdy spustí, přijede znova, veme mu ji a nádavkem k tomu ho strčí do vězení. Od té doby se starý Snopes neodvážil z pušky vystřelit a už jenom skladoval na nejrůznějších místech u plotu hromady kamení a za vistárií seděl jenom s důkladnou holí a s baterkou.

A to byl začátek toho průmyslu. Pan Hampton dal vědět všem matkám a otcům, že mají nařídit svým synkům, aby se tomu zatracenému tálku vyhýbali, a že kdykoliv nějak moc zatouží po melounu, pan Hampton jim ho koupí, poněvadž jestli budou starého Snopese dál vztekat, tak mu jednou praskne nějaká cévka a on umře a my pudem všichni do kriminálu. Ale tohle starý Snopes nevěděl, poněvadž mu to Vardaman ani Bilbo neřekli. Vždycky počkali, až zajde do domku, kde po obědě líhával a klimbal, a pak zaběhli dovnitř a probudili ho řevem a pokřikem, že na tálku nebo poblíž jsou nějací kluci, a on vždycky vyskočil, začal křičet a láteřit a pak popad dubový klacek a vyřítil se k tálku, na kterém ani poblíž kterého samozřejmě nebyl nikdo než Vardaman a Bilbo, kteří se za rohem domku mohli umlátit smíchy, a stařík pak šmátral po svých hroma-151$

dách kamení a házel ho po nich, ale oni jen uhýbali a se smíchem utíkali.

Vždycky na to totiž naletěl. Ne: to není pravda: nikdy na to nenaletěl. Potíž byla v tom, že když vběhli dovnitř a začali křičet: „Dědo! Na tálku s melounama jsou ňáký rošťáci!“, nikdy se neodvážil nic neudělat, poněvadž to mohla být pravda. Musel vždycky vyskočit, popadnout klacek a vyběhnout ven, ačkoliv předem věděl, že tam pravděpodobně nikoho nezastihne, leda Vardamana a Bilba, které by stejně nechytil, a tak po nich házel kamením a proklínal je, až mu došlo kamení i dech a už jenom stál, funěl a supěl, krk rudý jako morák, a až byl tak udýchaný, že už láteřil jenom šeptem. A kvůli tomuhle jsme se tam všichni — všichni kluci z Jeffersonu mezi šesti a dvanácti lety, a někdy i starší — chodili schovat za plot a pozorovat ho. Nikdy jsme neviděli nikoho, komu by praskla nějaká cévka a on umřel, a tak jsme chtěli být při tom, až se to stane, abychom viděli, jaké to je.

To, co přijde teď, se stalo po tom, co strejček Gavin konečně přestal rekonstruovat Evropu a vrátil se domů. Potkali jsme ji, když jsme šli přes náměstí. Nemůžu říct, jestli se podívala na strejčka Gavina, ale vím s určitostí, že na mě se nepodívala, natož pak aby mi něco řekla, když jsme se míjeli. Ale nebylo to nic zvláštního. Nečekal jsem, že něco řekne ani že nic neřekne. Někdy něco řekla, ale někdy neřekla nikomu nic, na to jsme byli zvyklí. Tentokrát taky ne: jenom kolem nás prošla, úplně stejně jako stavěči pes těsně před tím, než se zarazí před hejnkem ptáků. A já najednou koukám, že se strejček Gavin zastavil a ohlíží se za ní. Pak jsem si ovšem vzpomněl, že byl od roku 1914, to znamená osm let, pryč, takže když ji viděl naposledy, bylo jí teprva pět nebo šest.

152$

„Kdo je to?“ zeptal se.

„Linda Snopesová,“ odpověděl jsem. „Dcera pana Flema Snopese, víš?“ I já jsem se za ní díval. „Chodí jako stavěč,“ řek jsem. „Chci říct jako stavěč, co právě — „

„Však já vím přesně, co chceš říct,“ odpověděl strejček Gavin. „Vím naprosto přesně, co chceš říct.“

OSMÁ KAPITOLA

GAVIN STEVENS

Věděl jsem naprosto přesně, co tím chce říct. Blížila se k nám a plně si nás uvědomovala, ale ani na jednoho z nás se nepodívala, třebaže neměla pohled nehybný nebo strnulý, ale spíš zaměřený jinam, nevšímavý; nemrkající pohled upřený k něčemu v dálce, mimo nás, za námi, jako mladý stavěč, který vás, když mu neuhnete z cesty, překročí, poněvadž mu zbývá už jenom posledních pár metrů k vlastnímu cíli a už se nepotřebuje řídit nespolehlivým, nedokonalým čichem, poněvadž už na vlastní oči vidí schoulené hejnko chystající se vytáhnout. Přešla kolem nás chůzí, krokem mladého stavěče, fenky, samozřejmě panenské, dívčí, kterou nemůže v jejím panenství nic ohrozit, ale která zemi nepřezírá, nepohrdá jí, poněvadž ji potřebuje, aby měla po čem ve své neohrozitelnosti jít: jenom je zaměřená na něco jiného než na nás nebo na ni, ale ne proto, že by byla pyšná a vlastně ani ne nevšímavá: je jenom ve své zaměřenosti, lhostejnosti a nevinnosti neohrozitelná jako náměsíčník, kterého v té chvíli nemůže ohrozit žádné trápení ani trýzeň pozemského žití.

Bylo jí tehdy třináct, možná čtrnáct, a já jsem ji nepoznal

153$

a ani poznat nemohl, ne kvůli tomu, že jsem ji nejspíš celých těch osm let neviděl a že se samičky lidského plemene mezi desíti a patnácti tak drasticky mění, ale kvůli její mamince, kvůli tomu, že jsem nemohl uvěřit — jako možná nevěříte ani vy —, že by taková žena nezplodila přesnou repliku sebe samé, že by ji prostě mohla nezplodit. Že by Eula Varnerová — Vidíte? Eula Varnerová, žádná Eula Snopesová, třebaže jsem si je představoval (jak jinak!) spolu v posteli. Eula Snopesová to být nemohla, protože prostě nemohla, protože to jsem prostě odmítal — že by Eula Varnerová nebyla aspoň tímhle povinována tomu mužskému hladu, který rozdmýchává do trýzně už jenom tím, že existuje, že žije, že dýchá, že přišla na svět, že je na světě, že se stala součástí Koloběhu světa — že by tím nebyla povinována tomu hladu, který nestačí sama ukojit, poněvadž je na všechno to hladovění sama. A kromě toho, že je sama, jediná, jí není dáno osudem, aby se z toho Koloběhu nevytratila, neboť je smrtelná a není jí tedy dáno osudem ten hlad ukojit, a dokonce ho ani zmírnit, není jí dáno osudem, aby ten Koloběh té trýzně a toho hladu zbavila, až ho z vlastní vůle opustí a to bolavé prázdno, kde kdysi svítil její zářný zjev, vyplní její nepřítomnost.

Tohle člověka napadlo samozřejmě ze všeho nejdřív: že se musí ve svém potomstvu, pakliže vůbec nějaké zplodí, zopakovat, vytvořit v něm svou odliku. Hned nato si však uvědomil, že zřejmě nesmí, že nesmí vytvořit svou odliku: že by to nepřipustila sama příroda, že by sama příroda nepřipustila, aby v tak malém městečku, jako je náš Jefferson ve státě Mississippi, existovaly v jednom století dvě takové, jako je ona, natož pak aby následovaly těsně po sobě a částečně tu byly dvě zároveň. I sama příroda, která miluje rozbouřené smysly

154$

a vzrušení tak, jak je jen ona dovede milovat, totiž dbá, aby pro ně zplodila čerstvou píci. A to nějakou dobu trvá, dobu potřebnou k vypěstování a sklizení té píce, neboť ona — Eula Varnerová — tu svou vyčerpala, spotřebovala, spálila. A nato jsem si vzpomněl, co řekla kdysi Maggie Gowanovi před tím dávno mrtvým časem, kdy jsem procházel kalvárií svých neumělých pokusů stát se zápalnou obětí: „S Helenami a se Semiramidami se člověk nežení, kvůli těm se jenom páchají sebevraždy.“

Linda — to její dítě — nevypadala totiž vůbec jako její maminka. V téže vteřině jsem bezpečně poznal, komu se podobá. Vzpomínám si, jak jsem se tenkrát v té době své opožděné puberty, kdy jsem se zesměšňoval (zejména proto, že jsem byl jak směšný, tak v pubertě) a kdy jsem si ze zoufalství hryzal kotníky, nemohl nikdy rozhodnout, která z těch dvou nesnesitelných představ je snesitelnější. Zkrátka, jestli Manfred De Spain svedl cudnou ženu nebo ho prostě na své oběžné dráze zachytil letící nymfolet. Tímhle jsem se trýznil. Jestliže je pravda to první, jaké má Manfred De Spain jako muž kvality, které mně chybí? A pakliže to druhé, co to bylo za neslýchaný slepý blesk štěstěny, že zasáhl Manfreda De Spaina, ale vyhnul se, nestrefil se, zkrátka neudeřil i do Gavina Stevense? Nebo dokonce (ach ano, tak to bylo se mnou v těch dobách, v těch směšných dobách, zlé!), proč jsem se o ni nemohl v nejhorším případě aspoň podílet, když už jsem ji nemohl mít jinak.

Tehdy (tím myslím v těch dobách, kdy jsem přemýšlel, proč to nedbalé osudové šlehnutí jejího pohledu, ať už k němu došlo kdykoli, se nesvezlo po mně místo po Manfredovi) jsem si myslel, že musí být cudná, věrná, bez hany. Tehdy jsem si říkal: To to zatracené dítě, to

155$

zatracené miminko — ten nevinný potomek mě svou prostou existencí — prostě tím, že dýchá, žije — drásá, drtí na strusku-a olupuje o klid: kéž by bývaly neexistovaly pochyby o tom, kdo je jeho otcem, nebo ještě líp, kéž by neexistovalo žádné dítě! Na druhé straně však přinášela jeho existence úlevu mým kotníkům, poněvadž jsem si je musel přestat aspoň na chvíli hryzat, abych mohl počítat na prstech. Ratliff vykládal, že okamžitě po svatbě odjeli do Texasu, a když se za rok vrátili, dítě už běhalo. Tomu jsem — aspoň tomu, že běhalo — nevěřil, ne proto, že mě tohle pomyšlení trýznilo, ne proto, že jsem žárlil, ne proto, že mě dohánělo k zoufalství, ale poněvadž to říkal Ratliff. Upřímně řečeno mě tím povzbudil, ulevil mi — nebo ulevil mé trýzni, jestli chcete; no dobrá, uvolnil cestu mým slzám, sice tichým, ale přesto slzám, těm drahocenným rolničkám šaškujícího komedianta v opožděné pubertě — a já stačil aspoň popadnout dech. I kdyby totiž bylo to dítě staré jeden den, Ratliff, poněvadž je Ratliff, by si vymyslel, že už běhalo, po pravdě řečeno by si vymyslel i dítě, kdyby ještě neexistovalo, vymyslel by si dítě, co už běhalo, už jen proto, že má paradoxní smysl pro humor. Nemusel se totiž bát faktů, která by si bylo lze překontrolovat, neboť byl už v Jeffersonu, a od Francouzova Zátočí ho dělilo tolik a tolik kilometrů a dvě uplynulá léta. Tehdy mi bylo milejší věřit, že je to Flemovo dítě. Bylo mi milejší věřit, že Manfred De Spain Eulu Varnerovou zprznil, než že je Eula Varnerová chlípnice — a pak stačilo jenom zahryznout se do kotníků, abych poznal, že žádné zoufalství není tak nesnesitelné jako tohle: že by se mohla oddávat Flemovi Snopesovi, když odmítla Gavina Stevense. To ať se radši oddává všem Manfredům De Spainům světa a Gavina Stevense odmítá dál.

Tady vidíte, jaké úsilí dokáže člověk vyvinout a jaké

156$

trápení si dovede vymyslet, jen aby se uchránil, ubránil nudě klidné mysli. Nebo jaký je zvrácenec, že si dobrovolně nasadí vši, nejen pro to prosté potěšení, že se jich zase zbaví, ale poněvadž i v pošetilém mládí víme, že nic netrvá navěky, poněvadž se i v té pošetilé době bojíme, že to Nic třeba zůstane, že zůstane navždycky, a všechno je lepší než Nic, třeba i vši. A tak ta slova jiného básníka: Milostná náklonnost je tatam a nezbývá už nic, jsou buď bohům chvála lež jako věž, poněvadž — a i za to buďte bozi pochváleni! — nikde nemůže zbýt jen Nic, poněvadž nic je vakuum a vakuum je paradox a je nesnesitelné, vakuum nepřipustíme, i kdybychom si ho někdy přáli, to Nic toho zatraceného pošetilého básníka, nepřestajně a ustavičně plné ustavičně nových a ustavičně obnovovaných muk, kterými si můžu poměřovat, jak si stojím, kdykoli se potřebuju ujistit, že i já jsem částí toho Koloběhu.

Ta druhá premisa byla totiž mnohem lepší. Když nemám mít Eulu Varnerovou já, ať ji nemá ani Flem Snopes. Takže z té básníkovy milostné náklonnosti, která je tatam a nezbývá z ní nic, zbyde vždycky aspoň to, co zbyde, to, co zbyde navždycky a v čem navěky zůstane aspoň něco z těch starých známých muk. A nezávisle na tom, jak rychle se bude krev zpomalovat a vzpomínky děravět, si aspoň krev navždycky uchová vzpomínku, že to kdysi dovedla, že se kdysi dovedla aspoň mučit. A tak ta dívenka není dítě Flema Snopese, ale moje: moje dítě a zároveň moje vnouče, neboť ten mladý McCarron, co ji kdysi v tom dávno zasutém čase počal (ach ano, když se mi to hodí do krámu, tak Ratliffovi věřím), byl v tom zasutém čase Gavin Stevens; a protože to, co zbývá, musí zbývat, jinak by zbylo pouhé nic, je Gavin Stevens zásluhou svého dítěte navždycky neoddělitelně spojen s tou dobou a s tím okamžikem.

157$

A poněvadž „syn je otcem muže“, je nutně dnešní Gavin Stevens synem určitého věku Gavina Stevense, stejně jako je McCarron navždycky a pro všechny časy neoddělitelně spojen s tím mrtvým mladíkem jménem Gavin Stevens, a McCarronovo dítě je tedy vnouče Gavina Stevense.

Pokud se ovšem Gavin Stevens má tím otcem—dědečkem v úmyslu stát. Ale vždyť se mu taky ani nesnilo, že by ho ten jeden nedbalý pohled oka Euly Varnerové, který ho, když ho míjel, ani nezaznamenal, mohl zatížit povinností dělat strýčka všem těm zatraceným Snopesům z celého toho zatraceného příbuzenstva, do kterého se přivdala, že by ho mohl zatížit povinností dělat strýčka každému Snopesovi, který se jí bude dovolávat, to znamená, že bude nad všemi Snopesy držet ochrannou ruku stejně jako prostá zuřivost, vztek a posedlost per se nad zuřivci, vzteklíky a posedlými nebo prostá chudoba a(jak se tvrdí) i ctnost per se nad chudými nebo ctnostnými. Ale jenom nad příslušníky mužského rodu: nikdy ženského. A tu jsem si, a nikoliv poprvé, uvědomil tu do očí bijící skutečnost, že všichni Snopesové jsou mužského rodu, jako by už prostá božská podstata ženství snopesovství vylučovala a byla s ním v rozporu. Ne: spíš to působilo dojmem, jako by snopesovština byl jakýsi hluboký, nezvratitelný hermafroditní princip rozmnožování nějakého plemene, nějakého živočišného druhu, princip, který se vždycky vtělí jen do osoby mužského pohlaví a do jehož okruhu jsou vtahovány anonymní, oplodnění a otěhotnění schopné orgány jen proto, aby počaly, vytřely se, znovu zplodily ten mužský princip a pak zmizely: že samičky rodu Snopesů nejsou s to zplodit Snopese a jsou tudíž neškodné jako moskyt, který je nositelem malárie, až na to, že je celý princip postavený na hlavu a obrácený naruby,

158$

poněvadž u moskyta je vyzbrojená touhle schopností jenom samička. Nebo že je to dokonce ještě něco víc než obyčejný přírodní princip: boží princip: bdící ruka samotného Boha, neumdlévající a pevná, poněvadž jinak by jim už dávno patřila celá zeměkoule, natož pak Jefferson ve státě Mississippi.

Flem Snopes byl už totiž viceprezidentem banky, které jsme dosud říkali banka plukovníka Sartorise. Ach ano, naše banky mají stejně jako všechny ostatní viceprezidenty. Jenomže až do té chvíle nikdo z celého Jeffersonu nevěnoval jakživo pozornost pouhému viceprezidentovi. Viceprezident byl něco jako člověk, který přispěl svým časem nebo penězi, či vlivem k tomu, aby byl zvolen nějaký guvernér, a tím získal výsadu říkat si major nebo plukovník, na rozdíl od těch, co — jako například Manfred De Spain nebo náš plukovník Sartoris — zdědili svůj titul právoplatně po otci či po dědečkovi, který se doopravdy rozjel s koněm proti nějakému yankeeskému vojákovi.

Flem byl tedy vlastně první žijící viceprezident banky, jakého jsme kdy nejenom viděli, ale dokonce si ho povšimli. Doslechli jsme se, že to viceprezidentství zdědil po Manfredovi De Spainovi, který se vyšvihl o příčku výš, a bylo nám jasné proč: akcie strejčka Billyho plus tohle a onohle, co — jak jsme se teprve tehdy dověděli — posbíral za ten čas tady i tamhle sám Flem, plus Manfred De Spain osobně. Ale to bylo v pořádku. S tím se už nedalo nic dělat, tomu se už nedalo odpomoct: byli jsme zvyklí na svou, jeffersonskou ráci nebo plémě bankovních viceprezidentů, a tak jsme čekali, že se i snopesovský viceprezident té prosté šabloně přizpůsobí.

Pak jsme k svému překvapení zjistili, že se snaží být takový, jaký podle jeho mínění, podle mínění Snopesů

159$

nebo aspoň podle mínění Flema Snopese, bankovní viceprezident je nebo má být. Začal trávit většinu času v bance. Ale ne vzadu v kanceláři, kde kdysi sedával plukovník Sartoris a teď Manfred De Spain, nýbrž ve vestibulu, kde stál kousek od výkladu a pozoroval — dosud v té plátěné čepici a v tom motýlku se zapínáním vzadu, v kterých před třinácti lety přijel do našeho města —, jak klienti přicházejí a odcházejí a zanechávají v bance své peníze nebo si je vybírají, a přestože jsme ho — nebo aspoň já — za celých těch třináct let, či aspoň v době, kdy jsem byl ve městě — nikdy neviděli odplivnout, čelisti se mu mírně, ale vytrvale pohybovaly ze strany na stranu, jako by žvýkal.

Pak jsme ho jednoho dne uviděli ve vestibulu na jeho stanovišti, ale nepoznali jsme ho. Stál na svém obvyklém místě, kousek vzadu, aby nepřekážel přístupu k výkladu, ale přitom mohl všechno pozorovat (aby mohl pozorovat, buď kolik peněz proudí do banky, nebo kolik jich plyne ven, co, to jsme nevěděli: jestli ho tam drží v područí prostá platební schopnost banky, která mu svým způsobem — jakožto jejímu zástupci, jejímu zplnomocněna — teď patřila, nebo pýcha, že ať si lidi vybírají kolik chtějí, vždycky se vyskytne někdo, kdo právě včas uloží ten dolar nad nulu: nebo jestli se ve skutečnosti domnívá, že musí nevyhnutelně nastat okamžik, kdy De Spain, nebo komu by ten úkol připadl, přijde odněkud zezadu k výkladu a řekne: „Je nám líto, lidičky, ale už nemůžete dál vybírat, poněvadž tady už nic není,“ a chce si prostě dokázat, že se plete).

Ale tentokrát jsme ho nepoznali. Měl sice ještě pořád toho titěrného motýlka a i čelisti mu jemně, ale vytrvale pulsovaly, na hlavě měl však klobouk, nový, černý plstěný širák, jaký nosí venkovští kazatelé a politici. A druhý den byl přímo v té kleci, v níž jsou vlastní peníze

160$

a z níž vedou ocelové dveře, do betonového trezoru, kam se ukládají na noc, a my jsme si uvědomili, že už je nepozoruje. Už se o nich dověděl všechno, co se dovědět mohl. Teď pozoroval, jak se o nich vedou záznamy, jak se vedou knihy.

A tak jsme si — aspoň někteří z nás, aspoň několik z nás — mysleli, že se chystá předvést svému synovci či bratranci Byronovi, jak se správně vylupuje banka. Ale Ratliff (kdo taky jiný než Ratliff) nás z toho rychle vyvedl. „Kdepák,“ řekl, „jenom se snaží zjistit, jak si může někdo peněz tak nevážit, že připustí, aby z nich takový hňup jako Byron Snopes moh něco lohnout. Vy Flemovi nerozumíte, pánové. Ten má moc velkou úctu, moc velkej respekt k penězům a k prohnanosti, než aby jedno prachsprostě, obyčejnsky lohnul a čmajznul a tím urazil a snížil to druhý.“

A za pár dní si svlíkl — Snopes — kabát a jenom ve šlích, jako by tam něco skutečně dělal, jako by bral každou sobotu peníze za to, že v té kleci je, ale na hlavě samozřejmě ten nový klobouk, postával hned za účetním a zjišťoval, jak se vede banka. Doslechli jsme se, že kdykoliv někdo přišel splatit směnku nebo úroky, a občas i když si někdo přišel vypůjčit peníze (kromě případů, kdy šlo o nějakého starého horkokrevného člověka, nějakého starého zákazníka z dob plukovníka Sartorise, o někoho, kdo by Flema ze zadní místnosti vyhnal a nečekal, až to udělá sám De Spain, a kdo by dokonce ani nečekal na jeho — De Spainovo — dovolení), byl u toho i on, aby mohl přihlížet a učit se: čelisti mu přitom jako obyčejně jemně pulsovaly. Tenkrát Ratliff prohlásil, že Snopesovi zbývá už jenom naučit se vyplnit dlužní úpis tak, jak to uměl plukovník Sartoris, totiž tak, aby ten, co si půjčuje, nedokázal přečíst, kdy je splatný, natož pak na jaký úrok je vystavený (tradovalo

161$

se, vykládalo se, že plukovník Sartoris jednou sepsal dlužní úpis nějakého venkovského klienta, jakéhosi farmáře, který si ho vzal, prohlídl, otočil vzhůru nohama, znova si ho prohlídl, podal ho zpátky plukovníkovi a zeptal se: „Co na tom stojí, pane plukovníku? Já to nemůžu přečíst,“ a nato ho vzal plukovník, podíval se na něj, otočil ho vzhůru nohama, znovu se na něj podíval, přetrhl ho v půli, hodil do košíku a odpověděl: „Ajcem, trajcem, Tome, ale já taky ne. Zkusíme napsat jiný.“), a bude — Snopes — znát všechno, co se lze o jeffersonském bankovnictví naučit, a může skládat maturitu.

A taky se to zřejmě naučil. Jednoho dne už nebyl v bance a neobjevil se tam ani další den, ani den nato. Ten den, kdy se banka otvírala, to znamená před takovými dvaceti lety, postavila sestra plukovníka Sartorise paní Jennie Du Préová do kouta ve vestibulu obrovský mohutný fikus. Byl větší než člověk a zabíral místa jako malý záchodek. Stál všem v cestě a v létě se kvůli němu nedaly pořádně otevřít hlavní dveře. Ale přesto nedovolila plukovníkovi ani správní radě dát ho pryč, neboť byla vyznavačkou učení, podle kterého nesmí v žádném prostoru obývaném lidmi chybět kousek zeleně, co by pohlcovala ze vzduchu jed. Ale proč to musí být tak nestvůrně velký fikus, to nikdo nevěděl, ledaže byla toho názoru, že nic menšího než fikus, a ke všemu tak velký exemplář, by nebylo natolik odolné, vytrvalé a schopné regenerace, aby to zvládlo vzduch otrávený úzkostmi nebo rozjařením nad tím množstvím peněz, s jakým bude samozřejmě banka jejího bratra Sartorise, syna starého plukovníka Sartorise, operovat.

A když jsme po nějaké době přestali Snopese vídat, jak zabírá místo ve vestibulu a pozoruje, jak se vydlužují, půjčují, vkládají nebo vybírají peníze (či kdo dělá

162$

co a kolik, neboť podle Ratliffa byl tohle vlastní důvod, proč se tam zdržoval a co vlastně pozoroval), připadalo nám, jako by z vestibulu zmizel, odešel fikus paní Du Préové. A když jsme si po uplynutí určité další doby uvědomili, že se tam už nevrátí, bylo nám, jako bychom se doslechli, že ten fikus někdo někam odvlekl, spálil, navždycky zničil. Připadalo nám, jako by jediným záměrem a cílem té dlouhé řady vzájemně propojených událostí — že Byron Snopes vykradl banku, kterou ten sentimentální člověk, plukovník Sartoris, založil zřejmě proto, jak se vyjádřil Ratliff, aby ji dovedl vykrást i takový hňup, že Bayard jezdil po našich venkovských silnicích takovou rychlostí (jeffersonské dámy tvrdily, že se strašně trápí nad smrtí svého dvojčete, svého bratra, který padl, a proto vyhledává smrt, i když já jsem byl toho mínění, že se mu líbila válka, ale protože tu nebyla žádná, do které by mohl jít, straší ho děsivá vyhlídka, že bude muset začít pracovat), až jeho dědeček začal jezdit ve voze s ním v naději, že nebude tak pádit: což mělo za následek, že povinná revize banky před reorganizací odhalila, že ji Byron Snopes vykradl: což mělo za následek, že Manfred De Spain chtěl zachránit dobré jméno banky, kterou jeho otec pomáhal založit, a tak připustil, aby se Flem Snopes stal jejím viceprezidentem — jako by jediným výsledkem tohohle všeho zdánlivě bylo, že Flemovi byla z hlavy smetena ta jeho kostkovaná čepice a místo ní mu byl na hlavu posazen ten fešácký černý klobouk kazatelů a politiků.

Ten klobouk nosil totiž dál. Vídali jsme ho v něm dnes a denně na náměstí, do banky však, do své banky, v níž byl nejenom členem správní rady, ale v jejíž hierarchii měl oficiálně stanovené druhé nejvyšší místo, s ním už nezašel nikdy. Ani aby si tam uložil své peníze. Ach ano, to jsme věděli. To nám prozradil Ratliff, který

163$

v té době musel takováhle fakta znát. Pokud si totiž chtěl udržet to jedinečné postavení, které si v jeffersonu po tolikaleté námaze vybudoval, nemohl si dovolit, nemohl se odvážit chodit po ulicích a nemít odpověď na každou otázku, ať se týkala čehokoli, včetně toho, do čeho mu vlastně nic nebylo. Ratliff už tehdy věděl, že Flem Snopes nejenom není klientem banky, jejímž je viceprezidentem, ale že dokonce v druhém roce převedl svůj účet do konkurenční, do staré jeffersonské banky.

Takže na tohle jsme všichni odpověď znali. Tím chci říct, že jsme měli od začátku pravdu, všichni, samozřejmě s výjimkou Ratliffa, který nám náš soud, k němuž jsme došli společně, předtím vymlouval. Pozorovali jsme, jak se Flem za mříží své banky učí bankovnické finesy a pracně přichází na kloub neobratné a nešikovné metodě, jakou jeho bratranec či synovec Byron provedl svůj ubohý, přízemní zátah. Viděli jsme, jak vchází do trezoru a zase z něj vychází, jak se učí poznávat cykly přílivů a odlivů, vzestupy a poklesy vlastní hotovosti, aby věděl, v kterém okamžiku se nejvíc vyplatí banku vydrancovat. Věřili jsme, že až ten okamžik nastane, bude mít všechno zařízené tak, aby byl jeho zisk stoprocentní, a že se předem postará, aby nemusel ukrást ani jeden zapomenutý šesták vlastních peněz.

„Ne,“ řekl Ratliff. „Ne.“

„V tom případě si podkopává půdu pod nohama,“ řekl jsem. „Co očekává, že se stane, až ostatní vkladatelé, zvlášť ti hlupáci, kteří toho o bankách moc nevědí, nebo naopak ti chytráci, co toho vědí až příliš moc o Snopesech, začnou zjišťovat, že si její viceprezident do ní sám neukládá ani drobné?“

„Říkám vám, že ne,“ odpověděl Ratliff. „Že se všichni — „

„Nebo snad doufá, nebo si snad přeje, nebo snad sní

164$

o tom, že vyvolá ran na vlastní banku, ne že ji vyloupí, ale že ji vyprázdní, zruší? No dobrá. Ale proč? Aby se pomstil Manfredovi De Spainovi za svou ženu?“

„Co vás vede, dejte si přece říct!“ odpověděl Ratliff. „Dejte si říct, že Flemovi vůbec nerozumíte, nikdo z vás. Dejte si říct, že Flem nemá k penězům jenom respekt: má k nim doslovně“ (říkal vždycky doslovně místo doslova) „zbožnou úctu. Poškodit banku, to je to poslední, co by udělal. Pro něj totiž každá banka, ať jeho či ne, představuje peníze, a poslední, co by udělal, by bylo špatně s nima naložit a tím je urazit, ponížit. Jediný, zač se v životě stydí a co už nikdy neudělá, je to, co tenkrát proved s tou mosazí z elektrárny. Nejspíš se kvůli tomu dodnes v noci budí, svíjí a kroutí. Ne proto, že na tom prodělal, nikdo totiž dodnes neví, a taky nikdy vědět nebude, jestli na tom fakticky-prodělal nebo ne, poněvadž nikdo neví, kolik tý starý mosazi prodal, než se dopustil tý chyby, že to začal zkoušet ve velkým a přizval si k tomu Tom Toma Birda a Tomeyinýho Beauchampa. Stydí se, že vydělal peníze tímhle způsobem, a tak spadnul do bahna k lidem, co penězma mrhaj, poněvadž je ukradli a pak neměli, kam by je dali, aby se k nim mohli odvážit obrátit zády.“

„Tak oč mu jde?“ zeptal jsem se. „Co má za lubem?“ „Nevím!“ odpověděl Ratliff. Znělo to však úplně jinak, než jak by to řekl Ratliff, který znal odpověď na každou otázku, a dokonce se ani jako Ratliff netvářil: nedá se říct, že by v tom známém, přívětivém, hladkém nevyzpytatelném a neproniknutelném obličeji byla snad bezradnost, ale rozhodně v něm byla otázka, rozhodně v něm byla střízlivá vážnost. „Jednoduše nevím. Musíme dát hlavy dohromady. Proto jsem taky za váma přišel: pro případ, že byste to věděl vy. Doufal jsem, že to víte.“ Ale to už byl zase Ratliff, šprýmovný, nevyzpytatelný

165$

a nezdolně… no třeba to nejvýstižnější slovo není optimismus ani kuráž, či střízlivost a možná ani naděje, ale spíš zdravý rozum nebo i nevinnost. „Jenže vy to, jak vidím, taky nevíte. Hrom do police, s Flemem je ta potíž, že člověk nikdy předem neví, na čem je, a tak se na něj nemůže přichystat. To máte, jako když je v nějakým remízku nebo v houští králík nebo i třebas ňáká větší havěť, jedovatější či aspoň zubatější, člověk třeba pozoruje, že se vlněj křoviska, ale dokavaď to nevyrazí, tak nevidí, co se to tam skovává ani kterým směrem se to dá. Pak to ovšem vidí a většinou ještě není zmeškáno, ale jakmile to vyrazí, musíte sebou samozřejmě mrsknout, poněvadž to má proti vám tu vejhodu, že už je to v pohybu, že to ví, kam to má namířeno, kdežto vy to ještě nevíte, a tak se nehejbáte. Ale většinou ještě není zmeškáno.“

Tenkrát se křoviska zavlnila poprvé. Podruhé k tomu došlo až skoro po roce. Tehdy vešel a řekl: „Dobrýtro, pane doktore,“ a byl to zase ten starý Ratliff, přívětivý, příjemný a zdvořilý, až trochu moc inteligentní. „Asi byste trvám rád jako první ze všech slyšel nejnovější zprávy, když už vás potkal ten pech, když už, aby se tak řeklo, nesete ten kříž, že patříte k rodině. Zatím o tom totiž nikdo kromě členů správní rady Jeffersonský banky neví.“

„Jeffersonské banky?“ opáčil jsem.

„Přesně tak. Jde o toho Eckovýho kluka, toho, co není Snopes, o syna toho Snopese, co taky nebyl Snopes a co se tenkrát, když vy jste byl ve válce, vyhodil do povětří v tý prázdný naftový nádrži, kde utrácel zbůhdarma čas pátráním po ztraceným dítěti, co se neztratilo, ale co si to o něm jeho máma myslela — „

„Ano,“ odpověděl jsem. „Wallstreet Panic.“ To jsem totiž věděl: jak ten chlapec, co není Snopes, syn Snope—

166$

se, který nebyl Snopes, měl to štěstí, že hned na počátku svého života potkal hodnou ženu (nebo ona jeho): učitelku druhé třídy, která v něm zřejmě rozpoznala tu nesnopesovskou anomálii a řekla mu nejenom, co znamená Wallstreet Panic, nýbrž i to, že si tak nemusí říkat, pakliže nechce: ale že jestli by to pro něj byla příliš prudká změna, může si prostě říkat Wall Snopes, poněvadž Wall je pěkné jméno, pod kterým si u Chickamaugy a Lookout Mountain statečně vedl jeden statečný mississippský generál, a i když ona sama je toho názoru, že si jako nesnopesovský Snopes nemusí nijak zvlášť připomínat odvahu, ještě nikomu neuškodilo, když si ji připomínal.

Věděl jsem i to, jak vzal peníze, které ta naftařská společnost vyplatila jako odškodné za tu bizarní, zbytečnou a nesnopesovskou smrt jeho otce, a koupil si poloviční podíl v malém zastrčeném hokynářství, v němž předtím dělával po škole a o sobotách příručího i poslíčka, a jak šetřil a šetřil, a když pak starý majitel umřel, stal se majitelem krámu on, Wallstreet. I to, jak se Wallstreet, který nebyl vůbec Snopes, ve kterém nebylo ani kousek Snopese, oženil: byl totiž stižen, byl totiž poznamenán, dostal do vínku a vyznával nejenom velkodušnost, nýbrž i slušnost. Prostá pošetilá, nevinná, nevýnosná velkodušnost, neřku-li slušnost, pro něj znamenala víc než jeho reputace, neboť, jak se město dovědělo, nabídl manželství ženě, která byla o deset let starší než on.

Přesně tohle udělal, a dokonce ani nečekal, až odmaturuje — až nastane ten den, ten okamžik, kdy v příliš teplém, nepoddajném, zbrusu novém seržovém obleku projde zpocený mezi tiše úpějícími kyticemi po středoškolském stupínku a přijme z ředitelovy ruky maturitní vysvědčení —, ale jenom až nastane den, kdy se doví, že

167$

má školu za sebou, že je navždycky z dosahu její pomocné i trestající ruky (bylo mu devatenáct Před sedmi lety začal chodit se svým šestiletým bratrem do stejné třídy mateřské školky. V tomhle posledním roce měl takové známky, že po něm ani nechtěli, aby skládal zkoušky.) — a odešel z krámu, jehož byl teď faktickým, i když ne titulárním majitelem, aby byl včas na rohu, až zazní zvon po vyučování, a pak tam stál, zatímco ho míjely proudy dětí z mateřské školky, pak z první třídy, potom ze druhé, se svou učitelkou z druhé třídy a ten tok Liliputánů se kolem nich dělil jako potok kolem dvou volavek, a aniž se jí pokusil před očima veškeré té jeffersonské omladiny dotknout, ji požádal o ruku. Nato uviděl, stejně jako to uviděla zdálky jedna jiná učitelka, jak na něj vytřeštila oči a jak pozvedá jakoby na obranu ruku a jak pak propukla v pláč, přímo před zraky stovky dětí, které někdy v průběhu posledních tří nebo čtyř let byly rovněž žáčky druhé třídy a pro něž byla dosud neomylnou rádkyní a autoritou.

Podařilo se mu odvést ji stranou na prázdnící se hřiště, kde jí svým tělem dělal zástěnu a kde si od něj vypůjčila kapesník a sebrala se, pak se navzdory školnímu řádu i slušnému chování vrátili do prázdné třídy, kde to páchlo křídou, námahou ztrápených mozků i suchými neúprosnými fakty, a kam vešla jako první, ale nikoli kvůli zásnubnímu polibku, nikoli aby mu dovolila se jí dotknout a ze všeho nejméně, aby mu připomněla, že jí před těmi sedmi lety bylo už dvaadvacet a že by od toho dne za rok zjistil, že se mu už dvanáct měsíců směje celý Jefferson. Byla nejenom jasnozřivá, takže už před těmi sedmi lety věděla, co v tom chlapci jménem Wallstreet Panic je, byla něco mnohem víc: byla dáma, a tak se slzami už setřenými a už zase jako paní učitelka Wyottová, nebo spíš paní učitelka Vaiden, jak jí říkaly

168$

jižanské děti, na něj nevyrukovala s ani jedním z těch jalových důvodů: prostě mu řekla, že už je zasnoubená a že by byla ráda, kdyby se jednoho dne seznámil s jejím ženichem, poněvadž ví, že se z nich stanou přátelé.

To proto, aby to pochopil, až teprve když bude o mnoho starší, aby tomu porozuměl, teprve až bude pozdě, poněvadž v té době ještě pozdě nebylo, copak jsem právě neřekl, že byla moudrá, že byla víc než moudrá: že byla jasnozřivá? A nezapomínejte, že pocházela z toho kraje (její rod dosud sídlil u nejbližšího brodu, přechodu, přívozu, který jim patříval, dřív než se Jefferson stal vůbec Jeffersonem), takže bezpochyby už dokonce věděla, jaká dívka by se k němu hodila i která by to měla být, poněvadž ho k ní do týdne zřejmě rovnou zavedla, jako by chtěla říct: „Tohle je ona. Ožeň se s ní,“ a on si do měsíce nejspíš už ani neuvědomoval, že se paní učitelka Vaiden Wyottová vzdala místa v jeffersonské škole, kde učila celé desítiletí druhou třídu, a přijala místo na jedné škole v Bristolu ve Virgínii, a že to vůbec nepostřehl, neboť když ten podzimní den nastal, byl už dva měsíce manželem ohnivé, divoké, ne tak docela nepohledné dívky, která byla právě tak ctižádostivá jako on a chovala pokud možno ještě prudší zášť k tomu močálu, bahnu, k té smrduté špinavé pěně, z níž se její manžel vyprostil pomocí vlastních kšand a štruplí (jak měla přirozeně za to), a později dělala příručího v krámě, takže tchyně mohla zůstat doma, vařit a obstarávat domácnost. Wallova žena v té době nevážila ani padesát kilo, ale přesto v hodinách, kdy byl ten mladší, Admirál Dewey, ve škole, kam ho teď nutila chodit ona, jeho švagrová, ať chtěl nebo nechtěl, zastávala učednické práce — zametala, zápolila se sudy mouky a melasy, a dokud si nemohli dovolit koupit ojetou fordku model T-, objížděla na kole město a rozvážela zboží, které si lidi telefonicky objednali.

169$

Ano, tohle všechno jsme věděli, to patřilo k naší etnografii nebo aspoň snopesografii, chcete-li: i Flem sám pochopil, i když rozhodně až jako druhý, že je tu mladý muž, který si v budoucnu nadělá peníze prostou přičinlivostí a poctivostí, a tak se pokusil vložit do jeho obchodu své peníze nebo mu je aspoň půjčit na rozšíření podniku. A všichni jsme věděli, kdo z té rodiny jeho nabídku odmítl. Lépe řečeno nás blažilo pomyšlení — to už jsme Wallstreeta trochu znali —, že by ji byl býval stejně odmítl. Ale že ji v každém případě odmítl, to nám bylo jasné, poněvadž jsme už znali jeho ženu. Věděli jsme, co musel vynaložit námahy, aby se naučil dělat příručího a pak společníka, a co další námahy bude muset vynaložit, než se naučí dělat majitele: po nějakém čase skutečně nakoupil příliš mnoho zásob a tak, jak jsme věděli, šel do banky plukovníka Sartorise pro výpomoc.

Právě tehdy jsme si uvědomili fakt, že Flem Snopes je členem správní rady jedné jeffersonské banky. Tím chci říct, že se členem správní rady může stát i takový Flem Snopes. Ach ano, vídali jsme jeho jméno mezi ostatními na výroční bankovní zprávě nad faksimile nečitelného rukopisu, kterým se podepisoval její prezident plukovník Sartoris, ale to nás tehdy dovedlo jenom k logickému závěru, že si starý Will Varner prostě obstaral zplnomocněnce, aby si ušetřil cesty do města. Jenom jsme si řekli: „To znamená, že kdyby Manfred De Spain někdy něco chtěl, bude mít za sebou i akcie strejčka Billyho.“

A pravděpodobně jsme byli toho přesvědčení, té víry, že se Flem Snopes znovu pokusil investovat peníze do Wallstreetova podniku a stát se jeho společníkem, a že než jako člen správní rady bankovní půjčku znemožnil, pokusil se zachránit Walla půjčkou soukromou; že jediné,

170$

co nám zřejmě ušlo, je, jakou má nad tím cesťákem, kterého přiměl, aby Wallstreeta přemluvil k tak velkému nákupu zboží, moc nebo jakou má moc nad tou velkoobchodní firmou ze Saint Louisu, že ji přemluvil, aby tu zakázku přijala — bylo to s největší pravděpodobností totéž kouzelné mávnutí nebo hůlka, jakou vytáhl na tu druhou, na Jeffersonskou banku, aby jí zabránil půjčit Wallstreetovi peníze po tom, co půjčku zamítla banka plukovníka Sartorise.

Ale ani v nejmenším jsme nepochybovali o tom, kdo z rodiny Wallstreeta Snopese Flema odmítl. Všichni tenkrát to dopoledne viděli, jak ta hubená ženská — ještě pořád nevážila ani padesát kilo a i po tom půlroce manželství ještě vypadala ne sice zrovna jako víla, ale jako laň — běží, ani ne tak rozohněně jako spíš divoce, k bance, nikoli po obvodu náměstí jako ostatní chodci, ale přímo napříč přes náměstí z jednoho konce na druhý, a jak se řítí mezi automobily, spřeženími a vozy do banky (jak se dověděla, jak tak rychle a jasnozřivě uhodla, že mu byla půjčka odmítnuta, to jsme si taky nedovedli vysvětlit, třebaže když to člověk rozvážil, bylo to jasné: ta prostá automatická prudká antipatie Wallovy ženy vůči Snopesům zareagovala hned, jak jí zdravý rozum napověděl, že by to bance nemělo tak dlouho trvat, než dá svůj souhlas, a že Flem je členem její správní rady) a už ve vestibulu křičí: „Kde je? Kde je Wall?“, a jak když jí odpověděli: Odešel, vyběhla — ale nijak zoufale: jenom divoce, jako blesk — na ulici, kde jí někdo další řekl, že se Wall dal tím a tím směrem: ulicí vedoucí do postranní uličky, vedoucí k najatému domku, kde Flem bydlel a kde měl svou jedinou kancelář i úřadovnu, a jak se pak za ním rozběhla a ještě včas ho dohonila. Všichni viděli, jak se na něj za jasného bílého dne pověsila, ačkoliv v té době se za bílého dne

171$

neobjímali ani milenci, a — třebaže tehdy žádná dáma neřekla na veřejnosti zatraceně — křičela (a taky plakala, i když jí netekly žádné slzy, jako by ten prudký, divoký, napjatý nesmiřitelný obličej dokázal ty puchýřky slz vysoušet stejně rychle, jak na něm naskakovaly): „Opovaž se! Zatracený Snopesové! Zatracený parchanti! Zatracený parchanti!“

A tak jsme si samozřejmě mysleli, že ty peníze někde splašil její otec, drobný, ale spořivý farmář. Wallstreet totiž svůj podnik zachránil. A ta zkušenost ho poučila nejenom o tom, co je to platební schopnost, ale i o dalších aspektech úspěchu. Za rok nato si najal (a pak koupil) vedlejší krám a udělal z něj skladiště, zásobárnu, aby mohl kupovat zboží ve velkém — laciněji. Po několika dalších letech měl už najatou jako skladiště bývalou jeffersonskou stáj, dal zbourat zeď mezi oběma krámy a udělal z nich první potravinářskou samoobsluhu, jakou jsme kdy v Jeffersonu viděli, postavenou po vzoru filiálek velkých potravinářských firem, které se později rozšířily po celé zemi a zásobovaly lidi potravinami. Ulice, v níž stál jeho krám, a ulička, kde býval starý Snopesův restaurant, spolu tvořily L, a stan, v němž Wallstreet strávil svou první noc v Jeffersonu, stával tehdy přímo za krámem. Wallstreet si ten pozemek buď najal, nebo ho koupil, udělal z něj parkoviště (tou dobou bylo v Jeffersonu už víc automobilů) a jeffersonské hospodyňky se naučily jezdit do města pro jeho zboží, které bylo za výhodnější ceny, a vozit si ho domů samy.

Zkrátka jsme si — nebo aspoň já — až do té doby mysleli, že ty peníze na jeho záchranu splašil jeho tchán. „To jsem blázen,“ řekl jsem. „Tak to jste byl vy.“

„Ovšem,“ odpověděl Ratliff. „Byl bych se spokojil s dlužním úpisem. Ale nedal jinak, než že se musím stát jeho společníkem. A prozradím vám, co máme v pácu dál. Máme v pácu otevřít si velkoobchod.“

172$

„Cože?“ opáčil jsem.

„Velkoobchod, jako jsou ty velký firmy v Saint Lóuisu, jenže přímo tady v Jeffersonu, takže místo aby ňákej kupec z okresu musel platit vysoký přepravný za trakař zboží nebo šetřit na přepravným a riskovat moc velkou zásobu něčeho, co podlíhá zkáze, může si koupit za rozumnou cenu jenom tolik, kolik potřebuje, a přeprava ho nebude stát nic.“

„To jsem blázen,“ řekl jsem. „Proč to před lety nenapadlo vás samotného?“

„Pravda,“ odpověděl Ratliff. „A proč ne vás?“

„To jsem blázen,“ opakoval jsem. A pak jsem dodal: „Krutibrko, zbývají ještě nějaké akcie? Moh bych se zúčastnit?“

„Proč ne?“ odpověděl Ratliff. „Beze všeho, pokud se nejmenujete Snopes. Třeba vám jich pár prodá, když se nejmenujete Flem Snopes. Ale musíte nejdřív za paničkou. Za tou jeho ženuškou. Měl byste se tam někdy stavit a poslechnout si, jak říká zatracený Snopesové. Říkali jsme to arci všichni a některý z nás dokonce nahlas. Jenomže ona to na rozdíl od nás nejenom říká, ona to myslí doslova, a nikdy nepřipustí, aby byl její muž jinej.“

„Ano,“ řekl jsem. „Slyšel jsem o tom. Zajímalo by mě, proč ho nepřinutila, aby si dali změnit jméno.“

„Co vás nemá,“ odpověděl. „Vy to nechápete. Ona nechce to jméno změnit. Jenom ho chce zbavit toho hanlivýho přídechu. Ona se nepokouší svýho muže vytáhnout za vlasy z rodiny Snopesů. Nechce utýct z jejich řad. Vzala si do hlavy, že to jméno očistí. Vzala si do hlavy, že potře Snopese zvnitřku. Však se tam někdy stavte a poslechněte si ji.“

„Velkoobchod,“ poznamenal jsem. „Tak proto Flem — „ Ale to byla pošetilost, kterou mi Ratliff vyvrátil, než jsem ji dořekl.

173$

„ — přenes svůj účet z vlastní banky do druhý? Co vás nemá! My jsme se neobrátili na zdejší banky. My je nepotřebujem. A Flem byl nejspíš první člověk v jeffersonu, kterýmu to došlo. Wall má u velkoobchodníků a makléřů, s kterejma obchodujem, náramně dobrej kredit. Podle jejich minky nikomu neleze do jeho privátního podnikání: naopak tím pomůže podnikání vůbec. My žádnou banku nepotřebujem. Ale chceme — to znamená Wall —, aby to zůstalo mezi našincema. Takže jestli si chcete pohovořit o akciích, zajděte za ním.“

„Zajdu,“ odpověděl jsem. „Ale co má tedy Flem za lubem? Proč vybral svoje peníze z De Spainovy banky, jakmile se v ní stal viceprezidentem? A jelikož tím viceprezidentem ještě je, tak mu patří část jejích akcií. A přitom tam svoje peníze uložené nemá. Proč?“

„Ach,“ odpověděl, „tak tohle vám straší v hlavě? To ještě s jistotou nevíme. Zatím jenom pozorujem, jak se vlněj křoviska.“ Ratliffův hlas a obličej jako by vždycky patřily dvěma různým osobám: ten druhý člověk, který byl velice bystrý, poctivě a otevřeně nabízel příležitost se domyslet, co vlastně ten první tím, co říká, myslí. Ale tentokrát se ten druhý Ratliff pokoušel říct mi něco, co z jakéhosi důvodu ten první neuměl vyjádřit slovy. „Pokavaď je tady ta panička, nemá Flem šanci získat nad Wallem moci, ani co by za nehet vlezlo. Eck Snopes je už mimo hru. A s I.O.em se nikdy nepočítalo, poněvadž ten nedoved nikdy pomoct k ničemu, z čeho by koukal ňákej užitek, ani sám sobě, natož pak druhýmu. Tím jsou skorem všecky dosažitelný Snopesové vyčerpaný, nebo aspoň ty, z kterejch by snaživej přičinlivec moh vymačkat podíl na sklizni.“

-“Je tady — „ nadhodil jsem.

„Inu,“ odpověděl. „Já to řeknu za vás. Montgomery Ward. To fotografický muzeum. Ale když se s ním Flem

174$

nevez od začátku, tak se s ním ani vízt nehodlá. A fakt, že se v tý výkladní skříni už rok neobjevila žádná nová fotografie a že Jason Compson přesto za ten krám, co je otevřenej, inkasuje za svou mámu počínaje druhým měsícem na den přesně nájemný, je dostatečnej důkaz, že Flem hnedka první den nahlídnul, že to není nic, s čím by měl marnit čas. A tak mi napadá jenom jediný, co mu jako Snopesovi zbejvá.“

„No dobrá,“ odpověděl jsem. „Dám se poddat.“

„Ten zlatej dvacetidolar.“

„Jaký zlatý dvacetidolar?“

„Pamatujete si, jak jsem tenkrát řek, že když venkovskej mládenec podnikne svůj první sobotní vejlet do Memphisu, má pod tričkem přišpendlenou dvacetidolarovku, aby měl aspoň na zpáteční cestu domů?“ „Pokračujte,“ řekl jsem. „Když už jste to nakousl.“

„Co je v Jeffersonu to poslední, co Flem ještě nemá? To poslední, co by asi chtěl, na čem možná pracuje od tý doby, co vytáhli plukovníka Sartorise z toho nabouranýho auťáku a Flem uplatnil moc akcií strejčka Billyho Varnera, aby se stal prezidentem banky Manfred De Spain?“

„Stát se sám prezidentem,“ řekl jsem. „Ne!“ opravil jsem se. „To není to. To nemůže být to!“ Ale on na mě jenom dál koukal. „Nesmysl,“ řekl jsem.

„Proč nesmysl?“ opáčil.

„Poněvadž kdyby použil to, čemu vy říkáte zlatý dvacetidolar, musel by použít svou ženu. Chcete mi snad tvrdit, že byste byť jen na okamžik uvěřil, že s ním jeho žena potáhne za jeden provaz proti Manfredovi De Spainovi?“ Ale on mě jenom dál pozoroval. „Nebo se mnou nesouhlasíte?“ zeptal jsem se. „Jak by moh v něco takového skládat naděje?“

Ano, jenom mě dál pozoroval. „Pak by konečně

175$

vyběhnul z křovisek,“ řekl. „Ven, kde bychom ho viděli. Na mýtinu. A co je ta mýtina?“

„Mýtina?“ opáčil jsem.

„Kam se chce propracovat? — No dobrá,“ řekl. „Co ho žene k tomu, aby se prodíral křoviskama a nakonec z nich vylez?“

„Kořistnictví,“ řekl jsem. „Chtivost. Peníze. Po čem jiném touží? Co jiného potřebuje? Co jiného ho kdy pohánělo?“

Ale on mě jenom dál pozoroval a já jsem moh přímo sledovat, jak se mu z obličeje vytrácí ta naléhavost a zůstává v něm jenom ta známá přívětivost, příjemnost, neproniknutelnost a zdvořilost. Vytáhl laciné hodinky, které měl zavěšené na smyčce zauzlovaného šněrovadla mezi knoflíkovou dírkou a náprsní kapsou. „Jémináčku, on je už skorem čas k obědu,“ řekl. „To abych letěl.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

V. K. RATLIFF

Byl totiž vedle. Vedle jak ta jedle.

DESÁTÁ KAPITOLA

CHARLES MALLISON

Konečně načapali Montgomeryho Warda Snopese. Vlastně chci říct, že načapali Grovera Clevelanda Winbushe. Ratliff prohlásil, že každý, kdo něco pokoutně prodává a nemá dost rozumu, aby to neprodával Gro—

176$

verovi Clevelandovi Winbushovi, si zaslouží, aby ho načapali.

Strejček Gavin ovšem prohlásil, že by Montgomeryho Warda bývali dřív nebo pozděj načapali i bez Grovera Clevelanda, poněvadž v kulturním ovzduší Jeffersonu ve státě Mississippi není prostě na záliby, koníčky nebo zájmy, jaké se k nám pokoušel závist Montgomery Ward, místo. V Evropě — to je jiná. Mezi velkoměstskýma boháčema nebo bohémama — to je jiná. Ale v kraji venkovanů, kteří jsou povětšinou baptisti, nikdy.

Zkrátka ho načapali. Grovera Clevelanda. Bylo to jednou večer, ale nijak pozdě. Tím chci říct, že krámy už sice byly zavřené, ale lidi ještě chodili domů z druhého představení v biásku. A někteří z nich, trvám každý, kdo šel kolem dragstóru strejčka Willyho Christiana a nakoukl náhodou dovnitř, viděl uvnitř u skříňky s medikamentama, kde měl strejček Willy svoje lektvary, dva cizí chlápky — to znamená dva chlápky, které nikdo z kolemjdoucích neznal —, jenže ti, co’ se podívali dovnitř a viděli je, tomu nepřikládali žádný význam, poněvadž bylo brzo a světla svítila a poněvadž si jich jistě dříve nebo pozděj, jestli tam nemají co pohledávat, všimne noční policajt Grover Cleveland, kterej nemá nic na práci než obcházet náměstí a dívat se do výkladů.

A tak se až teprve druhý den ráno, když strejček Willy otevřel podnik, zjistilo, že někdo odemkl krám a nejenom odemkl sejf, z kterého vzal všechny peníze, co tam byly, ale taky vypáčil jeho lékárenskou skříňku a ukrad všechno morfium a prášky pro spaní. A tím povstal celý ten rambajs. Ratliff prohlásil, že kdyby byli vzali peníze, a když na to přijde, i celý krám včetně alkoholu, ale nešahali na tu lékárnickou skříňku, tak se nic nestalo, poněvadž černošský domovník Walter z toho alkoholu už od dob, co se se strejčkem Willym

177$

jako kluci začínali v krámě učit, stejně tajně upíjel, a že by strejček Willy samozřejmě klel a dupal a třeba i přivolal policii, ale tím by to bylo skončilo. Jenže ten dotyčný, ať už to byl kdo byl, mu šáhnul na jeho skříňku s medikamentama, kde bylo morfium, a tím mu šláp na kuří oko. Strejček Willy byl asi šedesátiletý starý mládenec, který když se k němu přišlo v nevhodnou chvíli, vrčel i na děti, ale když jsme si pečlivě zapamatovali, kdy je nejšikovnější přijít, zásoboval naše baseballové mužstvo míčema a pálkama a po zápase dal často celému mančaftu zadarmo zmrzlinu, ať vyhrál nebo prohrál. Totiž až do jednoho léta, kdy si několik našich zbožných dam usmyslilo ho napravovat. Pak bylo těžko uhádnout, kdy s ním má člověk závist řeč a kdy ne. Potom toho dámy na čas nechaly a bylo zase všechno v pořádku.

Lékárenští inspektoři na něj už tak jako tak celá léta dotírali a doráželi, že přechovává morfium v malém chatrném dřevěném šuplátku, které by dokázal šroubovákem nebo čepelí nože a možná i vlásenkou vypáčit kdokoliv, přestože klíček od šuplátka schovával strejček Willy na temné přihrádce pod čtyřlitrovou lahví označenou Nux Vomica, poněvadž předpokládal, že tam vzadu nikoho kromě něho nenapadne nic hledat, byla tam totiž taková tma, že tam nechodil nikdy ani Walter, poněvadž strejček Willy nemoh stejně poznat, jestli tam zamet nebo ne, i kdyby tam byl zamet. A strejček Willy musel pokaždé těm inspektorům slíbit, že bude morfium napříště zamykat do sejfu.

A tohleto znamenalo, že mu teď dá ještě větší fušku než kdy předtím těm inspektorům vysvětlit, proč nedal morfium do sejfu, jak slíbil, poněvadž vykládat jim, že by se k němu lupiči byli tak jako tak dostali, i kdyby to byl udělal, nemělo moc smyslu, jelikož federální policii,

178$

jak prohlásil Ratliff, nezajímá, jestli má co nějaký smysl nebo ne, ale jedině to, jestli se někdo řídil jejich nařízeníma.

Takže to, že načapali Montgomeryho Warda Snopese, zavinil vlastně strejček Willy. Ze začátku zuřil jako ďas. Chvíli zuřil tak strašně, že nikdo nemoh zjistit, kolik toho ukradli, a dokonce ani, o čem to mluví. Z ulice mezitím přicházeli další a další lidi, ani ne tak okouknout si místo loupeže, jako spíš pozorovat strejčka Willyho. Až nakonec někdo (kdo jiný než Ratliff) povídá: „Strejček Willy zatím nepotřebuje šerifa, nejdřív potřebuje doktora Peabodyho.“

„No ovšem,“ řekl strejček Gavin Ratliffovi. „Proč musíte vždycky na všecko připadnout vy?“ Vrátil se k otevřenému sejfu, kde stál příručí strejčka Willyho, Skeets McGowan, co prodával v krámě zmrzlinu a limonády, a dva další mládenci. Všichni tři měli hlavy uvnitř a koukali, odkud byly ukradené ty peníze, a tak strejček Gavin vytáh Skeetse a nařídil mu, aby běžel kalupem nahoru a řek doktorovi Peabodymu, že má honem přijít. Pak on a ostatní strejčka Willyho, aby se tak řeklo, obklíčili a zpacifikovali, i když ho doslova nedrželi, a nato přišel doktor Peabody s injekční stříkačkou už připravenou v ruce, většinu z nich vyhnal ven, vyhrnul strejčkovi Willymu rukáv, který mu pak zase shrnul, a strejček Willy se uklidnil a už s ním lomcoval jenom obyčejný vztek.

Takže za to, že načapali Montgomeryho Warda, moh vlastně on. Nebo ti dva chlápci, co mu ukradli morfium. To už jsme věděli, že několik lidí, co šli kolem z biásku, je v tom krámě vidělo, a strejček Willy se začal zajímat, kde byl celou tu dobu Grover Cleveland Winbush. Ne, už nezuřil. Už s ním lomcoval jenom obyčejný vztek. Šel za tím klidně, neochvějně, ale vražedně jako ovád.

179$

Bylo pravděpodobné, že v té chvíli, v devět ráno, bude Grover Cleveland spát doma v posteli. Někdo řek, že k němu zavolá, probudí ho a řekne mu, aby se vrátil kalupem na náměstí.

„Houbeles,“ řek strejček Willy. „To by trvalo moc dlouho. Já tam sjedu. Probudím ho a přivezu ho zpátky na náměstí. Aspoň se nebude muset starat, jestli dost pospíchá, poněvadž na to budu dohlížet já. Kdo tady má vůz?“

Jenomže to už tam byl i pan Buck Connors, policejní náčelník. „Jen ne tak zhurta, strejčku Willy,“ řekl. „Musíme na to od lesa, abysme neprovedli nějakou bejkovinu. Na takový věci se musí od lesa. Tyhle lidi už nejspíš zašlapali většinu stop, ale přesto mužem víst vyšetřování podle policejních regulí. Kromě toho měl Grover Cleveland včera službu a byl celou noc vzhůru. A dneska bude muset taky zůstat celou noc vzhůru. A tak se musí vyspat.“

„No právě,“ odpověděl strejček Willy. „No práávě! Byl celou noc vzhůru, ale ne vzhůru do tý míry, aby viděl, jak mi ňáký dva sakramentský lumpi před očima celýho toho sakramentskýho města vykrádaj krám. Uloupili mi za tři sta dolarů drahocennejch léků, ale Grover Winbush — „

„Kolik vzali na hotovosti?“ zeptal se pan Connors.

„Cože?“ opáčil strejček Willy.

„Kolik jste měl v sejfu?“

„To nevím,“ odpověděl strejček Willy. „Já to nepočítal. Ale Grover Winbush, kterýmu platíme sto dvacet pět dolarů měsíčně, aby se v noci aspoň jednou za hodinu zbudil a rozhlídnul po náměstí, se musí vyspat. Jestli tady nikdo nemá auťák, tak mi zavolejte taxíka. Když mě ten pacholek stál tři sta dolarů, tak mě ten čtvrťák navíc nezabije.“

180$

Ale oni ho nepustili z obklíčení a někdo se zatím vydal zatelefonovat Groverovi Clevelandovi. Ze začátku jsme si mysleli, že ho k smrti vyděsil ten, co mu volal a vzbudil ho, ať už to byl kdo byl, ale když jsme se pak všechno dověděli, tak jsme si uvědomili, že se musel vyděsit, už když slyšel, že se v Jeffersonu předešlou noc stalo něco, co by byl musel vidět, kdyby býval byl tam, kde být měl, nebo kde měli lidi za to, že je. Ratliff skoro okamžitě nato totiž řek:

„Právě jsem ho zahlíd. Támhle.“

„Kde?“ zeptal se někdo.

„Jen teď vystrčil hlavu z támletý uličky,“ odpověděl Ratliff. Všichni jsme se zadívali k uličce. Vedla na náměstí z jedné postranní ulice, do které to asi Grover Cleveland cestou ze svého penziónu vzal zadem, zkratkou přes nezastavěné parcely. Vzápětí z ní vyšel a přidal do kroku. Neměl na sobě uniformu jako pan Connors, byl v civilu, ale šos mu jako obyčejně nazvedávala pažba pistole a pendrek v zadní kapse, a jak pospíchal ulicí, mrskal nohama jak kočka na rozpálených kamnech. Ale jestli měl někdo za to, že to vyšetřování povede pan Connors nebo dokonce šerif pan Hampton, tak byl na omylu. Ved ho sám strejček Willy. Grover Cleveland se ze začátku pokoušel dělat ramena. Pak toho nechal a začal lhát. Pak to prostě vzdal.

„Zdravíčko, mladej,“ řek strejček Willy. „Je mi líto,, že jsem vás zbudil taklenc uprostřed noci, jen abyste zodpověděl pár otázek, ale první zní, kde jste byl přibližně zhruba přesně v půl jedenáctý minulou noc, aspoň přibližně?“

„Kdo, já?“ opáčil Grover Cleveland. „Tam, kde tou dobou bejvám vždycky: stál jsem hned támhle naproti ve vchodu strážnice, kdyby někdo po posledním promítání v biografu něco potřeboval, například kdyby ztratil klíčky od vozu nebo třeba zjistil, že má píchnuto — „

181$

„Vida, vida,“ řek strejček Willy. „A přitom jste neviděl světlo u mě v krámě ani ty dva zatrackaný lumpy — „ „Počkat“ řek Grover Cleveland. „To říkám špatně. Když jsem viděl vycházet lidi z biografu po posledním promítání, tak jsem si všim, kolik je, bylo půl jedenáctý nebo možná půl a pět, a tak jsem se rozhod, že se vydám do Modrý husy, abych ji stačil včas zavřít.“ Modrá husa byla černošská kavárna pod přádelnou. „Takže jsem to řek špatně,“ pokračoval Grover Cleveland. „Byl jsem v Modrý huse „

Strejček Willy neodpověděl. Jenom pootočil hlavu a zařval: „Waltře!“ A přišel Walter. Walterův dědeček patříval dědečkovi strejčka Willyho, než Jih kapituloval, a Walter byl skoro stejně starý jako strejček Willy a byl mu hodně podobný, až na to, že byl ještě trošku horkokrevnější a ještě větší pruďas. Kdykoliv strejček Willy odložil klíče a otočil se zády, krad mu Walter ze skříňky ne sice morfium, ale čistý líh. Teď přišel zezadu a řek:

„Volá mě někdo?“

„Já,“ odpověděl strejček Willy. „Kdes byl včera v půl jedenáctý večír?“

„Kdo, já?“ opáčil Walter stejně jako předtím Grover Cleveland, až na to, že to řek, jako by se ho byl strejček Willy zeptal, kde byl, když doktor Einstein předložil svou teorii relativity. „Myslíte jako včera večír?“ zeptal se. „Kde bysem byl? Doma v posteli“

„Byls v tý zatracený Modrý huse, kde vysedáváš s ostatníma negrama každej večír, dokud tadyhle Grover Cleveland nepřijde a všechny vás nevyžene a tu putyku nezavře,“ řek strejček Willy.

„Tak proč se mi ptáte, dyž to tak dobře víte?“ odpověděl Walter.

„No dobrá,“ pokračoval strejček Willy. „V kolik ho—

182$

din přišel včera pan Winbush zavřít?“ Walter stál a pomrkával. Měl v jednom kuse červené oči, protože vyráběl ve starodávném ručním strojku zmrzlinu, kterou strejček Willy prodával u pultu s limonádama, a dělal ji ve sklepě, kde byla tma a chladno. Točil tam strojkem, takže když šel někdo kolem, viděl akorát ty jeho červené oči: nekoukaly nevraživě ani divoce, jenom nebezpečně jako oči draka nebo krokodýla, když člověk zabrousí ze svého živlu do jeho. A tak stál a pomrkával. „V kolik hodin zavíral včera Grover Winbush Modrou husu?“ zeptal se strejček Willy.

„Vodcházel jsem před tím, než přišel,“ řek Walter. Najednou, ačkoliv jsme si ho předtím nikdo nevšimli, se tam zjevil pan Hampton a přidal se k těm, co na to koukali, i když nepomrkával jako Walter. Byl to mohutný člověk s teřichem a tvrdýma bledýma očkama, která jako by neměla nikdy potřebu mrknout. Všichni koukali na Grovera Clevelanda.

„Jak to víš?“ zeptal se Waltera.

„Krutibrko,“ řek strejček Willy. „Co se dveře toho pajzlu poprvé otevřely, neodešel z něj dřív, než se zhaslo.“

„Já vím,“ přisvědčil pan Hampton, ale svůj tvrdý, bledý, nemrkající pohled upíral dál na Grovera Clevelanda. „Však tady nedělám policajta a zároveň šerifa od včerejška.“ A Grovera Clevelanda se zeptal: „Kde jste byl včera večír, když vás lidi potřebovali?“ Ale Grover Cleveland, to se mu musí nechat, ještě nezahodil flintu do žita, přestože ani sám už nevěřil tomu, co povídá.

„Ach ták, vy myslíte to, že asi tak v půl jedenáctý večír byli v krámě strejčka Willyho ňáký dva chlápci. No jo, ty jsem samosebou viděl, ale říkal jsem si, měl jsem přirozeně za samozřejmý, že je to strejček Willy se Skeetsem, a tak jsem …“

183$

„Tak jste co?“ zeptal se pan Hampton.

„Tak jsem šel… zpátky dovnitř a… vzal si večerník,“ pokračoval Grover Cleveland. „Ano, byl jsem vevnitř: seděl jsem na strážnici a čet si memphiskej večerník

„Když tady ty dva chlapy uviděl tadyhle Whit Rouncewell, tak šel na strážnici a hledal vás,“ řek pan Hampton. „Čekal tam hodinu. To už byly v krámě všecky světla zhasnutý, ale předním vchodem nikdo podle něj nevyšel. A vy jste se vůbec neukázal. A tady Walter tvrdí, že v Modrý huse jste se taky neukázal. Kde jste byl včera v noci, Grovere?“

A tak byl v koncích. Prostě stál, šos kabátu nazvednutý pažbou pistole a tím pendrekem, jako když klukovi vylízá podolek košile. Třeba to bylo tím, že už byl moc starej a že se nehodilo, aby vypadal jako kluk, poněvadž jak jsme se na něj všichni i s panem Hamptonem a se strejčkem Willym koukali, přišlo nám najednou stydno se na něj koukat, a tak jsme se na něj koukat přestali; přišlo nám totiž stydno, že se musíme dovědět, co se dovíme. Jedině panu Hamptonovi to stydno nebylo. Třeba to bylo tím dlouholetým šerifováním, třeba pochopil, že se nemáme stydět za Grovera Clevelanda, ale za sebe.

„Doktor Peabody se jednou v noci vracel asi v jednu hodinu od jakýhosi případu a viděl vás v tý zadní uličce, vycházel jste z postranního vchodu toho studia, jak tomu říká Montgomery Ward Snopes. A tuhle večer jsem šel pozdě, asi o půlnoci, domů já a viděl jsem vás, jak jdete dovnitř. Copak se tam provádí, Grovere?“ Grover Cleveland jenom stál dál jak přibitý. Odpověděl takřka šeptem: „Je to takovej klub.“

Nato se pan Hampton se strejčkem Gavinem na sebe podívali. „Nedívejte se na mě,“ řek strejček Gavin.

184$

„Představitel zákona jste vy.“ Komické na tom bylo, že si ani jeden nevšímal pana Connorse, který byl policejní náčelník a byl by se toho už měl ujmout. Třeba si ho nevšímali právě proto.

„Vy jste okresní pro kurátor,“ odpověděl pan Hampton. „Vy jste tady od toho, abyste řek, jak zní zákon, než ho můžu já začít představovat.“

„Nač teda čekáme?“ zeptal se strejček Gavin.

„Třeba by nám tady Grover řek, co to tam je, a uspořil nám čas,“ odpověděl pan Hampton.

„Nic takového,“ odpověděl strejček Gavin. „Pusťte ho na minutku z drápů.“ A Groverovi Clevelandovi řek: „Běžte na strážnici, dokud vás nebudem potřebovat.“

„Můžete si tam dočíst ty memphiský noviny,“ dodal pan Hampton. „A vás už taky potřebovat nebudem,“ řek panu Connorsovi.

„Tak to prr, šerife,“ odpověděl pan Connors. „Pod vaši pravomoc spadá jenom okres. Co se děje v samotným Jeffersonu, spadá pod mou pravomoc. Mám stejný právo — „ Vtom se zarazil, ale už bylo pozdě. Pan Hampton na něj upřel ta svoje tvrdá bledá očka, která jako by neměla potřebu jakživo mrknout.

„Jen pokračujte,“ řek. „Máte stejný právo se přesvědčit, co tam Montgomery Ward Snopes schovává, jako já a tady Gavin. Proč jste nepřemluvil Grovera, aby vás do toho klubu vzal s sebou?“ Oči pana Connorse mrkat dovedly. „Jdem,“ řek pan Hampton strejčkovi Gavinovi a otočil se. Strejček Gavin vykročil s ním.

„To platí i pro tebe,“ řek mi.

„To platí pro vás pro všecky,“ řek pan Hampton. „Přestaňte tady strejčkovi Willymu zavázet. Musí si pro lidi, co kontrolujou narkotika, a pro pojišťovnu sestavit seznam věcí, který chyběj.“

Pak jsme stáli na ulici a pozorovali, jak jde pan

185$

Hampton se strejčkem Gavinem k ateliéru Montgomeryho Warda. „Co je tam?“ zeptal jsem se Ratliffa.

„Já nevím,“ odpověděl. „Totiž, trvám vím, ale budem muset počkat, až to Hub s tvým strejčkem dokážou“.

„A co to podle vás je?“ zeptal jsem se.

Podíval se na mě. „Heleď,“ odpověděl. „Je ti sice devět a táhne ti na desátej, ale ze zmrzliny jsi trvám ještě nevyrost, či jo? Poď. Strejčka Willyho a Skeetse teď otravovat nebudem. Zajdem si do kavárny Dixie.“ A tak jsme šli do kavárny Dixie, dali si dva kornouty a pak jsme znovu stáli na ulici.

„Tak co je to?“ zeptal jsem se.

„Já bych hádal, že je to štůsek francouzskejch pohlednic, co si Montgomery Ward přivez z války v Paříži. Ty trvám nevíš, co to je, viď?“

„To nevím,“ odpověděl jsem.

„To jsou fotky mužskejch a ženskejch, který spolu experimentujou. A nemaj přitom skoro nic na sobě.“ Jestli se na mě při tom díval nebo nedíval, to vám neřeknu. „Už chápeš?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Ale jo, ne?“ zeptal se.

A měl pravdu. Strejček Gavin pak vykládal, že jich tam Montgomery Ward měl velké album a že se naučil trochu fotografovat, aspoň aby si doved podle některých udělat sklíčka, a že je v té zadní místnosti promítal laternou magikou zvětšené na plátno na stěně. A taky vykládal, že Montgomery Ward tam stál a smál se jemu i panu Hamptonovi do očí. Ale obracel se většinou na strejčka Gavina.

„Jistě,“ řek Montgomery Ward. „Nečekám, že by se tady Hub

„Pro vás jsem pan Hampton,“ řek pan Hampton.

„ — nějak zvlášť vyznal — „

186$

„Pro vás jsem pan Hampton, mladíku,“ opakoval pan Hampton.

„Tady pan Hampton,“ opakoval Montgomery Ward, „ — ale vy jste právník. Jistě si nemyslíte, že jsem tady tohle začal a nepročet si předem trošku zákony, že? Můžete mi je zabavit — všecky, co tady najdete: nepředpokládám, že by pan Hampton připustil, aby ho taková maličkost, jako je zákon, odradila od — „

Nato mu dal pan Hampton facku. „Nechte toho, Hube,“ řek strejček Gavin. „Vy blázne jeden zatracená!“

„Jen ať si poslouží,“ řek Montgomery Ward. „Žalovat jeho chlebodárce je lehčí než obsluhovat laternu magiku. A bezpečnější. Kde jsem to přestal. Ach ano. I kdybych je byl dostal poštou, jako že jsem je nedostal, mohla by na mě vznést žalobu jenom federální policie, a já tady nikde žádnýho federálního laprcajta nevidím. A i kdybyste se pokusil sesmolit proti mně žalobu za to, že jsem na nich vydělával, kde máte svědky? Máte jedině Grovera Winbushe a ten se svědčit neodváží, ne protože by přišel o místo, poněvadž o to nejspíš přijde tak jako tak, ale protože by ho bohabojní křesťanští svatí Jeffersoňané nenechali, nemůžou si totiž dovolit, aby vešlo ve známost, co dělá jejich policie v době, kdy má být ve službě. O svých ostatních kunčoftech, roztroušených do všech směrů přes dva okresy, ani nemluvím, natož pak abych jmenoval někoho z banky, z nějakého krámu, z přádelny či od benzínové pumpy nebo z nějaké farmy — jistě: na to jsem už taky myslel: beze všeho, dejte mi pokutu a uvidíte, jak rychle bude zaplacená…“ Ale vtom se zarazil a s jakýmsi tichým údivem dodal: „Jéžíšku na křížku!“ A nato spustil ještě rychleji: „Beze všeho, zabásněte mě, ale dejte mi tisíc ofrankovaných obálek a já z toho za tři dny vytřískám víc, než jsem

187$

vydělal s tou zatracenou laternou magikou za celé dva roky.“ Nato se obrátil k panu Hamptonovi. „Třeba vám šlo především o to: ne o pohlednice, ale o seznam kunčoftů, abyste moh jít do penze, přestat dělat šerifa a strávit zbytek svých dnů vybíráním prachů. Nebo ne: abyste nosil tu hvězdu dál a tím spíš moh vykonávat nátlak na ty, co jsou liknaví v placení — „

Tentokrát nemusel strejček Gavin nic říkat, pan Hampton se totiž tentokrát nechystal Montgomeryho Warda praštit. Jenom stál, ta tvrdá očka zavřená, dokud Montgomery Ward nedomluvil. Pak řek strejčkovi Gavinovi:

„Je to tak? Musíme k tomu mít federální policii? My nemáme v nařízeních nic, co bysme na něj mohli vytáhnout? Tak přece přemejšlete! Ani v městskejch nařízeních?“ A nato řek zase strejček Gavin propáníčka!

„Ten výnos o automobilech,“ povídá pak. „Ten Sartorisův výnos,“ ale pan Hampton jenom stál a koukal na něj. „Přece ten, co visí zarámovaný na zdi přímo u dveří vaší kanceláře! Copak jste si ho nikdy nepřečetl? Ten, co zapovídá jezdit po jeffersonských ulicích automobilem — „

„Cože?“ řekl Montgomery Ward.

„Hlasitěji,“ povídá strejček Gavin. „Tady pan Hampton vás neslyší.“

„Ale vždyť ten platí jen ve vnitřním městě!“ řek Montgomery Ward. „A Hampton je okresní šerif. Nemůže nikoho zatknout jen na základě přestupku ve městě.“

„To říkáte vy,“ odpověděl pan Hampton. A položil mu ruku na rameno. Strejček Gavin pak vykládal, že být na místě Montgomeryho Warda, byl by dal přednost další facce od pana Hamptona. „To vykládejte svýmu advokátovi, ne našemu.“

188$

„Počkat!“ řek Montgomery Ward strejčkovi Gavinovi. „Vy máte taky auťák! A stejně tak Hampton!“

„Berem to podle abecedy,“ odpověděl strejček Gavin. „Písmeno H jsme už vyřídili. A právě probíráme písmeno S a S-n přijde dřív než S-t. Seberte ho, Hubě.“

A tak byl Montgomery Ward v koncích, došel mu úplně dech. Jenom stál a strejček Gavin pozoroval, jak mu pan Hampton dává ruku z ramene, sbírá to album obrázků a obálky, v kterých byly další, nese je k výlevce, kde Montgomery Ward tu a tam opravdu vyvolával nějaký film, hází je do výlevky a pak se začíná štrachat na poličce nad výlevkou v lahvičkách a plechovkách s vývojkou.

„Co hledáte?“ zeptal se strejček Gavin.

„Líh — petrolej — něco hořlavýho,“ odpověděl pan Hampton.

„Hořlavýho?“ opáčil Montgomery Ward. „Prokrista, člověče, to jsou cenný věci. Poslyšte, uděláme spolu kšeft: vy mi je vrátíte, já vypadnu z toho vašeho pitomýho města a už mě nikdy neuvidíte. — No dobrá,“ řek. „Mám v kapse ke stovce dolarů. Položím je tadyhle na stůl, vy se se Stevensem otočíte zády, dáte mi deset minut — „

„Nechcete ho přec jen praštit ještě jednou?“ zeptal se strejček Gavin. „Na mě se neohlížejte. Kromě toho nám sám navrhl, abychom se otočili zády, takže vám stačí se rozmáchnout.“ Ale pan Hampton jenom sundal další láhev, vytáh Špunt a přičuch k ní. „To nesmíte,“ řek strejček Gavin. „To jsou doličné předměty.“

„Však nám jeden stačí,“ odpověděl pan Hampton.

„Přijde na to,“ řek strejček Gavin. „Chcete ho jenom usvědčit nebo ho chcete sprovodit ze světa?“ Pan Hampton se zarazil, v jedné ruce láhev a v druhé špunt. „Víte, co udělá soudce Long člověku, který má v držení

189$

jen jeden z těch obrázků?“ Soudce Long byl federální soudce našeho kraje. „Tak pomyslete, co udělá tomu, kdo jich má v držení plný trakař.“

A tak pan Hampton láhev zase postavil a za chvíli přišel jeho zástupce s kufrem, do kterého nacpali a zamkli album i obálky, a pan Hampton pak kufr zamk do svého sejfu, že ho předá panu Gambaultovi, příslušníkovi federální policie, až přijede do města, a Montgomeryho Warda zabásli do okresního vězení za to, že jezdil automobilem po městě Jeffersonu, kde je to zakázané. Montgomery Ward chvíli sakroval, pak vyhrožoval a znovu se pokoušel podmáznout všechny, co měli nějaký vliv ve vězení nebo na radnici a co by byli mohli být ochotní vzít peníze. A my jsme uvažovali, jak dlouho bude trvat, než vzkáže Manfredovi De Spainovi a využije jeho vlivu. Věděli jsme totiž, že poslední člověk na světě, v jehož pomoc by doufal, je jeho strejček či bratránek Flem, který se jednoho Snopese splel díky obvinění z vraždy, takže by se jistě nerozpakoval zbavit dalšího, u kterého k tomu stačí jen necudná pohlednice.

A tak ani strejček Gavin, který podle Ratliffa přijal za jakési své vyznání víry nikdy nedopustit, aby Jefferson zažil, že ho některý Snopes překvapil, nečekal, že k němu to odpoledne pan Flem přijde do kanceláře. Položil svůj nový černý klobouk na roh stolu a posadil se: čelistní klouby se mu mírně, ale vytrvale pohybovaly, jako by se pokoušel žvýkat se stisknutýma zubama. Oči pana Hamptona byly vždycky neproniknutelné, to protože se dívaly tak tvrdě. Nedalo se jim vyhnout, jako se nedá vyhnout koni na cestě, která je široká akorát pro koně, ale ne pro koně a ještě pro člověka. A oči pana Snopese byly neproniknutelné zase proto, že se na vás vlastně nedívaly, jako se na člověka nedívá stojatá voda v rybníku. Strejček Gavin tvrdil, že mu proto trvalo

190$

minutu nebo dvě, než si uvědomil, že mají s panem Snopesem před očima jedno a to samé, jenomže se na to každý dívá z jiného úhlu.

„Myslím na Jefferson,“ řek pan Snopes.

„Stejně tak já,“ odpověděl strejček Gavin. „Na toho zatraceného Grovera Winbushe a na všechny ty nedospělé mladíky mezi čtrnácti a osmapadesáti lety z polovičky severního Mississippi, které zavřou, poněvadž se za čtvrťák jednou koukli do toho jeho alba.“

„Na Grovera Winbushe jsem zapomněl,“ řek pan Snopes. „Nejenže přijde o místo, ale až o něj přijde, budou chtít lidi vědět proč a všechno se provalí.“ Pan Snopes měl tu potíž, nebo spíš s panem Snopesem jsme měli vždycky tu potíž, že jsme nepoznali co a jak, ani když se zdálo, že se na člověka dívá. „Nevím, jestli je vám to známý nebo ne, ale posílá svý mámě do Whiteleafu každou sobotu ráno po počťákovi za dolar živobytí.“

„Zachránit jednoho znamená ovšem zachránit oba dva,“ poznamenal strejček Gavin. „Jestli má matka Grovera Winbushe dostávat dál každou sobotu ráno za dolar bůčku a melasy, musí někdo zachránit vašeho bratrance nebo synovce — či jak jste to vlastně příbuzní.“

Ratliff tvrdil, že panu Snopesovi pravděpodobně ujde hodně z toho, co o něm lidi říkají za zády, ale že mu nikdy neujde, co mu lidi říkají nepřímo. A ironie a sarkasmus k tomu rozhodně patřily. Nebo aspoň rozhodně tentokrát. „O tom jsem už taky špekulíroval,“ odpověděl. „Ale právník jste vy. Přijít na to, jak to vyšpekulírovat jináč, je vaše věc.“

Ani strejčkovi Gavinovi neušlo moc z toho, co mu někdo říká nepřímo. „To jste si nevybral toho pravého právníka,“ odpověděl. „Tenhle případ spadá pod

191$

federální soud. A kromě toho bych se ho stejně nemoh ujmout, pobírám totiž každý měsíc plat za to, abych byl na druhé straně. A kromě toho,“ pokračoval, „bychom se do toho měli dát společně, vy a já. Co se mě dotejče,“ (dokud byl jenom městský prokurátor, byl z jeho řeči slyšet Heidelberg a Harvard, ale po tom létu, co kandidoval na okresního prokurátora a co jsme spolu strávili cestováním po okrese, začal mluvit jako lidi, s kterýma se opíral o ploty nebo s nima dřepěl na bobku u zdí venkovských krámů, a říkal stejně jako oni „vytáhnul“ místo „vytáhl“ a „co se mě dotejče“ místo „co se mě týká“ a říkal dokonce stejně, jako to řek právě pan Snopes, „vyšpekulírovať) „já bych chtěl, aby šel do káznice.“

A to byl právě ten okamžik, kdy zjistil, že on i pan Snopes mají před očima přesně to samé, jenomže se na to každý dívá odjinud. Pan Snopes na to totiž odpověděl (a stejně hbitě a klidně jako strejček Gavin): „Já taky.“ Montgomery Ward byl totiž pro něj stejný soupeř jako Wallstreet, aspoň v tom smyslu, že v Jeffersonu nebylo ani pro jednoho z těch dvou místo, dokud tam byl i Flem Snopes. Tohle totiž strejčkovi Gavinovi podle Ratliffa taky ušlo. „Já taky,“ opakoval pan Snopes. „Ale ne za tohle. Myslím na Jefferson.“

„V tom případě má Jefferson smůlu,“ odpověděl strejček Gavin. „Montgomery Ward přijde před soudce Longa, a až soudce Long uvidí třeba jenom jeden obrázek, natož pak plný kufr takových obrázků, bude mi Montgomeryho Warda možná dokonce líto. Zapomněl jste, jak to bylo vloni s Wilburem Provinem?“

Wilbur Provine bydlel taky ve Francouzově Zátočí. Ratliff tvrdil, že to je vlastně Snopes, že když si prozřetelnost uvědomila, že Eck Snopes zklame svůj rod i jeho tradice, začala se honem honem starat, jak tu díru

192$

ucpat, a zplodila Wilbura Provina. Měl v potočním korytu u jedné studánky asi tři kilometry od svého stavení palírnu a od zadních dveří jeho baráku vedla ke studánce stužka do hladka ušlapané cestičky, patnáct čísel hluboké, jak po ní dvakrát denně po dva roky chodil, než ho načapali a odvezli před soudce Longa k federálnímu soudu, kde se tvářil překvapeně a nevinně, jako by vůbec nevěděl, co slovo „palírna“ znamená, a když se ho prokurátor vyptával, odpovídal, že „Ne, neměl vůbec tušení, že je v okruhu patnácti kilometrů nějaká palírna, natož pak že k ní od jeho zadních dveří vede cestička, poněvadž nebyl v potočním korytu už deset let, dokonce ani na lovu nebo na rybách, jelikož je jako křesťan toho názoru, že člověk nemá hubit boží tvory, a po rybách se jednou, když mu bylo osm let, osypal a od té doby je nemůže jíst“.

Nato se ho soudce Long zeptal, jak si tu cestičku vysvětluje, ale Wilbur na něj jenom jednou nebo dvakrát zamrkal a odpověděl, že nemá zdání, ledaže ji vyšlapala jeho žena, jak nosila od studánky vodu. Soudce Long (to jméno na něj páslo, poněvadž měřil sto devadesát pět a měl nos, který jako by měřil takřka šestinu té výšky) se naklonil přes soudcovskou stolici, brýle na špičce nosu, chvíli na Wilbura shlížel a pak řek: „Pošlu vás do káznice ne za to, že pálíte whisky, ale za to, že necháváte svou ženu tahat se s vodou tři kilometry od studánky.“ A tohohle soudce měl Montgomery Ward dostat, až přijde před soud. Člověk by byl myslel, že tu historku zná celý Yoknapatawphský okres, natož pak vlastní Jefferson. Ale teď by byl málem řek, že pan Snopes ji neslyšel. Panty jeho čelistí totiž přestaly dělat i ten nepatrný nezřetelný pohyb.

„Soudce Long mu prej napařil pět let,“ řek. „Třeba ty čtyry roky navíc dostal za tu cestičku.“

193$

„Třeba,“ odpověděl strejček Gavin.

„Bylo to pět let, či ne?“ zeptal se pan Snopes.

„Bylo,“ přisvědčil strejček Gavin.

„Pošlete toho chlapce pryč,“ řek pan Snopes.

„Ne,“ odpověděl strejček Gavin.

Panty čelistí pana Snopese se už zase pohybovaly. „Pošlete ho pryč,“ opakoval.

„I já myslím na Jefferson,“ odpověděl strejček Gavin. „Jste viceprezidentem banky plukovníka Sartorise. Myslím dokonce i na vás.“

„Tisíceré díky,“ odpověděl pan Snopes s pohledem do prázdna. Nemarnil čas, ale ani nespěchal: prostě vstal, sebral ze stolu svůj nový černý klobouk, nasadil si ho, přešel ke dveřím, otevřel je, ale ani tam se vlastně nezastavil, jenom jaksi přešlápl, aby moh otevírající se dveře obejít, a řek, třebaže svá slova neadresoval nikomu, stejně jako se před tím na nikoho nedíval: „Sbohem,“ a vyšel a dveře za sebou zavřel.

Nato jsem já řek: „Co —“ ale vtom jsem se zarazil a oba, já i strejček Gavin, jsme se zadívali na dveře, poněvadž se znovu otevřely nebo tak na stopu pootevřely, i když zvenčí nebylo nic slyšet, ale pak jsme uviděli jednu Ratliffovu tvář s jedním okem a nato Ratliffa, který vešel jako myška, proklouzl, protáhl se dovnitř a zeptal se:

„Jdu pozdě nebo moc brzy?“

„Ani tak, ani onak,“ odpověděl strejček Gavin. „Zabrzdil. Rozhod se, že nebude pokračovat. Něco se stalo. Najednou to vzalo jiný obrat. Začalo to normálně, podle šablony. Však to znáte: Nedělám to jenom kvůli sobě, a ze všeho nejmíň kvůli svý přízni. Víte, co mi řek?“

„Jak bych moh?“ opáčil Ratliff. „Dyť se všechno teprva teď dovídám.“

194$

„Povídám mu: ,Měli bychom se do toho dát společně, vy a já. Co se mě dotejče, já chci, aby šel do káznice.’ A on mi odpověděl: Já taky.‘„

„Hm,“ odpověděl Ratliff. „Pokračujte.“

„, —nedělám to kvůli sobě, kvůli svý přízni,’ „ pokračoval strejček Gavin. „ ,Ale kvůli Jeffersonu.’ Nato by byla měla přijít výhrůžka. Jenomže — „

„Proč výhrůžka?“ zeptal se Ratliff.

„Podle jeho šablony,“ řek strejček Gavin. „Nejdřív medově, pak výhružně, pak začít s úplatky. Jak to zkoušel Montgomery Ward.“

„Flem není žádnej Montgomery Ward,“ odpověděl Ratliff. „Kdyby se Montgomery Ward jmenoval Flem, tak ty obrázky nikdy nespatřily světlo Jeffersonu, natož pak obráceně. Ale že má Flem víc filipa než Montgomery Ward, z toho vás hlava bolet nemusí. To tady má skorem každej. Z čeho by nás hlava bolet měla, je, kdo další tady nemá tolik filipa jako on. Co bylo pak?“

„Pak toho nechal,“ řek strejček Gavin. „Ale málem k tomu došel. Dokonce mě už požádal, abych poslal Chicka pryč. Když jsem odmítl, sebral prostě klobouk, řek ,tisíceré díky’ a odešel, jako by se tady byl stavil jen proto, aby si půjčil sirku.“

Ratliffovy oči, které se upíraly na strejčka Gavina, zamrkaly. „Takže on chce, aby šel Montgomery Ward do káznice. Jenom nechce, aby tam šel kvůli tomu, kvůli čemu tam už jednou nohou je. Takže si to rozmyslel.“ „Kvůli Chickovi,“ řek strejček Gavin.

„Takže si to rozmyslel,“ opakoval Ratliff.

„Tak tak,“ přisvědčil strejček Gavin. „Věděl totiž, že když odmítám poslat Chicka pryč, odmítám se dát podplatit.“

„Ne,“ řek Ratliff. „Podle Flema Snopese neexistuje živej smrtelník, co by se nedal za něco koupit, jenom musí člověk zjistit zač. Tak proč si to rozmyslel?“

195$

„No dobrá,“ řek strejček Gavin. „Proč?“

„O čem jste mluvili těsně před tím, než vám řek, abyste poslal Chicka pryč?“

„O káznici,“ odpověděl strejček Gavin. „Vždyť vám to povídám.“

„O Wilburovi Provinovi,“ řek jsem.

Ratliff se na mě podíval. „O Wilburovi Provinovi?“

„O té jeho palírně,“ řek jsem. „O té cestičce a o soudci Longovi.“

„Ach ták,“ řek Ratliff. „A o čem dál?“

„Už o ničem,“ odpověděl strejček Gavin. „Nato řek: ,Pošlete toho chlapce pryč,‘ a já jsem odpověděl — „

„To přišlo až pak,“ povídám. „Těsně nato řek to o těch pěti letech, jestli třeba ty čtyři roky navíc nedostal Wilbur Provine za tu cestičku, a tys odpověděl: ,Třeba’ a pan Snopes znovu opakoval: ,Bylo to pět roků, či ne?‘ a tys odpověděl: ,Bylo‘, a nato ti řek, abys mě poslal pryč.“

„No dobrá, dobrá,“ řek strejček Gavin, ale díval se na Ratliffa. „No?“ zeptal se.

„Já taky nevím,“ odpověděl Ratliff. „Vím jenom, že bych byl nerad v kůži Montgomeryho Warda Snopese.“

„Ano,“ přisvědčil strejček Gavin. „Až ten kufr uvidí soudce Long.“

„Arciže,“ řek Ratliff. „Ale ten představuje jenom strejčka Sama. Jenomže Montgomery Ward by si měl dělat hlavu především ze strejčka Flema, i když to ještě neví. A my taky. Dokavaď mu nešlo o nic jinýho než o peníze, člověk aspoň věděl, kterým směrem hádat, třebaže mu bylo jasný, že předem nic neuhádne. Ale tentokrát — „ Podíval se na nás a zamrkal.

„No dobrá,“ řek strejček Gavin. „Jak to chce udělat?“ „Vzpomínáte si na tu historku, jak ten chlapík našel svýho zaběhnutýho psa? Prostě si sed a představoval si,

196$

kde by asi byl sám, kdyby byl ten pes, a pak vstal, šel, popad psa a odved ho domů. Dobrá. Jsme Flem Snopes. Máme šanci splejt se svýho — jak se to říkalo za stara — degutantní — degutantního synovce a poslat ho do káznice. Jenomže jsme už viceprezident banky a nemůžem si lajsnout, aby vešlo ve známost, že ňákej náš, byť degutantní, synovec měl podnik, ve kterým vokazoval lidem francouzský pohlednice. A soudce, co ho tam má poslat, je ten samej, co poslal Wilbura Provina do Parchmanu ne za to, že pálil whisky, ale za to, že nechal svou ženu tahat tři kilometry vodu.“ Zamrkal na strejčka Gavina. „Máte pravdu. Otázka vůbec nezní ,Co chce udělat?’, ale prostě Jak to chce udělat?’. A poněvadž vás nezajímaly peníze, a aby je nabízel Hubovi Hamptonovi, tak hloupej zas není, tak prostě nevíme, jak to ,jak‘ bude vlastně vypadat. Ledaže by se vzhledem k tomu, že si získává čím dál větší vážnost v baptistický církvi, spolíhal na prozřetelnost.“

Třeba se spoléhal. Ale rozhodně mu to vyšlo. Bylo to druhý den ráno, asi v deset hodin. Právě jsme se strejčkem Gavinem vycházeli z kanceláře, že pojedeme na Wyottovu křižovatku, kde byly nějaké tahanice se žalobou za nezaplacenou kanalizační daň, když vtom přišel Hampton. Vtahoval a vyrážel vzduch mezi zuby, lehce a nedbale, jako by si pohvizdoval, ale nebylo slyšet žádné zvuky, natož pak nějakou melodii. „Dobrýtro,“ pozdravil. „Když jsme byli včera ráno v tom ateliéru, tak jsem hledal mezi těma flaškama na tý přihrádce něco hořlavýho.“

„Ano,“ odpověděl strejček Gavin.

„Z kolika těch flašek a karaf jsem vytáhnul špunt nebo jim odšrouboval uzávěr a přičuchnul k nim? Byl jste u toho. Díval jste se na mě.“

„Měl jsem dojem, že ke všem,“ odpověděl strejček Gavin. „Proč?“ .

197$

„Já měl taky ten dojem,“ řek pan Hampton. „Ale třeba se mejlím.“ Podíval se na strejčka Gavina svýma tvrdýma očkama a znovu vydal to nezvučné hvízdnutí mezi zuby.

„Už jste nás napnul,“ odpověděl strejček Gavin, „už máme nervy jak špagáty, tak nám to prozraďte.“

„Dneska ráno asi v šest hodin mi telefonoval Jack Crenshaw. (Pan Crenshaw byl úředník berní správy, který objížděl kraj a čuchal, kde se pálí na černo whisky.) Povídal, abych přišel co nejrychlejc do toho ateliéru. On už tam byl, ještě s jedním. Už to tam měli prohledaný. Ve dvou z těch čtyrlitrovejch nádob na tý polici, co jsem je včera otevřel a přičuchnul k nim a co v nich nebylo nic než vývojka, byla dneska ráno nerafinovaná kukuřičná whisky, i když, jak jsem už poznamenal, se taky můžu mejlit a moh jsem je vynechat. A kromě toho tam bylo dalších dvacet litrů whisky v plechovce od petroleje, která stála za kamny a ke který jsem si včera nečuchnul, poněvadž jste mě přerušil a já se k tomu už nedostal a poněvadž jsem ji ani neviděl, když jsem se podíval za kamna, jinak bych nebyl čuchal k těm flaškám na poličce a nehledal něco, s čím bych zapálil papír. I když se taky, jak jste poznamenal, můžu mejlit.“

„Jak jste poznamenal vy,“ opravil ho strejček Gavin.

„Asi jo,“ řek pan Hampton. „Koneckonců musím v tomhle okresu vyčuchávat na černo pálenou whisky, už co jsem byl prvně zvolenej. A od roku 1919, co byla zavedená prohibice, v tom dostávám takovou praxi, že už ani nemusím čuchat: prostě ji ucejtím ten moment, co přijdu někam, kde nemá co bejt. Nemluvě o tom, že ta dvacetilitrová plechovka od petroleje, co jí byla plná, stála na místě, kde by každej čekal, že přes ni musím upadnout, jak budu natahovat ruku na polici.“

198$

„No dobrá,“ řek strejček Gavin. „Pokračujte.“

„To je celý,“ odpověděl pan Hampton.

„jak se dostal dovnitř?“ zeptal se strejček Gavin.

„Kdo?“ opáčil pan Hampton.

„No dobrá,“ odpověděl strejček Gavin. „Řekněme tedy ,dostali’, jestli se vám to zamlouvá líp.“

„O tom jsem taky přemejšlel,“ řek pan Hampton. „Jak to bylo s tím klíčem. Říkám s tím, poněvadž i takovej pitomec jako on má tolika rozumu, aby nenosil klíč od takovýho podniku nikde jinde než na provázku kolem krku.“

„No právě,“ řek strejček Gavin.

„Inu,“ řek pan Hampton. „Ten klíč jsem hodil do šuplíku, kde obyčejně přechovávám věci jako želízka a rezervní bouchačku. Moh tam přijít a vzít ho kdokoliv, co jsme tam ani já, ani madame Elma (madame Elma byla jeho zástupkyně, vdova po šerifovi, kterého pan Hampton vystřídal) nebyli.“

„Nebo i tu bouchačku,“ poznamenal strejček Gavin. „Měl byste si tu kancelář už opravdu začít zamykat, Hube. Jednou si tam necháte svou hvězdu, a až se vrátíte, zjistíte, že nějaký klouček zatýká na ulici lidi.“

„To bych asi měl,“ připustil pan Hampton. „Zkrátka,“ pokračoval, „někdo prostě ten klíč vzal a tu whisky tam podstrčil. Moh to bejt kdokoliv z nich, kdokoliv z těch lidí ze čtyř okresů, co o nich ten šlakovitej Grover Winbush prohlašuje, že tam v noci chodili zadem a slintali nad těma obrázkama.“

„Ještě štěstí, že jste měl někde zamčený aspoň ten kufr. Aspoň doufám, že ho máte zamčený, když se pan Gombault ještě nevrátil?“

„Ovšemže,“ odpověděl pan Hampton.

„A Jack Crenshaw a jeho kamarád se zajímají jenom o whisky, o fotografie ne. To znamená, že jste ten kufr ještě nikomu nepředal.“

199$

„Ovšemže neřek pan Hampton.

„A předáte ho?“ zeptal se strejček Gavin.

„Co myslíte?“ zeptal se pan Hampton.

„Přesně to samé co vy,“ odpověděl strejček Gavin.

„Ta whisky koneckonců stačí,“ řek pan Hampton. „A i kdyby né, může se soudci Longovi těsně před tím, než vynese rozsudek, ukázat kterákoliv z těch fotografií. Hrome,“ řek, „jde přeci o Jefferson, o náš domov. Jefferson má přednost přede vším, i před tou rozkoší moct ho ukřižovat, toho šlakovitýho — „

„Ano,“ přisvědčil strejček Gavin. „Podobné mínění jsem už slyšel.“ Nato pan Hampton odešel. A nám stačilo čekat, a nijak dlouho. Člověk si nikdy nemusel lámat hlavu s tím, kolik toho Ratliff kde výslech, poněvadž předem věděl, že výslech všechno. Teď za sebou zavřel a zůstal stát hned u dveří.

„Proč jste mu včera neřek to s Flemem Snopesem?“ zeptal se.

„Poněvadž nechal Flema Snopese nebo koho vlízt přímo do své kanceláře a ukrást klíč. Hub se dopustil snad už všech trestuhodných opomenutí, jaká si jen může dovolit na svou hlavu navršit,“ řek strejček Gavin. Strčil poslední papír do aktovky, zavřel ji a vstal.

„Odcházíte?“ zeptal se Ratliff.

„Ano,“ odpověděl strejček Gavin. „Jedu na Wyottovu křižovatku.“

„Nepočkáte na Flema?“

„Ten sem už nepřijde,“ odpověděl strejček Gavin. „Netroufne si. K tomu, kvůli čemu tady byl včera a kvůli čemu se mě pokoušel podplatit, dojde stejně, bez úplatku. Ale sem si už přijít netroufne, aby si to ověřil. A tak si bude muset jako každý druhý počkat, až se o tom přesvědčí na vlastní oči. To ví.“ Ale Ratliff se nehýbal od dveří.

200$

„Náš problém je ten, že nikdy neodhadnem Flema Snopese správně. Ze začátku jsme dělali tu chybu, že jsme se ho vůbec nesnažili odhadnout. Pak jsme dělali tu chybu, že jsme ho přeceňovali. A teď jsme zase na nejlepší cestě k tomu ho podcenit. Když totiž někdo touží jen po penězích, stačí mu k spokojenosti, že si je může přepočítávat a ukládat si je někam, kde na ně může zapomenout, poněvadž na ně nikdo nemůže. Ale to nový, o čem zjistil, že by to rád měl, je něco jinýho. Todle je něco jako dbát, aby měl člověk v zimě teplo a v létě chládek, nebo něco jako klid či bezstarostnost a spokojenost. Todle je něco, co se prostě nedá spočítat a zavřít někam do bezpečí a zapomenout na to do doby, než dostanu chuť se na to znovu podívat. O todle se musí vytrvale usilovat a nikdy se na to nesmí zapomínat. Musí to bejt pořád všem na očích, aby to viděli, jinak je to v čudu.“

„Co?“ zeptal se strejček Gavin.

„To, co právě objevil,“ odpověděl Ratliff. „Říkejme tomu občanská bezúhonnost.“

„Proč ne?“ opáčil strejček Gavin. „Nebo byste tomu radši říkal nějak jinak?“ Ale Ratliff ho jen dál pozoroval — zvědavě, napjatě. Budilo to dojem, že na něco čeká. „Pokračujte,“ řek strejček Gavin. „Skočil jsem vám do řeči.“

Ale Ratliff, ať už čekal na cokoliv, mezitím čekat přestal. „Ba,“ řek. „Přijde za váma. Bude muset, aby se ujistil, že jste ji rozpoznal. Možná že to vydrží do odpoledne, aby jaksi nechal usadit prach, ale pak se vrátí, aby každej poznal, že ho odbyl neprávem, když už nic jinýho.“

A tak jsme tehdy na Wyottovu křižovatku nejeli, ale tentokrát podcenil Flema Snopese i sám Ratliff. Ani ne za půl hodiny jsme už totiž slyšeli kroky na schodech,

201$

pak se dveře otevřely a on vešel. Tentokrát si ani nesundal ten černý klobouk: jenom řek: „Dobrý den, pánové,“ přistoupil ke stolu, hodil na něj klíč od ateliéru Montgomeryho Warda a už se vracel ke dveřím, když vtom strejček Gavin řek:

„Tisíceré díky. Já ho šerifovi vrátím. Vy jste jako já,“ dodal. „Taky vám za mák nezáleží na pravdě a jde vám především o spravedlnost.“

„Jde mi o Jefferson,“ odpověděl pan Snopes, sáhl na kliku a otevřel dveře. „Je to náš domov. Poklona, pánové.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

V. K. RATLIFF

Ještě pořád byl vedle, přestože seděl ve svý — ve své kanceláři a viděl doslovně na vlastní oči, jak Flem zbavuje Jefferson Montgomeryho Warda. A já mu to ještě pořád nemoh říct.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

CHARLES MALLISON

Ať už to, co podle Ratliffa pan Snopes chtěl, bylo cokoliv, to, s čím začal strejček Gavin, ničemu trvám moc nepomohlo. A tentokrát to maminka nemohla ani svist na slečnu Melisandru Backusovou, poněvadž slečna Melisandra už byla vdaná, za jednoho chlapíka, který nepocházel od nás, ale o kterém všichni kromě madame Melisandry věděli (i když jsme nikdy nezjistili, jestli to

202$

věděl i její otec, který sedával celý den na přední verandě, v jedné ruce sklenici whisky s vodou a v druhé Horáce nebo Vergilia — strejček Gavin prohlásil, že by tahle kombinace izolovala od reality severomississippského venkova i většího pragmatika, než byl on), že je to jeden neworleánský boháč a že prodává ve velkém pašovanou whisky. Po pravdě řečeno tomu madame Melisandra odmítala uvěřit, i když ho už přivezli domů s dírou po kulce, úhledně vyvrtanou do středu čela, v neprůstřelném pohřebním voze, který jel v čele průvodu limuzín značky Packard nebo Cadillac, za jaké by se nemusel stydět ani sám Hollywood, natož pak AI Capone.

Ne, to jsem řek špatně. Nikdy jsme se nedověděli, jestli to ví či neví, ani když už byl léta nebožtík a jí zbyla hromada peněz, dvě děti, usedlost, která bývala za jejího dětství jenom obyčejnská mississippská bavlníková plantáž, ale kterou její manžel bílými ploty a korouhvičkami v podobě koní přešupačil na křížence kentuckého venkovského klubu a longislandské dostihové dráhy, a k tomu spousta přítelkyň, co měly pocit, že jsou jí povinovány říct, odkud vlastně všechny ty peníze pocházejí. Ale ta tmavá útlá paní, která přestože byla milionářka a matka dvou dětí, vypadala pořád jako děvče a jejíž strašlivou zbraní byla taková ta nemohoucnost a bezmocnost, co vzbuzuje rytířkost v každém muži, který se k ní dostane na dostřel a nemá už příležitost se otočit a prchnout, odvedla pokaždé, když se tomu námětu přiblížili, řeč jinam — změnila úplně téma rozhovoru, jako by v životě jméno svého manžela neslyšela nebo — po pravdě řečeno — jako by byl nikdy nežil.

Tím vším chci říct, že maminka nemohla tentokrát poznamenat: „Škoda že si nechce vzít Melisandru Backusovou, ta by ho před tím zachránila.“ Tím „tím“ by

203$

měla tentokrát na mysli Lindu Snopesovou, podobně jako kdysi ženu Flema Snopese. Ale rozhodně ji něco takového napadlo, i když to nevyslovila, poněvadž takřka ihned nato bezstarostně dodala: „Však o nic nejde,“ povídá tatínkovi. „Je to pořád ta samá písnička. Nepamatuješ se? O Melisandru neměl taky nikdy vážný zájem. Chci říct… však víš: u něj to není nikdy vážný zájem. Knihy a květiny. Trhat moje bílé a žluté narcisy, jak jen stačí rozkvétat, posílat jí je, ačkoliv má tu svou dvoujitrovou předzahrádku narcisů plnou, řezat mi nejkrásnější růže a nosit jí je, vysedávat v houpačce a číst jí básně. Chtěl jenom formovat její myšlení: o nic jiného mu nešlo. A to byla Melisandra mladší jen o pět let než on, kdežto tahle je mladší o polovinu, moh by být prakticky jejím dědečkem. Samozřejmě, nic jiného v tom není.“

Tatínek se zasmál. „He he he. O formy Gavinovi rozhodně jde, ale ne o formy myšlení. Však by mi taky šlo, kdybych nebyl ženatý a nebál se koukat. Podívala ses na ni někdy, jsi přece člověk, i když jsi ženská?“ Ba, pamatuju se na hromadu případů, kdy bylo jasné, že se tatínek narodil moc brzy — dřív než přišlo do módy obdivem hvízdnout.

„Nech si to,“ řekla maminka.

„Ale koneckonců,“ pokračoval tatínek, „bychom možná opravdu měli Gavina z těch šestnáctiletých spárků vyrvat. Co kdybys s ním promluvila? Řekni mu, že jsem ochoten obětovat se na oltář rodiny — „

„Nech si to! Nech si to!“ opakovala maminka. „To jsou hloupé vtipy.“

„O to hloupější, že to myslím vážně,“ odpověděl tatínek. „Včera odpoledne seděli u stolku u Christiana, Gavin si dal jen misku zmrzliny, ale ona jedla něco z poháru, po čem mu kapsa musela splasknout o takových

204$

dvacet třicet centů. Takže Gavin možná nakonec ví, co dělá. Ani ona nevypadá špatně, i když kam se hrabe na maminku: rozumíš — „ a ve vzduchu před sebou naznačil jakési oblé přesýpací hodiny. Maminka stála a dívala se na něj jako had. „Třeba se soustřeďuje na to, aby nejdřív zformoval její formy, aby se tak řeklo, a s jejím myšlením se zatím moc neobtěžuje. A kdo ví? Třeba mu dokonce jednou věnuje stejný pohled jako tomu banánovému poháru nebo co to bylo, co před ni Skeets McGowan postavil.“

Ale maminka už byla pryč. A tentokrát by byla rozhodně potřebovala nějakou slečnu Melisandru, protože všechny maminčiny přítelkyně (a vlastně celý Jefferson) hlídaly a hned jí hlásily, kdy se strejček Gavin s Lindou stavili po škole v dragstóru pana Christiana a Linda snědla další banánový pohár nebo zmrzlinu a na mramorové desce stolku ležela v roztávající zmrzlině nebo rozbryndané coca-cole poslední kniha básní, co jí strejček objednal. Jefferson je totiž trvám moc malý, než aby v něm pětatřicetiletý starý mládenec, i když už je absolvent Harvardu a má doktorát z Heidelbergu a i když mu už od pětadvaceti šedivějí vlasy, moh pojídat zmrzlinu a číst básně se šestnáctiletou středoškolačkou. Ovšem když už má starého mládence něco takového potkat, je možná pětatřicítka nejlepší věk, kdy má kupovat šestnáctileté dívce zmrzlinu a básně, jak jsem řek tehdy mamince. Hlas jí sice nezněl jako hadovi, ovšem jen protože hadi neumí mluvit. Ale kdyby měla dar řeči zubařská vrtačka, zněl by její hlas přesně jako tenkrát maminčin.

„U svobodného muže mezi třemi a osmdesáti lety neexistuje žádný nejlepší ani žádný bezpečný věk, kdy může zvát na zmrzlinu šestnáctileté děvče,“ odpověděla. „Ani formovat její myšlení,“ dodala. Ale když pak

205$

mluvila se strejčkem Gavinem, zněl jí hlas, jako když másla ukrajuje. Ne: vlastně jí nezněl nijak, poněvadž mu nic neřekla. Čekala, až o tom začne sám. Jefferson je totiž malé město. Ne, chci říct, že strejček Gavin prožil v Jeffersonu nebo v jiných malých městech celý svůj život, takže mu bylo nejenom jasné, co Jefferson říká o něm, o Lindě Snopesové, o těch banánových pohárech, o zmrzlinách a o knížkách básní, ale i to, že maminka má příliš moc dobrých přítelkyň, než aby se jí ty řeči nedonesly.

A tak prostě čekala. Byla sobota. Strejček Gavin už dvakrát vešel do kanceláře a zase z ní vyšel (ještě pořád jsme jí tak říkali, poněvadž jí tak říkal dědeček, jedině tehdy ne, když byla v doslechu maminka, ale i ta jí po nějakém čase přestala říkat knihovna). Maminka seděla u stolku a něco sečítala, asi prádlo, ale ani se nepohnula, přestože už dvakrát vešel a zase vyšel, až teprve když řek:

„Napadlo mě — „ maminka se strejčkem Gavinem byli už totiž takoví. Tím chci říct, že podle nás byli takoví proto, poněvadž byli dvojčata. Tím chci říct, že to byl jenom můj dohad, protože jsem neznal jiná dvojčata, s kterýma bych si je porovnal. Maminka vůbec nepřestala sečítat.

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Proč ne hned zítra?“ Po tomhle by strejček Gavin byl moh odejít, zřejmě totiž oba věděli, o čem ten druhý mluví. Ale on přesto odpověděl:

„Děkuju ti.“ A pak řek mně: „Nečeká na tebe venku Aleck Sander?“

„Láry fáry,“ řekla maminka. „Všechno, co se doví o šestnáctiletých děvčatech od tebe, bude pravděpodobně mnohem nevinnější než to, co se jednou doví od nich samotných. Mám zatelefonovat její mamince a po—

206$

žádat ji, jestli by jí nedovolila přijít k nám zítra na oběd, nebo jí chceš zavolat sám?“

„Děkuju ti,“ odpověděl strejček Gavin. „Chceš, abych ti to vysvětlil?“

„Chceš ty?“ zeptala se maminka.

„Třeba bych měl,“ odpověděl strejček Gavin.

„Je to nutné?“ zeptala se maminka. Tentokrát strejček Gavin neodpověděl. A maminka pokračovala: „Tak dobrá. Posloucháme.“ Strejček Gavin zase neodpověděl. Ale už to byl zase strejček Gavin. Tím chci říct, že mu až do té chvíle zněl hlas hodně podobně, jako zní někdy mně. Ale teď stál, s tou svou čupřinou bílých vlasů, které potřebovaly věčně ostříhat, s tím ušmudlaným náústkem fajfky z kukuřičného klasu, co mu vyčuhovala z náprsní kapsy, a s těma svýma očima a obličejem, o kterých se nikdy nedalo tak docela přesně odhadnout, co řeknou dál, ale které pak vždycky řekly pravdu, jak si člověk uvědomil, jakmile to uslyšel, i když ji řekly tak trochu klikatě a trochu jinak, než by ji řek kdo jiný, a díval se na maminčin týl.

„Vida, vida,“ povídá. „Když si i duše, která má tak málo talentu ke klepům a -k sprosťárnám jako ta tvoje, vymýšlí a říká takovéhle věci, představ si, jak to už asi nafoukli ostatní jeffersonští občani, ti experti. Namoutě, připadám si rázem jako mladíček. Snad abych si koupil červeného motýlka, až půjdu dopoledne do města.“ Podíval se na maminčin týl. „Děkuju ti, Maggie,“ řek. „Bude k tomu zapotřebí nás všech, všech lidí dobré vůle. Zachránit Jefferson před Snopesy je naléhavá potřeba, nevyhnutelnost, povinnost. Ale zachránit jednoho příslušníka rodiny Snopesů před ostatními Snopesy je výsada, pocta, čest.“

„Zvlášť když jde o šestnáctiletou příslušnici té rodiny,“ odpověděla maminka.

207$

„Ano,“ přisvědčil strejček Gavin. „Chceš to snad popřít?“

„Pokoušela jsem se o to snad?“ opáčila maminka.

„Ano, pokoušela.“ Rychle přešel k ní, položil jí ruku na temeno, ale pokračoval v řeči: „Bůh ti za to žehnej. Bůh ti žehnej za tu tvou neustálou snahu popírat ten zatracený ženský sklon ke zkostnatělé paničkovské mravopočestnosti, která je — ta snaha — páteří každé kultury, pokud ještě nezdegenerovala, kultury, která zůstane silná a nezdegenerovaná, jenom pokud bude produkovat ty nepolepšitelné a nenapravitelné, co jsou tak smělé, že ji napadají, urážejí a popírají — jako ty.“ A na vteřinku jsme si oba mysleli, že se skloní a políbí ji. Třeba jsme si to mysleli všichni tři. Jenže to neudělal, nebo aspoň maminka řekla:

„Nech si to. Mě do toho nepleť. Rozhodni se: Chceš, abych ji zavolala já, nebo ji zavoláš sám?“

„Zavolám ji sám,“ odpověděl. Pak se podíval na mě. „Dva červené motýlky: jednoho pro tebe. Škoda že není i tobě šestnáct. Potřebuje ctitele.“

„Jestli bych jí musel dělat ctitele, kdyby mi bylo už šestnáct, tak jsem rád, že mi ještě není,“ odpověděl jsem. „Kromě toho už ctitele má. Matta Levitta. Vyhrál vloni v Ohiu nebo kde Zlaté rukavice. A chová se, jako by si je ještě doved navlíct. A jako by si je navlík rád. Děkuju, nechci,“ řek jsem.

„O kom to mluvíš?“ zeptala se maminka.

„O nikom,“ odpověděl strejček Gavin.

„Tos ho teda ještě neviděl boxovat,“ řek jsem. „Jinak bys o něm neříkal, že je nikdo. Já ho jednou viděl. S kazatelem Birdsongem.“

„Mezi tvými přáteli sportovci je nějaký kazatel Birdsong?“ zeptala se maminka.

„To není sportovec,“ odpověděl jsem. „Bydlí na

208$

venkově. Naučil se boxovat za války ve Francii. On a Matt Levitt — „

,,Já ti to vysvětlím,“ řek strejček Gavin. „Je — „

„Kdo?“ zeptala se maminka. „Ten tvůj sok?“

„ — je z Ohia,“ dořek strejček Gavin. „Vychodil tu nově založenou Fordovu průmyslovku a firma ho poslala dělat mechanika do servisu svého zdejšího zastoupení — „

„Je to ten s tím nízkým žlutým závoďákem,“ řek jsem.

„Linda s ním jezdí?“ zeptala se maminka.

„ — a protože Jefferson není tak velký a on má dvě oči,“ pokračoval strejček Gavin, „tak dřív nebo pozděj, pravděpodobně někde mezi jejím domovem a školou, uviděl Lindu Snopesovou: a poněvadž je mužského pohlaví a je mu asi jednadvacet, tak přirozeně nelenil a seznámil se s ní. Ta pověst o Zlatých rukavicích, kterou si buď přivezl s sebou, nebo si ji někde cestou vymyslel, vyřadila očividně veškeré soupeře, jaké tady mohl eventuálně očekávat — „

„Až na tebe,“ řekla maminka.

„To je všechno,“ odpověděl strejček Gavin.

„Až na tebe,“ opakovala maminka.

„Je asi o pět let starší než ona,“ řek strejček Gavin. „Já jsem dvakrát tak starý.“

„Až na tebe,“ řekla ještě jednou maminka. „Myslím, že ty se nedožiješ toho, abys byl kdy dvakrát tak starý jako nějaká ženská, ať je jí kolik chce.“

„No dobrá,“ řek strejček Gavin. „O čem jsem to mluvil? Zachránit Jefferson před jedním Snopesem je povinnost: zachránit jednoho Snopese před druhým Snopesem je výsada.“

„A pocta, jaks říkal,“ dodala maminka. „A čest.“

„No dobrá,“ řek strejček Gavin. „Tak teda rozkoš. Už

209$

jsi spokojená?“ Tím to tehdy skončilo. Za chvíli přišel domů tatínek, ale všechno, co by mu maminka byla mohla říct, už skoro věděl, takže nemoh nic dělat, a protože se tehdy ještě nehvízdalo údivem, musel se obejít i bez toho. Rozhodně až do odpoledne příštího dne, do chvíle, než skončil oběd.

Přišla chvilinku po dvanácté, jen co to k nám stihla z kostela, pakliže tam byla. A možná i byla, poněvadž přišla v klobouku. Nebo ji taky možná její maminka donutila si ho vzít kvůli naší mamince. Když se objevila na rohu naší ulice, už běžela. Nato jsem si všim, že jí ten klobouk sedí na hlavě trošku našišato, jako by ji za něj někdo zatahal nebo s ním škubl či jako by tím kloboukem při chůzi o něco zachytila, a taky jsem si všim, že si drží rameno. Pak jsem si všim, že se tváří navztekaně. A taky vyděšeně, i když ve chvíli, kdy zabočovala do našich vrátek, ruku ještě pořád na rameni, se tvářila především navztekaně a už neutíkala, jenom pospíchala rychlou ráznou chůzí, a ten navztekaný výraz už začínal ustupovat tomu vyděšenému. Pak oba výrazy ztuhly v nějaký naprosto jiný, poněvadž od rohu se přiřítilo auto — byl to závoďák Matta Levitta, poněvadž po městě už sice jezdily i jiné očesané závoďáky, ale jedině jeho měl na kapotě velký mosazný dvouhlavňový klakson, který vždycky, když ho Matt zmáčkl, zahoukal dvěma tóny — a projelo rychle kolem nás. A najednou jsem měl dojem, že něco cítím, na takovou vteřinku jsem zachytil jakýsi závan, o kterém, i kdybych byl dokázal určit, odkud ke mně dolíhá, bych si nebyl jist, jestli jsem ho už někdy cítil nebo ne. Závoďák pokračoval v jízdě a Linda s kloboukem pošoupnutým na stranu pospíchala dál, celá zaražená, i když se teď tvářila především vyděšeně, a dorazila na verandu, kde čekala maminka se strejčkem Gavinem. Ruku si držela ještě pořád na rameni a měla trošku zrychlený dech.

210$

„Vítám vás, Lindo,“ řekla maminka. „Roztrhla jste si rukáv.“

„Chytla jsem o hřebík,“ odpověděla Linda.

„Koukám,“ řekla maminka. „Pojďte se mnou nahoru do mého pokoje, stáhněte si šaty a já vám to přiheftnu.“

„To je zbytečné,“ řekla Linda. „Stačil by špendlík, jestli máte.“

„Tak si vemte jehlu a přišijte si to sama a já se zatím podívám, co je s obědem,“ řekla maminka. „Umíte přece šít, že?“

„Ano,“ odpověděla Linda. A tak šly do maminčina pokoje a já a strejček Gavin jsme odešli do kanceláře, takže tatínek měl příležitost strejčkovi Gavinovi říct:

„Někdo ji měl v práci, než sem došla? Co je to s tebou, chlapče? Kdes nechal svoje kopí a meč? Kdes nechal svého bílého oře?“ Jak jel Matt kolem nás poprvé, tak na ten dvoutónový klakson nezatroubil, takže když Linda seděla u stolu s obědem, rukáv od šatů už zase přišitý — třebaže vypadal, jako by ho přišívalo desetileté dítě — a v obličeji ještě pořád ten strnulý, ustrašený výraz, nikdo z nás ještě nevěděl, na jaký zvuk čeká. V té chvíli jsme si totiž ještě nic neuvědomovali. Tím chci říct, že jsme si neuvědomovali, kolik věcí musí Linda dělat najednou: tvářit se, jako že jí chutná oběd, pamatovat, aby se v té cizí domácnosti u lidí, o kterých neměla žádný zvláštní důvod se domnívat, že se jim bude zamlouvat, chovala způsobně, a přitom uvažovat, co Matt Levitt udělá dál, a ještě se snažit, aby nikdo nepoznal, že vlastně myslí především na to poslední. Tím chci říct, že musela čekat, co se stane dál, a když se to pak stalo, musela se tvářit, jako že jí, a přitom mamince odpovídat: Ano, prosím, a nikoliv, ačkoliv ten nízký závoďák znovu projížděl naší ulicí a ten dvoutónový klakson tentokrát troubil celý ten kus kolem našeho domu,

211$

až tatínek najednou trhl hlavou vzhůru, hlasitě frkl a zeptal se: „Co je to tady cítit?“

„Cítit?“ opáčila maminka. „Co by bylo cítit?“

„To,“ odpověděl tatínek. „To, co bylo cítit tenkrát… jak je to dlouho, Gavine?“ Dnes už vím, co tím tatínek myslel, i když jsem tehdy ještě nebyl na světě a znám to jenom z vypravování bratránka Gowana. Maminka to taky věděla. Tím chci říct, že si na to vzpomněla, poněvadž tenkrát slyšela tu škrticí klapku toho druhého, pana De Spaina. Tím chci říct, že i kdyby toho byla nevěděla už tolik a nedala si dohromady ten dvoutónový klakson s Mattem Levittem, stačilo by jí podívat se na Lindu a na strejčka Gavina. Nebo možná jenom na obličej strejčka Gavina — to má člověk z toho, že je něčí dvojče. Řekla totiž:

„Charley,“ a tatínek nato:

„Slečna Snopesová bude doufám tak laskavá a promine mi to,“ řek Lindě. „Víte, já když k nám přijde na oběd nějaké hezké děvče, tak začnu vtipkovat, a čím je hezčí, tím vtipkuju víc, aby přišla zas. Tentokrát jsem to trošku přehnal. Ale když slečna Snopesová bude tak laskavá a promine mi, že jsem to přehnal, odpustím já zase jí, že je tak hezká.“

„Tak se mi líbíš,“ řek strejček Gavin. „Nebyla to sice omluva nejjemnější, ale nebyla aspoň tak neomalená jako ten vtip. Pojďme na verandu, Maggie, není tam takové horko.“

„Pojďme,“ řekla maminka. Pak jsme stáli všichni na chodbě a dívali se na Lindu. Už se netvářila jako šestnáctiletá dívka, která je vyděšená z toho, že je na návštěvě u lidí, co už pravděpodobně dospěli k přesvědčení, že je nemožná. Nevím, jak se vlastně tvářila, co ten její výraz znamenal, ale maminka jo, poněvadž se Linda dívala přímo na ni.

212$

„Myslím, že v salónu nebude takové horko,“ řekla maminka. „Pojďme tam.“ Ale už bylo pozdě. Klakson se už ozval a neušel nám jediný tón: z toho da Da da Da da Da, které bylo čím dál hlasitější a pak minulo náš dům, nám neušel jeden jediný tón, ani když se už vytrácelo a v Lindině pohledu, který ještě tak vteřinu nebo dvě upírala na maminku, se objevilo zoufalé odhodlání.

I to se ale vytratilo: na okamžik v něm možná bylo něco jako zoufalství. Ale i to zmizelo a v obličeji jí zbyla jenom ta strnulost.

„Musím už jít,“ řekla. „Já… promiňte, prosím, ale já musím …“ Nato se přec jen, jak by se dalo říct, zmátořila. „Děkuju za oběd, paní Mallisonová,“ řekla. „Děkuju za oběd, pane Mallisone. Děkuju za oběd, pane Gavine,“ a už vykročila ke stolu, na který si předtím odložila klobouk a kabelku. Já jsem ovšem stejně neočekával, že za ten oběd poděkuje i mně.

„Gavin vás zaveze domů, když dovolíte,“ řekla maminka. „Gavine — „

„Ne, neodpověděla. „Já — to není zapotřebí — „ A byla pryč. Vyšla ze dveří, ale po chodníčku už zase div neutíkala a za vrátky se dala se zoufalým odhodláním do opravdického běhu a ani jednou se neohlídla. A zmizela.

„Namoutě, Gavine,“ řek tatínek. „Ty nějak slevuješ. Posledně sis aspoň vybral hrdinu z americko-španělské války a se sportovním samohybem. Ale tentokrát ses zmoh už jenom na amatéra se Zlatýma rukavicema a s podomácku vyrobeným závoďákem. Pozor, pozor, kamaráde, aby tě příště nevyzval na souboj na život a na smrt nějaký skautík na bicyklu.“

„Cože?“ zeptala se maminka.

„Co bys dělala ty,“ pokračoval tatínek, „kdybys byla jednadvacetiletý automechanik, který musí pracovat až

213$

do šesti večer, a nějaký prostopášný bělovlasý zvrhlý dědek by každé odpoledne číhal, až se tvoje děvče bude vracet ze školy domů, a pak ji zatáh do limonádového doupěte a cpal ji tam zmrzlinou? Jakpak má vědět, že Gavin chce jenom formovat její myšlení?“

Jenomže strejček Gavin na ni už každé odpoledne nečekal. Už na ni nečekal vůbec. Nevím, co se stalo, jak k tomu došlo: jestli mu vzkázala, aby se ji po škole už nesnažil potkávat, nebo jestli chodila do školy a odcházela z ní tak, aby ji neviděl, či jestli tam snad na nějaký čas prostě chodit přestala. Byla totiž na střední škole a já v obecné, takže jsem nemohl vědět, jestli je ve škole nebo ne.

A po pravdě řečeno ani jestli je ještě vůbec v Jeffersonu. Dřív jsem ji totiž odpoledne v době, kdy už měla autoopravna zavřeno, vídal s Mattem Levittem v jeho závoďáku a tu a tam i večer, když jeli do kina nebo z kina. Ale teď už ne. Teď seděl vždycky v závoďáku sám nebo s nějakým klukem či chlapem. A pokud jsem věděl, nevídal ji o nic častěji než strejček Gavin.

Z chování strejčka Gavina se soudit nic nedalo. Předtím jsem ho cestou ze školy vídával, jak sedí s Lindou v Christianově dragstóru a jí zmrzlinu, a vždycky, když mě uviděl nebo když mě uviděli, tak na mě kývl, abych zašel dovnitř, a pak jsme jedli zmrzlinu všichni tři. Tohle bylo jediné, co se na strejčkovi Gavinovi změnilo: že jsem totiž cestou kolem Christianova dragstóru neměl proč nakukovat dovnitř. Pak jednou — bylo to v pátek — seděl zase uvnitř u stolku a čekal a hlídal a pak na mě kývl a pozval mě dovnitř, a já, přestože na stolku nestála druhá miska, měl za to, že si Linda nejspíš na okamžik odběhla do oddělení s parfémy nebo k poličce s časopisy, a ještě když už jsem byl uvnitř a strejček Gavin mi řek: „Dal jsem si broskvovou.

214$

Jakou chceš ty?“, tak jsem čekal, že se Linda objeví za tím, za čím je v té chvíli schovaná.

„Jahodovou,“ odpověděl jsem. Na stole ležela nejnovější kniha — John Donne — co jí objednal.

„Poslat jí to tady v Jeffersonu poštou by stálo desetník, stejně jako kdybych jí to posílal z Memphisu,“ řek. „Dejme tomu, že za tebe zatáhnu tu zmrzlinu a ten desetník dám tobě a ty tu knížku cestou domů odneseš k nim.“

„Tak jo,“ řek jsem. Když se pan Snopes přistěhoval do Jeffersonu, najal si domek. Pak ho nejspíš koupil, poněvadž když se stal viceprezidentem banky, začali si ho dávat do pucu. Teď už byl natřený a na zahrádce vedle domku měli vistáriové loubí, co si tam dala trvám postavit paní Snopesová, a když jsem procházel vrátky a Linda na mě zavolala, uviděl jsem pod loubím houpačku. Vistárie ještě kvetla a pamatuju se, jak se pod ní Linda s těma svýma černýma vlasama dobře vyjímala, poněvadž měla oči podobné barvy jako vistárie a šaty takřka přesně stejné barvy: ležela v síti a četla a já jsem si pomyslel: Strejček Gavin jí nemusel tu knihu posílat, vždyť ještě nedočetla tu první. Pak jsem si všim, že pod houpačkou jsou další knihy, učebnice, a poznal jsem, že kniha, co čte, je geometrie, a tak jsem zauvažoval, jestli by Matta nějak zvlášť potěšilo vědomí, že Linda sice nejí se strejčkem Gavinem zmrzlinu, ale přesto se radši učí geometrii, než aby byla s ním, s Mattem.

A tak jsem jí dal knihu a šel domů. To bylo v pátek. Druhý den, v sobotu, jsem byl na baseballovém zápase a cestou zpátky jsem se stavil pro strejčka Gavina v kanceláři, že se s ním svezu domů. Najednou jsme venku na schodech uslyšeli kroky, které tam nějak přešlapovaly, a ne jenom jedny, a dokonce jsme uslyšeli, jak tam někdo prudce oddychuje a šeptá, a vtom se

215$

dveře s bouchnutím rozletěly a do kanceláře vrazil s něčím v podpaždí Matt Levitt, který strčil do dveří a přirazil je před nosem někomu, kdo se pokoušel vniknout dovnitř za ním, a nato je zapřel kolenem a šmátral po klice, až se mu podařilo zastrčit závoru a zamknout. Potom se otočil. Byl to hezký mládenec. Měl pohled, o kterém Ratliff prohlásil, že je to veselý pohled člověka, kterému se ještě nedoneslo, že bylo vynalezeno něco jako pochybnosti, i když to nebyl pohled čtverácký ani šťastný, jenom veselý. V téhle chvíli však nebyl ani veselý. Matt vzal knihu — byl to ten John Donne, kterého jsem předešlý den odnes Lindě — a mrskl s ní, aby se tak řeklo, na psací stůl, až se po desce rozlítly potrhané a poničené stránky a několik jich dokonce upadlo na podlahu.

„Co vy na to?“ zeptal se a obešel stůl na druhou stranu ke strejčkovi Gavinovi, který mezitím vstal. „Nechcete si to rozdat?“ zeptal se. „Ach pravda. Vy se neumíte moc prát, že? Ale to nevadí. Já vám moc neublížím: jenom vás trošku pošramotím, abyste si osvěžil vzpomínky.“ A taky mu moc neublížil, zřejmě ho nepraštil nijak silně, soudě z toho, že se pěstma nerozmách víc jak deset nebo dvanáct centimetrů, takže to působilo dojmem, jako by strejčkovi Gavinovi ta krev ze rtů a z nosu nevytryskla vůbec jejich přičiněním, spíš jako by se o ně omázla. Uhodil ho asi dvakrát či třikrát, než jsem se stačil pohnout, popadnout dědečkovu těžkou vycházkovou hůl, co stála za dveřma zastrčená ve stojanu na deštníky, a pozvednout ji, že s ní Matta praštím ze vší síly zezadu do hlavy.

„Počkej, Chicku,“ řek strejček Gavin. „Nech toho! Přestaň!“ I když vemu v úvahu, že to výkřik, nikdy bych neřek, že by sebou Matt doved tak mrsknout. Třeba to bylo dík těm Zlatým rukavicím. Zkrátka a dobře se otočil,

216$

popad hůl a vytrh mi ji málem dřív, než jsem si to stačil uvědomit, a tak jsem si přirozeně myslel, že s ní mě nebo strejčka Gavina nebo možná nás oba praští, a honem jsem se přikrčil, že mu skočím po nohách, když vtom sklonil hůl jako pušku s nasazeným bajonetem, pich mě špičkou pod krkem do prsou, ne jako by mě chtěl zadržet, ale jako by mě byl na té holi doslova zved do výšky jako kus hadru nebo cár papíru.

„Máš smůlu, kluku,“ řek. „Bylo by se ti to málem povedlo, nebejt toho, že tvůj strejček propíchnul, co chceš udělat,“ a hodil hůl do kouta, obešel mě, přikročil ke dveřím a my jsme si trvám teprve v té chvíli uvědomili, že ten někdo, kdo je za těma zavřenýma dveřma, ať už je to kdo je to, do nich nepřestává bušit. Matt odstrčil závoru, otevřel dveře, ustoupil a do kanceláře vešla Linda, rozpálená do běla; ano, to je přesně to správné slovo: rozpálená do běla: nepodívala se na strejčka Gavina ani na mě, otočila se na špičkách jak na obrtlíku a dala Mattovi dvě facky, nejdřív levačkou a pak pravačkou, a pak celá udýchaná, s brekem vykřikla:

„Ty pitomče! Ty vole! Ty vole jeden nejapná, ignorantská! Ty jeden parchante pitomá, nejapná, ignorantská!“ Bylo to prvně, co jsem něco takového slyšel vypustit z pusy šestnáctiletou dívku. Ne: prvně, co jsem to slyšel vypustit z pusy vůbec nějakou ženskou. Stála tam obrácená k Mattovi a brečela jak zjednaná a byla zřejmě tak rozběsněná, že nevěděla, co má dělat dál, jestli mu má dát další facku nebo mu dál nadávat, ale strejček Gavin obešel stůl, dotk se jí a řek:

„Nechte toho. Už toho nechte,“ a ona se otočila, chytila ho a zabořila mu obličej do místa, kde měl zakrvácenou košili, ale brečet nepřestala a říkala pořád dokola: „Pane Gavine. Pane Gavine. Pane Gavine.“

„Otevři dveře, Chicku,“ řek strejček Gavin, a tak jsem

217$

je otevřel. „Vypadni, mládenče,“ řek Mattovi. „Šup!“ a Matt odešel. Chtěl jsem zavřít dveře. „Ty taky,“ dodal strejček Gavin.

„Prosím?“ opáčil jsem.

„Ty taky vypadni,“ opakoval strejček Gavin, ale Lindu, která se třásla a brečela, držel dál přitisknutou k sobě, přestože kapky krve, co mu tekla z nosu, padaly na ni.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

GAVIN STEVENS

„Šup,“ řekl jsem. „A ty taky vypadni.“ A tak vypadl a já jsem tam stál a tiskl ji k sobě. Nebo se spíš ona držela jak klíště mě a třásla se a vzlykala a brečela, obličej zabořený do přednice mé košile. Cítil jsem, jak mi vlhne. Ratliff by se o tom vyjádřil, že to byla půjčka za oplátku, poněvadž to bordó z mého nosu, jak by to nazvali Viktoriánci, jí na revanš třísnilo šaty na rameni. Podařilo se mi vyprostit na okamžik jednu ruku a vytáhnout přes její rameno z náprsní kapsy kapesník a poskytnout si tak první pomoc pro dobu, než se mi aspoň na okamžik podaří oddálit nás od sebe a dostat se ke kohoutku se studenou vodou.

„Přestaňte,“ řekl jsem. „Tak už přece přestaňte.“ Ale ona se rozbrečela ještě víc, držela se mě jak klíště a opakovala:

„Pane Gavine. Pane Gavine. Ach pane Gavine.“ „Lindo,“ řekl jsem. „Slyšíte?“ Neodpověděla, jenom se mě dál držela jak klíště. Pak jsem na svém hrudníku ucítil přikývnutí. „Chcete si mě vzít?“ zeptal jsem se. „Ano!“ odpověděla. „Ano! Třeba!“

218$

Tentokrát jsem jí dal ruku pod bradu, aby musela pozvednout obličej a podívat se na mě. Ratliff říkal, že McCarron měl šedivé oči, že měly nejspíš stejně tvrdou šeď jako oči Huba Hamptona, ale v Lindiných nebylo ani kouska šedi. Měly barvu jako ten nejtmavší hyacint, barvu, jakou mělo podle mých představ Homérovo Hyacintové moře.

„Poslouchejte mě,“ řekl jsem. „Chcete se vůbec vdávat?“ Ano, ženy nepotřebují myslet, leda při konverzaci, ve společnosti. A poznal jsem jich několik, které měly půvab i takt, ačkoliv vůbec nemyslely. Ženám totiž ve styku s muži, s lidskými bytostmi, stačí instinkt a intuice, ovšem neopotřebované a neotupené, a jejich nekonečná schopnost k oddanosti, ovšem nenarušená a nezatemněná chladnou morálkou a ještě chladnějšími fakty.

„Chcete říct, že nemusím?“ zeptala se.

„Ovšemže ne,“ odpověděl jsem. „Nikdy, když nebudete chtít.“

„Tak si nechci vzít nikoho,“ odpověděla, vykřikla. Už zase se ke mně vinula, obličej znovu zabořený do té vlhké směsi krve a slz, v kterou se jako by proměnila přednice mé košile a vázanka. „Nikoho!“ opakovala, „jste jediný, koho mám, jediný, komu můžu důvěřovat. Miluju vás! Miluju vás!“

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

CHARLES MALLISON

Když přišel domů, měl obličej čistý. Ale na nose a na rtu to bylo ještě znát a ani s košilí a s vázankou udělat nic nemoh, ledaže by si koupil obojí nové, byla sobota,

219$

takže krámy byly ještě otevřené. Ale nekoupil. U maminky by mu to asi bylo stejně málo platné. I to je zřejmě jedna z věcí, s kterýma se člověk jako dvojče musí smířit. A na mou věru, že kdyby zubařská vrtačka uměla mluvit, zněl by její hlas podobně jako maminčin, když se přestala smát a zároveň brečet a opakovat: Hrom aby do tebe, Gavine. Hrom aby do tebe, hrom aby do tebe, a strejček Gavin se odešel nahoru převlíct, aby se u večeře objevil v čisté košili a kravatě.

„Formovat její myšlení,“ řekla maminka.

Působilo to dojmem, že by se přenesl přes všechno na světě, jenom ho nesmí nikdo srazit k zemi nebo mu rozbít nos. Že kdyby ho byl pan De Spain tenkrát v té uličce za domem, kde se pořádal vánoční bál, nesrazil k zemi, byl by se z té paní Snopesové dostal a nemusel pak formovat Lindino myšlení. A že kdyby Matt Levitt to odpoledne nebyl přišel do kanceláře a nepraštil ho taky do nosu, byl by možná formování Lindina myšlení nechal a přestal se s ním párat.

Takhle toho ovšem nechat nemoh. Ale aspoň se zbavil Matta Levitta. To bylo na jaře. Byl to její poslední rok na střední škole, v květnu měla maturovat, a tak jsem ji každé odpoledne, kdy měla školu, potkával na ulici, když se s několika knihama v podpaždí vracela ze školy domů. Jestli jsou ovšem některé z těch knih básně, to jsem nevěděl, poněvadž když došla ke Christianově dragstóru, vůbec se nepodívala ke dveřím, ale šla pořád dál a koukala přímo před sebe a hlavu držela trošku vzhůru, jako stavěč, který je už jenom krok nebo dva od zvěře, kde pak zůstane stát jako přimražený. Šla dál, jako by lidi, Jefferson, náměstí sice dobře viděla, poněvadž v tom okamžiku stejně jako jindy musí kolem něčeho, někudy jít, tak proč by nemohla procházet třeba

220$

Jeffersonem, mezi obyvateli Jeffersonu a po jeffersonském náměstí, ale tím to končilo.

Už se totiž nestávalo, že by se tam jakoby náhodou vyskytl strejček Gavin, ale právě tak jako už nebylo vídat strejčka Gavina sedět na druhé straně stolku s mramorovou deskou v Christianově dragstóru a koukat, jak Linda vyjídá z vysoké sklenice něco, co stojí celých patnáct nebo dvacet centů, Matt Levitt ani jeho nízký závoďák se tam už taky nevyskytoval, poněvadž v závoďáku už nikdo nejezdil, jenom Matt ve všední dny v době, kdy už měla autoopravna zavřeno a kdy se vůz plazil na jedničku po ulicích a po náměstí, aby udržel krok, ale přitom byl pořád několik metrů za Lindou, která šla s nějakou dívkou nebo se dvěma či třemi dívkami do kina a která nesla hlavu vztyčenou a na Matta se ani jednou nepodívala, ačkoliv se jí závoďák plazil málem u lokte a ačkoliv ze sebe jeho škrticí klapka vyrážela chechty, chechty, dokud obě dvě nebo všechny tři či čtyři dívky nedošly ke kinu a nezmizely uvnitř. Nato vůz vyrazil plnou rychlostí, objel blok, za chvíli se s otevřenou škrticí klapkou, která řvala, co jí hrdlo stačilo, přiřítil znovu, projel uličkou vedle bijáku, pak podle vchodu, objel blok a dal se znovu tou uličkou, kde na něj ovšem tentokrát už číhal Otis Harker, nástupce našeho policajta Grovera Clevelanda Winbushe, který po tom svém očním maléru, jak to nazval Ratliff, odešel do penze. Otis Harker se na Matta sice rozkřik, ale přitom uskakoval, aby ho Matt nepřejel.

A když přišla neděle a Matt jel přes náměstí a jeho škrticí klapka znova řvala jak na lesy, hulákal za ním zase pan Buck Connors, denní policajt. Tentokrát měl Matt vedle sebe dívku, kterou někde splašil, asi na venkově, a řítil se v tom svém hřmotném voze postranníma ulicema až na kraj města, kde projel zvolna, se strašli—

221$

vým randálem kolem domku, kde bydlela Linda, jako by v Jeffersonu jediným možným symbolem zhrzené lásky nebo aspoň touhy, či možná jenom zoufalství byla otevřená škrticí klapka a jako by se láska nebo aspoň touha dala projevit jedině pomalou jízdou kolem příslušného domu, se škrticí klapkou naplno otevřenou, aby ten dotyčný nebo dotyčná, i kdyby se sebevíc snažili nevykouknout z okna, museli poznat, kdo to jede kolem.

Ale to už pan Connors poslal pro samotného šerifa. Povídal — pan Connors —, že nejdřív vzbudil jenom Otise Harkera a řek mu, aby se vrátil do města a pomoh mu, ale že Otis, jakmile uslyšel, že pan Connors chce zastavit ten závodní vůz, nevylez vůbec z postele. Pozděj, dodatečně, se někdo Matta zeptal, jestli by byl pana Hamptona přejel, a Matt — to už brečel vzteky — prý odpověděl: „Jestli bych ho přejel? Huba Hamptona? Aby mi ty jeho zatrackaný střeva zasvinily lak?“ Ale pana Hamptona už nebylo zapotřebí, poněvadž Matt jel s tou škrticí klapkou dál a dál, až vyjel z města. Třeba vez tu dívku domů. Zkrátka a dobře, ten den kolem půlnoci zatelefonovali z Caledonie panu Hamptonovi, aby tam někdo přijel, že se Matt ošklivě serval s Ansem McCallumem, s jedním z kluků pana Buddyho McCalluma, a Anse nakonec vytrh tyčku z plotu nebo co a byl by s ní Matta zabil, kdyby je byli oba nechytili a nedrželi, než přivolali telefonicky šerifa; a pak je odvezli do města a zavřeli do vězení, kam se druhý den ráno připajdal na své korkové noze pan Buddy McCallum, který je vyplatil, odved do ohrady za stájí pro muly I.O. Snopese a řek Ansemu:

„Hele, jestli si odmítneš dát napráskat v poctivý rvačce, bez trhání tyček z plotu, tak si odepnu nohu a seřežu tě já.“

222$

A tak se pustili znovu do rvačky, ale tentokrát bez tyčky z plotu, a pan Buddy a ještě několik dalších chlapů přihlíželi, jak se Anse, i když se nevyrovná Mattovým Zlatým rukavicím, rve a rve, až sám pan Buddy řek: „No dobrá. To stačí,“ a nařídil Ansemu, aby si umyl v korytu obličej a šel si sednout do vozu, a Mattovi řek: „A ty máš trvám nejvyšší čas táhnout o dům dál.“ Jenomže to nemusel ani říkat, poněvadž v autoopravně tak jako tak prohlásili, že má Matt výpověď. A Matt odpověděl:

„Houby vejpověď. Odcházím sám. Řekněte tomu pacholkovi, ať si zkusí přijít mi to sem opakovat do ksichtu.“ To už tam byl i pan Hampton s tím svým teřichem a shlížel na Matta ze své výšky těma svýma tvrdýma očkama. „Kde mám vůz, ksakru?“ zeptal se Matt.

„Před mým barákem,“ odpověděl pan Hampton. „Nechal jsem ho tam ráno odvízt.“

„Vida, vida,“ odpověděl Matt. „Máte smůlu, co? McCallum se do toho vložil a vytáh mě z toho, než jste stačil můj vůz prodat a peníze strčit do kapsy, co? Co byste tomu řek, kdybych si pro něj došel, našed a nastartoval?“

„Nic, mladej,“ odpověděl pan Hampton. „Jen si ho vem, ale až budeš chtít jet odsaď.“

„To znamená hned,“ řek Matt. „A až z toho vašeho …nýho města budu odjíždět, budu mít pedál škrticí

klapky sešlápnutej až k podlaze. To si můžete strčit taky… ne do kapsy, ale někam. Co tomu říkáte?“

„Nic, mladej,“ odpověděl pan Hampton. „Uděláme spolu kšeft. Když dojedeš s tou otevřenou škrticí klapkou až na hranice okresu a pak ještě tři metry za ně, tak nedovolím, aby tě někdo otravoval, ale musíš mi slíbit, že ty hranice už nikdá nepřejedeš.“

Tím to skončilo. To bylo v pondělí, kdy býval trh.

223$

Působilo to dojmem, jako by se do města sjel celý okres jen proto, aby mohli všichni stát mlčky kolem náměstí a pozorovat, jak ho Matt naposledy přejíždí, na sedadle vedle sebe papírový kufr, s kterým do Jeffersonu přijel, a jak jeho škrticí klapka prská a střílí. Nikdo mu nezamával na rozloučenou a on se na oplátku na nikoho ani nepodíval: na náměstí vládlo mlčenlivé, tiché napětí, ve kterém ten křiklavě zbarvený hlučný vozejček pomalu hrkotal, urážlivý, hlasitý a vyzývavý, přestože se zdál neškodný a křehký jako dětská hračka, jako pozornost k narozeninám, která se hned rozbije, takže člověku, co se na něj koukal, bylo jasné, že nejspíš nedojede ani do Memphisu, natož pak do Ohia, až přejel náměstí a zabočil do ulice, která za městem přecházela v memphiskou státovku, do ulice, kde jeho škrticí klapka prskala, rachotila a rozlíhala se mezi zdmi tisíckrát hlasitěji, než odpovídalo rozměrům a velikosti jeho křehkého motorku, který ten randál vyluzoval. Mysleli jsme si — aspoň někteří z nás —, že určitě ještě jednou naposledy pomalu s řevem přehrkotá kolem domu Lindy Snopesové. Ale nepřehrkotal. Autíčko jelo rovnou za nosem, čím dál rychlej a rychlej, širokou ulicí, která byla v té chvíli prázdná, jako by se schválně vylidnila, aby mohlo projet, a už mířilo k posledním domům, které za městem ustupovaly otevřené krajině, svěže jarnímu pásu lesů a polí, mezi kterými i ten vyzývavý randál škrticí klapky začne slábnout, smrskávat se, až ho nakonec krajina pohltí.

Tímhle byl, jak se vyjádřil tatínek — jak řek strejčkovi Gavinovi tatínek — jeden odečtený. A byl květen a všichni už věděli, že Linda Snopesová bude ten rok jako nejlepší žákyně vybraná, aby na konci školního roku promluvila za třídu. Když jsme docházeli k Wildermarkovi, strejček Gavin zpomalil, šťouchl do nás,

224$

abychom přistoupili k výkladu, á řek: „Támhleten. Hned za tím zeleným.“

Byl to dámský cestovní necesér.

„To je na cesty,“ řekla maminka.

„Proč ne,“ odpověděl strejček Gavin.

„Na cesty,“ opakovala maminka. „Když někdo někam odjíždí.“

„Ano,“ řek strejček Gavin. „Musí odtud pryč. Musí vypadnout z Jeffersonu.“

„Co je na Jeffersonu špatného?“ zeptala se maminka. Stáli jsme před výkladní skříní a na skle se rýsovaly naše tři odrazy, které stály a dívaly se na dámský necesér. A maminka pokračovala: ne tiše, ale taky ne hlasitě, jenom klidně. „No dobrá,“ povídá. „Tak proč je Lindě v Jeffersonu špatně?“

Strejček Gavin jí odpověděl stejným tónem — ne tiše, ale taky ne hlasitě. „Nerad vidím, když něco přijde nazmar,“ řek. „Každý by měl dostat příležitost, aby jeho život nepřišel nazmar.“

„Nebo příležitost rozhodnout se nezmařit život jedné mladé dívky?“ řekla maminka.

„No dobrá,“ odpověděl strejček Gavin. „Chci, aby žila šťastně. Každý by měl dostat příležitost prožít svůj život šťastně.“

,A to zřejmě nemůže, když zůstane v Jeffersonu,“ odpověděla maminka.

„No dobrá,“ řek strejček Gavin. Nedívali se jeden na druhého. Působilo to dojmem, jako by to ani neříkali jeden druhému, ale těm dvěma prázdným odrazům na tabuli skla, jako když někdo vloží napsanou myšlenku do prázdné obálky bez adresy podobné tisícům jiných obálek, nebo třeba do zapečetěné prázdné láhve, a hodí ji do moře, nebo spíš dvě napsané myšlenky, které ve stejném okamžiku zapečetí do dvou lahví a ty hodí do

225$

moře, aby pluly a, aby je přílivy, odlivy a proudy nesly, nedotknutelné, nedotčené a neporušené, až na sám chladný kraj světa, ale které nepřestanou být myšlenkami, neztratí svou pravdu ani platnost, ani když je třeba už ničí oko nespatří nebo ani když jim neodpoví, ani se k nim nepřidruží žádná další myšlenka, která by je potěšila, potvrdila nebo zarmoutila.

„Příležitost, povinnost i právo se postarat, aby každý prožil svůj život šťastně, ať si to zaslouží nebo ne, a dokonce ať chce nebo nechce,“ řekla maminka.

„No dobrá,“ odpověděl strejček Gavin. „Promiň, že jsem tě obtěžoval. Vraťme se domů. Paní Rouncewellová jí může poslat tucet slunečnic.“

„Proč by ne?“ opáčila maminka, zavěsila se do něj a už ho otáčela ke krámu — naše tři odrazy na tabuli skla se už taky otáčely zpátky ke vchodu — a v čele naší trojice si to namířila k oddělení s kufry.

„Myslím, že ta modrá bude ladit s jejími barvami, že jí půjde k očím,“ poznamenala maminka. „Je to pro Lindu Snopesovou — dárek k maturitě,“ řekla prodavačce Eunici Gantové.

„To bude mít Linda radost,“ odpověděla slečna Eunice. „Ona někam pojede?“

„Ovšem,“ přisvědčila maminka. „S největší pravděpodobností. Když nikam jinam, tak snad příští rok do některé dívčí školy na Východě. Aspoň jsem to slyšela.“

„Ta bude mít radost,“ opakovala slečna Eunice. „Já odjakživa říkám, že každý mladý člověk, ať chlapec nebo děvče, by měl jet aspoň na rok z domova do nějaké školy, aby poznal, jak se žije jinde ve světě.“

„To máte pravdu,“ odpověděla maminka. „Dokud se o tom nepřesvědčí na vlastní oči, tak se jen živí nadějemi. Dokud to neuvidí doslova na vlastní oči, tak se jich nevzdá a neusadí se, že?“

226$

„Maggie,“ řek strejček Gavin.

„Nevzdá?“ opáčila slečna Eunice. „Nevzdá nadějí? Mladý člověk by se nikdy neměl vzdávat nadějí.“

„Ovšemže ne,“ řekla maminka. „Taky nemusí. Stačí, když zůstane mladý, ať je sebestarší.“

„Maggie,“ opakoval strejček Gavin.

„Ach ták,“ řekla maminka. „Ty to chceš platit hotově, nedat to napsat na účet? No dobrá. Jsem přesvědčená, že pan Wildermark nebude nic namítat.“ A tak strejček Gavin vytáh z náprsní tašky dvě dvacetidolarovky a jednu svou vizitku a dal ji mamince.

„Děkuju,“ řekla maminka. „Ale slečna Eunice bude mít jistě nějakou větší kartičku, aby se na ni vešla všechna čtyři jména.“ A tak jí slečna Eunice dala velkou kartu a maminka natáhla ruku a držela ji, dokud strejček Gavin neodšrouboval pero a nepodal jí ho, a pak jsme pozorně sledovali, jak píše velkým roztahaným rukopisem, který dosud vypadal jako písmo třináctiletého děvčete z deváté třídy:

{Pan a paní Mallisonovi

Charles Mallison, ml,

pan Gavin Stevens}

a nato pero zašroubovává, podává ho zpátky strejčkovi Gavinovi, bere kartičku mezi palec a ukazováček a mává s ní, aby uschla, a pak ji předává slečně Eunici.

„Večer to tam pošlu,“ řekla slečna Eunice. „I když jsou maturity až příští týden. Ale je to tak hezký dárek, že by byla škoda, aby se z něj Linda nemohla těšit dřív, že?“

„Ano,“ odpověděla maminka. „To by byla skutečně škoda.“ Pak jsme byli zpátky venku a naše tři odrazy, které splynuly v jeden, přešly rychle po tabuli skla. Maminka už byla zase zavěšená do strejčka Gavina.

227$

„Napsalas nás tam všechny čtyři,“ poznamenal strejček Gavin. „Aspoň její otec nebude vědět, že ten cestovní necesér poslal jeho sedmnáctileté dceři jeden bělovlasý starý mládenec.“

„Ano,“ přisvědčila maminka. „Jeden z rodiny to vědět nebude.“

PATNÁCTÁ KAPITOLA

GAVIN STEVENS

Potíž byla v tom, jak jí to říct, jak jí to vysvětlit. Tím jako myslím, jak jí sdělit proč. Ne vysvětlit sám fakt, své jednání, ale důvod k němu, to proč, co se za ním skrývá — jak jí nad jednou tou obludnou syntetickou patlaninou, které byly její vášní či které si aspoň v Christianově dragstóru objednávala, nebo přímo na ulici bez obalu říct: „Odteďka se už nebudeme setkávat, poněvadž kdyby Jefferson, až stráví všechny podrobnosti o tom, jak vás váš ctitel jednu sobotu stopoval ke mně do kanceláře, kde mi rozbil nos, a pak osm dní nato strávil svou poslední noc v Jeffersonu v okresním vězení a druhý den za doprovodu bouřlivého kraválu škrticí klapky svého závodního vozu navždycky setřásl náš prach ze střevíců svých, i nadále vídal, jak se se mnou slízáte v zmrzlinových doupatech, zničilo by to navždycky vaši dobrou pověst, pokud vám z ní ještě něco zbývá.“

Chápete? O tohle šlo: jenom o ta slova pověst a dobré jméno — stačilo by, abych je vyřkl, pronesl nahlas, potvrdil svým hlasem jejich existenci, a neodvolatelně bych je pošpinil a pokálel, zničil neporušitelnost toho, co vyjadřují, takže by pak byly netoliko napadnutelné,

228$

nýbrž dokonce odsouzené k zániku; ty neztečitelné, hrdé a nedotknutelné principy by se proměnily, redukovaly na pomíjivé, k zániku a zatracení odsouzené křehké lidské kvality; nevinnost a panenství by se proměnily navždy v navěky oplakávané symboly a premisy ztráty a hoře, v něco, co by existovalo pouze v minulém čase: bylo, už není, a už nikdy nebude.

V tom byl ten problém. Sám fakt, sám postup byl totiž úplně prostý. Celá záležitost se naštěstí odehrála kvečeru a v sobotu, takže můj obličej dělilo od chvíle, než se musel objevit mezi lidmi, šestatřicet hodin. (Byla by stačila i doba kratší, nebýt toho prstenu, co měl Matt na ruce — nechybělo mu moc do velikého mosazného boxeru, a dokud jste se na něj nepodívali hodně zblízka, nejspíš byste nepoznali, že nevypadá úplně jako zlatý — měl tvar tygří hlavy, která kdysi svírala mezi čelistmi patrně něco jako rubín. Říkám patrně něco jako, poněvadž — i když to byla škoda jen pro můj ret — ten kámen na něm v té chvíli chyběl.)

Navíc nedocházelo k těm schůzkám v dragstóru každý týden, natož pak každý den, takže může klidně uplynout celý týden, než a) bude někomu nápadné, že jsme se už přes týden nesešli, b) a ten dotyčný z toho okamžitě usoudí, že jsme se nesetkali přes týden proto, že musíme něco skrývat a c) než to ještě dotvrdí fakt, že jsme se sešli znovu po tom, co jsme to přes týden odsunovali.

Do té doby jsem se už mohl nad tím rozbitým rtem dokonce oholit. A tak mi to připadalo celkem prosté, po pravdě řečeno úplně prosté. Já prosťáček! Naplánoval jsem si to takhle: bude to pečlivě načasovaná náhoda, která mě vyvede ze dveří dragstóru s (dejme tomu) plechovkou dýmkového tabáku — cestou do mé kapsy musí být zřetelně všem na očích — a ke které dojde

229$

přesně v tom okamžiku, kdy Linda půjde kolem Christiana do školy: „Dobré jitro, Lindo — „ a už ji jako budu chtít přejít, když vtom se zastavím: „Mám pro vás další knihu. Přijďte sem odpoledne po škole a dáme si coca-colu.“

Nic jiného nebude zapotřebí. Já prosťáček, vůbec mě totiž nenapadlo, že by úder té skoro jako zlaté tygří hlavy s chybějícím rubínem mohl poznamenat i Lindu, i když na ní nezanechal žádné viditelné poranění: že nevinnost je nevinná nikoli proto, že odmítá, ale že přijímá; že je nevinná nikoli proto, že se jí nic nemůže dotknout, že ji nic nemůže zranit, ale poněvadž dovede všechno přijmout a přesto zůstat nevinná; že je nevinná proto, poněvadž všechno ví předem a nemá proto zapotřebí se bát a strachovat. Plechovka tabáku je už v kapse mého kabátu, poněvadž si jí snad už někdo povšiml, už klušou za zvuků prvních úderů školního zvonu poslední opozdilci s nákladem knih, ale ona dosud kolem nepřešla, zřejmě jsem ji nějak propásl: buď jsem nezaujal své stanoviště včas, anebo šla do školy jinudy, či třeba zůstane ten den doma a do školy vůbec nepůjde, ať už z jakýchkoli důvodů, které nemusí mít nic společného s tím, že ji nějaký starý mládenec středního věku kupluje s Jonsonem, Herrickem a Thomasem Campionem. Přejdu přes ulici, která je konečně bezdětná, a vylezu po venkovních schůdcích nahoru, neboť je tu pořád ještě zítřek. Vždyť tu plechovku s tabákem můžu vlastně použít znovu, pokud neodloupnu modrou nálepku, aby plechovka vypadala věrohodně, a tak otevřu dveře se sítí proti hmyzu a vcházím do kanceláře.

Neseděla ani na otáčecí židli za stolkem, ani v jednom z kožených křesel pro klienty před stolem, ale u police s knihami na obyčejné tvrdé židli bez postranních opěradel, jako by byla prchala, jako by ji někdo

230$

hnal, a ona se zarazila teprve před zdí a pak se otočila, aby ji měla za zády, ale neseděla jen tak na krajíčku židle, ani na ní nebyla uvelebená, poněvadž i když tiskla křečovitě nohy a kolena k sobě a ruce měla semknuté v klíně, hlavu držela vzhůru a oči, kterýma ji poznamenal mladý McCarron a které vypadaly zdálky stejně černé jako její vlasy, dokud člověk neuviděl, že jsou tak sytě modré, až jsou skoro fialové, neustále upírala na dveře a potom na mě.

„Myslela jsem… řekla. „Povídá se… někdo povídal, že Matt dal v zaměstnání výpověď a že je pryč — že včera odjel. Myslela jsem, že byste třeba…“ „Samozřejmě,“ odpověděl jsem. „Vždycky vás rád vidím,“ ale ještě včas jsem se zarazil, abych neřekl: Čekal jsem do posledního zazvonění na rohu, až půjdete kolem, i když jsem se ve skutečnosti zarazil proto, abych neřekl: Vstaňte. Koukejte odsud vypadnout. Proč jste sem vůbec chodila? Copak nechápete, že kvůli tomu od soboty nespím? Ale řekl jsem jenom to, že jsem si byl pro plechovku tabáku (a teď musím najít někoho, kdo tenhle druh kouří, nebo je ho aspoň ochoten vykouřit, abych mu ho mohl dát), poněvadž jsem potřeboval získat příležitost říct: „Mám pro vás další knihu. Zapomněl jsem ji dneska ráno vzít s sebou, ale v poledne vám ji donesu. Teď si ale pospěšte. Přijdete už stejně pozdě.“ Ještě jsem nepustil dveře z ruky, a tak stačilo znovu je otevřít a ta doba, co Linda přecházela místnost, mi poskytla dost dlouhý interval, abych stačil zavrhnout tisíce horečnatých nápadů, mezi nimiž jsem kolísal: mám zůstat schovaný v kanceláři, dělat, že tam dopoledne vůbec nejsem, a nechat ji odejít samotnou, nebo s ní mám jít ke schodům a doprovodit ji jako laskavý strýček dolů, či ji mám dovést ke škole a počkat, až ji uvidím projít dveřmi, jako rodinný přítel, který zachraňuje

231$

sousedovo dítě, co se systematicky ulejvá ze školy, a přivádí ho na cestu povinnosti — jako rodinný přítel Flema Snopese, jenž má stejně málo přátel jako pirát Černovous nebo Pistol, a Euly Varnerové, která má stejně jako Messalina a Helena jen takové přátele, jaké by nikdo, ať muž či žena, přáteli nenazval.

A tak jsem z těch tří možností provedl všechny tři: zůstal jsem v kanceláři, ale moc dlouho, takže jsem pak za ní musel jít po schodech moc rychle, a potom jsem šel po ulici vedle ní, ale ne dost daleko od ní, aby si mě nikdo nepovšiml nebo to hned pustil z hlavy. Po tomhle mi nezbylo než podmáznout svého synovce jedním dolarem a ta knížka. Co to bylo za knížku, to si už nevzpomínám. Myslím, že jsem to vůbec nezaznamenal.

„Jaks to říkal?“ zeptal se Chick. „Mám se s ní sejít po škole u Christiana v dragstóru, dát jí tu knížku a říct jí, že se tam pokusíš dostat, ale aby na tebe nečekala. A zaplatit za ni limonádu. A co kdybych jí tu knížku dal prostě ve škole, aby to bylo rychlejší?“

„Proč ne,“ odpověděl jsem. „A co kdybys mi vrátil ten dolar?“

„A zaplatím za ni limonádu,“ opakoval. „Tu musím zaplatit z toho dolaru?“

„No dobrá,“ řekl jsem. „Tak ještě čtvrťák. Když si dá banánový pohár, můžeš si ty vypít jenom vodu a ještě ti zbyde niklák.“

„Třeba si dá coca-colu,“ nadhodil. „Pak si ji můžu dát taky a zbyde mi patnáct centů.“

„No dobrá,“ řekl jsem.

„A co když vona nebude nic chtít? Ani tu coca-colu?“

„Copak jsem neřek dobrá?“ odpověděl jsem. „Ale hlavně ať tě maminka neslyší říkat ,vona‘.“

„Proč?“ zeptal se. „Tatínek a Ratliff to taky v jednom kuse říkají a ty taky, když s nima mluvíš. A Ratliff říká

232$

,řeknul‘ místo ,řekl‘ a ,táhnul’ místo ,táhl‘ a ty taky, když mluvíš s venkovskýma lidma, jako je Ratliff.“.

„Jak to víš?“ zeptal jsem se.

„Poněvadž jsem tě slyšel. A Ratliff taky.“

„Jak to? Tys ho naved, aby si toho všiml?“

„To ne,“ odpověděl. „On naved mě.“

Moje replika možná zněla: Počkej, až budeš tak starý jako Ratliff nebo tvůj tatínek, nebo já, můžeš si to říkat taky, ale už se přesně nepamatuju. V několika příštích měsících jsem se však přistihoval, že dělám i spoustu dalších věcí, na které on ve svém věku nemá ještě právo. Ale o to teď nešlo. Čekalo mě to odpoledne: ta nekonečná doba do půl čtvrté a několika minut, vyplněná okamžiky, kdy jsem kolísal mezi tisíci nápady, z nichž každý měl revidovat nedobrý pocit z předešlého. Chápete? Nejenom mě dohnala k tomu, abych si s ní sjednal tu schůzku, kterou něco rozbiju, zničím, poškodím, zahubím, zabiju, ale dokonce mě v tom svou prostou přímostí předešla.

A tak šlo jen o to, aby mi ta doba nějak uběhla. To znamená, abych ji nějak nechal uběhnout, abych ji nějak protloukl. Okno v mé kanceláři se k tomu hodilo stejně jako kterékoliv jiné místo, ba líp než většina jiných míst, poněvadž jsem z něj viděl dolů na vchod dragstóru, takže stačilo u něj číhat. Samozřejmě ne proto, abych slyšel zvonek po vyučování, na to byl moc daleko, ale spíš abych je uviděl dřív: tu drobotinu, tu dětskou stružku, která se vylila na ulici a rozstříkla do jednotlivých prvňáčků z kašičky, pak ty trošku větší, skotačící nezbedy, zvlášť pokud jde o chlapce, a po nich ty dospělé z nižších a vyšších tříd střední školy, vypadající ve své důstojné vážnosti a pubertě cize. A vtom se už objevila ona, vysoká dívka (ne: nebyla zas tak vysoká, řekněme, že byla vysoká jako volavka mezi cachta-233$

jícími se žábami a pulci), která se na jednu kraťoučkou vteřinku zastavila a vrhla letmý pohled na vchod dragstóru, možná na ty prázdné schůdky. Nato vešla, v ruce tři knihy, z nichž jedna mohla být ona kniha, a já jsem si pomyslel: Dal jí ji ve škole. Ten rošťák zatracená mě kvůli tomu čtvrtáku navíc podrazil. Pak jsem však uviděl Chicka. Vešel za ní s knihou v ruce a já jsem si pomyslel, jaká je to škoda, že mě nenapadlo natočit si sklenici vody, pomalu počítat dejme tomu do šedesáti, abych vyplnil čas, než výčepní Skeets McGowan přestane dělat cukrbliky na tu kterou mladší či starší žákyni a přinese Lindě to, co si objednala, a pak tu vodu pomalu pít, jako bych pil coca-colu. Ale přitom jsem si říkal: Co když si dala přec jen banánový pohár. Co když je ještě brzo, ačkoliv jsem už byl na druhé straně kanceláře a sahal po dveřích, kde jsem se teprve vzpamatoval: nikdo přece nesmí vidět, že se okresní prokurátor doslova řítí po schodech z kanceláře přes ulici do dragstóru, poněvadž tam na něj čeká šestnáctiletá středoškolačka.

Přišel jsem včas, ale v poslední chvíli. Ještě si nesedli, nebo jestli si sedli, ona se už zase zvedla, protože stáli u stolku, Linda už držela v ruce Čtyři knihy a těma očima, o nichž by každý, kdo se na ně pořádně nepodíval, řekl, že jsou tmavošedé nebo modré, se na mě na zlomeček okamžiku, ale jen na zlomeček a dost, zadívala.

„Promiňte, že jsem se opozdil,“ řekl jsem. „Doufám, že vám to Chick vysvětlil.“

„To nic,“ odpověděla. „Musím už stejně domů.“

„To si nedáte ani coca-colu?“ zeptal jsem se.

„Musím domů,“ opakovala.

„Tak snad příště,“ řekl jsem. „Vstupenka platí pro náhradní představení, aby se tak řeklo.“

„Ano,“ řekla. „Musím už domů.“ A tak jsem vykročil,

234$

aby mohla vykročit ona, vykročil jsem první, abych jí uvolnil cestu ke dveřím.

„Nezapomeň, cos říkal o tom čtvrťáku,“ prohodil Chick.

Znovu jsem vykročil první, otevřel dveře, pak se na prahu zastavil a tím jsem, než se vzpamatovala, vytvořil malý prostor, který nás dělil, separoval, aby se nemusela zastavit, stočit oči dozadu a tím sama sobě dokázat, že se jí nic nestalo, že je v bezpečí, že se jí navzdory všemu nic nestalo, že ji nic neohrožuje a že je v pořádku, a aby nemusela říct ani pane Stevensi nebo dokonce pane Gavine či sbohem, aby nemusela za nic poděkovat a tedy se ani ohlídnout, ale ona se přesto ohlídla. „Děkuju za tu knihu,“ řekla a byla pryč.

„Nezapomeň, cos říkal o tom čtvrťáku,“ opakoval Chick.

„Jak bych moh,“ odpověděl jsem. „Hlavně už koukej mazat někam, kde bys ho utratil.“

Ach ano, dělal jsem spousty věcí, na které Chick ještě nebyl dost starý. Bavilo mě, vzrušovalo mě vyhýbat se situacím, které by mě mohly donutit toho sprostého otřepaného biče použít znovu. Nevěděla totiž (nesměla vědět, aspoň zatím, aspoň ne hned: neboť pak by byl ten ubohý otřepaný bič zbytečný!), nemohla si být samozřejmě jistá, jak to tenkrát to odpoledne s tou jednou, dvěma či třemi (či kolik jich bylo) minutami v dragstóru vlastně bylo. Nemohla si být jistá, jestli to, co jí Chick řekl, je pravda: jestli jsem opravdu počítal, že se opozdím, a prostě jsem poslal jako svého kurýra synovce, kterého jsem měl nejblíž po ruce, aby jí dělal společnost, než se objevím nebo až se objevím či pakliže se objevím já, já, který jsem tak letitý a tak samolibý, že si vůbec neuvědomuju, jaká by to pro ni byla urážka, kdybych ji takzvaně vypekl, ani jaká je to pro ni urážka, že

235$

posílám desetiletého kluka, aby jí dělal společnost, a myslím si, že ona, šestnáctiletá středoškolačka, jím vezme zavděk, nebo jestli jsem to udělal úmyslně: nejdřív si s ní sjednal schůzku a pak poslal desítiletého kluka, aby za mě zaskočil, a tím jí jemně naznačil Přestaňte mě obtěžovat.

A tak jsem jí nesměl poskytnout příležitost, aby se ve svém zoufalství odhodlala k otázce, co z toho je pravda. A právě to mě bavilo, právě to mě vzrušovalo. Tím myslím, že mě bavilo se jí vyhýbat. Byla to nedospělost naruby, obrácená vzhůru nohama, nedospělost mladíka, který je také panic — a kdoví? — možná dokonce větší než ona, a kterého to k ní táhne, ale který se zároveň toho, co ho k ní táhne, děsí, a tak neohrabaným bázlivým manévrováním osnuje náhodná střetnutí, při nichž se jí nikdy nedotkne, nikdy doslova nedotkne, a ani nedoufá, že by se jí mohl dotknout, a vlastně se jí ani dotknout nechce, poněvadž se té možnosti, že by se jí mohl dotknout, děsí, a chce jenom dýchat stejný vzduch, chce jenom, aby ho oblévalo stejné vůkolí, jaké oblévá milenčiny pohybující se údy, a pro kterého kapesník nebo rukavice, o nichž ona ani neví, že je ztratila, či květina, o níž ona ani neví, že ji rozdrtila, a dokonce i ta aritmetika, gramatika či zeměpis pro deváté a desáté třídy, s jejím jménem napsaným na záložce jejím magickým rukopisem, jsou možná děsivější a vzrušivější, než kdy bude třpyt nahého ramene nebo rozpuštěné vlasy rozhozené na dvojčeti jeho polštáře.

Takhle to se mnou tehdy vypadalo: nechtěl jsem se s ní střetnout, chtěl jsem se s ní neustále míjet, ale nedat se při tom přistihnout. Chápejte: v malém městečku o třech tisících obyvatelích, jako je naše, by víc řečí a pozornosti než starý mládenec středních let, který se dvakrát či třikrát týdně schází s šestnáctiletou pannou,

236$

mohlo vyvolat jedině to, kdyby ten starý mládenec středních let a ta šestnáctiletá panna radši dvakrát nebo třikrát týdně zaběhli do nějakého krámu či do postranní uličky, než aby se potkali. Chápejte: doktor práv středních’ let, a rozhodně doktor práv, který je ke všemu okresní prokurátor, si může vždycky, nebo aspoň někdy, a dokonce často, i když ne donekonečna — i v městečku o pouhých třech tisících obyvatelích najít dost práce, aby se v osm třicet a ve dvanáct a pak znova v půl jedné a v půl čtvrté vyhnul té jediné ulici mezi jejím domovem a školou, kterou musí přicházet a odcházet veškeré mladé pokolení ze seznamu městečka.

A právě tohle jsem musel dělat. Rozumějte. Neměl jsem jinou volbu, nemohl jsem ji zničehonic jednoho krásného dne zastavit na ulici a říct: „Odpovězte mi, ale rychle. Nakolik jste se dala ošálit tenkrát to odpoledne v dragstóru? Řekněte mi jedním slovem, co přesně jste si o té příhodě myslela.“ Nejlepší bylo nechat to tak, jak to bylo, i když to tak, jak to bylo, nebylo zrovna nejlepší.

A tak jsem se jí musel vyhýbat. Jenže jsem kvůli tomu, abych se vyhnul šestnáctileté dívce, musel plánovat dopředu nejenom své záležitosti, nýbrž i záležitosti celého Yoknapatawphského okresu. Poněvadž bylo jaro, mělo by to být až do května, kdy skončí škola, poměrně snadné, aspoň po pět dní v týdnu. Ale pak měly nastat prázdniny, kdy nebude muset dodržovat přesný rozvrh ani kázeň, a pozorování, třebaže ne vlastní zkušenost, mě dávno poučilo, že každý šestnáctiletý člověk, který nechová miminko ani neživí rodinu, či nesedí v kriminále, se může během čtyřiadvaceti hodin vyskytnout prakticky kdekoli a v kteroukoli hodinu.

A tak když nastalo to poslední léto před jejím závěrečným ročníkem na střední škole, ve kterém měla maturovat, nedal jsem žádný z těch katalogů a brožur ci—

237$

zích, vzdálených škol poslat do svých rukou, že jí je předám, nýbrž přímo jí, slečně Lindě Snopesové v Jeffersonu ve státě Mississippi, se slovem Mississippi pečlivě vypsaným, aby ta obálka nešla a) do Jeffersonu ve státě Missouri, b) do kteréhokoli dalšího ze čtyřiceti osmi států, v nichž je nějaký Jefferson, než c) konečně někoho kdesi napadne, že i v Mississippi je třeba někdo, kdo nejasně pomýšlí na to, že se dá zapsat do některé školy na Východě nebo na Severu, či že o nějaké takové škole třeba slyšel, nebo komu by se aspoň mohly zalíbit obrázky v těch katalozích, nebo kdo by přelouskal ta jednoslabičná slova, co jsou doprovázená fotografiemi.

A tak jsem je dával posílat přímo jí — ty chytré, sladké vějičky na snoby, vějičky virginských škol, které jižanské matky zřejmě zcela instinktivně pro své dcery volí. Proč je volí, to nevím, leda snad proto, že do nich samy nikdy nechodily a že by tedy v zastoupení svých dcer mohly dosáhnout něčeho, co jim osobně bylo odepřeno, neboť neměly matky, které byly hnány touhou dosáhnout prostřednictvím svých dcer něčeho, co bylo odepřeno zase jim.

A ze začátku nejenom z virginských, nýbrž i z těch elegantních škol, v nichž mládež „završuje své vzdělání“ a které jsou na sever od Masonovy a Dixonovy čáry, dělící Sever od Jihu. Byl jsem poctivý. Ne: byli jsme oba poctiví, já i ona, my dva, kteří jsme se sice v zájmu jejího dobrého jména už nestýkali, ale kteří jsme byli v zájmu její duše dál spřeženci, spiklenci. Oba jsme její mamince in absentia říkali: Tady je máš všechny. Ty elegantní, ty snobské. Jsme poctiví Dali jsme ti příležitost. Na některou z těch bychom chtěli jít, na některou z těch bys nám mohla pomoct, pakliže ne svým souhlasem, tedy aspoň tím, že neřekneš ne. Postaral jsem se,

238$

aby se k ní katalogy z těch ostatních dostaly až pak: z těch, které by si nevšímaly, co má na sobě, jak chodí, jak zachází s vidličkou a jak vlastně vypadá a jak se chová mezi lidmi, které by si všech těchhle věcí nevšímaly, protože už jsou stejně dávno zakořeněné, takže se tak jako tak nedají změnit, a hlavně na nich nezáleží, neboť záleží především na tom, co dělá a jak se chová v tom neztečitelném osamocení své duše.

A tak — ty poslední jí začaly docházet kolem vánoc toho posledního roku na střední škole — se se mnou bude muset setkat, bude potřebovat setkat, ne abych jí pomohl pro některou z nich se rozhodnout, ale prostě aby si se mnou mohla o svém rozhodnutí pohovořit, aby mi ho mohla předestřít, než mu přiřkne definitivní platnost. Čekal jsem, a upřímně řečeno dost trpělivě, ale pak mi konečně svitlo, že nehodlá udělat k našemu setkání první krok. V té době jsem se jí vyhýbal už přes půl roku, takže už nejenom věděla, že chodím schválně jinou cestou než ona, neboť v městečku rozměrů našeho Jeffersonu je vyloučeno, aby se některý muž s ženou nesetkali tak dlouho pouhou náhodou, právě tak jako nemůžou svá setkání tak dlouho tajit a skrývat, i když si myslí nebo věří, že můžou, ale už si jistě sama uvědomila, že ta trapná záležitost v Christianově dragstóru to loňské dubnové odpoledne nebyla žádná náhoda (ach ano, dokonce mě napadlo, že nemá proč předpokládat, že vím o těch katalozích, co dostala, natož pak že jsem k nim dal podnět já. Ale zavrhl jsem to stejně rychle, jak to musíte zavrhnout i vy, jestli se máme dostat dál).

A tak jsem ten první krok musel udělat já. Jenže se ukázalo, že to nebude tak jednoduché, jak to bývalo. Vídal jsem ji každou sobotu odpoledne z okna své kanceláře (pokud jsem tam byl), když šla chvilku po půl čtvrté po náměstí v tom rozstřikujícím se exodu ze školy.

239$

Minulý rok, a upřímně řečeno všechny roky předtím, chodila sama, nebo se to aspoň zdálo. Ale teď, v tom posledním roce, zvlášť po tom troglodytním Levittově odjezdu, chodívala s jednou dívkou, která bydlela ve stejné ulici co ona. Pak zčistajasna (začalo to na konci zimy, asi tak kolem svátku sv. Valentýna) tu byli místo dvou čtyři: dva chlapci, Chick říkal, že jeden je Rouncewellův a druhý nejmladší Bishopův, atletické hvězdy střední školy toho roku. A když propuklo jaro, začala se tahle čtveřice vyskytovat takřka každé odpoledne v Christianově dragstóru (měl jsem radost, že tam zřejmě nepřebývají žádné přízraky a ona se nemusí rdít a ošívat) nad coca-colou a těmi ostatními obludnými (však jsem je znal) patlaninami, které mládež, a obzvlášť mladé dámy, dovedou s tak bohorovným, strašlivým klidem pojídat nejenom odpoledne, nýbrž i v devět a v deset ráno: pokládal jsem je — tu čtveřici — za dva párky, za dvě ustálené, takřka manželské dvojice, jaké středoškoláci z nižších i vyšších tříd vytvářejí, ale potom jsem ji jednou večer uviděl (náhodou), jak jde do kina v doprovodu obou štítonošů.

Tím se všechno trošku ztížilo. Ale ne zas moc. Upřímně řečeno by to mohlo být docela jednoduché (když pominu, že už byl květen a že jsem si nemohl dovolit nějak moc dlouho otálet): stačí, abych počkal, až se Bishop s Rouncewellem budou muset některé odpoledne cvičit v tom, čemu se zaslíbili, nebo až třeba pan profesor nechá prostě oba po škole a Linda bude bez ochranného průvodu. A to jsem taky udělal. Když jsem ji uviděl, dělil mě od ní ještě celý blok, ale stačil jsem ještě zpozorovat, jak zabočuje do ulice, která obchází náměstí: zřejmě, si pro ta odpoledne, kdy byla sama, nebo kdy už byla či kdy (možná) chtěla být sama, našla novou trasu pro návrat domů.

240$

Ale i to bylo jednoduché: stačilo vzít to kolem jednoho bloku zadem, pak zabočit za roh ulice, kterou se dala a která musela křižovat mou. Ale jít rychleji, hbitěji než ona, abych uviděl dřív já ji: pospíchala hájemstvím smetí, popelnic a nakládacích ramp na roh, kde mě zpozorovala, zarazila se v chůzi, pozvedla prudce ruku v gestu, jako by se chtěla dát na útěk, a zastavila se. Takže kdoví? Ocitl jsem se tak nečekaně blízko, že jsem se možná ani nezastavil a už jsem znovu vykročil, zvedl na oplátku taky ruku a paži a pokračoval dál na druhou stranu té uličky, rázoval si to prostě dál, jak to každý od okresního prokurátora, který si to ve tři hodiny a čtyřicet tři minuty odpoledne rázuje postranní ulicí, očekává. Kvůli bezpečí jsem ušel ještě jeden celý blok, a už byla zase v bezpečí, její nedotknutelnost zůstala neporušená a nic ji neohrožovalo.

Mohl jsem samozřejmě použit telefonu, ale to by bylo příliš brzy, to by následovalo příliš bezprostředně po té uličce a té pozvednuté ruce. Takže Grüss Gott, že vynalezli psací stroj. Ten papír s úřední hlavičkou mi může revizní komise koneckonců strhnout z mého příštího šeku s výplatou a kdoví, třeba ho vůbec nepohřeší. Psací stroj a čas byly samozřejmě moje:

Milá Lindo,

až se rozhodnete, která se vám nejvíc zamlouvá, tak bychom si o tom mohli pohovořit. Některé z nich jsem poznal na vlastní oči a můžu vám toho o nich říct víc než katalog. A měli bychom si dát zas jednou banánový pohár. Třeba v Benningtonu, v Bardu nebo Swarthmoru ještě o ničem takovém neslyšeli, takže tam budete muset dělat nejenom studentku, ale i misionářku.

Pod tím rukou a tužkou:

Tuhle odpoledne v té uličce jsem vás viděl, ale neměl jsem čas se zastavit. Mimochodem, co jste tam dělala?

241$

Chápete? Tuhle odpoledne. Aby nezáleželo na tom, kdy to odešlu: jestli za dva dny nebo za dva týdny, za celé dva týdny, během nichž to můžu ještě roztrhat nebo dokonce napsat na ofrankovanou obálku adresu a uvědomit si, jak jsem si taky uvědomil, že jsem svévolně vyhodil celé dva, vlastně tři — kupoval jsem je po jedné — centy, pak obálku úhledně přetrhnout, roztržené půlky přiložit k sobě a znovu ji přetrhnout, postavit z těch kousků ve studeném krbu opatrně malý vigvam, škrtnout sirkou a pozorovat, jak hoří, a pak narovnat svá letitá rozvrzaná kolena a shrnout si povytažené nohavice.

Byl už totiž květen, za dva týdny měla maturovat. Naštěstí slečna Eunice Gantová předešlé odpoledne slíbila, že ten necesér pošle, a Grüss Gott, že vynalezli taky telefon. A tak jsem znovu (mělo to být naposledy, co někde číhám) čekal do půl deváté (banka otvírala v devět, ale člověk prostě odmítal představu, že by se Flem Snopes, i když není prezidentem banky, ochomejtal do posledního okamžiku po baráku, aby měl příležitost skočit k řinčícímu telefonu) a pak jsem ho zvedl:

„Dobré jitro, paní Snopesová. Tady Gavin Stevens. Mohl bych mluvit s Lindou, jestli už neodešla… Ach ták, zřejmě jsem ji propásl. Ale já jsem se dnes ráno opozdil… Děkuju vám. To jsme strašně rádi, že měla z toho neceséru radost. Maggie to potěší, až ten lístek přijde… Kdybyste prosím mohla předat Lindě můj vzkaz, až přijde domů k obědu. Mám pro ni pár zajímavých informací o stipendiu na Radcliffe. To je v podstatě taky Harvard a mohl bych jí říct leccos i o Cambridgi… Ano, když budete tak laskavá: že na ni odpoledne po škole počkám v dragstóru. Děkuju vám.“

A sbohem. To smutné slovo, které zní i po telefonu smutně. Tím nemyslím, že by bylo smutné samo o sobě

242$

či že by byl smutný jeho význam, smutné je to, že ho člověk dokáže vyslovit, že časem vždycky přijde čas, kdy ho dokáže vyslovit nejenom bez zármutku a bez trýzně, ale dokonce i bez vzpomínky na svůj zármutek a na svou trýzeň tehdy v tu noc (kdy že to bylo? před desíti, před dvanácti lety?), kdy jsem Eule Varnerové řekl nejenom Sbohem, ale i Vypadněte odtud, a nezbělí mi jediný vlásek a nevytryskne jediná krůpěj potu trýzně či slza, a že pokud ve mně ještě hárá nějaká lítost, je to lítost nad tím, že i kdybych byl tenkrát tak statečný, abych dokázal neříct Ne, nebyla by ta odvaha dnes už důležitá, neboť své tehdejší zbabělosti už ani příliš hořce nelituju.

Ze začátku jsem si myslel, že zajdu dovnitř a budu už sedět u stolku a čekat. Pak jsem si to rozmyslel: moje chování se musí zdát nenucené, ale ne strojeně nenucené. A tak jsem stál u vchodu, i když kousek dál, abych nepřekážel tomu mladistvému přílivu nebo spíš aby mě ten příliv nepodupal. Linda totiž nesmí už od druhého rohu vidět, jak čekám, a tak se musím chovat nenuceně, ale navenek to musí působit jako náhoda, neočekávané setkání: a už tu byli ti mrňousi, prvňáčci, druháčci a třeťáčci, a po nich ti větší, z posledních tříd a ze střední školy: už se musela brzy, každou chvíli objevit Ale místo toho se objevil Chick se složeným lístkem.

„Na,“ řekl. „Zřejmě přeskakuje jehla.“

„Jehla,“ opáčil jsem.

„Na desce. Na gramofonu. Je to stejná písnička jako předtím, ne? Jenomže pozpátku.“ Zřejmě trvala na tom, aby si ten lísteček dřív přečetl, než mi ho dá. A tak jsem byl, když nepočítám ji, až druhý, kdo ho četl:

243$

{Milý pane Stevensi,

musím se bohužel trošku opozdit, ale buďte tak laskav a počkejte na mě.

Linda}

„Úplně ta samá ne,“ odpověděl jsem. „Neslyším, že by v ní cinkal nějaký dolar.“

„No jo,“ odpověděl. „Já ho taky neslyšel. Ty zřejmě nejdeš ještě domů?“

„Zřejmě ne,“ odpověděl jsem. A šel jsem dovnitř a posadil se ke stolku. Tím jsem jí byl rozhodně povinován: to nejmenší, co jsem jí mohl poskytnout, byla odveta, tak ať je to odveta dokonalá, ať má dokonalé zadostiučinění, že z místa, odkud mě pozoruje, vidí, jak tam sedím a čekám na ni ještě dlouho po tom, co už vím, že nepřijde. Dopřeju jí celou hodinu, neboť „finis“ je něco úplně jiného než „sbohem“ a nemá proč rmoutit zdroj zármutku.

A tak jsem si ani nevšiml, že právě pospíchá kolem výkladní skříně. Neblížila se totiž od školy, ale z opačného směru, jako by byla na cestě do školy, ne domů. Ne, to nebyl ten důvod, proč jsem si jí nevšiml. Už byla v krámě, dveře se sítí proti hmyzu za ní zaklaply a její tělo se jakoby v jednom a témž okamžiku rychle rozběhlo a přitom stálo jako přibité. Na sobě neměla blůzičku a sukni ani kartounové šaty a na nohou školní střevíce s nízkými podpatky: oblíkla se na to. Tím myslím to, čemu se říká „oblíct se“, měla totiž klobouk, vysoké podpatky a hedvábné punčochy a byla namalovaná, ačkoliv to neměla zapotřebí. A vtom jsem ucítil i parfém: zastavila se na jeden zlomeček vteřiny ve svém nehybném, rozhodném letu, v té své bizarní, paradoxní plné polní svůdnice, a znehybněla jako jestřáb zachycený na momentce.

244$

„Nic se nestalo,“ řekl jsem. Na to totiž moje duchapřítomnost ještě stačila.

„Já se nemůžu rozhodnout,“ řekla. Vstal jsem a šel k ní, i na to moje duchapřítomnost ještě stačila. V krámě sice nebylo moc lidí, ale i kdyby tam býval byl jediný člověk, byl by přespočetný.

„Moc vám to sluší,“ řekl jsem. „Pojďte. Kousek vás doprovodím,“ a aniž jsem se dotkl její paže, otočil jsem ji správným směrem a už jsem ji vyváděl ven, na chodník, a přitom jí něco říkal (aspoň předpokládám, poněvadž málokdy nic neříkám), vykládal: proto jsem si pravděpodobně vůbec neuvědomil, že vlastně míří k úpatí schodiště před mou kanceláří. Teprve pak jsem se jí dotkl: cestou a kolem schodiště jsem ji držel jemně za loket, takže nikdo nemohl (jak jsem doufal, jak jsem si přál, jak bych se byl rád domníval) zaznamenat to zaváhání, a vedl ji dál podél podletních výkladních skříní — kolem železářství a obchodů se zemědělskými potřebami, s hromadami zahradnického a zemědělského nářadí, s klubky nerozstříhaného provazu na postraňky a s pytly, v nichž byly vzorky drcené lávy a hnojiv, a ještě dál, kolem hokynářství, která vystavovala naodiv úhledné bedničky s balíčky, v nichž byla semínka a na nichž byly obrázky všelijakých druhů barevné, nevěrojatné zeleniny a květin — a přitom jsem jí něco rozvážně a důstojně vykládal (ó ano, v tom se na mě můžete spolehnout): té mladé dívce, vyšňořené, navoněné, mířící někam, kam mladé dámy v květnu ve čtyři hodiny odpoledne mířívají, já, ten šedovlasý, strýčkovský, a jak říkají staří černoši „vybouřený“ starý mládenec, který už není schopen nikoho poplenit, poněvadž mu krev už obíhá pomaleji a poněvadž ho už neznepokojuje pohyb zápěstí nebo kotníku a poněvadž jeho naděje i mladistvá soužení už vybledly, uschly a proměnily

245$

se v prach vzpomínek, až se nám podařilo zahnout za roh, kde nás nic nerušilo nebo kde jsme měli aspoň volný prostor, rozhodně až do okamžiku, než se zastavíme.

„Já se nemůžu rozhodnout,“ opakovala.

„To jste už říkala,“ odpověděl jsem. „K čemu se nemůžete rozhodnout?“

„Jít do některé té školy,“ řekla. „Do některé té školy… z těch katalogů. Která je jinde než v Jeffersonu. Jinde než v Mississippi.“

„To jsem rád, že nemůžete,“ odpověděl jsem. „Nečekal jsem, že se rozhodnete sama. Proto jsem s vámi chtěl mluvit: abych vám pomoh vybrat tu správnou.“

„Ale já se nemůžu rozhodnout pro žádnou z nich,“ řekla. „Copak to nechápete? Nemůžu.“

Nato jsem přestal — ano, já — mluvit. „No dobrá,“ řekl jsem. „Tak povídejte.“

„Nemůžu si vybrat ani jednu z těch škol. Musím zůstat v Jeffersonu. Příští rok budu chodit na Akademii.“ Ach ano, po tomhle mi došla řeč. Nezáleželo na tom, jaká ta Akademie je. Nezáleželo na tom, že je v Jeffersonu. Ale šlo o Jefferson, to byl ten smrtelný nepřítel, neboť Jefferson byl Snopes.

„Chápu,“ řekl jsem. „No dobrá. Já si s ní promluvím.“

„Ne,“ odpověděla. „Ne. Já ani nechci pryč.“

„Ale ano,“ řekl jsem. „Musíme si s ní promluvit. Jde o vážnou věc. Dneska ještě netušíte, o jak vážnou. Pojďte. Půjdeme k vám a já si promluvím s vaší maminkou — „ a už jsem se otáčel. Ale ona mě chytila oběma rukama a držela mě za paži a za zápěstí, dokud jsem se nezastavil. Pak mě pustila a zůstala stát na těch vysokých podpatcích, v těch hedvábných punčochách a v tom klobouku, který mi pro ni připadal moc usedlý, i když bylo možná jenom nezvyklé vidět ji v klobouku,

246$

anebo mi možná jenom připomínal ten druhý případ, kdy jsem ji v něm viděl, jak k nám tenkrát před dvěma lety přišla na oběd, který skončil fiaskem, a kdy jsem ji poprvé přiměl, donutil něco udělat, poněvadž neuměla odmítnout. A pak jsem zničehonic řekl: „Je to samozřejmě zbytečná otázka, ale třeba pomůže věci ujasnit. Vy sama nechcete zůstat v Jeffersonu, že ne? Vy sama chcete jít na některou tu školu na Východě?“ Ale takřka hned nato jsem prohlásil: „No dobrá, beru to zpátky. Nemám právo se vás na to ptát, nemám právo vás nutit k otevřenému doznání, že chcete udělat něco, co si vaše maminka nepřeje. — No dobrá,“ pokračoval jsem. „Nechcete být u toho, až s ní budu mluvit: je to tak?“ a pak jsem dodal: „Podívejte se na mě,“ a ona, jak jsme tak spolu stáli uprostřed tichého bloku před zraky nejméně dvaceti diskrétních okenních rolet, se na mě podívala těma očima, které nebyly ani modré, ani šedivé, ale hyacintové, ale které neodvrátila, ani když podruhé řekla, hlesla:

„Ne. Ne.“

„Pojďte,“ řekl jsem. „Budeme se zase procházet.“ Poslušně vykročila. „Ona samozřejmě ví, že jste se dneska odpoledne se mnou setkala, poněvadž vám vyřizovala můj telefonní vzkaz. — No dobrá,“ pokračoval jsem. „Zajdu k vám tedy ráno, až odejdete do školy. Ale máte pravdu, vy jí nic říkat nemusíte. Vy jí nic říkat, nic vykládat nemusíte — „ Nato nepřišlo ani to ne, které říkala od chvíle, co jsem se s ní setkal, ale zopakovala ho tím, jak beze slova vykročila. To už jsem totiž pochopil, proč ty šaty, proč ten parfém a to líčidlo, které se k ní nehodily o nic víc než ten klobouk. Byla to zoufalá snaha, nikoli snad ospravedlnit, ale aspoň zmírnit hrubost toho nevděku: Maminka jí řekla: Zajisté, jen se s ním sejdi. Ale vyřiď mu, že se o vzdělání své dcery dovedu

247$

postarat sama a že mu budem obě povděčné, když nám do toho nebude strkat nos. A to ubohé zoufalé dítě se pokusilo nízkost toho nevděku a hanbu za tu hrubost zastřít, přikrýt placentami bourců, močí a zvratky koček a velrybami zachvácenými rakovinou.

„Přijdu zítra ráno, až odejdete do školy,“ řekl jsem. „Já vás chápu. Já vás chápu. Ale je to příliš vážná věc, než abychom se směli, ať už já nebo vy, dát čímkoli odradit.“

A tak jsem tedy druhý den ráno znovu číhal, i když jsem si předešlý den myslel, že číhám naposledy. Musel jsem si to však ověřit. A byl tu Ratliff.

„Co?“ řekl. „Vy chcete jít za Eulou Snopesovou, protože jí nechce dovolit odjet z Jeffersonu do nějaké školy? Ale to se mejlíte.“

„No dobrá,“ odpověděl jsem. „Tak se mýlím. Však se mi do toho moc nechce. Nejsem tak statečný — abych někomu, a tím míň ženě, vnucoval rady, jak má vychovávat své dítě. Jenže někdo to udělat musí. Linda musí odtud. Rozhodně musí nadobro pryč z ovzduší, které slyšelo nebo ve kterém jediný člověk slyšel třeba jen hlesnout jméno Snopes — „

„Tak přece počkejte, až to dořeknu! Počkejte!“ řekl. „Vy se totiž mejlíte — „

Jenomže já jsem čekat nedokázal. Nebo jsem aspoň rozhodně nepočkal. Tím chci říct, že jsem to jenom odsunoval, že jsem sledoval čas, až bude aspoň devět hodin. I za takového horkého mississippského květnového rána, za kterého lidi vstávají více méně se sluncem, ani ne tak aby ospravedlnili, ale spíš nahradili co největší část toho časového úseku mezi polednem a čtyřmi hodinami, se totiž musí každé hospodyňce dopřát trochu času, aby se mohla připravit (svou domácnost, sebe a možná hlavně svou duši) na pánskou

248$

návštěvu, která nejenom nebyla pozvaná, ale je dokonce nevítaná.

Eula Varnerová však připravená byla: ona, její domácnost i její duše. Pakliže ovšem byla její duše na kohokoliv, kdo nosí kalhoty, kdy nepřipravená, nebo pakliže se duše ženy potřebuje vůbec připravit a předem si nachystat zbraně na kohokoliv, kdo nosí kalhoty a jmenuje se ke všemu jenom Gavin Stevens, který prošel těmi malými pronajatými (vypadala stále pronajatá, přestože je majitel nebo kdo natřel) vrátky, pak po tom krátkém pronajatém chodníčku k malé pronajaté verandičce a na ni, a zvedl ruku k zaklepání, ale pak skrz síť proti hmyzu uviděl, že tam Eula stojí jak přibitá v malé chodbičce a pozoruje ho.

„Dobré jitro,“ řekla. „Pojďte dál“ Nepřestávala mě pozorovat, ačkoliv už mezi námi nebyla žádná síť proti hmyzu. Ne: jenom se na mě dívala, v jejím pohledu nebyla vyzývavost ani vlídnost, nic. Pak se otočila. Ačkoliv si v té době všechny ženy v Jeffersonu ve státě Mississippi včetně Maggie vlasy už natáčely, Eula je nosila dosud v jednom těžkém nepořádném uzlu v týle a na sobě měla šaty, které nebyly ani ranní župánek, ani společenská toaleta, a dokonce ani domácí oděv, nýbrž obyčejné bavlněné šaty, prostě šaty, které na ní vypadaly, přestože jí bylo třicet pět — ano, třicet šest let, jak to Ratliff podle toho nádherného pádu vypočítal — podobně jako ty, co v nich za onoho dne před šestnácti lety přešla poprvé náměstí, ne snad jako by po těch pohybujících se údech chňaply v zoufalém spěchu a snažily se je schovat, nýbrž jako by k nim odevzdaně, lichotně přiskočily a jako by splývavé záhyby jejich vlavé látky volaly Evoe! Evoe!

Ach ano, obývací pokoj se podobal navlas předsíni a obojí se navlas podobalo něčemu, co jsem kdesi

249$

viděl, jenže jsem neměl čas se rozpomínat kde. Řekla totiž: „Dáte si trošku kávy?“ a já na nízkém stolku uviděl i ten servis (nebyl stříbrný, byl to prostě takový ten servis, o jakém inzeráty sice netvrdí, že je z něčeho lepšího než ze stříbra, jenom z něčeho modernějšího, a tím slovem moderní naznačují, nejenom že stříbro je spíš pro lidi, kteří dosud žijí v područí plynového osvětlení a koně s bryčkou, ale že pro ně se dokonce víc hodí), u stolku dvě už odstrčená křesla, a pomyslel jsem si: Mám to prohrané, i kdyby mě byla uvítala oblečená do pytle od krmivá nebo do sudu. Nato jsem si pomyslel: Takže jde skutečně do tuhého, neboť to všecko — ta káva, ten nízký stolek, ta dvě důvěrná křesla — měly útočit nikoli snad na žlázy, nebo dokonce na žaludek, nýbrž na kulturní duši nebo aspoň na takovou, která se považuje za duši prahnoucí po kultuře.

„Děkuju vám,“ řekl jsem, počkal a pak jsem se rovněž posadil. „Ale směl bych vědět, proč to? Jaképak příměří, vždyť jsem už odzbrojen.“

„Přišel jste tedy bojovat,“ řekla, jak mi nalívala.

„Jak bych mohl, když nemám žádnou zbraň?“ opáčil jsem s pohledem na ni, na tu skloněnou hlavu s nedbalým, takřka nepořádným uzlem vlasů, na tu paži, na tu ruku, jež mohla houpat kolíbku hrdinného válečníka nebo dokonce pozvednout meč, který jeho otci vypadl, a jež nalívala tu všední (ta káva nebude pravděpodobně ani moc dobrá) tekutinu z té všední nádoby z náhražkové slitiny a ke všemu v té místnosti, v tom domě, a náhle jsem věděl, kde jsem tu místnost a tu chodbu už viděl. Na nějaké fotografii, dejme tomu v Town and Country, pod níž stálo: Americký interiér a jejíž barevná reprodukce byla v katalogu některého velkoobchodu s nábytkem a pod níž byl titulek: To není kopie ani reprodukce. To je náš model, přizpůsobený vašim osobitým

250$

požadavkům. „Děkuju vám,“ řekl jsem. „Bez smetany. Jenom s cukrem. — Ale byl bych si ho podle vás představoval jinak.“

„Koho?“ zeptala se.

„Tenhle pokoj. Váš dům.“ Její odpověď mě tak překvapila, až jsem ze začátku nemohl uvěřit, že jsem se nepřeslechl.

„Ten jsem nezařizovala já. To můj manžel.“

„Jak prosím?“ řekl jsem.

„Ten nábytek vybíral můj manžel.“

„Flem?“ řekl jsem, vykřikl jsem. „Flem Snopes?“

V jejím pohledu se neobjevila zaraženost ani údiv: nebylo v něm nic, nebo pokud se v něm něco objevilo, bylo to jen vyčkávání, až můj výbuch dozní: oči nezdědila Linda jenom po McCarronovi, ale vlasy měla jenom jeho. „Flem Snopes!“ řekl jsem. „Flem Snopes!“

„Ano. Zajeli jsme kvůli tomu do Memphisu. Věděl přesně, co chce. Ne, to říkám špatně. Tenkrát to ještě nevěděl, věděl jenom to, že něco chce, že něco musí mít. Nebo se nevyjadřuju dost jasně?“

„Ale ano,“ odpověděl jsem. „Až moc. Zajeli jste tedy do Memphisu.“

„Ano,“ přisvědčila. „Jeli jsme tam vyhledat někoho, kdo by mu řek, co musí mít. Do kterého obchodu má jít, to věděl. Nejdřív se zeptal: ,Kolik čítáte za to, když si někdo od vás nechce nic koupit, jenom se s váma chce poradit?’ To víte, tentokrát nešlo o žádný handl. Když člověk handluje, ať už jde o pozemek, o dobytek nebo o cokoliv jiného, uzavírají nebo neuzavřou ten handl obě strany. Nikdo nemusí koupit ani prodat. Když toho handlování nechaj a nedohodnou se, jsou na tom oba stejně, jako když začínali. Ale tentokrát to byla jiná. Tentokrát to bylo něco, co musel mít, něco, o čem věděl, že to mít musí: jenom nevěděl, jak to má vypadat,

251$

a tak se musel nejenom spolehnout, že mu to ten, komu to patří, řekne, musel se dokonce spolehnout, že ho ten člověk, co mu to prodává, neošidí na ceně ani na kvalitě, poněvadž by to stejně nepoznal. Věděl jenom, že to musí mít. Chápete?“

„No dobrá,“ odpověděl jsem. „Ano. A dál?“

„Muselo to být přesně to, co někdo, jako je on, má mít. Nato začal ten člověk říkat: ,Ano, myslím, že už chápu. Začal jste jako příručí ve venkovském krámě. Pak jste se přestěhoval do města a měl jste kavárnu. Teď jste viceprezident banky. Člověk, který se za tak krátkou dobu vyšvihl tak vysoko, se nezastaví, a každý, kdo vejde do jeho domácnosti, by to měl hned poznat, vidět! Ano, už je mi jasné, co chcete. Ale Flem řek: ,Ne.‘ ,Tak teda peníze z toho koukat nesměj,’ řek ten člověk. ,Ale úspěch,’ ale Flem řek znova ne. ,No dobrá,’ povídá ten člověk. ,Tak snad něco starožitného’ a odved nás do místnosti, kde nám ukázal, co tím myslel. ,Moh bych vzít například tady ten kus a udělat s ním něco, aby vypadal ještě starší.‘ A Flem se zeptal: ,Proč?‘ A ten člověk odpověděl: ,Aby bylo vidět, z čeho pocházíte. Kdo byl váš dědeček.‘ A Flem nato: ,Dědečka jsem měl, jako ho má každej. Kdo byl, to nevím, ale vím, že ať to byl kdo byl, neměl nikdá tolika nábytku, aby si s ním moh zařídit celou seknici, natož pak celej barák. Kromě toho nehodlám nikoho balamutit. Jenom jelimánek se pokouší obalamutit chytrý lidi, a kdo má zapotřebí balamutit jelimánky, je sám jelimánek.‘ Nato ten člověk řek, abysme počkali, a šel telefonovat. A tak jsme čekali a zanedlouho přišla nějaká ženská. Jeho žena, která se mě zeptala: ,Co byste si představovala vy?‘ a já jsem odpověděla: ,Mně je to jedno‘ a ona řekla: ,Cože?‘ a tak jsem to opakovala, ona se koukla na Flema a pak se na sebe hezkou chvíli dívali a já na ně. Nato řekla, ne

252$

hlasitě jako její manžel, ale úplně potichu: ,Už vím,‘ ale Flem odpověděl: ,Počkejte. Kolik to bude stát?‘ a ona odpověděla: Jste zvyklý handlovat, tak spolu uděláme handl. Přivezu vám to osobně do Jeffersonu a rozestavím vám to po domě. Když se vám to bude líbit, tak si to koupíte. Když ne, naložím to zpátky na vůz a odstěhuju zase sem a nebude vás to stát ani cent.“

„No dobrá,“ řekl jsem. „A dál?“

„To je všecko,“ odpověděla. „Vystydla vám káva. Přinesu jiný hrneček — „ a už se chystala vstát, ale já jsem ji zarazil.

„Kdy to bylo?“ zeptal jsem se.

„Před čtyřma rokama,“ odpověděla. „Když koupil tenhle dům.“

„Když koupil tenhle dům?“ opakoval jsem. „Před čtyřmi roky? To znamená, když se stal viceprezidentem banky!“

„Ano,“ přisvědčila. „Den před tím, než to bylo oznámeno. Přinesu vám jiný hrneček.“

„Já nechci kávu,“ řekl jsem, jak jsem tam seděl a opakoval si Flem Snopes, Flem Snopes, a pak jsem v duchu řekl, vykřikl: „Já nechci nic! Já mám strach!“ ale nakonec jsem se zeptal:

„Cože?“ a ona opakovala:

„Nemáte chuť na cigaretu?“ a já jsem uviděl i tu krabici z náhražkové slitiny, ke které by byl měl být stejný zapalovač z náhražkové slitiny, ale z které Eula kromě cigarety vytáhla i kuchyňskou sirku. „Linda říká, že kouříte dýmku z kukuřičného klasu. Jestli chcete, klidně si ji zapalte.“

„Ne,“ opakoval jsem. „Nechci nic — Ale Flem Snopes,“ řekl jsem. „Ale Flem Snopes.“

„Ano,“ odpověděla. „To nejsem já, kdo ji nechce pustit z Jeffersonu, aby mohla jít študovat.“

253$

„Ale proč?“ zeptal jsem se. „Proč? Vždyť není dokonce ani jeho — vždyť není ani její — promiňte. Ale vidíte, jak to spěchá. Vidíte, že nemáme čas na…“

„Na zdvořilost?“ řekla. A já jsem se zase ani nepohnul: jenom jsem seděl a pozoroval, jak se sklání, škrtá sirkou o podrážku natočeného pantoflíčku a zapaluje si cigaretu.

„Na nic,“ řekl jsem. „Na nic, jenom na ni. Ratliff se mi to dnes ráno pokoušel vyložit, ale já jsem si seděl na uších. Tak tohle jste se mi snažila před chvílí vysvětlit, když jsem neposlouchal nebo nechtěl poslouchat? Když jste mluvila o tom nábytku. O tom dni v tom obchodě. Jak nevěděl, co chce, poněvadž nezáleželo na tom, nebylo důležité, co chce: jenom že to chce, že to potřebuje, že to musí mít, ať to stojí co stojí a ať na tom tratí kdo tratí, ať to nažene úzkost nebo připraví zármutek komu chce. Muselo to být přesně to, co potřebuje, muselo to přesně odpovídat tomu, čím se on druhý den, až to bude oznámeno, stane: že viceprezidentova žena a dítě jsou ve viceprezidentově domě jenom další kusy viceprezidentova nábytku. To jste se mi pokoušela vysvětlit?“

„To taky,“ odpověděla.

„To taky,“ poznamenal jsem. „Tak ono to není všechno. Tak ono to není zdaleka všechno. O penězích mluvit nebudeme, poněvadž každý, kdo viděl toho motýlka, ví, že Flema ani nenapadne vydávat svoje peníze na to, aby poslal do školy, která je tak daleko, že se tam musí jet spacím vozem, svoje vlastní dítě, natož pak pan —“ a zarazil jsem se. Ale ji to nezarazilo, kouřila dál a pozorovala rozžhavený koneček cigarety.

„Jen to dořekněte,“ povídá. „Pancharta cizího chlapa.“

„Promiňte, lituju toho,“ řekl jsem.

„Proč?“ zeptala se.

254$

„Nebo se o to aspoň snažím,“ řekl jsem. „Třeba by se mi to podařilo, kdybyste toho litovala i vy. Kdyby se zdálo, že toho litujete. Nebo kdyby se zdálo, že se snažíte toho litovat.“

„Pokračujte,“ řekla. „O penězích mluvit nebudeme.“

„Ty totiž může Flem nebo vy dostat s největší pravděpodobností od strejčka Willa, nemluvě o tom, že bych jí je mohl jako stipendium poskytnout i já. Nebo ne? Nebo by nesnesl pomyšlení, že někdo mrhá penězi a posílá dítě do školy do jiného státu, ačkoliv platí každoročně daně, kterými podporuje školy mississippské, i kdyby to byly peníze tak smrtelného nepřítele, jakým je pro něj nejspíš Will Varner?“

„Pokračujte,“ řekla. „O penězích mluvit nebudeme.“

„Tak jde snad nakonec o to, že Flem Snopes pokládá za nezbytné, aby si o něm lidi z Yoknapatawphského okresu udělali obrázek podle toho obrázku z katalogu s nábytkem, vyvedeného v laciných barvách na fotografiích z Charlestonu, Richmondu, Long Islandu či Bostonu? Když byl jenom majitelem laciného restaurantu v postranní uličce, tak mu nevadilo, že Francouzovo Zátočí (a když to pak Ratliff a několik dalších jemu podobných prokoumali, i celý Jefferson a všichni ostatní z okresu) ví, že dítě, které nese jeho jméno, je vlastně —“

„Panchart,“ opakovala.

„No dobrá,“ řekl jsem. Ale ani tentokrát jsem to slovo nevyřkl. „A nezáleželo na tom, ani když prodal s hezkým ziskem kavárnu a stal se správcem elektrárny. Ani když pak nezastával žádný veřejný úřad a jenom privatizíroval jako lichvář, hromadil majetek a šel si v tichosti za svým. Kromě toho tehdy už uplynulo od té doby deset nebo dvanáct let, takže se mohl spoléhat, že Jefferson bude mít po té dlouhé době k dvanáctileté

255$

nebo třináctileté holčičce aspoň tolik ohledů, aby nějakou zbytečnou, svévolnou informací nenarušil její život. Ale dnes je viceprezidentem banky a jakýsi všetečný cizí člověk to dítě přemlouvá, aby šlo studovat, aby strávilo aspoň ty tři měsíce do vánočních svátků mezi lidmi, jejichž otcové mu nedluží peníze a tudíž nemusí držet jazyk za zuby a z nichž by kdokoliv mohl tomu dítěti vyjevit, co musí on za každou cenu udržet v tajnosti. Tak takhle to je,“ řekl jsem, ale ona se na mě nepodívala: jenom klidně, vytrvale kouřila a pozorovala, jak kudrlinka kouře stoupá pomalu do výšky. „Takže nakonec jde přec jen o vás,“ řekl jsem. „Zakázal jí odjet z Jeffersonu a na vás vydírá, abyste jí domluvila, abyste ho v tom podpořila, a hrozí vám tím, čeho se sám bojí: že jí o hanbě její matky a o tom, že je nemanželské dítě, řekne sám. Inu, tahle čepel má ještě třetí ostří. Požádejte o peníze tatínka nebo je přijměte ode mě a pošlete ji z Jeffersonu, jinak jí řeknu, čí je — nebo čí není — já.“

„Myslíte, že vám uvěří?“ zeptala se.

„Cože?“ opáčil jsem. „Jestli mi uvěří? Jestli mi uvěří? I kdyby neměla zrcadlo, do kterého se může podívat, i kdyby neměla nic, s čím se může srovnávat a čeho se potřebuje zříct, to, že s ním sedmnáct let žila, by jí muselo stačit. Co víc by mohla chtít, než mi uvěřit, než komukoli uvěřit, než mít možnost někomu, kdo s ní cítí natolik, aby ji o tom ujistil, uvěřit, že není jeho dítě? Co to povídáte? Co víc by mohla chtít než získat právo milovat maminku za to, že ji svou láskou zachránila před tím, aby se stala dcerou Flema Snopese. A jestli je to ještě málo, co víc by si mohla přát než být to, co většina není, co se většině být nepoštěstí, k čemu ani jeden z desíti miliónů nezíská právo, co si nezaslouží být: nejenom dítětem lásky, ale jedním z vyvolenců, kteří sdílí příbuzenství s dětmi nesmrtelné lásky celého

256$

světa — s těmi plody statečné, panenské vášně, která nejenom dokáže, nýbrž která je přímo odsouzená zříct se celé země kvůli takové lásce,- kvůli jaké se od prvopočátečních záznamů světa souží, o jaké sní a nad jakou plesají a žasnou ti nemohoucí slaboši, ti bojácní r nespavci, jež ostatní lidstvo nazývá svými básníky — „

To už přestala kouřit a pozorovala mě: držela cigaretu ve vzduchu a pozorovala mě skrz ten poslední blednoucí modrý opar.

„Vy se v ženách moc nevyznáte, viďte?“ řekla. „Pro ženy nejsou totiž nějaké sny básníků důležité. Pro ženy jsou důležitá Jenom fakta. A dokonce jim ani nezáleží na tom, jestli jsou pravdivá nebo ne, hlavně když zapadají mezi ostatní fakta tak, aby nebyly vidět nějaké hrubé švy. Vůbec by vám neuvěřila. Neuvěřila, by to ani jemu, i kdyby jí to potvrdil. Jednoduše by vás oba nenáviděla — vás především, protože jste s tím začal.“

„Chcete říct, že by se s tím — že by se s ním smířila a dala přednost tomu, že by neměla nic? Že by zahodila příležitost jít studovat a všechno ostatní? To vám nevěřím.“

„Pro ni to není pouhé nic. Dá tomu přednost před spoustou věcí. Před většinou věcí.“

„To vám nevěřím!“ vykřikl jsem nebo jsem si aspoň myslel, že jsem to vykřikl. Ve skutečnosti jsem si to řekl jenom v duchu a nahlas jsem odpověděl: „Takže v tom nemůžu nic dělat.“

„Ne,“ odpověděla. Teprve teď se na mě opravdu zahleděla. Její cigareta se zdála úplně nehybná, jako by ani nehořela. „Ožeňte se s ní.“

„Cože?“ řekl jsem, vykřikl jsem. „Šedovlasý člověk dvakrát tak starý jako ona? Copak nechápete, že mi jde právě o to, aby se od Jeffersonu osvobodila, abych ji k němu ještě víc — ještě víc a ještě silněji a ještě hroz—

257$

něji — nepřipoutal, ale naopak ji od něj osvobodil? A pak mi budete něco vykládat o realitě a o faktech.“ „Jediný fakt je manželství. To ostatní kolem jsou romantické sny básníka. Ožeňte se s ní. Vezme si vás.

V téhle chvíli, v téhle situaci nebude umět odmítnout. Ožeňte se s ní.“

„Sbohem,“ řekl jsem. „Sbohem.“

Ratliff dosud seděl v křesle pro klienty, kde jsem ho před hodinou zanechal.

„Pokoušel jsem se vám to vysvětlit,“ řekl. „Samozřejmě že ji nechce pustit on. Jaký důvod by měla Eula nebo to děvče, aby neskočily po příležitosti na devět či na deset měsíců se pro změnu jedna druhé zbavit?“

„Už vám ten důvod můžu říct,“ odpověděl jsem. „Flem Snopes je viceprezidentem banky, má viceprezidentský dům s viceprezidentským nábytkem a k těm kusům viceprezidentského nábytku patří i viceprezidentova žena a dítě.“

„Co vás nemá,“ řekl.

„No dobrá,“ odpověděl jsem. „Tak se tedy ten viceprezident banky neodváží riskovat, že si někdo vzpomene, jak jeho žena, když si ji bral, nosila už pancharta někoho jiného, a kdyby Linda odjela studovat, mohl by jí někdo cizí, kdo mu nic nedluží, říct, kdo je, a kočka by byla z pytle venku.“

„Ne,“ opakoval Ratliff.

„No dobrá,“ řekl jsem. „Tak mluvte zase chvíli vy.“ „Flem má strach, že by se mohla vdát,“ řekl.

„Cože?“ opáčil jsem.

„Arciže,“ odpověděl. „Když se narodil Jody, sepsal strejček Billy Varner závěť, podle který odkázal polovinu svýho majetku madame Varnerový a polovinu Jodymu. Ale když se pak narodila Eula, sepsal novou, podle který sice odkazuje tu polovinu madame Varnerový, ale

258$

ta druhá se rozděluje na dva stejný podíly mezi Jodyho a Eulu. A tuhle závěť ten den, kdy si Flem bral Eulu, ukázal Flemovi a od tý doby ji nezměnil. To znamená, t že ať už jeho slovům, že ji nezmění, ostatní uvěřili nebo ne, Flem jim věří, zvlášť po tom, co ho doběhnul při tom handlu s usedlostí starýho Francouze.“

„Cože?“ řekl jsem. „Vždyť jim snad tu usedlost dal jako Eulino věno.“

„To se arci říkalo,“ odpověděl Ratliff. „A strejček Billy je trvám poslední člověk na světě, kterej by to uváděl na pravou míru. Sice tu usedlost Flemovi nabídnul, jenže Flem prohlásil, že by chtěl radši stejnou hodnotu na hotovosti. Proto odjel Flem s Eulou do Texasu o den pozdějc: Flem se se strejčkem Billym tak dlouho handrkoval, až strejček dostal Flema tam, kam se mu ve snu nezdálo, že ho dostane, a Flem nakonec řek dobrá, že se s tou cifrou spokojí, ale pod podmínkou, že až se vrátí z Texasu, dá mu strejček Billy za stejnej obnos předkupní právo na tu usedlost. Na tom se shodli, a když se pak Flem vrátil s těma barevnejma poníkama z Texasu a prach se kapku usadil, tak jsme s Henrym Armstidem tu usedlost starýho Francouze od Flema koupili, já za svou půlku restaurantu a Henry za tolik hotovejch, aby to Flemovi stačilo na zaplacení strejčkovi Billymu, kterej na to předkupní právo už zapomněl.

A proto Flem ví, že strejček Billy tu vůli nezmění. A netroufne si riskovat, že ta holka odjede z Jeffersonu a vdá se, poněvadž ví, že by od něj pak odešla i Eula. Flem byl první, kdo řek ne, ale teď je máte proti sobě všechny tři, i s Eulou a tou holkou, dokavaď si nenajde někoho, koho si bude chtít vzít. Pro ženský totiž nejsou důležitý — „

„Počkat,“ řekl jsem. „Počkat. Teď je řada na mně. Já se totiž v ženských nevyznám, poněvadž věci jako lás—

259$

ka, morálka nebo skočit po jakékoli příležitosti, aby se člověk vymanil z příslušnosti k Snopesům, jsou jenom romantické sny básníka a pro ženské nejsou romantické sny důležité: pro ně je důležitá realita a fakta, ať jsou jakákoli, i když nejsou pravdivá, jenom když zapadají mezi ostatní fakta stejně hladce jako jedno prkno na drážku a pero do druhého. Nemám pravdu?“

„Inu,“ odpověděl. „Možná že bych to nevyjádřil akorát takhle.“

„Já se totiž v ženských vůbec nevyznám,“ řekl jsem. „A tak buďte tak laskav a prozraďte mi, jak jste to prokristapána všechno zjistil?“

„Třeba jsem natahoval uši,“ odpověděl. Že má uši natažené, to nám bylo všem známo, poněvadž který obyvatel Yoknapatawphského okresu za posledních deset či patnáct let neviděl v tu či onu dobu plechovou bednu s ukázkovým šicím strojem, upravenou a pomalovanou tak, aby se podobala domu, a připevněnou za starých časů vzadu na čtyřkoláku taženém koňmi a později k zadku předělaného automobilu, a čtyřkolák přivázaný nebo automobil zaparkovaný u vrátek tisíců dvorků na stovkách silnic zapadlých končin našeho okresu, a Ratliffa s jeho hladkým snědým přívětivým nevyzpytatelným obličejem a v úpravné vyrudlé modré košili bez kravaty, jak sedí na kuchyňské židli na stinném dvorku nebo na verandě, obklopený skupinkou čtyř, pěti či šesti paniček, které tam v čepcích proti slunci nebo ve slaměných kloboucích přišly ze všech směrů a ze vzdálenosti až jednoho a půl kilometru, a natahuje uši. Ach ano, to nám bylo všem známo.

„Takže já jsem zřejmě neposlouchal ty pravé,“ řekl jsem.

„Nebo ani ty nepravé,“ odpověděl. „Neposlouchal jste vůbec, poněvadž jste nejspíš mluvil v tý chvíli sám.“

260$

Ach ano, nebylo to nic těžkého. Stačilo stát na ulici v pravou chvíli, dokud mě neuvidí a neotočí se a nezabočí jakoby na útěku do postranní ulice, aby obešla místo, kde číhám. Ale nejít pak ten jeden blok zpátky po svých stopách, nýbrž prostě projít dragstórem, vyjít zadními dveřmi ven, abych byl v té zadní uličce první, byť by šla seberychleji, a mohl začít znovu číhat za ohybem zdi a byl tam o mnoho dřív, než uslyším její rychlé kroky, a pak vystoupit, chytit ji nad zápěstím za ruku takřka dřív, než se její zápěstí začne v tom mimovolném gestu úprku a odmítání pozvedávat, a držet ho, i když ne tvrdě, třebaže se, i když ne příliš energicky, snaží vykroutit, vytrhnout, dokud Linda neřekne: „Prosím vás. Prosím vás.“

„No dobrá,“ odpověděl jsem. „No dobrá. Řekněte mi jedno. Když jste se tenkrát se mnou to odpoledne sešla v dragstóru, tak jste nejdřív zašla domů a převlíkla se. Zajít dřív domů a převlíknout se do jiných šatů byl váš nápad. Ale na té tyčince na rty a na tom parfému trvala vaše maminka. Nemám pravdu?“ Ale ona se jenom dál pokoušela, i když ne příliš energicky, vykroutit, vytrhnout mi paži, za kterou jsem ji držel, a šeptala: „Prosím vás. Prosím vás.“

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

CHARLES MALLISON

Tohle se stalo v době, než to strejčkovi Gavinovi došlo, jak to vyjadřoval Ratliff.

Byl leden, šedivý den, ale ne studený, poněvadž byla mlha. Stará Het vlítla do předních dveří paní Haitové a pak přes chodbu do kuchyně, a už svým silným, jasným, veselým hlasem rozjásaně jako dítě zahalekala:

261$

„Madame Mannie! Na dvoře je mul!“

Kolik je staré Het, to nikdo přesně nevěděl. Nikdo z celého Jeffersonu si už dokonce nepamatoval, jak dlouho žije v chudobinci. Staří lidé tvrdili, že je jí kolem sedmdesátky, ale podle jejích vlastních výpočtů, vykalkulovaných podle stáří nejrůznějších jeffersonských dam, počínaje nevěstami a konče babičkami, o nichž prohlašovala, že je jako miminka odchovala, by jí bylo tak sto, a ještě by se musela vyskytovat ve třech vydáních, jak říkal Ratliff.

Tím chci říct, že nikdo nevěděl, jak dlouho v chudobinci přespává, nebo tam aspoň tráví většinu či část nocí. Po zbytek času byla totiž buď na náměstí, nebo v jeffersonských ulicích, nebo někde na nedlážděné silnici, dlouhé tři kilometry, mezi městem a chudobincem. Dámy, které ji uviděly předními okny nebo třeba jen zaslechly z vedlejšího stavení její silný, zvučný, veselý hlas, se už přinejmenším pětadvacet let vždycky zamkly na záchodě. Ale i to bylo málo platné, ledaže pamatovaly, aby zamkly i přední a zadní vchod do baráku. Dřív nebo pozděj musely totiž vyjít ven, a to už byla Het uvelebená na židli v kuchyni, vysoká, hubená, temně čokoládová, upovídaná, veselá, v teniskách a v dlouhém kabátě myší barvy, zdobeném něčím, co před čtyřiceti či padesáti lety bývala kožešina, a v purpurovém turbanu, který jí před padesáti lety, kdy byl ještě naživu generál Compson, darovala paní Compsonová a který nosila posazený na šešulce hlavy v šátku (ze začátku chodívala s nákupní taškou stejné barvy, která byla očividně bezedná jak uhelný důl, ale od té doby, co byl v Jeffersonu otevřen jednotkový dům, ustoupila taška celé dynastii papírových nákupních kabel, jaké dával obchodní dům zadarmo), a tím vtiskla svému žebravému navštívení líbezný, nevyvratitelně společenský ráz.

262$

Takhle chodila a putovala dům od domu, obklopená jakýmsi plovoucím ostrovem zkoprnělého zděšení, a vymáhala svůj týdenní desátek ve formě zbytků od jídla, vyřazených oděvů a občasné mince na šňupavý tabák a přinášela s sebou jakýsi světský vzruch. Nedalo se jí vyhnout o nic snáz než výběrčímu daní. Ale poslední rok nebo dva, od té doby, co ovdověla paní Haitová, prožíval Jefferson na její vrub období dočasného oddechu, aby se tak řeklo. Ten oddech nebyl ovšem úplný, stará Het si spíš jenom brzy nato, co pan Hait a pět mulů, jejichž majitelem býval I.O. Snopes, zahynuli jednou v noci v ostré zatáčce za městem pod zrychleným, na. sever jedoucím nákladním vlakem a i lidi v chudobinci se doslechli, že paní Haitová stržila za manžela osm tisíc dolarů, zřídila v kuchyni paní Haitové jakýsi místní hlavní stan či tam zaujala předsunuté rekviziční stanoviště. Kdykoliv teď zavítala do města, namířila si to nejdřív k paní Haitové, kde někdy strávila celé dopoledne, takže se na své neúprosné obchůzky vydávala teprve po poledni. Tu a tam, když bylo ošklivo, strávila u paní Haitové celý den. V těch dnech její pravidelné zákaznice nebo spíš oběti, načas osvobozené, uvažovaly, jestli té ženě s mužskou povahou a mužským jazykem, která, jak to vyjádřil Ratliff, prodala železniční společnosti svého manžela s osmitisíciprocentním ziskem a která si sama štípe dříví, dojí krávu, orá a obdělává svou zeleninovou zahradu, na oplátku za pohoštění nepomáhá v domácnosti nebo něco, či jestli udržuje jejich styky na čistě společenské úrovni hosta, který ji chodí pobavit a chce se i sám pobavit.

Tenkrát ten den se vřítila do kuchyně paní Haitové, na hlavě tu hučku a v tom kabátě, v ruce papírovou nákupní kabelu, a už křičela: „Madame Maňme! Na dvoře je mul!“

263$

Paní Haitová dřepěla právě na bobku před kamny a vyhrabávala do kýble žhavý popel. Neměla děti, žila sama v malém dřevěném domku natřeném stejnou barvou, jakou železniční společnost natírala svá nádražíčka a hytláky — aby (jak jsme všichni říkali) uctila památku toho rána před třemi lety, kdy konečně z toho, co zbylo z pěti mulů a několika metrů nového konopného provazu, vytřídili pozůstatky pana Haita, rozmetané podél tratě. Železnice k ní tenkrát po nějakém čase poslala svého likvidátora škod a ona si po nějakém čase vyinkasovala šek na osm tisíc pět set dolarů, neboť (bylo to, jak říkal strejček Gavin, za těch idylických dob, kdy železniční společnosti považovaly své jižanské dráhy a úseky trati za právoplatnou legitimní dojnou krávu těch, co bydleli podél nich) i když jednotliví muli i celé páry mívali po několik let předcházejících smrti pana Haita (shodou okolností patřili často taky panu Snopesovi; jeho muli se vždycky poznali, poněvadž každé zvíře, které vlak přejel, mělo nové silné provazové postroje) ve zvyku nechávat se přejet v noci v téže nepřehledné zatáčce, byl tohle první případ, kdy se k nim ve společné apoteóze — jak to vyjádřil strejček Gavin — přidala lidská bytost.

Paní Haitová si vybrala peníze v hotovosti. Stála v kartounovém županu, v pletené vestě po zesnulém manželovi a v plstěném klobouku (ten našli netknutý), který měl onoho osudného rána na hlavě, a s chladným pochmurným mlčením poslouchala, jak se jí bankovní úředník, po něm pokladník a nakonec sám prezident (pan De Spain osobně) snaží vysvětlit, jak je to s obligacemi, pak jak je to s bankovním kontem a nakonec s obyčejným vkladem, nato strčila peníze pod zástěru do pytlíku od soli a odešla. To léto, snad ze sentimentality nebo z vděčnosti (jak to vyjádřil Ratliff), natřela své

264$

stavení onou praktickou, času vzdorující barvou, která se shodovala s barvou nádraží a hytláků, a bydlela v něm sama a chodila dál v kartounovém županu, v pletené vestě a plstěném klobouku, co patřívaly jejímu manželovi, který je nosil až do doby, kdy je už nepotřeboval, i když boty měla už vlastní: pánské polobotky na knoflíčky, se špičkami podobajícími se cibulkám tulipánu, předpotopní, zastaralé fazóny, které pro ni pan Wildermark jednou ročně zvlášť objednával.

Paní Haitová, v rukou kýbl, trhla hlavou vzhůru, otočila ji, propálila starou Het pohledem a řekla — měla silný hlas a nešla pro slovo daleko.

„Hajzl jeden,“ a s kýblem v ruce a se starou Het, která držela tu kabelu z obchodního domu, v patách vyběhla z kuchyně do mlhy. Zima nebyla, poněvadž byla ta mlha: jako kdyby výdechy všech jeffersonských spáčů nahromaděné za celou tu dlouhou lednovou noc ještě ležely uvězněné mezi zemí a tím oparem a nedovolovaly zemi úplně zmrznout: pokrývaly jako špinavý mastný povlak dřevěné schůdky u zadního vchodu, obrubu cihlové zídky, dřevěný poklop na schůdcích do sklepa u kuchyňských dveří i prkna, jež tvořila cestičku od schůdků k dřevěnému chlívku, který stál v rohu dvorku za stavením a ve kterém měla paní Haitová ustájenou krávu. Jakmile paní Haitová, v ruce ještě pořád ten kýbl se žhavým popelem, došlápla na prkna, strašlivě se smekla, i když rovnováhu neztratila. Stará Het měla boty s gumovými podešvemi, takže neuklouzla.

„Pozor!“ vykřikla radostně. „Jsou vpředu!“ Ale jeden nebyl. Když se totiž paní Haitová, která nejenom neupadla, ale dokonce se ani nezastavila, otočila jak na obrtlíku a rozběhla se za roh stavení, objevil se tam zničehonic jak mlčenlivý přízrak mul. I ten patřil panu

I.O. Snopesovi. Tím chci říct, že dokud to ráno před

265$

třemi lety konečně na té trati nevypletli pana Haita z pěti mulů, nikoho ani nenapadlo spojovat ho se Snopesovou živností s muly, i když tu a tam někdo zauvažoval, čím to, že si pan Hait může dovolit nemít stálé zaměstnání, kterým by si vydělával na živobytí. Ratliff prohlásil, že to nikoho nenapadlo hlavně proto, poněvadž si všichni lámali hlavu s tím, jak může I.O. Snopes provozovat živnost, která má něco společného s dobytkem. Ale pak prohlásil, že když to člověk veme kolem a kolem, vlastně na tom nic divného není: že tehdy ve Francouzově Zátočí měl taky kovářství, které neměl co provozovat, poněvadž koně i muly nenávidí a k smrti se jich bojí, takže není nic divného, že se i v dalším případě chopil něčeho, co nemá co provozovat, co se mu nezamlouvá a pro co se nehodí, jedině snad že v tomhle případě má asi šestkrát, osmkrát či dvanáctkrát větší strach, jelikož si místo jediného koně nebo mula, který je navíc přivázaný ke sloupku a jehož majitel je poblíž, musí teď sám a sám vždycky poradit s osmi, deseti či s tuctem zvířat, která ke všemu volně pobíhají, dokud se mu na ně nepodaří hodit provaz.

I.O. Snopes dělal totiž to, že kupoval na trhu v Memphisu muly, které vozil do Jeffersonu a prodával farmářům, vdovám a sirotkům, černým i bílým, za cenu, jakou kdo dal, pokud neklesla pod určitou cifru, z které už I.O. nemohl spustit, jenže pak (až do oné noci, kdy ten nákladní vlak zachytil pana Haita a Jefferson poprvé napadla souvislost mezi ním a dobytkářskou živností pana Snopese) začali jednotliví muli i celé páry a dokonce skupiny zvířat (byly vždycky svázané novým silným konopným provazem, který Snopes nikdy neopomněl zanést do seznamu požadavků o náhradu) v té nepřehledné zatáčce, kde později zahynul i pan Hait, hynout pod nákladními vlaky. Někdo (Ratliff přísahal,

266$

že to nebyl on, nýbrž některý zaměstnanec dráhy) Snopesovi nakonec poslal poštou tištěný jízdní řád pro dotyčnou trať.

Po neštěstí pana Haita (Ratliff prohlásil, že to neštěstí zavinila spíš chybná úvaha onoho zaměstnance dráhy, poněvadž měl ten jízdní řád poslat panu Haitovi, a k němu hodinky) přestala však Snopesovy muly ta náhlá smrt na železničních kolejích potkávat. Když přijel likvidátor, aby zlikvidoval požadavky paní Haitové, byl u toho i Snopes, který tehdy, jak prohlásil Ratliff, stál nejspíš před nejstrašnějším rozhodnutím svého života: musel si vybrat mezi obyčejnou obezřetností, která mu napovídala, aby se vyšetřování železniční společnosti na sto honů vyhnul, a mezi svou znalostí paní Haitové, protože ta mu zase napovídala, že on má naději dostat část odškodného jedině tehdy, když si z té železniční společnosti udělá spojence.

Jenže se mu to nepovedlo. Paní Haitová totiž chladně prohlásila, že ti muli patřili jen a jen jejímu manželovi, a ani nemusela Snopese nahlas vyzývat, aby to popřel. Ty peníze spatřil (ach ano, byl v bance, co nejblíž se jen odvážil, a přihlížel) jedině v okamžiku, kdy je paní Haitová cpala do pytlíku od soli, který pak zamotala do zástěry. Po pět nebo šest předcházejících let procházel

I.O. Snopes v pravidelných intervalech mírumilovným, ospalým jeffersonským dějištěm v prachu a vzruchu a jeho příchod zvěstovaly tesklivé výkřiky a volání, jeho cestu označoval žlutý oblak prachu, plný cukajících se hlav ve tvaru džbánu, a klapot kopyt, za nímž jako poslední cválal zadýchaně sám Snopes, obličej rozchlípený v tesklivém křiku a zrůzněný starostí, děsem a malomyslností.

Když se objevil po poradě s likvidátorem, měl sice obličej taky ustaraný a malomyslný, ale ten děs se už

267$

přetavil v nechápavou, zkroušenou, vyplašenou a zkormoucenou nevíru, prosakující čerstvou vrstvou lačné naděje, která v něm vytrvala celá tři léta (během nichž, jak prohlásil Ratliff, stál znovu před rozhodnutím a problémem, před jakým by žádný člověk stát neměl: on, kterému dřív stačilo vyložit muly do ohrady na nádraží a pak nějakému černochovi zaplatit, aby jel před nimi na staré vůdčí klisně se zvoncem, která je dovedla přes město do jeho stáje s ohradou, kde je prodával, musel teď muly vypouštět z ohrady na nádraží sám a sám, a pak je zahánět do úzké uličky, ústící na malý, neoplocený dvorek paní Haitové), během kterých se ten rozruch — oblak prachu plný vyrážejících démonických siluet — vždycky přenesl jakoby v jediném výbuchu přes pokojný okraj Jeffersonu na dvorek paní Haitové, kde pak oba, paní Haitová i Snopes — paní Haitová svírala koště nebo smeták či nějakou jinou zbraň, prostě to, nač právě padla, když vybíhala z domu, a klela jak chlap a Snopes, jehož pomstychtivost byla pro ten okamžik ukojená nebo jehož nesnesitelný pocit bezmoci, bezpráví a křivdy pro tu chvíli tolik nebodal (Ratliff prohlásil, že I.O. už asi dávno nevěřil, že by z těch peněz na paní Haitové vymámil jediný cent a že už mu nezbývala než zuřivá, neopodstatněná naděje), musel ta zvířata vždycky nějak pochytat a dopravit zpátky za plot — uhýbali a krčili se před těmi hřímajícími siluetami v jakési zkormoucené taneční pantomimě, odehrávající se na pozadí stavení, v němž podle Snopesova názoru vedla jeho obyvatelka a kastelánka za jeho peníze královský, rozkošnicky rozmařilý život (Ratliff tvrdil, že se paní Haitová odmítla obrátit k zákonu a dotírajícího Snopese odrazit, poněvadž ho zahrnula do ceny, kterou musela zaplatit za tu ohromující příležitost vyhandlovat manžela za osm tisíc dolarů) — a to-268$

I

hle všechno se odehrávalo za přítomnosti celé čtvrti, která si zvykla se tam shromažďovat — dámy v župánkách a budoárových čepečcích, děti hrající si na zahradě a všichni, černí a bílí, co šli právě kolem — a zpoza sousedních rolet nebo z bezpečí za nejbližšími ploty přihlížet.

Když uviděly mula, utíkal a hlavu v tom prostředí, které v životě neviděl, držel tak vysoko, že když se zničehonic vyřítil z mlhy na paní Haitovou a starou Het a provaz ohlávky se mu plácal kolem uší, připadal jim pravděpodobně vyšší než žirafa.

„Támle je!“ vykřikla stará Het a zamávala papírovou kabelou. „Všááá! Kliď se vocaď!“ Ratliffovi pak vykládala, jak se paní Haitová otočila jak na obrtlíku, a když pak běžela v jedné rovině s mulem k chlívku, odkud otevřenýma dveřma koukala nehybná, udivená tlama krávy, znovu uklouzla po těch mastných prknech. Krávě, která ještě před vteřinou stála pokojně ve dveřích, přežvykovala a koukala do mlhy, musel mul připadat větší a neuvěřitelnější než všechny žirafy světa, zvlášť když si pak zřejmě vzal do hlavy, že proběhne chlívkem skrz naskrz, jako by ten chlív byl ze slámy nebo dokonce pouhá fata morgána. Zkrátka a dobře, kráva, jak vykládala stará Het, honem strhla tlamu zpátky do chlíva, jak když sfoukne sirku, a vydala nějaký zvuk — jaký, to stará Het nevěděla, ale bylo v tom vyložené zděšení a úlek a znělo to, jako když někdo drnkne na harfě nebo na bendžu na jednu strunu, a paní Haitová, vedena jakýmsi instinktivním automatickým spojenectvím dvou stvoření ženského pohlaví proti světu mulů a chlapů, se za tím zvukem rozeběhla, a jak se oba, paní Haitová a mul, hnali nejvyšší rychlostí k chlívu, mávala kýblem se žhavým popelem, jak vykládala stará Het, a chystala se ho po mulovi hodit. Všechno se ovšem sběhlo

269$

mnohem rychleji. Stará Het vykládala, že než doznělo její „Támle je! Támle je!“, mul už zabočil a řítil se proti ní, a tak se ohnala papírovou kabelou a mul uhnul, proběhl kolem ní a řítil se dál kolem dalšího rohu stavení, až znovu zmizel v té mlze, jako by někdo sfoukl další svíčku.

Nato postavila paní Haitová kýbl na kraj taškové stříšky, která byla na zídce u vchodu do sklepa, a pak se starou Het zahnuly za roh stavení, právě včas, že ještě obě zahlídly, jak se mul srazil s kohoutem a osmi bílými leghornkami, co vyběhli zpod baráku. Stará Het vykládala, že to vypadalo úplně jako výjev z bible nebo možná z nějaké černokněžnické bible: mul se nejdřív vynořil z mlhy jako přízrak nebo skřet a pak zničehonic na oblaku malých okřídlených skřítků odstartoval prudce zpátky do mlhy. To s paní Haitovou ještě utíkaly. Vykládala, že paní Haitová držela kus okousaného koštěte, ale kdy ho vlastně popadla, na to si už stará Het nevzpomínala.

„Vpředu jsou další,“ křikla stará Het.

„Hajzl jeden,“ řekla paní Haitová. A taky že tam další byli. Stará Het vykládala, že na tom dvorku velikosti kapesníčku nebylo pro ty muly a I.O. Snopese k hnutí. Byl to dvoreček tak malý, že by ho každý tvor, který svede udělat metrový krok, přešel na dvojí vyšlápnutí, ale když tam doběhly, připadal jim jako kapka vody, na kterou se člověk dívá pod mikroskopem, až na to, že se mu zdá, že je v té kapce vody i on sám. Stará Het totiž povídala, že paní Haitová a I.O. Snopes byli v té kapce, kdežto ona, jak vykládala, se zastavila u baráku, aby byla více méně z cesty, i když v bezpečí nemohl být člověk na tom dvorečku nikde, a pozorovala, jak se paní Haitová s jakousi vírou v něco vyššího, co je mimo ni, možná jenom s vírou ve vlastní nezranitelnost, i když

270$

byla moc rozběsněná, jak stará Het vykládala, než aby si to uvědomovala, a s koštětem, které ještě nepustila z ruky, vrhla přímo doprostředka toho roje a rozběhla se za tím mulem, co se mu kolem hlavy plácal provaz a co právě obklopený ve vzduchu vířícím oblakem pírek, podobajících se konfetám nebo brázdě za motorovým člunem, mizel v mlze.

A vykládala, jak se do toho roje vrhl i pan Snopes a muli lítali přes něj a jak se pan Snopes a paní Haitová navzájem změřili plamenným pohledem a pan Snopes ze sebe zadýchaně vyrazil:

„Kde jsou mý peníze? Kde je ta moje polovička?“

„Chyťte toho hajzla s tím provazem,“ řekla paní Haitová. „Vyžeňte toho velkýho hajzla vocaď,“ a obě, ona i stará Het, běžely dál, za zády Snopesův zadýchaný hlas: „Dejte mi mý peníze! Dejte mi můj podíl!“

„Pozor!“ zahulákala stará Het, jak pak vykládala. „Už si to zase metelí dozadu!“

„jděte pro provaz!“ zahulákala paní Haitová dozadu na Snopese.

„A kde ho máte, do prkenný vohrady?“ zahulákal Snopes.

„Ve sklepě, do prkenný vohrady!“ zahulákala stará Het. Ale ani ona se nezastavila. „Vemte to druhou stranou a nadběhněte mu,“ řekla. A když s paní Haitovou zahnuly za roh, uviděly, jak pak vykládala, znovu ten plácající se provaz a toho mula, který znovu vypadal, jako by plul lehounce kupředu na obláčku slepic, s kterými se znovu srazil, poněvadž si to namířily rovně jako po šňůře pod barákem, kdežto on musel stavení oběhnout. A tak zahnuly za další roh a ocitly se zpátky na dvorku.

„Do prkenný vohrady!“ zahulákala stará Het. „Chce zmermomocnit krávu!“ Vykládala, že to bylo jako nějaký

271$

živý obraz. Že kráva vyšla z chlíva doprostředka dvorku za stavením, kde zůstali s mulem stát jeden proti druhému, takový metr od sebe, se sklopenýma hlavama a zapřenýma nohama jako dvě odlišné zarážky na knihy a že Snopes byl už jednou půlkou v otevřených dveřích do sklepa, kam zřejmě běžel hledat provaz, ale druhou ještě venku, a že ten kýbl se žhavým popelem stál ještě na té taškové stříšce. Starou Het, aspoň jak pak vykládala, v té chvíli napadlo, že otevřené dveře do sklepa nejsou zrovna nejpříhodnější sousedství pro kyblík s žhavým popelem, a třeba ji to i napadlo. Já jen jako, že i kdyby byla neřekla, že ji to napadlo, byl by to řek asi někdo jiný, poněvadž v takovýchhle případech se vždycky najde někdo, kdo vám na vaší nepředvídavosti dokáže, jak je on předvídavý. Ale jestli se to odehrálo tak rychle, jak vykládala, pak nechápu, jak moh mít někdo z nich čas na nějaké nápady.

Všechno už totiž bylo zase v pohybu. Když zahnuli za nejbližší roh tentokrát, v čele I.O. s provazem, za ním kráva s ocasem zvednutým a trčícím nepatrně šikmo vzhůru jako vlajkový stožár na lodi, pak mul a v závěsu paní Haitová se starou Het, stará Het, jak pak vykládala, si v té chvíli znovu všimla kýble s žhavým popelem u otevřeného sklepa, v kterém se za vdovství paní Haitové nahromadilo všelijaké vyřazené harampádí — prázdné bedničky na zátop, staré noviny, rozbité kusy nábytku —, a znovu ji napadlo, že to není nejlepší místo pro kýbl.

Pak přišel další roh. Všichni tři, Snopes, kráva i mul, právě mizeli na oblaku poděšených slepic, které znovu přesně na čas proběhly pod stavením. Když však dorazily na přední dvorek paní Haitová se starou Het, byl tam už jenom Snopes. Ležel obličejem na zemi, šosy kabátu přehozené přes hlavu, jak mu při pádu setrvač-

272$

ností přelítly, a na bílé košili, jak se stará Het dušovala, měl šlápotu rozštěpeného kravského paznehtu a mulová kopyta.

„Kde jsou?“ zahulákala na něj. Neodpověděl. „Dělaj ty kruhy čím dál menší!“ křikla na paní Haitovou. „Už ‘ jsou zasejc vzadu!“ Byli. Vykládala, že kráva měla možná v úmyslu vrátit se do chlíva, ale došla k názoru, že je už moc rozběhnutá, a tak se místo toho se zoufalou chrabrostí a zoufalstvím otočila proti mulovi. Jenže paní Haitová se starou Het se tam nedostaly včas, jak pak stará Het vykládala, a tak to na vlastní oči neviděly: jenom slyšely to řachnutí, tu ránu a to zařinčení, jak mul, když uhýbal, brkl o stříšku nad vchodem do sklepa. Když tam totiž dorazily, byl už pryč. Kýbl ze stříšky byl taky pryč, ale toho si stará Het v tu chvíli, jak vykládala, nepovšimla, jenom krávy, která už zase stála uprostřed dvorka, přední nohy zapřené a hlavu sklopenou, jako by byl šel někdo kolem a tu druhou zarážku na knihy popadl a odnesl. Ale ani ona, ani paní Haitová se nezastavily, i když paní Haitová už utíkala ztěžka, jak vykládala stará Het, a měla pusu otevřenou a obličej barvy kytu a jednou rukou si podpírala bok. Het vykládala, že po pravdě řečeno byly obě už tak ulítané, že utíkaly pomalu, takže je mul dohonil. Vykládala, že je prostě obě přeskočil: ozvalo se jenom krátké ďábelské zaburácení, ve vzduchu to zasmrdělo čpavkovitým pachem potu, a už utíkal dál (ty slepice se buď konečně rozhodly zůstat pod stavením, anebo už byly taky ulítané a jednoduše to tentokrát nestihly). Když paní Haitová se starou Het dorazily k dalšímu rohu, mulovi se konečně podařilo v té mlze zmizet. Už jenom zaslechly, jak na tvrdé ulici krátce, stakatově, posměšně zadupala a pak v dálce dozněla jeho kopyta.

Stará Het vykládala, že se zastavila a řekla: „Lidičky

273$

zlatý, to jsme se ale — „ A vtom to ucítila. Vykládala, že zůstala stát jak přibitá, začuchala a hned se jí vybavil obraz toho otevřeného sklepa, když kolem něj běžely naposledy, ale bez toho kýblu na stříšce. „Do prkenný vohrady,“ zahulákala na paní Haitovou. „Já cejtím kouř! Utíkejte do stavení, dušinko, a popadnite ty peníze!“

To bylo asi v devět. Do oběda vyhořelo stavení do základů. Ratliff vykládal, že když tam dorazila stříkačka a lidi, paní Haitová právě vybíhala z baráku, v ruce deštník a na sobě vojenský plášť, který nosíval pan Hait, a jí v patách stará Het, která měla v jedné ruce papírovou kabelu a v druhé zarámovaný, barevnými tužkami kreslený portrét pana Haita. Z jedné kapsy kabátu čouhala litrová sklenice od kompotu se zbytkem z těch osmdesáti pěti stovek dolarů (soudě z vyprávění sousedů o tom, jak paní Haitová žila, jich musela být většina) a z druhé těžký poniklovaný revolver. Paní Haitová přeběhla na druhou stranu ulice k sousedovic stavení a od té chvíle u nich seděla na verandě, po boku starou Het v druhém houpacím křesle, a obě se vytrvale houpaly a pozorovaly, jak dobrovolní hasiči vyhazují na ulici její nádobí a nábytek. Ratliff tvrdil, že v té době tam už byla spousta lidí, které ten případ tak zajímal, že se vrátili na náměstí, vyhledali I.O. Snopese a vzali si ho na paškál.

„Co je mi do toho?“ řek I.O. Snopes. „Já jsem ten kýbl s žhavým popelem nepostavil na místo, kde ho první, co šel kolem, musel shodit do sklepa.“

„Ale ty dveře do sklepa jste otevřel vy,“ řek Ratliff.

„Arciže,“ odpověděl Snopes. „Jenže proč? Poněvadž jsem tam hledal provaz, její provaz, pro kterej mě poslala.“

„Ale abyste chytil svýho mula, kterej vběhnul na její dvorek, kde neměl co pohledávat,“ odpověděl Ratliff.

274$

„Tentokrát se z toho nevykroutíte. V celým okrese by se nenašla porota, která by nerozhodnula v její prospěch.“

„Inu,“ povídá Snopes. „V tom máte trvám pravdu. Ale jen proto, že je to ženská. Pro nic jinýho. Jen proto, že je to ženská, čert aby ji vzal. No dobrá. Tak ať si to tý porotě, čert aby ji vzal, předloží. Však já umím taky mluvit. A moh bych tý porotě trvám říct pár věcí — „ Nato, jak vykládal Ratliff, se zarazil. Ratliff vykládal, že stejně nemluvil jako normálně, poněvadž jindy prošpikovával své řeči tolika zkomolenýma příslovíma, když něco vykládal, že člověku dalo strašlivou práci rozluštit, která to dvě nebo tři přísloví míchá beznadějně dohromady, a nestačil sledovat, co se mu to pokouší nabulíkovat, až když bylo pozdě. Ale v té chvíli, jak vykládal Ratliff, neměl na žádná přísloví, natož pak na nějaké bulíkování, čas, poněvadž, jak Ratliff vykládal, ho všichni pozorovali.

„Cože?“ zeptal se někdo. „Co to chcete tý porotě říct?“

„Ále nic,“ odpověděl. „A není taky proč, poněvadž žádná porota nebude. Já a madame Haitová? Jestli si myslíte, pánové, že bude dělat kravál kvůli takový vyložený nešťastný náhodičce, za kterou nemůžu ani já, ani kdo jinej, tak to ji špatně znáte. Prosím vás, v celým Yoknapatawphským okrese není spravedlivější a lepší ženská než Mannie Haitová. Škoda že jsem neměl příležitost jí to říct.“ Ale hned nato, jak vykládal Ratliff, tu příležitost dostal, poněvadž paní Haitová mu stála přímo za zády a hned za ní stará Het s tou papírovou kabelou v ruce. Ratliff povídal, že loupla po všech pohledem, ale pak už koukala jenom na I.O.a.

„Přišla jsem si koupit toho mula,“ řekla.

„Jakýho mula?“ opáčil I.O. Vylítlo to z něj takřka

275$

automaticky, jak vykládal Ratliff. Nic podobného říct nechtěl. Nato, jak vykládal Ratliff, se na sebe na takovou půlminutku zadívali. „Vy byste chtěla koupit toho mula?“ zeptal se. „Ten by vás koštoval půl druhý stovky, madame Mannie.“

„To jako dolarů?“ opáčila paní Haitová.

„Desetníků ani nikláků ne, to dá rozum, madame Haitová,“ odpověděl Snopes.

„Dolarů,“ řekla paní Haitová. „Za Haita nebyli muli takhle drahý.“

„Od Haitovejch dob se leccos změnilo,“ odpověděl Snopes. „Včetně mě a vás, madame Mannie.“

„To trvám změnilo,“ řekla. A odešla. Ratliff vykládal, že se prostě otočila a beze slova odešla a stará Het za ní.

„Bejt váma,“ řek Ratliff, „tak jsem si tu poslední větu odpustil.“

I.O.ův drobný, usoužený, umíněný obličej doslova vzplál, jak vykládal Ratliff, dokonce se na něm objevilo trošku pěny. „Škoda,“ řek Snopes, „že paní Haitová nebo někdo, kdo, to už by bylo fuk, nechce podat žalobu, ve který by bylo slovo mul a jméno Hait — „ ale vtom se zarazil a vyhladil obličej. „Cože?“ zeptal se. „Co jste to povídal?“

„Že se zřejmě nebojíte, že na vás podá žalobu za ten vypálenej barák,“ odpověděl Ratliff.

„Žalobu? Na mě?“ opáčil Snopes. „Madame Haitová? Kdyby měla v úmyslu si na mně něco za ten oheň vysoudit, myslíte, že by za mnou chodila a nabízela mi peníze?“

To bylo asi v jednu hodinu. Potom byly čtyři. Byl jsem s Aleckem Sanderem u Sartorisovic nádraží střílet křepelky se psy, které madame Jenny Du Préová chovala dál, poněvadž trvám čekala, až Benbow Sartoris

276$

vyroste aspoň natolik, aby udržel pušku. A tak když strejček Gavin uslyšel na schodišti tenisky, byl v kanceláři sám. Vešla stará Het. Papírovou kabelu měla teď naditou, v jedné ruce držela nakousaný banán a v podpaží pytlík s dalšími banány. Druhou vydolovala zmuchlanou desetidolarovku a podala ji strejčkovi Gavinovi.

„To je pro vás,“ řekla. „Vod madame Mannie. Jemu jsem už jeho dala — „ a začala vykládat, jak čekala na rohu náměstí, ale Snopes se tak dlouho neobjevoval, že by už byla málem přísahala, že přijde dřív noc, ale pak přišel, a tak předala banán, co právě konzumovala, jedné ženské, která stála vedle ní, a vytáhla tu první zmuchlanou desetidolarovku. Snopes si ji vzal.

„Cože?“ zeptal se. „To mi posílá madame Haitová?“ „Za toho mula,“ odpověděla stará Het. „Kvitanci mi dávat nemusíte. Já jsem svědek, že jsem vám ji dala.“ „Deset dolarů?“ řek Snopes. „Za toho mula? Ale dyť jsem jí řek sto padesát.“

„To si s ní budete muset dohodnout sám,“ odpověděla stará Het. „Prostě mi řekla, abysem vám todle předala, a toho mula si vodvedla.“

„Mula — ona šla a toho mula si odvedla z mý ohrady?“ zeptal se Snopes.

„Božínku, dušinko,“ řekla stará Het, jak pak vykládala. „Madame Mannie se přecej mulů nebojí. To už byste snad moh vědět. — A tady je vaše,“ řekla strejčkovi Gavinovi.

„Zač?“ zeptal se strejček Gavin. „Já žádného mula neprodávám.“

„No přecej jako advokátovi,“ odpověděla stará Het. „Čítá, že bude potřebovat advokáta. Prej dybyste taklenc při západu slunce, ajse drobátko usadí a bude mít kdy, moh přijít k jejímu baráku.“ „K jejímu baráku?“ opáčil strejček Gavin.

277$

„Tam, co bejval, zlatíčko,“ řekla stará Het. „Nemáte chuť na banán? Já už jich spocívala tolika, že do sebe nedostanu ani jedinkej.“

„Ne, děkuju,“ odpověděl strejček Gavin.

„Za málo,“ řekla. „Ale moh byste si jich pár vzít. Esli sním eště jeden, tak začnu litovat, že pánaboha vůbec napadlo ten první stvořit.“ „Ne, děkuju,“ opakoval strejček Gavin.

„Za málo,“ řekla stará Het. „Vy byste trvám neměl zbytečnej desetník na štipec šňupáku, že ne?“

„Ne,“ odpověděl strejček Gavin a vytáh minci. „Mám jenom čtvrťák.“

„Tomu říkám noblesa,“ řekla stará Het. „Když začnete s nóbl člověkem vo drobnejch, vytáhne štvrťák nebo půldolar a někdy i celej dolar. To jenom chamraď si nedokáže představit nic věčího jak niklák nebo deseticent.“ Vzala si čtvrťák, který okamžitě někde zmizel. „Voni sou i takoví, co si myslej, že nedělám nic inýho, než se courám celej den vod vidíš do nevidíš po městě s rukou nataženou a s plnou hubou děkuju nastokrát. Jenže to se mejlej. Tím přeci prokazuju službu Jeffersonu. Esli je totiž věčí zásluha dávat než brát, jak stojí v Písmu, má todle město zásluh až pámbů brání, poněvadž lidí, co sou ochotný furtumpryč dávat, vod nikláku až ke starý hučce, je tady habaděj, ale jedinkej, kdo furtumpryč bere, jsem tady pokavaď vím akorát já. Jak jinak by chtěl Jefferson získávat furtumpryč ňáký zásluhy, dybysem já nebyla vod božího šírání do božího smrákání, ajci leje nebo sněží nebo slunce připaluje, furtumpryč ochotná říkat zaplať pámbů nastokrát? Tak můžu madame Mannii vyřídit, že přídete?“

„Ano,“ odpověděl strejček Gavin. Nato odešla. Strejček Gavin zůstal sedět a díval se na zmuchlanou bankovku na stole před sebou. Vtom uslyšel na schodišti

278$

další kroky, a tak seděl a pozoroval dveře, kterými pak vešel pan Flem Snopes a zavřel je za sebou.

„Brej večír,“ pozdravil pan Snopes. „Moh byste mi dělat v jedný věci advokáta?“

„Ted’?“ zeptal se strejček Gavin. „Dneska večer?“

„Ano,“ odpověděl Snopes.

„Dneska večer,“ opakoval strejček Gavin. „Bude to mít něco společného s mulem a se stavením paní Haitové?“

Vykládal, že se pan Snopes nezeptal S jakým stavením? ani S jakým mulem? a dokonce ani Jak to víte? Že jenom odpověděl: „Ano.“

„A proč jdete za mnou?“ zeptal se strejček Gavin.

„Ze stejnýho důvodu, z jakýho bych vyhledal nejlepšího tesaře, kdybych si chtěl postavit barák, nebo nejlepšího farmáře, kdybych se chystal propachtovat ňákej pozemek,“ odpověděl Snopes.

„Děkuju vám,“ řek strejček Gavin. „Ale bohužel,“ pokračoval. Ani nemusel sáhnout na tu zmuchlanou bankovku. Vykládal, že si jí pan Snopes nejenom všim v tom momentě, co vešel, ale že podle jeho názoru dokonce už v tom momentě poznal, odkud pochází. „Jak sám vidíte, jsem už na druhé straně.“

„Pudete tam teď?“ zeptal se pán Snopes.

„Ano,“ odpověděl strejček Gavin.

„Pak je všecko v pořádku.“ Začal strkat ruku do kapsy. Strejček Gavin ze začátku nevěděl proč. Jenom pozoroval, jak doluje staromódní zaklapovací šrajtofli, otvírá ji, odděluje jednu desetidolarovku, pak šrajtofli zase zavírá, klade bankovku na stolek vedle té druhé, zmuchlané, strká šrajtofli zpátky do kapsy a pak stojí a kouká na strejčka Gavina.

„Vždyť vám říkám, že jsem už na druhé straně,“ povídá strejček Gavin.

279$

„A já vám říkám, že to je v pořádku,“ odpověděl pan Snopes. „Už nepotřebuju advokáta, poněvadž už vím, co dál. Potřebuju jenom svědka.“

„A proč zrovna mě?“ zeptal se strejček Gavin.

„Proto,“ odpověděl pan Snopes, „že chci i nejlepšího svědka.“

A tak tam šli. Mlhu vyžehlo do oběda slunce a dva zčernalé komíny paní Haitové se rýsovaly na pozadí posledních zbytků zimního západu. Pan Snopes najednou řek: „Počkejte.“

„Cože?“ opáčil strejček Gavin. Ale pan Snopes neodpověděl, a tak se zastavili a nešli blíž. Strejček Gavin pak vykládal, že už cítil šunku, která se pekla nad ohýnkem před nedotčeným chlívem, a že stará Het seděla vedle ohně na zbrusu nové kuchyňské židli a obracela vidličkou šunku v kuthanu a na druhé straně ohně dřepěla na bobku paní Haitová vedle krávy a dojila ji do nového plechového hrotku.

„No dobrá,“ řek pan Snopes a strejček Gavin se znovu zeptal Cože?, protože I.O.a neviděl: objevil se zničehonic, jako by se najednou zhmotnil, jako by vystoupil přímo ze soumraku do světla ohně (v popelu poblíž plamenů stála zbrusu nová poniklovaná železná kávová konvice a strejček Gavin vykládal, že už cítil i kávu), ale pana Flema a strejčka Gavina ještě nezpozoroval, a tak stál a shlížel na týl paní Haitové. Zato stará Het je zpozorovala, a když se blížili, tak strejčkovi Gavinovi řekla:

„Těch deset dolarů by vás sem nepřitáhlo, ale to kafe a ta šunka jo, víte?“ řekla. „Zrovínka jako mě. Už celý roky jsem neměla na nic takovej apetit jako dneska. Ptáček by nebyl živej z toho, co jindá sním. Ale hlt kafe a šunka, to je moje. — Nechte na minutku to mlíko, zlatíčko,“ řekla paní Haitové. „Máte tady advokáta.“

280$

To už je uviděl i I.O., trhl hlavou, obrátil přes rameno drobný, zarputilý, usoužený, umíněný obličej a strejček Gavin uviděl do chlíva. Byl uklizený, vykydaný a dokonce umetený. Podlaha byla vystlaná čerstvým senem. Na bedně vedle štrúzoku, úhledně rozprostřeného na slámě a ustlaného na noc, hořela čistá nová stájová petrolejka a u ohně, jak si strejček Gavin všim, stála další bedna, se šálkem na talířku a s bochníkem chleba s neporušeným obalem z pekařství.

Strejček Gavin vykládal, že když I.O. uviděl Flema, neobjevilo se mu v obličeji zděšení, ale že si nejspíš neuvědomil, totiž strejček Gavin, že I.O. už dospěl do stadia, kdy se čirá beznaděj zpravidla přioděje pláštěm troufalosti. „Vida, kdo to přišel,“ řek I.O. „A přived si advokáta. Teď si trvám vemeš i tuhle lucernu, to nový nádobí, židli, hrotek a možná i mlíko, hned jak ho nadojí, co? Ale to je v pořádku. Vlastně je to skorem poctivý přijít takhle otevřeně, div ne ještě za světla. Tvůj advokát už zná samozřejmě do puntíku všecky okoličnosti stran těch mulů a toho požáru. Jedinej, kdo ještě není dost informovanej, je nejspíš už jedině tadydle stará tetka Het, který by měl někdo rozhodopádně všecky ty okoličnosti vysvětlit, aby kdyby se v týdle minutě sebrala a utekla domů, nezjistila, že jí nezbyla ani košile a kaťata, poněvadž uskočit včas, znamená i u kočky zachránit si devatero životů, jak se říká lidově. Nemluvě o tom, že kdo chce s vlky výti, musí si dát pozor, aby mu zbyly aspoň oči pro pláč.

No dobrá. Kolik z těch osmi tisícovek a pěti set dolarů, co jí ta železnice vyplatila za manžela a za mejch pět mulů, podle vás tadyhle madame Haitová doslovně (strejček Gavin vykládal, že řek, stejně jako to říkal Ratliff, doslovně místo doslova a že se to člověku u obou zdálo správný) dostala? Inu, v tom případě se

281$

dopouštíte stejnýho omylu jako všichni ostatní. Dostala všeho všudy polovičku, poněvadž to za ni vyřizoval tadydle pan viceprezident. Ovšem bez takovýho finančního odborníka, jako je tadydle pan viceprezident, kterej to za ni vyřídil, by byla nedostala stejně víc jak tu polovičku, a možná i míň, takže nemá nač žehrat, nemluvě o tom, že měla z tý polovičky stejně právo jenom na polovičku, poněvadž Lonzo Hait sice patřil jí, ale těch pět mulů mně.

No dobrá. A co se podle vás stalo s tou druhou polovičkou z těch osmi tisícovek a pěti set dolarů? V tom případě se dopouštíte, stejnýho omylu jako prve. Tu si totiž vzal tadydle pan viceprezident. Samozřejmě že neudělal nic, s čím by se musel tajit nebo co by bylo proti zákonu. Však to vysvětlil: Kdyby byla madame Haitová, osiřelá osamělá vdova, žalovala železnici sama, dostala by nanejvejš pět tisíc a z těch by ještě musela dát polovinu mně jako majiteli těch mulů. A kdybysme ona a já podali žalobu společně, takže by vedle sebe měla energickýho člověka, co by ty bezcitný, nelítostný milionářský magnáty donutil zachovat se k osamělý ženský spravedlivě, a já bych se pak dožadoval svýho podílu za muly, tak by v tom vzhledem k tomu, že to nebyl první případ, kdy moje muly potkala v tý zatáčce smůla, železnice hnedka čmuchala něco nekalýho a nedostal by nikdo nic. Zatímco když to zařídí on, pan viceprezident, může z toho koukat sedumdesát pět stovek a třeba i rovnejch deset tisíc, z kterejch nejenom zaručuje celou polovičku jí, ale dokonce dá ze svý polovičky sto dolarů mně. Neudělal nic, co by musel tajit nebo co by bylo proti zákonu. Když budu držet hubu, dostanu sto dolarů, ale kdybych měl námitky, může pan viceprezident jakoby náhodou utrousit, komu ty muli vlastně patřili, a nikdo nedostane nic. Panu

282$

viceprezidentovi to ovšem může bejt jedno, poněvadž zůstane na svejch, anžto mu nepatřil ani Lonzo Hait, ani těch pět mulů.

Byla to, jak vidíte, jednoduchá, prostá a snadná volba: buď jeden chce sto dolarů, nebo je nechce. Nemluvě o tom, že bydlíme s madame Haitovou, jak sám pan viceprezident zdůraznil, v jednom městě a jsme — aby se tak řeklo — obchodní přátelé a paní Haitová je ženská a jako ženská má od přírody měkký, něžný srdce, který — kdoví? — může časem třeba roztát do tý míry, že se paní Haitová uvolí o kousek z tý svý polovičky z těch osmi tisíc a pěti stovek se mnou podělit. To je ovšem důkaz, že pan viceprezident ví možná všechno, co je zapotřebí vědět o železničních společnostech a o osmi tisících pěti stech dolarech, ale že toho moc neví o tom, co má paní Haitová v místě, kde maj ostatní lidi srdce. Ale to je venkoncem vedlejší. Nač plivat do moře, který je zpěněný, jak se říká lidově. Byl jsem zkrátka přehlasovanej dva k jedný nebo možná osm tisíc pět set dolarů k jedný stovce, ale možná že to nebylo ani tolika, že to byla proti tý mý stovce jenom polovička z těch osmi tisíc a pěti set dolarů, co dostala paní Haitová, poněvadž já jsem moh paní Haitovou přehlasovat stejně jedině čtyřma tisícema dvěma stovkama a jednapadesáti dolarama, a i v tom případě bych se s ní musel o ten dolar navíc podělit.

Ale vem to nešť. Už jsem na to zapomněl, todle mlíko už taky žádný moře nezpění.“ Nato, jak vykládal strejček Gavin, se hbitě otočil k pani Haitové, ale repetil navrčeně, vztekle, bez zastávky dál: „Vrátil jsem se proto, abych si s váma pohovořil. Mám něco, co patří vám, a vy prej máte něco, co patří mně. I když jsem samosebou čekal, že to dáme do pořádku mezi čtyřma očima.“

283$

„Božínku, zlatíčko,“ řekla stará Het. „Esli tím myslíte mě, tak si mě prostě nevšímejte. Já měla tolika svýho soužení, že mi to dělá dobře, když můžu poslouchat, že ho maj i jiný. Jen povězte, co máte na srdci. Já budu sedět a hledět si tadydle tý šunky.“

„Helejte se,“ povídá I.O. paní Haitové. „Odžeňte je všecky na minutku pryč.“

Nato se paní Haitová, která ještě dřepěla na bobku, otočila a zadívala se na něj. „Nač?“ zeptala se. „Však stará Het není trvám první stvoření, co kdy přišlo na tenhle dvorek, kdy se mu zachtělo, a zase podle libosti odešlo, nebo zůstalo.“ I.O. mávl rozmrzele, ale krotce rukou, jak vykládal strejček Gavin.

„No dobrá,“ povídá pak. „No dobrá. Tak začněme. Takže vy jste si vzala toho mula.“

„A zaplatila vám ho,“ řekla paní Haitová. „Peníze jsem vám poslala po Het.“

„Deset dolarů,“ odpověděl I.O. „Za mula, kterej má cenu sto padesát.“

„Že by byli ňáký stopadesátidolaroví muli, o tom mi není nic známý,“ řekla paní Haitová. „Mně je jenom známý, kolik za ně dává železnice. Než ten blázen Hait přišel o zbytek svýho rozumu a uvázal se k těm kolejím, platila železnice šedesát za kus.“

„Pšt!“ řek I.O. „Pšt!“

„Proč?“ opáčila paní Haitová. „Prozrazuju tady snad ňáký tajemství, který byste těm, co jsou tady, už nevyžbleptal?“

„No dobrá,“ odpověděl I.O. „Ale vy jste mi poslala než deset.“

„Poslala jsem vám ten rozdíl,“ řekla paní Haitová. „Rozdíl mezi tím mulem a obnosem, co jste zůstal dlužnej Haitovi.“

„Co jsem mu zůstal dlužnej?“ opáčil I.O.

284$

„Hait tvrdil, že jste mu za každou cestu, při který dostal muly včas před vlak, dal padesátku a železnice vám vyplatila šedesát dolarů za kus. Za posledně jste mu zůstal dlužnej, poněvadž jste mu platil až dodatečně a tentokrát na žádný dodatečně nedošlo. A tak jsem si místo toho vzala mula a těch deset dolarů rozdílu jsem vám poslala po Het, abych na ně měla svědka.“ Strejček Gavin vykládal, že to I.O. Snopesovi vzalo doslova dech, že doslova oněměl. Zírali s paní Haitovou jeden na druhého, on vestoje, ona ještě na bobku, a stará Het zatím obrátila v kuthanu prskající šunku. Podle strejčka Gavina byli tak zkamenělí, že pan Flem musel svoje slova opakovat, než si ho vůbec všimli.

„Už jsi domluvil?“ zeptal se I.O.a.

„Cože?“ opáčil I.O.

„Jestlis už domluvil?“ opakoval pan Flem. Teprve tehdy, jak pak vykládal strejček Gavin, si všichni všimli, že drží v ruce plátěný pytlík — takový ten, co je na něm vytištěné jméno banky a co v něm banka ukládá peníze do trezoru.

„Jo,“ řek I.O. „Domluvil. A těší mě, že jsem na tý záležitosti s mulama získal aspoň jednu desetidolarovku, která se ti nedostane do pařátů.“ Ale pan Flem už s ním nemluvil. Už byl otočený k paní Haitové a vytahoval z pytlíku složený papír.

„To je hypotéka na váš domek,“ řek. „Všechno, co vám pojišťovna vyplatí, už zůstane vám. Můžete si ho znova postavit. Nate,“ řek. „Vemte si to.“

Ale paní Haitová se ani nepohnula. „Proč mi to dáváte?“ zeptala se.

„Odkoupil jsem to odpoledne osobně od banky,“ řek pan Flem. „Můžete to hodit do ohně, jestli chcete. Ale dřív bych rád, abyste si to převzala.“ A tak si vzala papír a nato, jak vykládal strejček Gavin, všichni pozo—

285$

rovali, jak pan Flem strká ruku znovu do pytlíku a vytahuje pro změnu roličku bankovek. I.O. ho už taky pozoroval a dokonce ani nemrkal.

„Kristáčku,“ řekla stará Het. „S tím by jeden udávil podsvinče.“

„Kolik mulů máš v tý ohradě?“ zeptal se pan Flem

I.O.a. Ale I.O. ho jenom dál pozoroval. Pak rychle, prudce zamrkal.

„Sedum,“ odpověděl.

„Šest,“ opravil ho pan Flem. „Jednohos právě prodal paní Haitový. Podle železnice maj takoví muli, co s nima ty kšeftuješ, cenu šedesát dolarů za kus. Ty prohlašuješ, že maj cenu sto padesát. No dobrá, nebudem se přít. Šestkrát sto padesát je — „

„Sedumkrát!“ vykřikl ochraptěle I.O. „Žádnýho mula jsem paní Haitový ani komu jinýmu neprodal. Helejte se.“ Obrátil se obličejem k paní Haitové. „Žádnej kšeft jsme spolu neuzavřeli. O žádným kšeftu se mezi náma nemluvilo. Vyzývám vás, abyste mi vokázala mužskýho nebo ženskou, který by byli viděli či slyšeli něco jinýho, než že jste se mi pokoušela vrazit tuhle desetidolarovku, kterou vám tadyhle vracím. Nate,“ řek, jak jí podával zmuchlanou bankovku. Pak ji po ní hodil. Bankovka jí dopadla na sukni a snesla se k zemi. Paní Haitová ji zvedla.

„Vy mi ji vracíte?“ zeptala se. „Před těmahle svědkama?“

„To vám bůh řek, že jo,“ odpověděl. „Jenom škoda, že těch svědků nemáme desetkrát tolik.“ Nato se obrátil k panu Fiemovi. „Takže jsem nikomu žádnýho mula neprodal. A sedumkrát sto padesát dolarů je tisíc padesát dolarů.“

„Devět set,“ řek pan Flem.

„Tisíc padesát,“ řek I.O.

286$

„Teprva až mi toho mula přivedeš,“ řek Flem Snopes. „A pod jednou bezvýhradnou podmínkou.“

„Pod jakpu?“ zeptal se I.O.

„Že se odstěhuješ zpátky do Francouzovýho Zátočí a už nikdy až do konce života si v Jeffersonu neotevřeš žádnou živnost.“

„A když ne?“ zeptal se I.O.

„Hotel jsem dneska večír prodal,“ řek pan Flem. Nato všichni, i I.O., pozorovali, jak se otáčí k světlu ohně a odpočítává z roličky bankovek — většinou pětidolarovky a jednodolarovky a občas nějakou tu desítku. I.O. udělal poslední pokus.

„Tisíc padesát,“ řek.

„Teprva až mi přivedeš toho mula,“ opakoval Flem. A tak to bylo nakonec přece jen pouhých devět set. I.O. si je vzal, přepočítal, složil a strčil do kapsy u kalhot, kapsu zapnul na knoflíček a otočil se k paní Haitové.

„Tak co,“ řek, „kde je ten další mul pana viceprezidenta Snopese?“

„Přivázanej ke stromu v rokli za stavením pana Spilmera,“ odpověděla paní Haitová.

„Proč tak blízko?“ zeptal se I.O. „To jste ho nemohla odvíst rovnou až do Mottstownu? Abyste se mohla kochat pohledem, co mě to stojí času a námahy dostat ho zpátky?“ Znovu se rozhlíd, navrčený, uštěpačný, nezdolný a nezlomný. „Vy jste mi hlavičky! Kdyby si pan Flem tu hypotéku na něco, co už není, nechal a vy jste si žádnej barák nepostavila, tak jste oba, vy i pan viceprezident, ušetřili. Inu, tak dobrou noc vespolek. Jakmile toho posledního mula, co ještě schází, dostanu do ohrady k těm ostatním viceprezidentovejm šesti, tak si prokážu tu čest a potěšení a dostavím se do jeho rezidence pro těch zbejvajících sto padesát, poněvadž peníze na dřevo je vlastností králů, jak se říká lidově, nemluvě

287$

o tom, že chudák, kterej už nemá ani duchnu, kterou by se přikryl, musí pro pírko i do pekla skočit. Ale tadyhle panu doktorovi Stevensovi bych radil, aby jestli má u sebe něco, co není přivázaný a v čem by tadyhle pan viceprezident moh najít zalíbení, si to dobře držel, poněvadž jak se říká lidově, ani blázen neleze do kaluže, když byl právě svědek toho, jak se v ní někdo vyráchal. Znovu vám vinšuju dobrou noc vespolek.“ A odešel. A pan Flem Snopes, jak pak vykládal strejček Gavin, musel znovu svá slova dvakrát opakovat, než ho strejček Gavin uslyšel.

„Cože?“ zeptal se strejček Gavin.

„Kolik vám dlužím, povídám,“ řek pan Flem. Strejček Gavin, jak nám pak vykládal, už chtěl říct jeden dolar, aby pan Flem opáčil Jeden dolar? To je všechno? a strejček Gavin na to moh říct: Ano, nebo svůj nůž či tužku, prostě cokoliv, abych, až se ráno probudím, věděl, že se mi to celé jenom nezdálo. Ale neřek to a jenom poznamenal:

„Nic. Paní Haitová je moje klientka.“ A vykládal, že pan Flem musel znovu svá slova opakovat. „Cože?“ zeptal se strejček Gavin.

„Tak mi pošlete účet.“

„Zač?“ opáčil strejček Gavin.

„Za to, že jste mi dělal svědka,“ odpověděl pan Snopes.

„A ták,“ řek strejček Gavin. A pan Snopes vykročil a strejček Gavin pak vykládal, jak čekal, že třeba ještě dodá: Vracíte se do města? nebo dokonce Nesvezeme se? či aspoň Sbohem. Ale nedodal nic. Vůbec nic. Prostě se otočil, odešel a byl tentam. Nato řekla paní Haitová:

„Přines ňákou bedýnku.“

„Akorát jsem se to chystala udělat, čekala jsem jen,

288$

až to vyřídíte a podržíte ten kuthan,“ odpověděla stará Het. A tak si paní Haitová sedla do křesla, vzala vidličku a stará Het zašla do chlíva, postavila na zem lucernu, přinesla bedýnku a postavilá ji k ohni. „Tak, zlatíčko,“ řekla strejčkovi Gavinovi, „hezky ši hačněte a voddáchněte si.“

„Jen si sedněte vy,“ řek strejček Gavin. „Já jsem seděl celý den. Na rozdíl od vás.“ Stará Het si už stejně začala sedat na bedýnku, ještě než strejček Gavin odmítl její výzvu. Už ho pustila z hlavy a pozorovala kuthan se škvířící se šunkou, který paní Haitová sundala z ohně.

„To vy jste něco říkala o kousku tý šunky,“ zeptala se, „nebo já?“ A tak paní Haitová rozdělila šunku a strejček Gavin přihlížel, jak obě jedí, paní Haitová v křesle, z nového talíře a novým nožem a vidličkou, a stará Het na bedýnce přímo z kuthanu, poněvadž paní Haitová zřejmě koupila od všeho jenom po jednom kousku, a jak si Het při jídle namáčí chleba do mastnoty po upečené šunce a pak nalívá z konvice do šálku kafe. Pro sebe odněkud vyštrachala prázdnou plechovku. Vtom se z temnoty (už byla tma jak v ranci) vynořil tiše I.O., postavil se k plamenům a natáh nad ně ruce, jako by mu byla zima.

„Já si těch deset dolarů přec jen trvám vemu,“ řek.

„Jakejch deset dolarů?“ opáčila paní Haitová. Strejček Gavin čekal, jak pak vykládal, že I.O. zařve nebo aspoň zavrčí. Ale že neudělal ani jedno, ani druhé, jenom stál a držel ruce nad plameny. Strejček Gavin vykládal, že jak tam tak klidně, mlčky stál, zdál se opravdu zmrzlý a tak nějak malý a opuštěný.

„Vy mi je nevrátíte?“ zeptal se.

„Co jestli vám nevrátím?“ řekla paní Haitová. Strejček Gavin pak vykládal, že to vypadalo, jako by byl ani nečekal, že mu odpoví, a jako by ji pak byl ani neslyšel:

289$

že jen stál u ohně, zadumaný, v jakémsi tichém, nevěřícím úžasu.

„Já tady nesu léta letoucí na svejch bedrech všechny starosti, riskuju a hrdlím se a dostávám šedesát dolarů za kus. A vy, vy nehnete ani prstem, nic neriskujete a prodáte jedním rázem Lonza Haita a pět mulů, který ke všemu ani nebyli jeho, poněvadž patřili mně, za osmdesát pět stováků. Pravda, většina z těch osmi tisíc pěti set byla za Lonza a ty vám taky nevyčítám. To by o mně nemoh tvrdit žádnej člověk na světě, i když je mi drobátko divný, že vy jste dostala všecko, že jste dostala i za těch mejch pět mulů po těch obvyklejch šedesáti za kus, a přitom jste ho nezaměstnávala, a dokonce jste ani nevěděla, kde je, natož pak aby vám ty muli patřili.

O tu polovičku z těch peněz jste se přičinila jedině tím, že jste si ho vzala za muže. A teď, ačkoliv jsem vám doslovně nic nevyčítal, mi po všech těch letech vemete mýho posledního mula a tím mi vyfouknete nejenom dalších sto čtyrycet dolarů, ale celejch sto padesát.“

„Šak máte svýho mula zpátky, copak vám to nestačí?“ řekla stará Het. „Co byste eště chtěl?“

„Spravedlnost,“ odpověděl I.O. „To bych chtěl. Nic jinýho: spravedlnost. Tak naposledy,“ řek. „Vrátíte mi těch deset dolarů?“

„Jakejch deset dolarů?“ opáčila paní Haitová. A I.O. se otočil. O něco zakop — strejček Gavin vykládal, že o Hetinu starou nákupní kabelu —, ale neupad a pokračoval v chůzi. Strejček Gavin vykládal, že zahlíd — jenom on, poněvadž paní Haitová ani stará Het se na něj už nedívaly —, jak orámovaný dvěma zčernalými komíny rozhodil zaťaté pěsti k nebi a zmizel. Tentokrát nadobro. To znamená, strejčkovi Gavinovi z očí. Paní Haitová se starou Het je vůbec nezvedly.

„Zlatíčko,“ řekla stará Het paní Haitové. „Co jste

290$

uďála s tím mulem?“ Strejček Gavin vykládal, že paní Haitová vzala krajíček chleba, co ještě zbýval, a vytřela si s ním zbylou šťávu na talíři.

„Zastřelila jsem ho,“ odpověděla.

„Cože jste ho?“ zeptala se stará Het. Paní Haitová se pustila do krajíce chleba. „Inu,“ pokračovala stará Het, „zapálil vám barák, tak jste ho zastřelila. To je podle mý minky víc jak spravedlivý: to je podle mý minky voko za voko.“ To už byla tma tmoucí a ji čekaly ještě tři kilometry chůze do chudobince s těžkou nákupní kabelou. Ale za zimního večera tma hned tak neuteče a chudobinec se nejspíš taky hned tak z místa nepohne, jak prohlásil strejček Gavin, a tak se, jak strejček Gavin vykládal, prohnula na bedýnce v zádech, v ruce prázdný kuthan, a šťastně, spokojeně a ulehčené si povzdychla; „Lidičky zlatý,“ řekla. „Že to ale byl den!“

A v křesle pro klienty seděl, kde se vzal tu se vzal, jak říkal strejček Gavin, Ratliff ve své modré, úpravné košili, vyrudlé, ale dokonale čisté, a i tentokrát bez kravaty, třebaže měl bundu z koženky a těžký černý policajtský nepromokavý gumák, který nosil místo zimníku. Bylo pondělí, strejček Gavin odjel ráno do New Marketu na schůzi inspektorů kvůli nějaké další záležitosti s kanalizací. Myslel jsem, že to Ratliffovi řek, protože Ratliff byl u něj předešlý den odpoledne na návštěvě.

„Taky se moh zmínit,“ poznamenal Ratliff. „No, nic nevadí. Já mu stejně nic nechci. Stavil jsem se tady jen proto, že se tady člověk může v klidu vysmát.“

„Ach ták,“ odpověděl jsem. „Tomu, jak mul I.O. Snopese podpálil paní Haitové barák. Ale já myslel, že tomu jste se včera se strejčkem Gavinem nasmáli, až vás bolelo břicho.“

„Máš pravdu,“ odpověděl. „Jde jen o to, že jakmile se

291$

člověk posadí a začne se smát, zjistí, že to není vůbec nic legračního.“ Podíval se na mě. „Kdy se má strejček vrátit?“

„Myslel jsem, že touhle dobou bude už zpátky.“

„No co,“ odpověděl. „Nevadí.“ Znovu se na mě podíval. „Takže jich je o dva míň a zbejvá než jeden.“

„Který jeden?“ zeptal jsem se. Jeden další Snopes, kterého pan Flem musí vyhnat z Jeffersonu, aby tady zbyl jen on, nebo — „

„Správně,“ řek, „jestli Flem chce, aby zbyl v Jeffersonu jenom on, musí přeskočit ještě jeden příkop, stejně nehezkej, jako byl ten fotografickej ateliér Montgomeryho Warda Snopese nebo ty muli I.O. Snopese, co hynuli na trati.“ Podíval se na mě. „Tvůj strejček je totiž vedle.“

„V čem?“ zeptal jsem se.

„Třebaže to měl přímo před očima, když sem Flem to odpoledne osobně zašel po tom, co ty — co ti — federálové vniknuli — vnikli do toho ateliéru a Flem od něj přines strejčkovi klíč, kterej se ztratil z šerifovy kanceláře, hned jak strejček s Hubem objevili ty obrázky. A nepochopil to, ani když mu to v sobotu večír koukalo zpoza komínu paní Haitový přímo do obličeje, když jí totiž Flem dal tu hypotéku a zaplatil I.O.vi za jeho muly. A já mu to říct nemůžu.“

„Proč ne?“ zeptal jsem se.

„Poněvadž by mi neuvěřil. Na takovýdle — takovéhle věci si musí člověk přijít sám. K takovejmhle — takovýmhle — věcem ho musí dovíst vlastní strach a hrůza. Když mu to totiž řekne někdo jinej — jiný — tak tomu věří jen napůl, ledaže jde o něco, co chtěl slyšet. Ale v tom případě zase neposlouchá, poněvadž předem souhlasí, a tak jedinej vejsledek — výsledek — je, že si o tom chlápkovi, co mu to řek, pomyslí, jakej je rozumnej

292$

— rozumný. Ale jak něco slyšet nechce, je předem ať vědomky či nevědomky rozhodnutej nesouhlasit, a kolikrát, jen aby tomu uvěřit nemusel, se proti tomu obrní tím, že odporuje, anebo se s tím šupákem, co mu to řek, dokonce vypořádá za to, že do toho strká nos.“

„Takže by vás neposlouchal, poněvadž by vám to nevěřil, poněvadž je to něco, co nechce, aby byla pravda. Je to tak?“

„Správně,“ odpověděl Ratliff. „Takže to chce čas. Chce to čas, než na to přijde sám — tou nepříjemnou, ale spolehlivou cestou, tou jedině spolehlivou cestou. Pak tomu uvěří, aspoň do tý míry, že se začne bát.“

„On už se bojí,“ řek jsem. „Už dlouho.“

„To je dobře,“ odpověděl Ratliff. „Však má taky čeho. Všichni máme čeho se bát. Jsou totiž věci, který chlápek, co chce peníze jenom kvůli penězům nebo kvůli moci, nakonec přec jen neudělá, před kterejma coufne. Ale chlápek, co vyšel odtamtaď co on a výrost natolik, aby uměl počítat peníze, a objevil, nebo si aspoň myslí, že se za ně dá koupit všechno, co chce nebo co by kdy moh chtít, a přizpůsobil tomu celej svůj další život i svý konání, zašlápne — a bez jakejchkoliv výčitek — všechno, co mu přijde pod nohy, poněvadž ví, že on by v opačným případě taky od nikoho neočekával ňáký — žádné pardony. A když takovejhle chlápek, co všechno todle uďál — udělal — nakonec jako dospělej — dospělý — kdy už je možná pozdě, zjistí, že jediný — jediné, co bude potřebovat, jestli má mít jeho život ňákej — nějaký — smysl nebo dokonce jestli má ten život prožít klidně, je nejenom něco, co se za peníze koupit nedá, ale dokonce něco, čemu neublíží, co nepoškodí, co nezničí, co nezmění a nepřejinačí ani to, když člověk žádný peníze nemá a dokonce ani to, když si jich nahrabe tolik, kolik jich jen dokáže spočítat nebo si předsta-293$

vit, či dokonce vysnít, a pak o ně přijde — prostě když zjistí, teprva až když je skorem pozdě, že to, co musí mít, je něco, co každý — každé — dítě dostane při narození zadarmo a má to až do dne, kdy vyroste a přijde na to, a někdy i pozdě, že to zahodil — zahodilo — „

„A co to je?“ zeptal jsem se. „To, co musí mít?“

„Dobré jméno,“ odpověděl Ratliff.

„Dobré jméno?“

„Ovšem řek Ratliff. „Když někdo chce jenom peníze a moc, existuje obyčejně něco, před čím coufne, existuje obyčejně aspoň jedno, co pro peníze neudělá. Ale jakmile zjistí, že to) po čem touží a co musí mít, je dobré jméno, neexistuje nic, co by neuďál — neudělal — pro to, aby ho získal a udržel si ho. A když zjistí, že na to, čeho chce dosáhnout, je už skorem pozdě a že i pak, až to získá, si to nemůže jednoduše strčit pod zámek, sednout si na to a všeho nechat, ale že když si to chce udržet, musí na tom do posledního dechu pracovat, pak necoufne před ničím, pak v jeho okruhu a dosahu neexistuje nic a nikdo, komu by nehrozila trýzeň, zármutek a utrpení.“

„Dobré jméno,“ řek jsem.

„Ovšemže,“ přisvědčil Ratliff. „Viceprezidenství tý — té banky mu už nestačí. Musí se stát jejím prezidentem.“

„Musí?“ opáčil jsem.

„A brzy, poněvadž se neodvažuje čekat a odkládat to. Tomu děvčeti madame Snopesový — Snopesové — té Lindě, táhne už na — „

„Dvanáctého dubna jí bude devatenáct,“ řek jsem. už na devatenáct a je — jak to víš, že dvanáctý-

ho?;

„Říkal to strejček Gavin,“ odpověděl jsem.

„No jo, jakpak by ne,“ řek Ratliff. Pak znovu navázal: a je ke všemu na univerzitě v Oxfordu, kde jsou

294$

tisíce fajnovejch mládenců, samejch novejch, neznámejch, zajímavejch mužskejch, a na koleji ji až na placenou dozorkyni, která nemá žádnou manželku, co má zdědit polovičku polovičky peněz strejčka Billyho Varnera, nikdo nehlídá, jako by nebyl bejval dost riskantní už ten první rok na Akademii přímo tady v Jeffersonu, dřív než tvůj strejček nebo její máma či kdo, možná společně, přemluvili Flema, aby jí dovolil tý Akademie nechat a jít po vánocích na univerzitu, kde on — Flem — nemůže osobně dohlížet na její mužský — mužské známé včetně chlapců, co s nima — s nimi od narození vyrůstala a co maj rodiče, který — kteří — mu dlužej ňáký peníze, takže by mu ty chlapce pomohli zvládnout. Nemluvě o tom, že tady ji měl každou noc doma a moh natáhnout ruku a šmátnout si na ni pokaždý — pokaždé — kdy odbíjely hodiny, aby se tak řeklo. A tak nemůže, nebude nic riskovat. Každou chvíli může přijít telegram nebo zazvonit telefon a oznámit mu, že právě utekla do nejbližšího sousedního města, kde je ňákej smírčí soudce, kterýmu je putýnka, kdo je Flem Snopes, a vdala se. A i kdyby je už za deset minut nato našel a přivlíkl ji - „

„Přivlíknul,“ opravil jsem ho.

„ — zpátky — Cože?“ zeptal se.

„Přivlíknul,“ opakoval jsem. „Vy jste řek ,přivlíkl‘.“

Ratliff se na mě zadíval. „Už deset let, kdykoliv přestane aspoň na chvíli mluvit, ho poslouchám, abych se naučil mluvit správně, a z těch deseti let už pět i tebe. A zrovna když si řeknu, že už mi to jde a mám trošku lepší pocit, kdo mě nezačne opravovat, abych mluvil zase tak, jak se to už deset let snažím zapomenout, jako

ty!“

„Nezlobte se,“ řek jsem. „Já to tak nemyslel. Já jen, že mně se líbí, jak mluvíte. Když vy řeknete ,táhnul’, tak to

295$

daleko líp vystihuje, že někdo něco ,táhl‘ než obyčejné ,táhl‘, stejně jako ,řeknul‘ vystihuje daleko líp ,řekl‘ než obyčejné ,řekl‘.“

„A nejenom ty,“ pokračoval Ratliff. „Tvůj strejček jakbysmet: jak řeknu ,táhl‘, řekne ,táhnul’ a jak řeknu ,táhnul’, tak zase řekne ,táhl‘ a nakonec prohlásí: ,Proč bych v naší svobodné zemi neměl mít stejné právo říkat si to vaše ,táhnul’ místo svého ,táhl‘, jako máte vy právo říkat si to moje ,táhl‘ místo svého ,táhnul‘?“

„No dobrá,“ odpověděl jsem. „Takže ,i kdyby ji přivlíknul zpátky’.“

„ — i kdyby ji přivlíknul — přivlíkl — přivlíknul — Vidíš?“ řek. „Teďs mě celýho tak poplet, že už sám nevím, jak to nemám říkat.“

„ — ,bylo by už pozdě a škoda — ‘ „ napověděl jsem mu.

„Jo,“ přisvědčil. „Tohle je jasný i tvýmu strejčkovi Gavinovi. Poněvadž i člověku tak velkomyslnýmu a jemnýmu, jako je on, musí bejt jasný, že škoda by už byla napáchaná a madame Snopesová by odešla od Flema, kterej by moh poslat hubičku na rozloučenou nejenom jejímu podílu z peněz strejčka Billyho, ale i volební váze jeho bankovních akcií. A proto musí Flem udeřit hned, honem. Musí se stát nejenom prezidentem banky, aby měl jako prezident inštituce, kde má strejček Billy ty peníze uložený, aspoň do jistý míry Varnerovy peníze pod palcem, ale musí ten svůj frajkumšt províst dřív, než dojde zpráva, že se Linda vdala, jináč tu moc akcií strejčka Billyho ztratí.“

296$

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

GAVIN STEVENS

Konečně jsme věděli, proč si svoje peníze uložil jinam. Bylo to něco jako vnadidlo. Ne že by tím chtěl navnadit ostatní lidi z Jeffersonu a z celého okresu, aby si své peníze uložili taky do té druhé, do staré Jeffersonské banky, jenom chtěl, aby zjistili, že si on vybral peníze z banky, jejímž je viceprezidentem, a navnadit je, aby si je uložili jinam.

Ale to nebyl ten původní důvod. Nejdřív se je prostě snažil zachránit. Tehdy totiž ještě nevěděl své. Jeho styky s bankami netrvaly ještě dost dlouho a byly příliš nepatrné, než aby ho vůbec napadlo, že v bankovnictví panuje nějaká morálka, nějaká etika, bez níž se banka neobejde, jinak by neobstála nejenom žádná jednotlivá banka, ale ani bankovnictví jakožto instituce, jakožto forma společenského uspořádání.

V jeho představách a podle jeho názorů byla banka něco jako alžbětinská krčma nebo hraničářská hospoda z dob, kdy se otvírala americká divočina: člověk se tam před setměním zastavil, aby měl v té divočině přístřeší: byla mu nabídnuta potrava a ubytování — pro něj i pro jeho koně — a lože (lepší nebo horší), na kterém se moh! vyspat. Když se druhý den ráno probudil a zjistil, že mu někdo vybrakoval měšec nebo ukradl koně, či dokonce prořízl hrdlo, nemohl dávat vinu nikomu než sobě, poněvadž mu nikdo nekázal tou cestou jet ani netrval na tom, aby se v té krčmě zastavil. A tak když Flem došel k názoru, že události, které z něj udělaly viceprezidenta banky, vyplynuly přímo z faktu, že banku oloupil takový hudlař, jako je jeho bratranec Byron,

297$

o němž věděl, že má pramizivě odvahy i fantazie, nebylo jeho rozhodnutí vyzvednout si z ní co nejdřív své peníze o nic iracionálnější než rozhodnutí pocestného, který sundává sedlo z koně na dvoře hospody a vidí, jak někdo z horního okna shazuje mrtvolu s proříznutým hrdlem, sedlo bez prodlení zase připnout, nasednout a jet dál hledat třeba jinou hospodu, anebo, pakliže ji nenajde, strávit noc v lesích, kde to vzdor Indiánům, medvědům a loupežníkům nebude o moc nebezpečnější.

Šlo mu prostě o to, aby zachránil svoje peníze — peníze, jež tak těžce, jež příliš těžce nahromadil, jimž obětoval celý svůj život a střádal je už v době, než se jeho otec přestěhoval z některé té propachtované vymrskané farmy do Francouzova Zátočí na vymrskanou farmu starého Willyho Varnera, které by se nikdo jiný než člověk, co nic nemá, neujal, natož pak aby doufal, že si na ní vydobude živobytí — jež hromadil ode dne, co si uvědomil — ať už to bylo kdykoli —, že ani on nic nemá a nikdy víc mít nebude, pakliže si to nevydobude na svém okolí a na své době, a že jedinou zbraní, jakou k tomu bude kdy mít, budou jen a jen peníze.

Ach ano, obětoval jim celý svůj život, obětoval jim všechna svá ostatní práva, všechny vášně i naděje, jejichž souhrn utváří člověka a jeho život. Nejspíš se nikdy nezamiloval, nemohl zamilovat, protože věděl: po stránce konstituční ani generické ho příroda nevybavila tak, aby se jeho nevinnost a dispozice k panictví mohly změřit s nevinností a panenstvím té, která by byla jeho první láskou. Ale poněvadž byl muž, bylo jeho nezcizitelným právem v to doufat. Místo toho mu osud přisoudil, aby dělal otce panchartovi jiného muže a své ženy, která mu to neoplatila vášnivou vděčností, natožpak vášnivou vášní, ke které sám zřejmě neměl dispozice, pouze svým věnem.

298$

Získával ty peníze strašně tvrdě, obětoval jim celý svůj život, a přitom věděl, že jestliže chce — nikoli snad rozhojnit —, ale aspoň uchovat, udržet si to, co už má, co do té doby nahromadil, nesmí, dokud nepřestane dýchat, ani na vteřinku polevit ve své bdělosti. A tak přidával jeden odporný mrzký niklák k nikláku, poněvadž záhy, pravděpodobně hned na počátku poznal, že k tomu, aby získal peníze, nebude mít nikdy nic jiného než obyčejnou nelítostnou mravenčí přičinlivost, neboť (a tehdy nejspíš poprvé okusil, jak chutná ponížení) už věděl, že nejenom nemá vzdělání, s nímž by obstál v konkurenci s ostatními, kteří ho mají a které je nutno přechytračit, překalkulovat a obrat, nýbrž že už ho ani nezíská, neboť už nemá čas, neboť mu bylo souzeno zatoužit po penězích dřív, než se mu dostalo příležitosti získat prostředky, jež by mu k nim dopomohly. A když si pak k té trošce dopomohl, neměl, kam by ji bezpečně uložil, než získá vzdělání, jež by mu umožnilo uhájit si ji před těmi, co ho už mají a co by o ty peníze mohli obrat naopak jeho.

A tak okusil, jak chutná ponížení, a možná do jisté míry i lítost — jakkoli k lítosti měl času málo —, ale nezoufal, ačkoliv neměl nic než vůli, potřebu, bezohlednost, přičinlivost a vrozený talent, ať už větší nebo menší, jim sloužit, a třebaže mu dosud v životě nikdo nic nedal a třebaže do konce svých dnů ani víc neočekával a neměl ještě žádný důkaz, že obstojí v konkurenci s nepřítelem, kterého pro něj slovo vzdělání představovalo, a odrazí ho, nebyl už na vážkách ani na pochybách, jestli se o to má pokusit.

A tak ze začátku bylo jeho jedinou myšlenkou, aby z té banky, která je úplně bezbranná, jak dokázal jeho bratranec, zachránil peníze, jež ho přišly tak draho, jež ho upřímně řečeno stály všechno, jež pro něj představovaly

299$

celý jeho život, neboť jim ho obětoval. O to tu šlo: že je to banka tak bezbranná, že ji dokázal okrást někdo, jako je jeho bratranec, kterého znal — trumbera bez odvahy a dokonce loupežník bez fantazie, který nevidí dál než k obyčejnému pokušení několika dočasně, v tom okamžiku nehlídaných nikláků, desetníků a dolarových bankovek, chlápek, který není ani tak chytrý, aby měl právo říkat si Snopes, jak by to vyjádřil Ratliff, a který nemá ani tolik chytrosti, aby se po krádeži těch peněz nemusel dát okamžitě na útěk a zastavit se až v Texasu, kde si je teprve může přepočítat, a kterému se po pravdě řečeno podařilo ukrást jen tolik, že mu to stačilo stěží na jízdenku na vlak.

Nezapomínejte totiž, že nejenom věděl, že se banka dá oloupit (viz jeho bratranec Byron, v jehož případě toho byl sám svědkem), ale že zároveň věřil — bylo to dogma celého jeho bytí —, že banky jsou olupovány ustavičně, že to je v každé bance normální, když v ní někdo neustále zpronevěřuje peníze, a že její platební schopnost je jen a jen iluze, kterou nelze otřást podobně jako dobrou pověstí ženy, o níž každý ví, že dobrou pověst nemá, ale jejíž pověst je nedotčená a nenapadnutelná dík tomu známému (možná přímo dokázanému) faktu, že všichni její přátelé mužského pohlaví vyskočí jako jeden muž, aby nejenom zahnali, nýbrž doslova palbou zbraní pomstili i ten nejslabší šuškot o její poskvrněnosti. Neboť právě to — to, že jsou olupovány — je jediný důvod jejich existence, jediný důvod, proč se taková banka zakládá a udržuje v chodu.

Dělal to plukovník Sartoris (jak, to Flem ještě nevěděl, právě v tom spočívala jeho nevinnost, ale dočkejme času), když byl prezidentem, a bude to, pokud se mu podaří udržet se na nejvyšším místě, dělat i Manfred De Spain, i když ve vší slušnosti a nenápadně, jak se to dělá

300$

a bude dělat dál: neobere ji jako kluk, který v okamžiku, kdy je k němu prodavač obrácen zády, popadne hrst buráků, jak to udělal Flemův bratranec Byron, obere ji ve vší slušnosti a nenápadně, aby to ti, kterým byly ty peníze ukradeny, objevili, teprve až když je lupič mrtvý a v bezpečí. A dokonce ani pak ne, neboť v té době už břímě té zatím neprovalené pohromy ponese na svých bedrech lupičův nástupce, k jehož dědictví patří přirozeně i to břímě. Neboť, abych to zopakoval, proč by jinak někdo banku zřizoval, proč by jinak vynakládal tolik práce a námahy na její založení a proč by se jinak stával jejím prezidentem, jako například plukovník Sartoris. Proč by jinak někdo vynakládal tolik práce a námahy na shánění dostatečného počtu akcií s hlasovacím právem a vymýšlel, intrikoval, švindloval, handloval a handrkoval se, aby byl po plukovníkově smrti zvolen prezidentem, jako Manfred De Spain (o hrábnutí do vlastní kapsy ani nemluvě, Ratliff vždycky tvrdil, že si De Spain část, pakliže ne celou tu sumu, kterou nahradil peníze, co Byron Snopes ukradl, vypůjčil od starého Willa Varnera na úpis), který musel být chytřejší, než byl sám plukovník, poněvadž chtěl-li mít nějakou banku, v níž by mohl loupit, musel vydumat, jak zatušovat zlodějny plukovníkovy.

Nevěděl — abych to ještě jednou zopakoval —, jak to dělal plukovník Sartoris, a samozřejmě ani nevěděl, jak v tom bude De Spain pokračovat — jak se plukovníkovi Sartorisovi dvanáct let dařilo banku okrádat a přitom umřít a být pochován s aurou nenapadnutelné bezúhonnosti, ani jak ho v tom bude De Spain následovat, aby, až zanechá svého panování (ať už to bude kdy bude), zůstala jeho pověst nejenom nepotřísněná, nýbrž aby dokonce zůstala nedotčená i ta bublina, zdánlivá platební schopnost banky. Tohle totiž nevěděl — aspoň

301$

zatím. Možná že to bylo právě tehdy, kdy poprvé okusil, jak chutná něco, co dosud neokusil — pocit ponížení, ponížení z toho, že nezná pravidla a metody té vražedné hry, jež vtiskla punc jeho životu, a že už nikdy nezíská příležitost se je naučit; že mu sice byla dána do vínku ta strašlivá potřeba, vůle a nelítostnost, a později se mu vrhla do cesty i příležitost, jenže dřív, než mu bylo dopřáno se naučit, jak jí využít.

A poněvadž nevěděl, co jiného by mohl udělat, vyzvedl si své peníze z banky, v níž byl pouhým viceprezidentem: z banky, na jejímž žebříčku nebyl dost vysoko, aby ji mohl oloupit sám, jedním střelhbitým smrtonosným přepadem, který by mu vynesl tolik, aby mu stálo za to prchat po zbytek života před jurisdikcí jednoho státu, a v jejíž hierarchii nebyl dokonce ani tak vysoko, aby se ubránil dalšímu Byronovi Snopesovi, který se musí nevyhnutelně objevit za stolem účetního, natož pak aby se ubránil tomu většímu dravci, který ji zdědil a stojí na vyšší příčce než on.

Jenže pak neměl, kam by je uložil. Kdyby je byl mohl vybrat z vlastní banky v naprosté tajnosti, aby se to nikdo nedověděl, mohl to risknout a schovat si je doma nebo je zahrabat na dvorku za domem. Jenže utajit takovouhle věc nebylo možné. Sám účetní, který tu transakci zaznamenal, by se automaticky proměnil v hrozbu, když už nikdo jiný. A až by se rozkřiklo, že si vybral z banky hotové peníze, představovali by pro něj hrozbu i nepřítele všichni lidi z okresu, včetně jeho bratranců, aspoň do té doby, než by jeden každý z nich nedošel k nevyvratitelnému přesvědčení, že ty peníze jsou vlastně někde jinde, a nezjistil, kde to jinde je.

A tak neměl na vybranou. Musela to být jiná banka a musel to udělat otevřeně. Samozřejmě že nejdřív pomyslel na nejlepší banku, jakou může kdo najít, na tu

302$

nejsilnější a nejbezpečnější: na některou z těch velkých memphiských bank. A také ho hned napadlo, že v tak velké bance by jeho (poměrně) skrovný vdovin groš byl pro svou miniskulnost v bezpečí a že by tam ta jeho miniskulní suma prostou parazitní osmózou začala bachratět jako pijavice, struma nebo zhoubný nádor, neboť věřil, že penězům, hotovým dolarům, je stejně jako buňkám a nemocem vrozen vlastní život.

A i když si na ten nápad okamžitě odpověděl: Ne. To by nebylo dobrý. Každej musí bejt nevývratně přesvědčenej, že ty peníze jsou tam a tam, a nesmí o tom mít nejmenší pochybnosti. Celej Jefferson i Yoknapatawphskej okres musí mít nevývratnej důkaz, že ty peníze zůstaly a zůstanou v Jeffersonu a v Yoknapatawphským okrese, jináč bych se nemoh odvážit vytáhnout paty z domu ani na tak dlouho, abych si došel pro počtu, poněvadž moji sousedi a spoluobčani by si to vyčíhali a vlezli by k nám kuchyňským oknem a hledali v štrúzoku nebo v plechovce od kafe pod sporákem, kam jsem tu punčochu dal, zatím si ještě neuvědomil, proč vlastně chce ty peníze uložit jinam. A i když si pomyslel, že když je přenese do té druhé, do Jeffersonské banky, přendá je vlastně jenom z deště pod okap, poněvadž tam budou ležet bezbranné vůči všem Byronům Snopesům z Jeffersonské banky, kolik jich tam jenom je, o jejím vlastním plukovníkovi Sartórisovi nebo Manfredovi De Spainovi ani nemluvě, okamžitě tu myšlenku zapudil, poněvadž si připomněl, že Jeffersonská banka je starší, že měla od roku 1830 či odkdy celé století na to, aby se přizpůsobila přirozeným, běžným krádežím svých úředníků a jiných zaměstnanců, jež jsou jediným důvodem existence každé banky, a že její neporušená dlouhověkost je tedy vlastně ochranou, její nezměněné zdi garancií podobně jako budova dávno

303$

postaveného kostela, jež šíří, vyzařuje a dokonce si vynucuje svatost, kterou nemůže ohrozit ani lidská křehkost, ani neřesti pastora, staršovstva, či chóru — i když si všechno tohle říkal, neviděly tehdy jeho oči ještě ty oslňující vyhlídky, které v sobě zahrnovaly nejenom občanskou bezúhonnost, nýbrž i osobní, soukromou vítězoslávu a pomstu. Ty se před ním otevřely, až teprve když si vybral první dolar.

Měl příliš mnoho práce a musel se tak činit, že byl ke všemu ostatnímu slepý. Musel nejenom nějak přemístit peníze z jedné banky do druhé, nýbrž se i postarat, aby všichni ve městě i v okrese věděli, že je přemísťuje, neboť žil v domnění, že jediná univerzální reakce lidí v okrese na zprávu, že si ze Sartorisovy banky vybral svoje peníze, bude odhodlané předsevzetí je ukrást, jakmile je on položí a otočí se k nim zády. Nešlo o to, aby se okres dověděl, že ty peníze vybral, ale že je do posledního centu uložil zpátky do nějaké banky.

Rád si představuju — došlo k tomu pravděpodobně mnoho dní po tom, co už měl peníze znovu v bezpečí nebo aspoň co je už měl znovu uložené, či pro ten okamžik znovu uložené —, jak ten člověk, který ještě vězel v modrákách a v košili bez kravaty a ještě nevolničil na své vymrskané propachtované farmě, k níž byl nevyprostitelně připoutaný hubenou pupeční šňůrou holého živobytí — kdyby se ta šňůra někdy přetrhla, byla by to jeho smrt, aspoň pokud jde o jeho platební schopnost — a jíž se stejně jako té košili bez kravaty a těm modrákům na rozdíl od takového Snopese ještě nevymanil a pravděpodobně nikdy nevymaní, a právě proto pozoruje, nikoli snad s obdivem, nýbrž s obyčejnou závistí a úctou (ba, i s nenávistí) ten vzestup jedince, stejného jako je on sám, ten vzestup od modráků a od vydřidušského pachtýře k bílé košili, k motýlku a k viceprezidentství

304$

banky —, jak tenhle člověk zastavil jednoho dne na ulici Snopese, kterého oslovoval ,pane‘ — to kvůli té bílé košili a kvůli tomu motýlku —, a servilně a patolízalsky, ale zároveň nevraživě, protože on sám tu bílou košili s motýlkem nemá, řekl:

„Nejspíš na tom není zbla pravdy, ale doslechnul jsem se, že jste si vybral ze svý banky svý peníze.“

„Ovšem,“ odpověděl Snopes. „A převed jsem je do Jeffersonský banky.“

„Z banky, ve který jste sám viceprezident.“

„Ovšem,“ odpověděl Snopes. „A uložil jsem je do Jeffersonský banky.“

„Chcete říct, že v tamtý nejsou bezpečný?“ Tohle muselo být Snopesovi k smíchu, poněvadž pro něj nebyla bezpečná žádná banka, pro něj byla každá banka houština křovisek na kraji lesa za hraničářským srubem o jediné místnosti, houština, kam musel pionýr chodit, poněvadž neměl referát: celý kraj, celá ta temná divočina (to znamená i ta houština křovisek) byla zamořená Indiány a loupežníky, o medvědech, vlcích a hadech ani nemluvě. Bezpečná samozřejmě nebyla. Ale chodit do ní musel. Teprve v té chvíli se před Snopesem objevily ty vyhlídky, jež v sobě skrývaly pravý důvod, proč své peníze přesunul jinam. „Takže mi radíte, abych si tam přenes i svoje.“

„Ne,“ odpověděl Snopes. „Jenom jsem tam přenes svoje.“

„Z banky, kde jste sám viceprezident.“

„Ovšem,“ přisvědčil Snopes. „Kde jsem sám viceprezident.“

„Aha,“ odpověděl druhý. „No, tisícerý díky.“

Tehdy mu to totiž bylo už jasné — tomu člověku, který za čtyři roky nato podstrčil z horlivosti a hrdosti spořádaného občana jednomu svému příbuznému do

305$

jeho podniku, kde se u vchodu zaplatilo a za to se smělo jít koukat na importované pornografické fotografie, několik litrů nezdaněné, po domácku vyrobené whisky, a pak o ní uvědomil lidi od federální daňové kontroly, a tím ho vyhnal a vystrnadil z Jeffersonu, a který za šest let nato z téže horlivosti a hrdosti řádného občana vyhnal a vystrnadil z Jeffersonu i dalšího (a posledního) nechvalitebného příslušníka svého kmene, jenž povýšil na živnost prostý úkon uvazování mulů mezi koleje ve strategicky výhodné zatáčce trati, kde strojvůdci nestačili muly včas zpozorovat, a to tak, že od něj za obnos, který si příbuzný sám stanovil, odkoupil i ostatní muly, ovšem pod podmínkou, že se jeho příbuzný v Jeffersonu už nikdy neukáže.

Dalo by se říct, že ta horlivost a hrdost řádného občana, kterou v sobě objevil, dostala podobu horlivosti a hrdosti řádného občana teprve v okamžiku, kdy si uvědomil, že se při tom prostém procesu zachraňování svých soukromých peněz před loupežníky a uchvatiteli dá jednou a tou samou ranou vyhnat a vystrnadit z jeho — Snopesovy — vyvolené obce i ten nejhříšnější arcilotr, ten nejproklatější ze všech jejích padlých pekelných serafínů: tvor, jenž je výsměchem veškeré ctnosti i morálky, jenž je živoucí paradox: donedávna starosta města, teď prezident jedné z dvou jeffersonských bank, kurátor episkopálního sboru, a přitom člověk, kterému je málo chodit jako každý jiný normální chlap v sobotu večer za děvkami nebo prohánět ženským sukně, což by mu město z toho prostého důvodu, že je to sice pokárání hodné, ale normální, lidské a pochopitelné, asi odpustilo, ale který si pro svůj liaison s jedinou ženou, založený na neztečitelné věrnosti, jež trvá, do očí bijící a neztečitelná, už dvanáct let, od okamžiku, kdy ten nevinný paroháčský manžel přivezl ženskou složku toho-306$

to liaison do města, vytyčil jakousi nehoráznou cizoložnickou morálku, jakousi chlubnou monogamii, která slibuje, hlásá nebo hrozí, podle toho, na čí je kdo straně, že vydrží dalších dvanáct let, pakliže on — manžel — neobjeví nějaký způsob, jak ji zarazit, a pravděpodobně dvakrát dvanáct, pakliže bude čekat, až s tím něco udělá samo město.

Objevil v sobě občanskou ctnost, která jako každá ctnost nese v sobě samé odměnu. Týž oslepující záblesk mu totiž ozřejmil i jeho pomstu a odplatu, jako kdyby ctnost nebyla milá jenom ctnosti, nýbrž samotnému Bohu, který tady ctnosti vlastně nabízel, že se s ní podělí o něco, co si žárlivě vyhradil pro sebe: o manželovu pomstu a odplatu člověku, jenž ho dekoroval odznakem svého vítězství, o manželovu pomstu a odvetu člověku, jenž nejenom narušil, nýbrž zneuctil jeho domov — domov, který se on kolem své ženy, jež byla v očích světa (v očích Francouzova Zátočí, které mu bylo tehdy dostatečně přesným synonymem) neodvolatelně potřísněná a znehodnocená, snažil poctivě vybudovat, aby dal jejímu maličkému panchartovi jméno. Dostal za to samozřejmě zaplaceno. To znamená, přijal její věno: usedlost sestávající z takřka nepřístupného vymrskaného pozemku s pozůstatky někdejší zahrady zarostlými plevelem a s troskami (s tím, co sousedi ještě prkno po prknu nestrhali a neztopili) koloniálního domu se sloupovím — majetek tak bezcenný, že se ho vzdal i Will Varner, neboť ani tomuhle starému nelítostnému pirátovi se za celé čtvrtstoletí, co mu patřil, nepodařilo přijít na to, jak z něj vyždímat jediný cent: upřímně řečeno tak bezcenný, že se i on, Snopes, musel z nouze utéct k jednomu z nejstarších, nejfousatějších triků, jaký kdy lidi vymysleli, a narafičit tam zlatý důl, aby ten barák prodal Henrymu Armstidovi a V. K. Ratliffovi, z nichž

307$

aspoň jeden (samozřejmě Ratliff) měl rozhodně vědět své, a proto si nezaslouží žádnou lítost.

A za to bezcenné (bezcenné, neboť hodnota, jakou mělo, v něm původně nebyla, tu mu dodal sám) věno na sebe vzal břímě nejenom morálního pádu a hanby své ženy, nýbrž i toho bezejmenného dítěte, kterému dal jméno. Možná že to nebylo jméno zrovna slavné, však mu stejně jako tomu, co zbylo ze staré plantáže starého Francouze, dodal hodnotu, jakou teď má, sám, ale bylo to jediné jméno, jaké měl, a byl by to udělal, i kdyby byl nesl jméno Varner (ba, třeba i Sartoris, De Spain, Compson nebo Grenier či Habersham, nebo McCaslin, nebo kterékoli jiné z té dlouhé řady nádherných příjmení z análů Yoknapatawphského okresu).

Zkrátka, dal dítěti jméno a pak odstěhoval jeho matku z toho starého dějiště, prostředí a vůkolí její hanby na nové, do nového, kde aspoň nikdo nemohl říct: Já jsem byl očitým svědkem jejího pádu, ale jenom Šuškalo se, že. Ne že by od ní očekával vděčnost, tu od ní neočekával o nic víc než od starého Willa Varnera, který mu za to — aspoň jak to on, Varner, chápal — zaplatil. Očekával však, že ji ta tvrdá zkušenost přivede k obyčejnému zdravému rozumu a soudnosti: ne že mu bude vděčná, ale že bude napříště na sebe opatrná, stejně jako člověk nečeká od osoby, kterou zachránil před uhořením, vděčnost, jenom to, že se bude napříště ohni vyhýbat, když už nic jiného.

Vtip však nebyl v tom, že ženy nejsou o nic lépe vybaveny k opatrnosti než k vděčnosti. Možná že jsou naopak vybaveny pouze k vděčnosti, k ničemu jinému než k vděčnosti. Ale poněvadž pro ně minulost neexistuje o nic víc než morálka, nemají se z čeho naučit opatrnosti pro budoucnost ani vděčnosti k tomu, kdo nebo co je zachránilo před minulostí. Jejich vděčnost je jako

308$

elektřina, která se musí vyrobit, rozvést a spotřebovat v jednom a témže okamžiku, má-li projevit svou existenci.

Jinými slovy, Flem poznal tu smutnou pravdu, kterou odnepaměti záhy na své kůži pozná každý člověk, kterého osud — úděl, sudba, říkejte si tomu, jak chcete — dovedl do manželství: do jeho domova nevnikl vetřelec proto, že by jeho žena byla nevděčná a pošetilá, nýbrž proto, že je to ženská. Nesvedla ji z cesty cudné manželky frajerská naparovačnost toho nenapravitelného starého mládence Manfreda De Spaina, právě tak jako ji v době, kdy byla ještě neposkvrněná, v době, která jí už, jak byl přesvědčen, úplně vypadla z hlavy, nesvedly obdobné vlastnosti toho kloučka — toho mladíka, toho mladého McCarrona — z cesty jejího panenství. Svedlo ji prostě její založení: její nymfomanie, ale nikoli nymfomanie dělohy: nikoli to ostré, nesnesitelné, jiným způsobem nepoškrabatelné svědění a pálení, jaké mívají klisny, jalovice, prasnice nebo fenky, když hárají, nýbrž nymfomanie jakési žlázy, jíž je možno ulevit jedině vytvořením situace, v níž figuruje někdo, na koho můžou svou vděčnost zaměřit a komu ji můžou projevit.

Ale to ještě pořád nezbavovalo viny Manfreda De Spaina. Flem nepředpokládal, že má Manfred De Spain tak vysoká morální měřítka, aby mu zapovídala svést ženu druhého, předpokládal však, že vzhledem k tomu, že není ženská, má aspoň tolik rozumu, aby to neudělal, že bude v tomto případě mít rozum, že bude mít tolik rozumu, aby viděl kousek dopředu, do budoucnosti, a tuhle ženu nesvedl. Jenže neměl. Ba co hůř: dokonce se Flema pokusil za výsadu, že mohl vniknout do jeho domova a zprznit mu ženu, odškodnit. Hnán mrzkým strachem se mu pokusil za to, co on sám, De Spain, na rozdíl od takového Snopese považoval za své přirozené,

309$

normální droit de seigneur, zaplatit mrzkou, nicotnou mincí. Pravda, i starý Will Varner mu zaplatil za to, že si vzal jeho znehodnocenou dceru, ale to bylo něco jiného. Starý Will se vůbec nepokoušel nijak zatušovat, natožpak smazat hanbu své dcery. Už sám fakt, že za to nabídl, co nabídl — tu bezcennou zříceninu plantáže, ze které ani on, ačkoliv do ní investoval celé čtvrtstoletí, nedokázal nic udělat, ozřejmil, jakou cenu té cti přičítá. Kdyby byl McCarrona chytil, byl by tu hanbu smazal sám, pistolí, buď vlastní rukou, nebo rukou toho trumbery a troglodyta, svého syna Jodyho. Jenže takhle mu nezbylo než Flemovi za to, že mu z baráku odvede dceru, která narušila klid a pokoj domácího krbu a která by to s největší pravděpodobností opakovala, zcela otevřeně nabídnout náhradu, kterou považoval za přiměřenou.

Kdežto De Spain se zbaběle pokoušel handrkovat a smlouvat a pak využil svého postavení starosty města a nabídl mu mrzkou minci, to správcovství městské elektrárny a všech z toho plynoucích příležitostí k drobným krádežím, a domníval se, že tím zaplatil nejenom za ukájení svého apetitu, nýbrž i za udržení své pověsti, a právo uchovat si dobrou pověst a zároveň i postel jeho manželky, ačkoliv obojím disponoval on, manžel, se pokoušel koupit tím, že mu uštědřil privilegium přivlastnit si hrstku mosazi, jíž se Flem pak zmocnil nikoli kvůli tomu nepatrnému zisku, co mu vynesla, ale spíš aby zjistil, jak daleko dokáže De Spain ve své mrzké bojácné ustrašenosti dojít.

A to také zjistil. Oba to zjistili. Nebyla to jeho — Snopesová — hanba, právě tak jako to nebyl De Spainův triumf, že když došlo ke konečné krizi s tou mosazí, která by byla mohla De Spaina zničit, našel spojence přímo ve svém obviňovateli, městském zaměstnanci,

310$

který byl městu zavázán přísahou a který si až do okamžiku, kdy se ukázalo, že i on je bezbranný (nikoli že by si na ni mohl dělat nárok, jenom je vůči ní bezbranný) vůči té vášni, z které vyplynulo to, co by se bývalo bylo mělo proměnit v jeho (De Spainovu) zkázu a zmar, myslel, že je městu i oddán: i tenhle městský zaměstnanec, zavázaný městu přísahou, a do té doby městu oddaný úředník zjistil, že jé pro něj příliš nebezpečné, příliš bolestivé dýchat vzduch, nechat se omývat vzduchem, jejž dýchá, v němž chodí ona a jenž omývá ji. I tohoto obviňovatele, bojovníka za zájmy obce, kdysi přece zasáhl a srazil blesk oné staré vášně a oné staré trýzně, až na to, že ho nepostihla žádná ztráta, jenom žal. Až na to, že jemu (tomu obviňovateli), který si na tu vášeň nemohl dělat nárok, pouze byl vůči ní bezbranný, nebyla dopřána zkáza, která by ten žal korunovala, jenom zoufalství, neboť mu nebylo dopřáno, ani aby vzal Eulu za ruku.

A tak i tímhle prošel De Spain s drzým čelem, i když to, co připisoval své odvaze, bylo jenom štěstí. A jako kdyby jeho opovážlivost, jeho nestoudnost nestačila: sotva plukovník Sartoris v závodním automobilu svého vnuka zemřel na srdeční záchvat (bylo to, jako by on — De Spain — ten vůz podplatil a tu nehodu přivodil), sotva se uprázdnilo místo prezidenta banky, už znovu s tou svou neomaleností a s tím drzým čelem, nikoli snad Snopese požádal nebo mu navrhl, ale předpokládal, měl za samozřejmé, že Snopes přímo baží po příležitosti, aby mohl nejenom zůstat ve srozumění se svým paroháčstvím, nýbrž aby veřejně stvrdil, že s De Spainem uzavřel dohodu o poskvrňování lože své ženy — ba, aby mohl veřejně stvrdit její pelešnictví. Na rakvi plukovníka Sartorise ještě nedozněla poslední hrouda, aby se tak řeklo, a De Spain, který si obrazně řečeno

311$

mnul ruce, už řekl: „No dobrá, dejme se do toho. Ten uzlíček s vašimi akciemi samozřejmě taky pomůže, ale potřebujeme jich velký blok. Zajeďte si zítra — nebo pokud možná ještě dneska večer — do Francouzova Zátočí a sfoukněte to se strejčkem Billym, než se k němu protlačí někdo jiný. Ale hoďte sebou!“ Nebo možná řekl výslovně: Ten váš příbuzný — bratranec — vytrhl z řetězu nenapadnutelné platební schopnosti téhle banky jeden, byt nepatrný článek, a tím ji zničil. Tím nemyslím jenom hodnotu vašich akcií, nýbrž i ty faktické dolary a centy, kterých jste tak těžko nabyl, které v ní máte uloženy, které vám byly až do včerejšího večera na požádání k dispozici, zkrátka, které byly ještě včera večer vaše. Jediný způsob, jak ten řetěz zase stavit, je ten článek, co váš bratranec ukradl, do posledního centu nahradit.

To si vezmu na starost já, ale na oplátku se musím stát prezidentem banky, poněvadž každý, kdo by ty peníze nahradil, by trval na tom, aby se stal prezidentem banky, stejně jako každý, kdo by se chtěl stát prezidentem, by musel nejdřív nahradit ty peníze. Máte na vybranou: buď si hodnotu svých akcií a plnou hodnotu svých vkladů uchováte zásluhou prezidenta, o kterém víte přesně, jak dalece mu můžete důvěřovat, nebo podstoupíte riziko s někým cizím, komu na hodnotě vašich akcií a vkladů nezáleží možná o nic víc než vašemu bratranci Byronovi.

A tak se podrobil. Neměl na vybranou. To byl totiž ještě nevinný nebo chcete-li, nevědomý. Získal už samozřejmě o bankách veškeré vědomosti, jaké mohl, poněvadž jich nebo něčeho podobného musel používat k ukládání svých peněz. Příležitost k získávání těch vědomostí měl však doposud jedině tehdy, když čekal v řadě u okýnka a koukal skrz barikádu z mříží, jež

312$

oddělovaly peníze a metody, jak se s nimi zachází, od lidí, kterým ty peníze patřily, kteří je do banky přinesli a kteří je tam ponechávali na základě obyčejné důvěry jedné lidské bytosti ke druhé, neboť pro ně mezi tou neopodstatněnou důvěrou a bezbranností plechovky od kávy zahrabané pod keřem na dvorku za stavením neexistovala žádná alternativa.

Nepodrobil se však jenom proto, aby zachránil své peníze. Tím, že jel do Francouzova Zátočí a orodoval u starého Willyho Varnera za to, aby přidal hlas svých akcií Manfredovi De Spainovi, nejenom dotvrzoval, že se ta prostá, neopodstatněná, ničím nepodložená a ničím nepodložitelná důvěra mezi dvěma lidmi vyplácí, nýbrž zároveň obhajoval, že nejenom může, ale musí vydržet, neboť síla národa je v platební schopnosti jeho ekonomie a platební schopnost ekonomie je závislá na bezúhonnosti jeho bank a na posvátnosti dolarů jednotlivců, kteří si je do nich uložili, ať už je ten jedinec kdokoliv, a že ta bezúhonnost a posvátnost je zřejmě závislá — pakliže to rozebereme do důsledků — na ochotě člověka důvěřovat druhým a na jeho schopnosti vzbuzovat U druhých důvěru. A tak položil na oltář lidstva mrtvou ctnost své ženy a tím obětoval blahobytu Jeffersonu posvátnost svého domova.

A ta cena byla ještě vyšší: nejenom že překousl svou hrdost, ale úplně ji odhodil a zajel do toho zaplivaného venkovského krámu na Varnerově křižovatce a snažil se ho přesvědčit — možná že ho dokonce prosil a zapřísahal —, toho starého piráta, toho vysokého, hubeného, cholerického, hanebného, starého loupežníka s jeho sveřepou ženou, která — ačkoliv nebyla žádná náboženská fanatička — vládla s chladnou pánovitostí vrchní dozorkyně místní církvi, a s jeho mulatskými konkubínami (Ratliff tvrdil, že měl tři: byly to v těch

313$

končinách našeho okresu první, a nějakou dobu jediné černošky, které tam trpěl, a měl od nich už vnuky a vnučky, kteří v téhle — ve druhé — generaci už sice zase tmavli, ale u kterých se dosud jevily v neztenčené míře ty nejhorší ze získaných bělošských varnerovských rysů, naroubovaných na původní kombinaci nejhorších rysů jejich babiček bez otců nebo se dvěma otci) —, toho piráta který byl všechno možné jenom ne nemorální, poněvadž se řídil velice prostou a neměnnou morálkou: všechno, co se rozhodne udělat Will Varner, je správné, a každý, kdo se mu postaví do cesty, ať si kouká dát po čertech dobrý pozor.

Přesto tam jel a s tím starcem, který jím opovrhoval za to, že přijal zneuctěnou manželku za tak nepatrnou cenu, na jakou — Varner — odhadoval usedlost starého Francouze, jednal: s tím starcem, který se ho bál, protože on, Snopes, byl tak mazaný, že si tu cenu tenkrát uvědomil, kdežto Varner si ji za dvacet pět let uvědomit nedokázal; s tím starcem, který se bál hrozby, jež se v té mazanosti skrývala, a který ho nenáviděl, že se jí musí bát.

A tak s ním jednal, až ho přesvědčil nebo podfoukl či přinutil, aby dal svůj souhlas. Jak, na to nedokázal odpovědět ani Ratliff, jehož reputace a dobré jméno v Yoknapatawphském okrese vyžadovaly, aby měl odpověď na všechno. Ale nevěděl nic víc, než co jsme věděli my ostatní: jeden den se šeptalo, že De Spain s Varnerem a se Snopesem uzavřeli koalici, druhý den nahradil De Spain vlastnoručně peníze, s nimiž Byron Snopes uprchl do Texasu, a třetí den zvolili akcionáři De Spaina prezidentem banky a Flema Snopese jejím viceprezidentem.

Tím to tehdy skončilo. To byl totiž ještě nevinný. Nikoli nevědomý. Neznal sice ještě vnitřní chod banky,

314$

ale ne proto, že by byl nevědomý, jenom proto, že ještě neměl čas ani příležitost ho poznat. Zatím stál pouze před prostou nutností, zoufalou nezbytností zachránit celou banku, a tím osvobodit vlastní vklad aspoň na tu chvíli, než si stačí peníze vybrat a dopravit je někam do bezpečí. A když se mu pak dostalo té výsady, že se stal jejím viceprezidentem, před kterým už nemohl nikdo utajovat takřka žádné skryté mechanismy ani kličky a háčky bankovnictví a peněžních ústavů, před kterým už nikdo nemohl utajovat nejenom to, co člověku v bankách nahání strach a hrůzu, nýbrž ani jejich zlatonosnost, měl méně času než kdy předtím. Upřímně řečeno měl čas jenom objevit, jak musí být snadné a prosté banku obrat, když to dokázal, a beztrestně, i takový neodvážný, nenápaditý trulant, jako byl jeho bratranec Byron, který si nejspíš nedovedl představit větší sumu než tisíc nebo dva tisíce dolarů. A především musel dostat z banky svoje peníze, dřív než všichni ostatní zaměstnanci až po černošského vrátného, co každé ráno zametal podlahu, dospějou rovněž k názoru, že se prach a vzruch usadily už natolik, aby to mohli risknout (nebo prostě že zásoba volných peněz je už zase dostatečně velká, aby to stálo za to), a Byrona napodobí.

To bylo to: doléhal na něj spěch, kvap, tíseň: vzpomínal s čímsi, co se nejspíš blížilo zahanbení, že to nebyla vůbec jeho vlastní bystrozrakost, nýbrž to náhodné setkání s jedním nezasvěceným venkovanem, který se strachoval o svůj (nejspíš) dvouciferný zůstatek, co mu ukázalo ty perspektivy, tu oslňující příležitost zabít dvě mouchy jednou ranou: získat bezpečnost a zároveň vykonat na nepříteli pomstu, odplatu, ke které se zřejmě chystal celé dny, ba týdny, od té doby, co mu při rozhovoru s tím bezmála anonymním farmářem-nájemcem, který pravděpodobně nejezdil do města ani čtyřikrát do

315$

roka, svitlo, že je proveditelná; pomstu, jejíž proveditelnost si předtím neuvědomil, kterou neplánoval a ke které dokonce ani nedal podnět — působilo to dojmem, jako by za něj ten kyj zvedli, aniž ho požádali o souhlas, sami bohové nebo sám osud — shoda okolností — prostě někdo, kdo mu za to jednou jistě pošle účet.

Ale už věděl co a jak. Nezničit samu banku, nezdecimovat ji tak, aby se De Spainovi zřítila kolem uší jako chrám kolem Samsona, nýbrž ji zpod něj prostě vyškubnout nedotčenou. Banka totiž představovala peníze. Banka byla peníze, a těm, jak tvrdil Ratliff, by on nikdy neublížil, stejně jako by nikdy nedal podnět k tomu, aby se byť na vteřinku zakolíbala jejich parita a imunita. Na to k nim měl příliš velkou, příliš posvátnou úctu. Prostě vyškubnout zpod De Spaina peníze i banku, která je představuje a reprezentuje, netknuté a neporušené, aby vůbec nepoznaly, že s nimi někdo hnul, a přesunout je v hegemonii a ekonomii města do jiné hmatatelné skrýše a De Spain zůstane na mělčině, na suchu a nezbude mu nic než hypotéka na dům, kterou (podle Ratliffa) postoupil starému Willovi Varnerovi za peníze, jimiž uhradil ty, co ukradl Byron Snopes.

Jenomže jak na to, jak De Spaina z banky vykázat nebo zpod něj banku vyškubnout, aniž by ji on — Flem — poškodil, jak přesvědčit či zastrašit dostatečný počet dalších vkladatelů, aby si vybrali své peníze, a tak ji zpod něj vytrhnout netknutou: jak uvést v pohyb lavinu dolarů, která by ji vycucla do posledního centu: jak přesvědčit dostatečný počet vkladatelů a držitelů akcií, aby své akcie a úspory přenesli jako jeden muž z téhle banky do jiných čtyř stěn na druhé straně náměstí nebo dokonce (kdoví) do těch čtyř stěn hned vedle uprázdněných čtyř stěn De Spainových, a přitom nevyrušit z dřímoty její platební schopnost.

316$

I kdyby si totiž vyzvědí“ svůj zůstatek každý druhý farmář z okresu, který má jen jeden pár škrpálů a jehož jediná hotovost je říjnová nebo listopadová tržba za jediný žok bavlny, kterou pěstuje na propachtovaném pozemku a která je jeho desátkem za celoroční práci, ještě pořád by to nestačilo. A kromě toho Flemovi příroda ani život, ani jeho původ nedaly žádnou zbraň. I když pravděpodobně existovalo víc lidí, co se jmenují Snopes nebo co se k Snopesům přiženili, nebo co některému Snopesovi dlužili obnos od dvaceti pěti centů do pěti dolarů, než těch, kteří se v těchto končinách státu Mississippi jmenovali jinak, ani jeden z nich — s jednou výjimkou — nepředstavoval větší netto hodnotu, než představuje jeden žok bavlny ze sklizně na propachtovaném pozemku — a ta výjimka byl kupec Wallstreet Panic, který si však zvolil za svou banku tu druhou, takže toho použít nemohl, ani kdyby dokázal přijít na to, jak zdolat zuřivé, nesmiřitelné nepřátelství jeho ženy.

A ze všeho nejmíň vlastnil zbraň, jež by mu posloužila nejlíp: přátele, seznam lidí, za kterými by mohl beze strachu a obav zajít a navrhnout jim, aby se s ním spřáhli proti De Spainovi, nebo se kterými by se mohl proti němu spřáhnout on. Přátele žádné neměl. Tím chci říct, že si uvědomoval, že žádné nemá, poněvadž nikdy ani žádné mít nehodlal (a nikdy hodlat nebude), jelikož by mu překáželi a jelikož by byl bezbranný vůči té vlezlé, sentimentální, parazitické dotěrnosti, která, jak mu jeho pozorování objasnila, plyne z přátelství, nebo by jí byl aspoň neustále vystavený. Tím chci říct, že tehdy — pravděpodobně to bylo v jeho životě poprvé — objevil, že člověk přátele potřebuje, z toho prostého důvodu, že může kdykoliv nastat — a časem taky nastane, ať se jedná o kohokoliv — situace, kdy je potřebovat může,

317$

kdy by je nejenom potřebovat mohl, nýbrž je i potřebuje, jelikož mu nic jiného nepomůže než přátelství, než někdo, komu může říct: „Neptej se proč: prostě vem tu hypotéku, nebo zádržní právo nebo zatykač či obstavní listinu nebo pistoli a namiř ji směrem, kterým ti řeknu, a zmáčkni spoušť.“ V tom se znovu projevila ta jeho nevinnost: musel se tak brzy v životě začít lopotit, dřít, hamounit a rvát, když chtěl získat peníze, které musel mít, a ke všemu tak tvrdě, tak neochvějně a tak dlouho, že mu nezbyl čas se naučit, jak si je udržet, jak je uhájit, jak o ně nepřijít. Ani toho však nelitoval, jelikož si zatím nemohl dovolit ztrácet čas nějakou lítostí. Ano, nelitoval, že mu chybí něco, o čem až dosud nevěděl (neboť mu život odepřel to poznat), že to bude jednou potřebovat, ale nejenom proto, že právě v tom okamžiku neměl čas na lítost, nýbrž proto, že zatím ještě nenastala krize tak zoufalá, že by na ni žádné přátelství stejně nestačilo. I čas mu přál, teprve za pět let mu dospělo jeho dítě ženského pohlaví a on byl dohnán k poslednímu zoufalému rozhodnutí vsadit všechno na jednu kartu.

Jeden nástroj, jednu zbraň, jednu pomůcku však měl — tu nejnižší vrstvu farmářů-nájemců bez budoucnosti, jejichž platební schopnost reprezentoval stěží jeden žok bavlny, tu tenkou vrstvu, která prostupovala a pokrývala celý kraj, jehož bavlnářskou ekonomii držela a jehož bavlnářská ekonomie na ní byla po pravdě řečeno založená. Aspoň tuhle vrstvu měl, a tak nejspíš v hlavě přemílal všechny ty otřepané jalové šplechty o tom, jak troška přibývá k trošce: troška písku k trošce písku, kapička vody ke kapičce vody a nastřádaný centík k nastřádanému centíku. A tak začal pracovat pod zemí. Pracoval odjakživa zásadně pod hladinou, dokud neumístil minu, která pak tomu nic netušícímu vybouchla

318$

do obličeje, ale tentokrát se spojil doslova s krtky a s termity — nikoli se Sartorisy, Benbowy, Edmondsy, Habershamy a s těmi ostatními jmény, jež patřila odedávna k análům okresu a vlastnila bankovní akcie a vklady, jež měly váhu, nýbrž s těmi bezejmennými nájemci a podílníky, k nimž patřil i ten jeho první tazatel a kteří by to vyjádřili stejně jako on: „Cejtil, že tam něco smrdí.“

Neobracel je na svou víru. Jenom dbal, aby byl všem na očích, a spoléhal se, že ten první tu zprávu, to přesvědčení roznese, a že všichni vidí, jak vchází a vychází z té druhé, z Jeffefsonské banky, a vyčkával, až sami — ve dvojici nebo dokonce ve skupince, jako nějaký výbor — zosnují náhodné setkání, aby se ve svém rozhodnutí utvrdili: připomínalo to vždycky rozhovor mezi cirkusovým klaunem a „panem šidytelem“:

„Maucta, pane Snopes. Nezaběh jste se na cizí pastvinu, že jdete do týhle banky?“

„Pan Flem má nejspíš tolika peněz, že by se do jedný banky všecky nevešly.“

„Co vás vede, pánové, ale můj táta vždycky říkával: ,Do dvou pastí se vejde dvakrát tolik mývalů co do jedný.“‘

„A voptal se někdy ten váš táta některýho chytrýho mývala, který pasti dává přednost, pane Snopes?“

„Nevoptal, pánové. Ale ten mýval tvrdil: ,Hlavně aby to nebyla ta nesprávná past.‘„

To stačilo. Všichni zařičeli smíchem. Někdo se možná plácl do kolena vybledlých starých modráků. Ale to odpoledne (možná že i jeden nebo dva dny, či dokonce celý týden počkali) se začali objevovat po řadě u okýnka té staré, dávno založené Jeffersonské banky a takřka s lítostí jí postupovat skrovné hrstičky bankovek ze svých uzlovitých, zkrabacených, opálených rukou. Ni—

319$

kdo z nich nepřevedl svůj účet u okýnka prostě šekem, každý zašel nejdříve osobně do banky, kterou zavrhl kvůli zvěstem, co se o ní šuškaly, podpořeným i tím neumělým podobenstvím, a vybral si svou hubenou, pracně nabytou sumu v hotovosti a tu pak odnesl na druhou stranu náměstí do druhé banky, kterou by v případě, že by někdo jenom pípl něco jiného, stejně kryptického, bez udání autora i pramene, rovněž zavrhl.

Nebyli to totiž ani krtkové, ani termiti. Krtkové dokážou podhrabat základy a termiti proměnit celý dům v hromádečku hnědého prachu. Tihle neměli ani individuální odhodlanost krtků, ani tu kolektivní odhodlanost termitů, i když se množstvím blížili mravencům. I oni se totiž do jednoho stejně jako Snopes jenom snažili zachránit své skrovné dolary. A Flem věděl: jedno další pípnutí, jedna další zvěst by je vyburcovala k návratu do té druhé banky: stačilo by, aby De Spain chtěl a to jedno pípnutí, tu jednu zvěst pustil prozíravě do vzduchu, a získá zpátky nejenom své staré jednožokové klienty, ale celý seznam Jeffersonské banky, i když by si něco takového stejně jako žádný jiný rozumný bankéř nepřál, neboť by to znamenalo jenom tolik a tolik dalších Ne, kterými by musel odpovídat, až by mu jakožto záruku na první splátku na ojeté, otřískané automobily nabízeli strhané muly a opotřebované hospodářské i domácí nářadí.

Tohle ovšem nestačilo. Tohle by zdaleka nestačilo. Přeuspořádal si to v hlavě a znovu si prošel ten smrskávající se bezcenný seznam jmen, která už probral, jako by byl už všechna nezvážil a nezjistil, že nejsou k ničemu: nejdříve svého synovce či bratrance, kupce jménem Wallstreet Panic, který se ani ne před deseti lety zásluhou prosté přičinlivosti, poctivosti a tvrdé dřiny, ke kterým přidal tisíc dolarů odškodného za tragickou smrt

320$

svého otce, stal společníkem v malém hokynářství v jedné postranní uličce a který byl teď, po těch deseti letech, majitelem několika po severním Mississippi roztroušených filiálek, jež zásobovalo skladiště jeho velkoobchodu, a který by sám stačil vyškubnout zpod De Spaina jeho banku. Jenže tomuhle bránily dvě nepřekonatelné překážky: fakt, že používal služeb druhé banky, jejímž byl akcionářem, a nesmiřitelné záští, jež chovala už k pouhému jménu Snopes jeho žena, která, jak se v Jeffersonu tradovalo, se dokonce pokoušela svého muže přemluvit, aby si to jméno dal úředně změnit. Pak probral ten ostatek klanu Snopesů, jakož i další Snopese po kraji, kteří vlastně Snopesové ani nájemci-farmáři nebyli, ale kteří mu už mnoho roků platili lichvářský úrok z pěti, deseti nebo dvacetidolarových půjček“. Jenže ti, i kdyby je za’ cenu, že by každému z nich nebo všem dohromady poskytl nějakou úlevu, získal pro sebe, by nedodali jeho věci stejně žádnou váhu, z toho prostého důvodu, že nikdo z nich, ať má v kterékoli veřejné instituci obnos jakýkoli, by v životě nepřičinil, neodvážil se přičinit svůj podpis na kus papíru, který by zůstal v jeho — Flemově — držení.

Tím se dostal zpátky tam, odkud vyšel, a tak si začal znovu v hlavě procházet a probírat ten bezcenný zmenšující se seznam, i když od začátku věděl, že se všechno nakonec zredukuje na jedno jediné jméno, kterému se doposud vyhýbal: na starého Willa Varnera, jeho tchána. Od začátku věděl, že bude nakonec muset to hořké sousto spolknout: že za ním bude muset znovu zajet, za tím cholerickým, popudlivým staříkem, který mu nikdy neodpustil a nikdy neodpustí, že ho úskokem přiměl, aby mu za pět set dolarů prodal usedlost starého Francouze, kterou pak on — Flem — prodal ani ne za čtrnáct dní nato s tří nebo čtyřsetprocentním ziskem: že za

321$

ním bude muset ještě jednou zajet, za tím staříkem, kterého před necelými pěti lety, kdy musel taky překousnout svou hrdost a zajet za ním, přemluvil, aby použil váhy svých akcií a peněz a pomohl mu zvolit prezidentem banky téhož muže, kterého mu teď musí pomoct toho úřadu zbavit.

Chápete? Tohle byl jeho problém. Nebýt té neuvěřitelné smůly, že ten panchart, kterému dal svoje jméno, je náhodou ženského pohlaví, nemusel by tenhle problém pravděpodobně zdolávat. Nebýt toho, že ten panchart jeho ženy je děvče, mohl by spokojeně klimbat . a snít si o své pomstě, dřímat v tom důvěrně známém náručí svého paroháčství jako člověk hovící si v důvěrně známém křesle s důvěrně známou knížkou.

Jenže to děvče bylo. Tento fakt (ach ano, pro muže jsou fakta důležitá, dokonce i pro muže, kteří se jmenují Flem Snopes) se mu nakonec vynořil před očima, a ať už to bylo v kterýkoli den či okamžik, byl to pro něj určitě neuvěřitelně nepředvídaný otřes. Flem si uvědomil, že je tady něco, že je tady stvoření, které takřka viděl se rodit, jak by se dalo říct, a na které se dnes a denně od té doby po celý svůj život díval a které pozoroval, i když zatím v naprosté nevinnosti, bez jakéhokoli podezření, protože ho nic předem nevarovalo. Ach, samozřejmě že věděl, že je ženského pohlaví a že bude-li žít dál, musí nevyhnutelně dospět: a jelikož je to stvoření lidské, musí se z něj, až dospěje, stát nutně ženská. Jenže byl příliš zaneprázdněný vyděláváním peněz, vždyť s tím musel začínat od píky — od píky? to byl opravdu eufemismus pro to, odkud vlastně začínal — a přitom neměl nic, čím by je vydělal, ani naději, že bude kdy něco mít, než aby měl čas si uvědomit nebo dokonce zjistit, že bude možná někdy potřebovat vědět něco o ženských. Chápete? Když se nějaké mládě, ně-

322$

jaké stvoření narodí, člověk si řekne: Bude to kůň nebo bude to kráva a časem je z toho opravdu kůň nebo kráva, která zapadne, sroste, splyne se svým prostředím beze stop po nějakém švu, spoji či srůstu. Ale mládě ženského rodu, stvoření, z kterého se stane (tomu se nedá zabránit, tomu nedokáže zabránit ani Flem Snopes) ženská, ne.— ženská se svému prostředí nepřizpůsobí, nezapadne do něj, ženská kašle na zvyklosti svého prostředí i na všechny formy chování, o kterých se většina lidí mezi sebou dohodla, že jsou nejlepší, a naopak už jen tím, že dýchá, už jen pouhou přítomností svého křehkého, něžného těla, zprohýbává, kroutí své vůkolí a vytváří na něm jemné obliny bez hran, zakřiveniny a plochy.

A právě tohle ho potkalo. Právě tohle se mu stalo.

V té době byl už totiž pravděpodobně smířený s tím, že ta pomsta a odplata jeho nepříteli je jenom marný, beznadějný sen. Tím chci říct, že si ji znova a znova maloval a znovu a znovu v duchu promítal, jen aby nakonec vždycky dospěl k té nuzácké sedlině s jedním žokem bavlny a jedním párem škrpálů, k té sedlině, která — i kdyby hodil na jednu kupu všechny její finanční zdroje včetně hodnoty jejich obnošených modráků — by nevydala ani tolik, aby to otřáslo rozpočtem venkovského církevního sboru, natož pak rozpočtem banky v okresním městě. A tak to pravděpodobně vzdal. Ne že by se byl smířil se svými parohy, ale smířil se aspoň s tím, že s nimi musí žít.

Jenže ten panchart, kterému dal — aby se tak řeklo, ve vší nevinnosti — jméno, se nespokojil s tím, že je ženská, ale jako na potvoru se z něj stala nebo aspoň hrozilo, že se stane, právě takováhle a nejinaká ženská. Že se z ní stane ženská, to očekával, vždyť byla ženského pohlaví, to by jí po pravdě řečeno neměl vůbec za

323$

zlé, ovšem za předpokladu, že jí bude stačit, když z ní vyroste obyčejná ženská. Kdyby si byl mohl vybrat, byl by samozřejmě chňapl po nějaké ošklivé, i když by na nějaké vyložené tělesné vadě netrval, stačilo by mu, aby byla ošklivá, od narození zakřiknutá a tudíž odsouzená k staropanenství, prostě taková, aby se na ni její mladí současníci jeden jako druhý jenom podívali a okamžitě zapomněli, že ji kdy viděli: ten, který by nakonec požádal o její ruku, by jedním okem, a pravděpodobně oběma, šilhal po penězích jejího (domnělého) otce, takže by byl v jeho (Flemových) rukou tvárný.

Jenže tahle taková nebyla, téhle bylo od okamžiku, kdy dosáhla puberty, souzeno nejenom se vdát, ale vdát se zřejmě za někoho, koho on nemůže ovládat, ať už z důvodů zeměpisných či věkových, nebo prostě z důvodu, který by byl ze všech nejhorší a pobouřil ho nejvíc: že by ten manžel peníze už měl a nepotřeboval ani nechtěl peníze jeho. Vide ten zlosyn gorilích rozměrů, kterého už v patnácti přitáhla až z Ohia a který svými pěstmi ve Zlatých rukavicích nebo možná svou pověstí člověka se Zlatými rukavicemi zastrašil celé její vůkolí a proměnil ho v úhor, kde kromě něho nezůstal jediný mužský, i když ho pak o všechno připravil fakt, s kterým si neuměly poradit ani jeho Zlaté rukavice: fakt, že je žena, a tudíž nejenom nepředvídatelná, nýbrž i nezměnitelná.

Chápete? Ne že by tu gorilu, která byla předurčena k tomu, aby jednou vládla nějakému Fordovu zastoupení, ne-li celému odborovému svazu, byl o všechno připravil či ji vytlačil ten svobodný mládenec, ti dva tu totiž byli po určitou dobu současně, ale korunní princ věku motorů prostě opustil svůj trůn, poněvadž na něm už seděl jeho nástupce, dvakrát tak starý jako ona, který do jejího života a do její fantazie vnesl smrtonosný

324$

závan ciziny, přestože byl zdánlivě neškodný a už pevně usazený v děloze městečka, a který se s ní po odpoledních setkával nad limonádami, ne snad aby zmámil a zprznil její ženské tělo, ale aby udělal něco mnohem horšího: aby zprznil její myšlení a naočkoval jí do něj a do fantazie nejenom nepraktické bláznivé sny z knížek básní, nýbrž i zhoubný jed nadějí a snů zrozených z nespokojenosti.

Chápete? Tenhle doktor práv středních let (dokonce už prošedivělý) z malého města, muž, o němž by člověk řekl, že se už na nic nezmůže a není nebezpečný, muž, který mu (Flemovi) vlastně posloužil jako spolubojovník při zahánění té první hrozby, té gorily z Ohia, se najednou proměnil v nebezpečí, které bylo ještě větší, protože tu dívku přemlouval, aby unikla někam, kde by byla mimo dosah jeho (Flemovy) moci, protože jí nejenom nakukal, aby se nespokojila s tím, kde je a kde má být, ale dokonce jí ukázal, kam by se měla vydat hledat obrazy a představy, o nichž, dokud jí je tam nenasadil, vůbec nevěděla, že je v hlavě chová.

Tohle byl jeho problém. A nemohl ho rozřešit tím, že by jí vybral, koupil manžela, kterého by ovládal a nad kterým by měl moc. Neodvážil se totiž připustit, aby si vůbec někoho vzala, dřív než Bůh nebo ďábel či spravedlnost nebo třeba jenom sama příroda, až jím už bude k smrti omrzelá, odstraní starého Willa Varnera — aspoň z povrchu zemského. V tom okamžiku, kdy by se vdala, by ho totiž — ať už se svým milencem či bez něho — opustila i jeho žena, která si ho vzala jen z toho důvodu, aby dal jejímu nenarozenému dítěti jméno (možná že trochu i kvůli morálnímu rozhořčení a zuřivosti Willa Varnera a taky asi kvůli tomu, aby utekla kraválu, který Will Varner v té chvíli nejspíš spustil, ale hlavně a takřka výlučně kvůli tomu dítěti), a závěť její-

325$

ho otce, sepsaná osmnáct let před tím, než si Eula vzala Flema Snopese, a deset nebo dvanáct před tím, než o něm — o Snopesovi — vůbec uslyšela, by v každém případě zůstala nezměněná.

A tak se zatím nesměla vdát za nikoho. Tomu bylo ovšem značně těžké zabraňovat, přestože byla doma, v Jeffersonu, kde chodila do nižší a pak do vyšší střední školy a kde ji v těch letech doprovázela domů polovina fotbalového a baseballového mužstva a do biografu ji doprovázel celý houf rytířů. Ale aspoň bydlela doma, kde měl její otec více méně všechno pod palcem, buď z toho titulu, že je její otec (ach ano, její otec: nevěděla, že není její otec, a po pravdě řečeno, i kdyby se jí byl někdo pokusil prozradit pravdu, byla by ji odmítla, zavrhla, neboť pro ženy nejsou pravda ani romantika důležité, jenom fakta, ať už jsou pravdivá nebo nepravdivá, hlavně když zapadají do všech ostatních faktů, a pro ni byl fakt to, že Flem Snopes je její otec, neboť vyplýval z toho prostého faktu, že i ostatní dívky, samozřejmě stejně jako chlapci, mají otce, pokud už neleží mrtví pod náhrobkem, který lze najít), nebo prostě proto, že by mohl pohrozit, předložit k proplacení lichvářský úpis nebo neprodloužit hypotéku, kterou podepsal otec či jiný příbuzný toho kterého ženicha, nebo — kdyby měl (Flem) štěstí — přímo ženich.

Ale kdo se najednou nevyvrbí jako ten všetečný prošedivělý cizí člověk, který ji zahrnuje zmrzlinou a katalogy vysokých škol z jiných států a nakonec ji přesvědčí, že nejenom její štěstí a její zájem, nýbrž i její povinnost spočívá v tom, aby odešla z Jeffersonu, aby z něj vypadla v okamžiku, kdy odmaturuje na střední škole, a to provokativní zralé ženství, co pustilo Jeffersonu už tucetkrát žilou (ba, jednou to byla opravdovská krev), přenesla do světa, kde se to hustě hemží mladými svo-326$

bodnými muži, kteří jsou vůči manželství bezbranní, ať si to před tím, než ji spatřili, uvědomovali nebo ne. A tak tomu předešel nebo to spíš odsunul o další rok tím, že ji přinutil nebo přemluvil (k čemu se utekl, to nevím: třeba dokonce k slzám; jestli zjistil, že pomáhají, pak rozhodně i k slzám), aby ten rok promarnila na Akademii (na jednom z těch posledních, ušlechtilých, neochotně ustupujících anachronismů, které se nazývají Akademie slečny té a té nebo Takový a takový ústav pro dívky a ve kterých je do osnov zahrnuto i držení těla a malování na porcelán, škol, jimiž je americký Jih dosud pokropen, přestože ostatní části Spojených států je už neznají). Na tohle myslel, když horečně přehraboval mozek, jak eliminovat tu hrozbu, toho strašáka, kterého pro dědictví jeho ženy představoval ten venkovský doktor práv středních let, jenž ji neustále svádí brožurkami škol z jiných států, po pravdě řečeno tentýž doktor práv středních let, který zahnal tu předcházející hrozbu, toho automechanika z Ohia. Ale zřejmě tady nebyl nikdo, kdo by na oplátku vyloučil jeho, jedině otec, připravený k boji, otec, jenž znal jenom jednu zbraň — peníze. A tak si dovedu představit, jak se asi musel mít během celého toho roku neustále na pozoru před každým náhodným neznámým člověkem, před každým cesťákem s kolekcí mýdla nebo železářského zboží, který vystoupil z vlaku a zůstal v Jeffersonu přes noc, a přitom neustále ždímat a napínat na skřipec svou usouženou fantazii, aby vymyslela nějaký prostředek, kterým by mě přiměl přijmout dostatečně velkou půjčku na dostatečně lichvářský úrok, a tím mě dostal pod palec.

Tohleto jsem totiž očekával. Dokonce jsem dospěl tak daleko, že jsem si plánoval, že jsem snil o tom, co s těmi penězi udělám, co si za ty peníze, za které ho

327$

budu dál klamat, koupím. Ale on nic takového neudělal. Vytřel mi zrak. Možná mi dokonce prokázal tu čest, že mě nejenom nevystavil pokušení, abych si ji já potřísnil, a tím mi ji zachránil, ale že dokonce předpokládal, že ji prodám, dřív než si ji potřísním, takže pokušení udělat jedno bude automaticky zavrženo kvůli druhému. Zkrátka, žádný úplatek mi nenabídl. A dnes už vím proč. Vzdal to. Tím chci říct, že si konečně uvědomil, že jí nemůže zabránit v tom, aby se vdala, i kdyby ji udržel v Jeffersonu, a že v okamžiku, kdy k tomu dojde, může se navždycky rozloučit s penězi starého Willa Varnera.

Někdy během toho posledního léta — posledního léta nebo spíš podzimu, poněvadž škola už zahájila, Linda chodila do druhého ročníku Akademie a marnila další rok v těch šednoucích stěnách, kde slečna Melissa Hogganbecková tloukla tomu smrskávajícímu se houfku přítomných dosud tvrdošíjně do hlavy, že nejenom dějiny Ameriky, nýbrž i dějiny celého světa ještě nedospěly k Božímu hodu roku 1865, neboť i když se generál Lee (spolu s ostatními vojáky, včetně jejího dědečka) vzdal, válka sama není u konce a další desetiletí po pravdě řečeno ukáže, že ta jejich domnělá kapitulace je omyl — si totiž asi dopřál na chvilku oddych a provedl bilanci. Po pravdě řečeno mu stejně jako kterékoli jiné osobě mužského pohlaví muselo stačit se na ni podívat, aby poznal, že takhle to nemůže jít moc dlouho dál, i kdyby ji jakživo nepustil ani ze zahrádky před domem — že ta dívka (teď už žena, tenhle měsíc jí bude devatenáct), která prostě tím, jak se pohybuje, jaká je, slibuje, a zároveň vyžaduje, a taky prožije nejenom pouhou vášeň — nejenom tu matčinu noční divokou, nezkušenou kapitulaci v houštině u silnice, kdy milenec ještě krvácel po boji s celou bandou —, nýbrž i lásku, něco, co hodnotou odpovídá nejenom té dnešní, nevinné, ustrašené

328$

a strach nahánějící vášni, nýbrž i té zítřejší síle, té schopnosti dosáhnout vyrovnanosti, růstu, naplnění a uskutečnění nadějí a posléze spokojenosti ve společném klidu a bok po boku prožívaném stáří. A že k tomu — k tomu nejhoršímu, k té pohromě, k té katastrofě, k té zkáze, k okamžiku, kdy příležitost sáhnout aspoň na část peněz starého Willa Varnera bude neodvolatelně ztracená — může dojít kdykoli. A kdo ví, jestli dokonce nepocítil úlevu, když si uvědomil, že co nevidět může nastat okamžik, kdy si bude možná moct nejenom přestat lámat hlavu tím, že by o ty peníze mohl přijít, nýbrž kdy v ně už nebude muset doufat, asi jako člověk sedící u zubaře, když asistentka otevře dveře do mučírny, podívá se na něj a řekne: „Další,“ a on nemůže nic dělat, poněvadž mu obyčejný ostych nedovolí vyskočit a utéct.

Chápete? Kdy už nebude muset marnit čas nadějemi či dokonce lítostí, poněvadž už bude mít probrané a zavržené všechny prostředky, neboť kdoví, jestli si během toho léta, co prohrabával svůj utýraný, vzteklý mozek, aby našel nějaké prostředky, které by mě přinutily přijmout půjčku na stoprocentní úrok, nepohrával i s možností, že najde nějakého oddaného nadšence, který ve jménu člověčenstva baží po mučednictví a někdy v noci zastřelí oknem kuchyně starého Willa, ale i to nezavrhl, a bude mít klid a bude moct zapudit nikoli snad veškeré naděje, ale starosti.

A nejenom klid, nýbrž i radost, že může nadobro zapudit tu bludičku peněz svého tchána, že se může vrátit ke své původní naději a snu o pomstě a odplatě člověku, který je zodpovědný za situaci, kvůli níž se on — Flem — musí zříct veškerých nadějí na dědictví své ženy. Po pravdě řečeno už věděl, proč s tou pomstou tak dlouho otálel, proč se při probírání možností tak

329$

zbaběle vyhýbal přímému pohledu do tváře jména starého Willa. To proto, poněvadž od začátku instinktivně tušil, že mu sice může posloužit jedině starý Will, ale že jakmile ho jednou použije ke své pomstě, zabije touž ranou navždycky veškeré naděje, že by mohl někdy dostat něco z jeho odkazu.

Ale tohle už byla odbytá, skončená, uzavřená záležitost. Byl volný. Zbývalo jenom najít metodu, jak lichotkami, přesvědčováním, úskokem — podle toho, co bude nejpříhodnější, nejrychlejší či nejúčinnější — donutit, přimět hlasovací moc akcií starého Willa, ke které přihodí váhu akcií těch, co se starého Willa příliš bojí, než aby se mu postavili, plus váhu vlastních akcií a váhu akcií své armády jednožokových vkladatelů a jejich šeptem vedené kampaně, aby zpod De Spaina vyškubly banku, a pak ho společnými hlasy zbavit prezidentství.

Zbývalo jedině jak, jak si poradit s Willem Varnerem — jedním slovem, jak ho potřít. A kdo může vyvrátit tvrzení, že i to věděl, že měl ten plán skrz naskrz prokoumaný už z doby, kdy se ještě přímému pohledu do tváře Varnerova jména vyhýbal. Jakmile se totiž jednou rozhodl a konečně se donutil vyříznout vlastnoručně tu starou marnou naději na dědictví své ženy a vypálit ji, přestal zřejmě váhat. Jediný pěšák, který mu mohl předtím zmařit naděje na Varnerovy peníze, byla ta dívka, a tak ji držel doma, kde mohl ten nevyhnutelný sňatek, který by ho mohl zničit, aspoň odkládat, a držel ji doma nejenom proti jejímu přání, nýbrž i proti přání její matky (o tom všetečném sousedovi ani nemluvě), držel ji doma, i když to nejspíš i podle jeho názoru znamenalo, že v tom anachronickém vakuu Dívčí akademie jen maří čas. Držel ji doma celý dlouhý rok a pak ještě do vánočních svátků dalšího roku, kdy jí dal náhle přes noc bez jakéhokoli upozornění svolení k odchodu,

330$

k odjezdu z Jeffersonu a k zápisu na Státní univerzitu, která je sice samozřejmě jenom osmdesát kilometrů od domova, ale osmdesát kilometrů je přec jen osmdesát kilometrů, a tak nemá možnost hlásit se každý večer doma a tráví veškeré hodiny, které neprospí, mezi spoustou mladých lidí, mezi tisíci svobodných lidí mužského pohlaví.

Proč? To je nabíledni. Proč udělal cokoliv, co kdy udělal? Poněvadž za to dostal něco, co pro něj mělo mnohem větší cenu než to, co dal. Takže člověk si ani nemusí domýšlet tu rozmluvu s jeho ženou (samozřejmě že spolu někdy rozmlouvali: byli přece manželé, a i neženatý člověk musí občas s někým promluvit) — vlastně byli čtyři, poněvadž v té syntetické chodbě nejspíš už čekali dva svědkové, až Eula uchopí pero: Podepiš tohle potvrzení, který mi zaručuje, že ať podle otcovy závěti zdědíš kolik chceš, připadne bez ohledu na to, jakej bude v tý době náš vztah, jedna polovina mně, a já dovolím Lindě odejít z Jeffersonu na študie. No dobrá, dejme tomu, že to lze nedodržet, porušit, nedbat toho, že je to neplatné. Jenže to nemohla vědět, ale i kdyby vůbec nepochybovala, že to platné je, a měla v tom okamžiku dědictví už v ruce, byla by odmítla dát mu z něj na oplátku polovinu? A kromě toho tím nezamýšlel poplašit, vystrašit tak, aby překročila hranice říše chladné soudnosti, ji, nýbrž někoho jiného.

Tohle by vysvětlovalo to „jak“. Zbývalo už jenom „kdy“. Konec zimy strávila Linda už na univerzitě, ale on dosud chodil po městě, spokojený, nevyzpytatelný, pořád stejný, v tom širokém černém plantážnickém klobouku a titěrném motýlku, které jsme s pravidelností hodin na soudní budově aspoň jednou denně zahlídli někde na náměstí. A tak to šlo po celou zimu i na jaře až do včerejšího rána.

331$

Tak tak, odjel tam. A tak si budete muset i tohle domyslet, poněvadž tentokrát tu nebudou ani ti svědci, co čekali v té syntetické chodbě: jak znovu jede po té dlouhé, už letně uprášené štěrkové silnici (když po ní cestoval před osmnácti lety, byla to jenom vozová cesta) k Varnerově krámu, ale tentokrát v automobilu, tak naléhavé bylo to „jak“ a „kdy“, které se konečně střetly. A tak tajné: automobil byl najatý. Tím chci říct, že byl najatý jinde. Třebaže většina významných lidí z Jeffersonu i z okresu už měla vlastní automobil, on k ní nepatřil. A nejenom kvůli tomu vydání, kvůli tomu, že stejně jako někteří další lidé z Yoknapatawphského okresu pokládal za pošetilé, takřka zločinné, vázat tolik dolarů a centů v něčem, co si na sebe nevydělá, dřív než je to ojeté, ani když v tom člověk vozí pasažéry, nýbrž proto, že ještě nejenom nebyl význačný občan Jeffersonu, ale ani jím ještě být nechtěl: tajemství, kolik má vlastně na hotovosti, by bránil stejně jako svůj život.

Ale tohle bylo tak naléhavé, že tam musel jet automobilem, aby tam byl dřív, a tak tajné, že by si ho byl najal, že by byl vyplázl peníze a jel tam najatým automobilem, i kdyby byl měl vlastní, jen aby ho nikdo neviděl, jak tam jede svým. Tohle bylo příliš tajné, než aby se tam svezl s pošťákem, což by byl pořídil za dolar: dokonce příliš tajné, než aby některému svému klientovi zrekvíroval jeho motorové vozidlo, které bylo zakoupeno za jeho (Flemovy) peníze, a tak vlastně stejně patřilo jemu, a které si pojistil jedním ze svých nesčetných lichvářských dluhopisů. Místo toho si automobil najal. Nikdy se nedovíme, jaký a kde: jenom že asi neměl poznávací značku Yoknapatawphského okresu a že v něm znovu, i když už naposledy, jel na Varnerovu křižovatku a za ním se táhl, vlekl blednoucí oblak žlutého prachu, po téže silnici, po níž jel před osmnácti

332$

lety na voze taženém muly s veškerým svým majetkem, se ženou a jejím panchartem ženského pohlaví, s několika kusy nábytku, co jim dala paní Varnerová, se smlouvou, podle níž mu Ratliff postupoval svou polovičku restaurantu v jedné jeffersopské zastrčené uličce, a s několika dolary, které mu zbyly z toho, co Henry Armstid (jenž byl teď nadosmrti zavřený v jacksonském blázinci) za deset let naškudlil, naskrblil se svou ženou a co s půlkou toho restaurantu představovalo cenu, kterou Ratliff s Armstidem vysolili za usedlost starého Francouze, kde Flem zahrabal dvacet pět stříbrných dolarů tak, aby je svými lopatami objevili.

Tou poslední cestou uzavřel elipsu, na níž nechal celých osmnáct let svého života, neboť Francouzovo Zátočí, Varnerova křižovatka a Varnerův krám je jedno z míst, a možná dokonce vůbec jediné místo, kam už do konce života nepojede, poněvadž ať vyhraje nebo prohraje, už tam nebude mít zapotřebí jet, a ať vyhraje nebo prohraje, už se tam rozhodně neodváží. A kdoví, třeba si říkal, jaká je to smůla, že musí jet za starým Willem do krámu, a ne k nim domů, kde by v tu dopolední hodinu nebyl nikdo jiný než paní Varnerová a černošská kuchařka — a že musí místo toho jet do krámu a nehnout se, dokud toho starého cholerického loupežnického pruďase s pomocí toho papírku s podpisy svědků nezdolá, nepotře. Pro ženské nejsou důležité nějaké romány nebo morálka nebo hřích a jeho potrestání, pouze fakta, nevyvratitelná fakta, která člověk potřebuje k životu a o kterých se musí navíc na vlastní oči sakra dobře přesvědčit, že nešidí, neklamou, mluví jasnou řečí a nejsou každou chvilku jiná. Jak jednoduché by bylo jet přímo k ní, k té ženské (k té mohutné, tvrdé, chladné, šedivé ženské, která už vůbec nejezdí do města a tráví veškerý svůj čas mezi domovem a kostelem, jimž vlád-333$

ne navlas stejným způsobem: k té samozvané strážkyni příspěvků, které ždímá z kongregace tím, že na ni pouští hrůzu, takže se jí všichni bojí, a která si sama vybírá, volí a najímá kněze, a ty, co jí nejsou po chuti, zase propouští. Tradovalo se, že si jednoho vybrala na bavlníkovém poli, když jela kolem v bryčce, že ho odtrhla od klečí pluhu a nařídila mu, aby šel domů, vykoupal se, převlíkl, a za půl hodiny k němu přišla a uvedla ho v úřad).

Jak prosté by bylo dojet k těm vratům a říct najatému řidiči: „Počkejte na mě. Jsem hned zpátky,“ vydat se po chodníčku a vejít do síní svých předků (no dobrá, tak tedy předků své ženy: však přijel právě proto, aby si mezi nimi dynamitem vystřílel rovnoprávnost), procházet jednou za druhou, až by našel paní Varnerovou, ať už by byla kde byla, a říct jí: „Dobrýtro, paní tchýně. Včera večer jsem přišel na to, že naše Eula už osmnáct roků spí s jedním chlapem z Jeffersonu, kterej se jmenuje Manfred De Spain. Spakoval jsem si věci a odstěhoval se, než jsem odjel z města, ale žalobu o rozvod jsem ještě nepodal, poněvadž soudce ještě spal, když jsem jel kolem jeho domu. Ale až se večír vrátím, tak to vyřídím,“ a pak se otočit, vrátit se k vozu a říct šoférovi: „Tak, mládenče! Zpátky do města,“ a nechat paní Varnerovou, aby to dokončila za něj, aby místo něho vešla do doupěte, kde starý Varner sedí mezi ohryzanými kostmi — mezi věšáky s chomouty a klečemi k pluhům, zasmrádlým bůčkem, moukou, lacinou melasou, sýry, botami, petrolkou, pracovními rukavicemi, šňupavým i žvýkacím tabákem, od much podělaným cukrovím, zádržními právy, hypotékami na sklizně, pluhy, muly, koně a pozemky —, jež symbolizují jeho majetek. Lelkovalo by tam pár chlapů, ale ne zas moc, poněvadž je doba setí, takže ti, co by byli tam místo na poli, by si to

334$

uvědomili, a jakmile by ji uviděli, hned by s pocitem provinění jako jedna poděšená vlna vyrazili, přestože by se jim jistě nepodařilo zmizet včas.

„Vypadněte,“ řekla by, třebaže by už mezitím vykročili. „Potřebuju si pohovořit s Willem. — Počkat. Doběhněte někdo z vás na pilu a vyřiďte jodymu, že potřebuju jeho automobil, ale kalupem.“ A oni by odpověděli: „Jistěže, paní Varnerová,“ ale to by už neslyšela, poněvadž by už stála nad starým Willem, který teď sedával v křesle se sedátkem z nevydělané kůže. „Vstávej. Flem konečně načapal Eulu, nebo to aspoň tvrdí. Žalobu ještě nepodal, takže máš čas, než se to roztroubí po celým okrese. Nevím, co má za lubem, ale jeď tam a zatrhni mu to. Nic takovýho nestrpím. Nasoužila se nás před dvaceti rokama až až. Nechci, aby se mi vrátila domů a já z ní měla znovu hlavu jako trám.“

Jenže to udělat nemohl. Tak jednoduché to nebylo.

I pro muže, zvlášť pro takové, jak je Will Varner, jsou totiž fakta důležitá, a fakt, jaký měl on, Flem, podepsaný, dosvědčený a složený v kapse kabátu, je pro takového Willa Varnera obzvlášť důležitý. A tak musel jet do krámu, musel se donutit vkročit do toho doupěte, napřáhnout ruku a zatahat za ty nic netušící fousy a pak, zatímco mu kolem hlavy bila a hřímala bouře, stát, dokud se dočasně nevyzuřila aspoň natolik, aby bylo slyšet, jak jeho hlas říká: „Je to její podpis. Jestli ho nepoznáváte, ty dva svědci ho poznaj. Stačí, když mi pomůžete vzít Manfredovi De Spainovi jeho banku — když převedete svoje akcie na mý jméno a přijmete ode mě antidatovanej šek, jestli chcete, a jakmile Manfred De Spain z banky vylítne, jsou ty akcie zase vaše, anebo taky můžete přihodit hlasy těch akcií sám, jestli je vám to milejší — a tenhle papír je váš. Sám vám pod ním podržím sirku, až ho budete pálit.“

335$

To stačilo. Jenže tu už byl zase, kde se vzal tu se vzal, Ratliff (ach ano, Jefferson by se byl bez Ratliffa obešel, ale já — my — ne: já a ten zatracený klan Snopesů bychom se bez něj neobešli), úpravný, čistý a v modré košili bez kravaty. Zamrkal na mě: „Strejček Billy se r vydal dnes ráno ve čtyry hodiny Jodyho vozem do města, kde si to namířil rovnou k Flemovi. A Flem dneska ráno nebyl ve městě. Copak z toho podle vaší minky vyleze?“ Zamrkal na mě: „Co to podle vaší minky bylo?“

„Co bylo co?“ zeptal jsem se.

„To, co odvez včera madame Varnerový. A co bylo tak důležitý, že to strejčka Billyho vyštvalo na silnici do města ve čtyry ráno.“

„Paní Varnerové?“ zeptal jsem se. „Vždyť to dal Willovi.“

„Co vás nemá,“ odpověděl Ratliff. „S Willem vůbec nemluvil. To vím, poněvadž jsem ho tam sám vez. Musel jsem odlifrovat madame Ledbetterový z Rockyfordu šicí stroj a on mi navrhnul, abych to, jestli mi to nevadí, vzal přes Francouzový Zátočí, že by si tam minutku pohovořil s paní Varnerovou, a tak jsme to tak udělali. Byl uvnitř opravdu jenom asi minutku a nato vyšel ven a jeli jsme dál, poobědvali u paní Ledbetterový, složili stroj a vrátili se do města.“ Znovu zamrkal. „Jenom asi minutku. Co moh podle vaší minky za jedinou minutku paní Varnerový říct nebo dát, že to strejčka Billyho vyštvalo na silnici k Jeffersonu tak brzy po půlnoci?“

336$

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

V. K. RATLIFF

Ne, ne, ne, ne, ne. Mejlil se. Je to halt právník a právníci musej mít všecko samý kličky a háčky, ať to štymuje nebo ne, poněvadž jak to nemá samý kličky a háčky, tak to není správný, a i když to štymuje, tak tomu nevěřej. Bylo to něco jinýho — ne ňákej podškrábnutej papír, kterej by zplichtil v náhlým popudu a dal ho podepsat bůhvíkolika svědkům a kterej by každej právník, i kdyby nebyl zdaleka tak chytrej jako pan doktor Stevens, rozcupoval na kousky a ještě byl svolnej klientovi za tu rozkoš zaplatit.

Bylo to něco jinýho. Co, to nevím, ale ten večír mě zastavil na náměstí a řek: „Prej dneska ráno přišel stroj pro paní Ledbetterovou. Až tam s ním zejtra pojedete, rád bych se s váma tam i zpátky svez, kdyby vám nevadilo vzít to přes Francouzový Zátočí a minutku se tam zdržet.“ Jeden se arci nikdy nediví, jak se Flem o čem doslechnul, poněvadž když dojde na divení, je už pozdě, v tý chvíli už má totiž Flem zisk v kapse. A tak jsem odpověděl:

„Inu, když někdo jede do Rockyfordu, může to koneckonců vzít i přes Francouzový Zátočí. Právě tak jako člověk, co jede do Memphisu, to koneckonců může vzít přes Birmingham. Nemusí, ale může.“ Chápejte: To jsem řek, jen abych slyšel, jak bude smlouvat. Ale vytřel mi zrak.

„Máte pravdu,“ povídá. „Je to dobrejch deset kilometrů zajížďky. Stačilo by, kdybych vám dal za kilometr po padesátníku?“

„To by bylo přeplacený,“ povídám. „To bysme se mu—

337$

seli vrátit do města až ve středu před východem slunce, abysme těch pět dolarů projeli. Já vám řeknu, jak to uděláme. Kupte dvě cigára, a jestli jedno z nich vykouříte, tak vás na tu minutku dovezu do Francouzovýho Zátočí jen za to, že mi budete dělat společnost a bavit mě.

„Dám ty cigára obě vám,“ povídá. A tak jsme to tak udělali. Ošulil mě arci o polovičku tý malý kavárny, co jsme měli s Groverem Winbushem, ale bůhsuď, kdo na tom byl vlastně škodnej? Kdyby se jí byl nezmocnil, Grover by ji třebas taky přešupačil na ňákej podnik, kam se lidi choděj čučet na francouzský pohlednice, a já bych byl tam, kde je Grover, v cihelně, kde bych dělal nočního hlídače.

A tak jsem ho vez přes Francouzový Zátočí. A povídali jsme si opravdu hezky, pokavaď člověk monologu, kterej vede s Flemem Snopesem, říká rozmluva. Nevzdává se totiž přitom naděje, že se něco přiučí. Ví, že mlčení má, musí mít svou cenu, když je tak vzácný, a tak si pomyslí: Teď mám příležitost zjistit, jak s ním nakládá odborník. Samozřejmě že to nezjistí a nezjistí to ani příště, však má před sebou odborníka. Ale může aspoň doufat, že to zjistí. A tak jsme jeli. chvilku jsem něco povídal já, pak zase on, většinou samozřejmě já. Flem jenom každejch pět nebo šest kilometrů přestal žvejkat, plivnul z okýnka a řek: „No jo“ nebo „To se ví“ či „Zdá se“, až nakonec — za dalším kopečkem už byla Varnerova křižovatka — povídá: „Do krámu ne. K nim domů.“ A tak opáčím:

„Cože? Strejček Billy teď doma nebude. V tudle dopolední hodinu bejvá v krámě.“

„Já vím,“ odpoví. „Vemte to tudyma.“ A tak jsme to vzali tudyma. Krám jsme ani nezahlídli, natož pak abysme jeli kolem něj, a pak jsme dorazili k domu, k vratům.

338$

„Řek jste jednu minutku,“ povídám, „jestli to bude trvat dýl, dlužíte mi další dvě cigára.“

„Platí,“ povídá. A vystoupil a šel po chodníčku k baráku a já vypnul motor a seděl a říkal si: Oč jde, oč jde? Šel za madame Varnerovou. Ne za strejčkem Billym. Za MADAME Varnerovou. Strejček Billy ho totiž nenáviděl jenom za to, že ho obral o tu usedlost starýho Francouze, i když musel uznat, že ho o ni obral poctivě, kdežto paní Varnerová ho nenáviděla jak ňákýho papežence nebo baptistu nejenom za to, že se dopustil hříchu, poněvadž si vzal její dceru, kterou přived do maléru někdo jinej, ale i za to, že na tom hříchu ještě vydělal a že to byl počinek, z kterýho se vyšvihnul až na viceprezidenta banky. A on jede takovou dálavu, aby si promluvil s madame Varnerovou, a je dokonce svolnej zaplatit mi za to pět dolarů. (Tím chci říct, že mi za to nabídnul pět dolarů, ale je mi dnes jasný, že bych byl od něj moh chtít i deset.)

Ne, neříkal jsem si Oč jde? Oč jde?, ale O koho jde? Kdo by se tohle měl dovědět, a snažil jsem se na to za tu chvilánku, co jsem měl pro sebe, přijít — když se uvolil dopřát mi jednu minutu, tak musím na to, kdo ten kdo je, přijít za jednu minutu. O mě nešlo, poněvadž z Ratliffa už nekoukalo nic, co by moh potřebovat, o pana doktora s Lindou a Eulou a o tu záležitost s odjezdem do školy, která byla, jak by se dalo říct, poslední poprask, kterej přivábil pozornost místního dějiště k Snopesům, už taky nešlo, ta už byla taky vyřízená a Linda byla aspoň na univerzitě v Oxfordu, když už ne na nějaký tý vysoký škole ve Virgínii nebo v Nový Anglii, po jaký toužil pan doktor. Manfreda De Spaina jsem do toho nezahrnul, poněvadž jsem nebyl na jeho straně. Ne že bych byl proti němu, spíš že jsem byl tý minky, že chlapík, co má na svý straně tolika lidí

339$

jako Manfred De Spain, nebo (jak by to vyjádřil pan doktor Stevens) aspoň tolika lidí, o kolika se to všichni ty, co jim do toho nic nebylo, domnívali, to nemá zapotřebí. Natož pak aby si to zasluhoval.

Jenomže jsem měl málo času. Nebyla to přesně jedna minuta, ale taky ani dvě, a už vyšel ze dveří v tom černým klobouku a motýlku a žvejkal dál, jak by se nechumelilo (pochybuju, že co byl uvnitř, přestal vůbec žvejkat, stejně jako si nejspíš ani nesundal z hlavy klobouk), a když se vrátil k vozu, plivnul si a nastoupil, a tak jsem nastartoval a řek: „Nebyly to plný dvě, tak vám jedno spustím,“ a on odpověděl:

„Dobrá,“ a já jsem tam dal jedničku a s nohou na spojce jsem řek:

„Jestli jste ji nezastihnul, tak bysme mohli zaject do krámu, abyste strejčkovi Billymu moh říct, že jste jí na věšáku na klobouky nechal vzkaz.“ Ještě jednou nebo dvakrát žvejknul, udělal v puse jantarovou kuličku, naklonil se k okýnku, znovu si uplivnul, pak se opřel dozadu a už jsme pokračovali v cestě do Rockyfordu, kde jsem madame Ledbetterový složil mašinu a ona nás pozvala na oběd, a když jsme se najedli, vrátili jsme se domů. A dneska ráno ve čtyry přivez strejčka Billyho jeho černošskej šofér v Jodyho voze k Flemovýmu baráku, ale proč ve čtyry hodiny, to náhodou vím: to bylo dílo paní Varnerový.

Tím chci říct, že strejček Billy chodívá spát, jakmile dojí večeři, což v týdle roční době je ještě před západem slunce, takže se vždycky někdy mezi jednou a dvěma hodinama ráno probudí. Samozřejmě že má kuchařku vycepovanou, aby vstala a uvařila mu snídani, jenže mu zdaleka nestačí, že v kuchyni rachotí pánvičkama jedna černoška, musej se nejenom zbudit, ale i vstát taky ostatní: dupá, bouchá dveřma a huláká, že chce

340$

todle a onohle, až musí vstát a oblíknout se i paní Varnerová. Jenomže strejček Billy dokáže sníst snídani, posedět v křesle, vykouřit si fajfku a jít si zase lehnout a spát až do bílýho dne, kdežto madame Varnerová, jakmile ji strejček Billy jednou pořádně probudí, už neusne.

Takže todle byla její příležitost. Nevím, co jí Flem řek nebo dal tak důležitýho, že se strejček Billy vypravil do města ve dvě ráno, ale stejně důležitý pro ni bylo, že bude mít příležitost vlízt si zpátky do postele a v klidu a míru spát až do ňáký civilizovaný křesťanský hodiny. A tak mu nic nedala nebo neřekla, teprva když se jako obvykle ve dvě ráno probudil: jestli to bylo něco, co jí Flem dal, neměla zapotřebí nic opakovat, nemusela nejspíš ani vstávat, jenom to opřít o lampu, aby to strejček Billy uviděl, hned jak škrtne sirkou, zapálí lampu a zbudí celej barák i sousedy.

Takže co to bylo, to nevím. Žádnej sešvindlovanej kus papíru, napsanej v naději, že strejčkovi Billymu nažene strach a on udělá něco, co do tý doby udělat nehodlal, to ovšem nebyl. Flem Snopes totiž ví, že strejček Billy má pro strach uděláno. Muselo to bejt něco, co se tejkalo jeho rodiny, jeho příbuzenstva, a jediný lidi, co měli něco společnýho s Jeffersonem a kvůli kterejm by strejček Billy uďál něco, o čem až do toho momentu netušil, že by to uďál, byly Eula a Linda. Flem to bejt nemoh, o tom strejček Billy už dvacet let přesně věděl, co mu udělá, až Flem na chvilku přestane koukat jak ostříž nebo se mu zachvěje ruka, či až bude jeho pozornost bloumat jinde.

Ale aby šel s tím papírem za strejčkem Billym sám, to ho ani nenapadlo. Poněvadž jestli se to ňák tejkalo banky a Flem byl přesvědčenej, že je to natolik pádný, aby to stačilo prostě předat nebo říct madame Varnerový

341$

a aby to Willa Varnera, jakmile to vyslechne, vyhnalo z Francouzovýho Zátočí do Jeffersonu, tak to rozhodně muselo bejt něco, co dřív nebo pozděj ňák škrábne Eulu nebo se jí to aspoň dotkne. A jestliže mám pravdu v tom, že Flem Snopes ví, že má strejček Billy Varner pro strach uděláno, tak většina lidí zase ví, že Flem Snopes má taky pro strach uděláno. Ale člověk nemusí bejt nijak zvlášť velkej zbabělec, aby se mu nechtělo vejít do toho krámu, přistoupit k starýmu Willovi Varnerovi a říct mu, že se jeho dcera dodnes nepolepšila a že se už osmnáct roků peleší s dalším chlápkem, s kterým není sezdaná, a že její manžel nemá dost kuráže se rozhodnout, co v tom podniknout.

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

CHARLES MALLISON

Bylo to, jako když přijede cirkus nebo je jarmark. Nebo dokonce jako nějaká ještě větší událost: jako krajský nebo dokonce celostátní sportovní den mládeže, poněvadž jsme kvůli tomu dostali prázdno ve škole. Jenomže pak se z toho stala ještě větší událost než obyčejný jarmark nebo sportovní den mládeže, poněvadž se do toho zapletla i smrt. Ale to jsme v té době ještě nevěděli.

Začalo to prázdnem ve škole, které jsme vůbec nečekali. Působilo to dojmem, jako by ta doba, všechny okolnosti i místo, kde se to odehrává, samy směřovaly k tomu, aby se něco stalo, aby se něco muselo stát, a že k tomu právě nastal ten správný okamžik a dějištěm toho všeho bude Jefferson ve státě Mississippi, a tak se pro to musí vyklidit a upravit jeviště.

Prázdno ve škole začalo v úterý ráno. Týden předtím

342$

se totiž do Jeffersonu přistěhoval jeden zaměstnanec silniční správy se svou rodinou: jejich chlapeček chodil do druhé třídy. Byl zřejmě nemocný, už když ho maminka přivedla poprvé do školy, a tak se musel vrátit domů. Vzkázali pro ni, ona ještě to odpoledne přišla, odvedla si ho a večer ho pak odvezli do Memphisu. To byl čtvrtek, ale teprve v pondělí odpoledne přišla zpráva, že má obrnu, a bylo oznámeno, že se škola zavírá, dokud se nezjistí, co dělat nebo nedělat dál či jak, a tak se zatím všichni snažili dovědět se něco bližšího o obrně nebo o tom chlapečkovi zaměstnance silniční správy a tak. Zkrátka, měli jsme prázdno, které jsme nečekali a ve které jsme nedoufali, poněvadž byl duben, takové to dubnové ráno, za jakého se člověk probudí a řekne si, že nemuset do školy je vůbec nejlepší v dubnu, ale pak si pomyslí: Kromě podzimu, kdy je čerstvo a přitom ještě není chladno a stromy jsou žluté a červené a dá se chodit na celý den na lov. Jenže nato si řekne: A kromě zimy v době, kdy skončily vánoční prázdniny a do léta se už není nač těšit. Ale pak si řekne, že je těžko říct, kdy je nejlepší nemuset do školy, takže je vlastně dobře, že se do ní musí, poněvadž kdyby se nemuselo, nebyly by žádné prázdniny ani svátky.

Zkrátka jsme měli prázdno a nevěděli, jak dlouho nám vydrží, a to bylo dobře, poněvadž jsme si aspoň nemuseli říkat: Už jenom dva dny nebo Už jenom jeden den a neměli jsme na práci nic než si prázdninově žít, prázdninově dýchat, jeden den, druhý, a kdoví? třeba ještě další, a kdoví? třeba i ten, co přijde po něm. A tak když jsme ve středu i my, děti, které by — nebýt toho chlapce zaměstnance silniční správy — bývaly byly ve škole, začínaly přicházet na to, že se v kanceláři prezidenta banky — ne té staré, Jeffersonské banky, ale té druhé, té, co jsme jí ještě pořád říkali nová banka nebo

343$

dokonce banka plukovníka Sartorise, třebaže byl už sedm let mrtvý a jejím prezidentem byl pan De Spain — něco děje, něco odehrává, ať už to je co je, nijak to nepředstihlo naše očekávání, poněvadž i to patřilo k tomu, co se mělo stát, ať už to bude co bude, a pro co si ta doba, ty okolnosti či co vyklidily jeviště a vyprázdnily školu.

Ne, tvrdit, že se to jeviště omezovalo na jednu banku, tvrdit, že ta doba, ty okolnosti, místo, kde se to mělo odehrát, a podobně zrušily uprostřed dubna školu na počest něčeho, co se mělo odehrát mezi pouhou čtveřicí zdí, by byl omyl. Jevištěm byl celý Jefferson, všechny jeffersonské zdi, i půda, na které stály, ovzduší, ve kterém se tyčily: všechny zdi a veškeré jeffersonské ovzduší, v němž se pohybovali, dýchali a mluvili lidi. Seděli jsme ten den u oběda už všichni až na strejčka Gavina, který se jinak nikdy neopozdil, ledaže jel někam za nějakou okresní záležitostí mimo město, a tak když přišel, bylo hned vidět, že s ním něco není v pořádku. Tím nechci říct, že bych si byl vždycky všim, když s ním něco nebylo v pořádku, ne proto, že mi bylo teprve dvanáct, ale proto, že strejčka Gavina si člověk nemusel všímat, poznal totiž okamžitě všechno na mamince, která byla jeho dvojče. Bylo to, jako byste se zeptali maminky: „Co se děje?“, i když jste stejně jako ona i všichni ostatní věděli, že se vlastně ptáte: „Co je se strejčkem Gavinem?“

A kromě toho se to mohlo nechat klidně na tatínkovi. Strejček Gavin přišel, posadil se, rozložil si ubrousek a řek něco, co asi neměl, poněvadž tatínek se na něj podíval a pustil se do jídla, ale potom se na něj podíval znova.

„Tak jsem slyšel,“ povídá, „že dneska ráno ve dvě hodiny vyštvali starého Willa Varnera z postele a hnali ho

344$

celou tu dálavu až do města, aby pomoh Manfredovi De Spainovi nahoru. Ale kam nahoru?“

„Cože?“ zeptal se strejček Gavin.

„Kam výš chceš pomoct člověku, který je už prezidentem banky?“ opáčil tatínek.

„Charley,“ řekla maminka.

„Ale třeba jsem neměl použít slov pomoct nahoru,“ pokračoval tatínek. „Třeba jsem měl použít takových slov, která by vyjádřila, že mu někdo pomoh z postele — „

„Charley,“ opakovala maminka.

„ — zvlášť když v té posteli neměl vůbec co pohledávat, nemluvě o tom, že někdo musel poslat až do Francouzova Zátočí pro tchána, aby ta slova vyřkl on — „ „Charlesi!“ řekla maminka. Tohle totiž bylo to, co se stalo. Působilo to dojmem, jako by už nezáleželo na tom, jestli to něco, co jsme měli v Jeffersonu osmnáct roků, je nebo není správné, poněvadž to už bylo naše, poněvadž jsme se s tím už sžili a jizva po tom se už zahojila jako po hřebu, který někdo před mnoha lety zarazil do stromu a který ten strom bolel a byl pro něj potupou a trýzní. Takový strom nemá ovšem taky moc na vybranou: buď si může víc cenit zásad než mízy, tu potupu odmítnout, ale s ní i mízu příštího roku, nebo tu potupu přijmout zároveň s mízou, a tím získat výsadu žít dál jako strom, dokud to půjde, až ten hřeb časem zmizí. Ne že by v tom stromu už pak nebyl. Jenom přestane bít tolik do očí, poněvadž zaroste korou. Na stromě se samozřejmě udělá hrbol, vyboulina, ale tu mu ostatní stromy po nějakém čase odpustí a všechno kolem se s ním i s jeho hrbolem smíří, aspoň do té doby, dokud do stromu nezajede pila nebo sekyra a nenarazí na ten hřeb.

V té době mi bylo totiž dvanáct. Právě jsem na spirále,

345$

kterou děti — nebo aspoň chlapci — při dospívání opisují, dospěl podruhé k onomu bodu, kdy dítě vstoupí do světa, v němž se pohybují dospělí, a chvilku v něm přebývá, a kdy ho napadne, že se dospělým ty rozumné, neškodné věci, co mu zakazují dělat, zdají možná opravdu stejně hloupé jako jemu ty, co zřejmě chtějí nebo aspoň musí dělat oni. Ne: stane se to, že když se člověku smějí, tak si najednou řekne: Ale možná že jsem skutečně k smíchu, a najednou mu to, co dělají oni, nepřipadá už vůbec tak nehorázné ani hloupé, ani nepochopitelné: jenom k smíchu. A nejenom to: Připadá mu to k smíchu z úplně stejného důvodu jako jim. A tak jsem se dokázal zeptat. Za několik málo let nato jsem už toho věděl víc než tehdy, jenže ta spirála, ten kruh se mezitím rozšířil dál do prostoru, kde se člověk dospělých lidí ptát nedokáže, poněvadž nedokáže s nikým mluvit, ani s těmi, co jsou stejně staří jako on, jelikož se i oni řítí dál do prostoru, kde se člověk nedokáže nikoho dotknout a kde by se o to ani nedokázal pokusit, poněvadž je příliš zaneprázdněný tím, aby neztratil tempo. A ví, že stejně jako on mají i všichni ostatní na té spirále strach se zeptat a nemají, koho by se zeptali, a tak jim nezbývá než dělat kravál, čím hlasitější tím líp, aby aspoň ti ostatní ustrašenci nepoznali, jak je ustrašený on.

Ale tohle bylo právě to krátké údobí, kdy jsem se ptát dokázal. A tak jsem se zeptal maminky.

„Proč se nezeptáš strejčka Gavina?“ odpověděla.

Byla by mi to ráda řekla. Třeba se o to dokonce pokoušela. Jenže to nedokázala. Ne protože mi bylo teprve dvanáct. Ale poněvadž jsem byl její dítě, dítě, které stvořila ona a tatínek, poněvadž spolu byli rádi v posteli a poněvadž to jinak nejde a nikdo jiný to udělat nemůže. Chápete? Kdyby paní Snopesová a pan De Spain

346$

byli cokoliv jiného než lidi, byla by mi to říct dokázala, jenže byli stejně jako ona a tatínek lidi. Nešlo o to, že by dítě nesmělo vědět, že totéž kouzlo, co stvořilo jeho, vyštvalo starce, jako byl Will Varner, ve čtyři ráno do města, jen aby vyškubl něco tak ubohého a nicotného, jako je banka plná peněz, jinému chlapovi, který se jmenuje Manfred De Spain: šlo o to, že by tomu dítě neuvěřilo. Pro dítě totiž není jeho stvořitelem jenom matčina a otcova vášeň a jejich způsobilost k vášni. Takhle stvořeno být nemohlo, poněvadž bylo dřív, přišlo dřív, před tou vášní. To ono tu vášeň stvořilo, a nejenom tu vášeň, ale i tu ženu a toho muže, kteří se stali jejími služebníky. Jeho otec není jeho otec, ale zeť, a v případě, že se jedná o dívku, není její matka její matka, nýbrž snacha.

A tak mi to říct nemohla, poněvadž to nedokázala. A strejček Gavin mi to říct nedokázal, poněvadž nebyl s to, poněvadž nedokázal včas přestat mluvit. Nebo jsem si to aspoň v té době myslel. Chci říct, že jsem si v té době myslel, že mi to dospělí — maminka — neřekli proto, poněvadž jsem ještě nevinný, a ne proto, poněvadž je nevinný strejček Gavin a maminka musí střežit nevinnost nás obou, poněvadž je sice moje maminka, ale zároveň dvojče strejčka Gavina, a jestliže je nějaký chlapec nebo nějaká dívka vlastně tchán nebo tchýně svého otce a své matky, stává se ta dívka matkou svého bratra, i kdyby byla sebemladší než on, a dívka, která má jen jednoho bratra a ten je ke všemu její dvojče, je pak asi jeho žena i matka.

A tak mi to možná neřekla ne proto, že bych nebyl dost velký, abych pochopil zákony biologie, ale poněvadž každý má být, zaslouží si být, musí být hájen a chráněn před cizími pohledy na svou vášeň — s výjimkou případů, kdy její trýzeň nebo vítězoslávu

347$

zpodobují zcela všeobecně, nespecificky, neosobně, v knihách nebo na divadle, figuríny jejích protagonistů svými bezkrevnými a bezbolestnými pózami — a poněvadž si lásku nikdo nezaslouží, neboť příroda nás nevybavila k tomu, abychom ji unesli, jen abychom ji přetrpěli a přežili, a tak se nikdo, pokud je v maminčiných silách strejčkovi Gavinovi pomáhat a bránit ho, nesmí koukat, jak láska trápí strejčkovy neobrněné kosti.

Ale i kdyby se mi to byli říct pokusili, trvalo by ještě několik let — ne protože jsem byl nevinný, ale protože jsem byl nevědomý —, než bych poznal, pochopil, co jsme to měli vlastně před očima — po zbytek toho středečního odpoledne, kdy celý Jefferson čekal, až pila narazí na ten pohřbený hřeb. Ne: nikoli pohřbený, nikoli zajizvený nebo se stromem srostlý, jenom vrostlý jako cysta, cizí a jedovatý; nikoli zajizvený, nýbrž zastrupený strupem, který není s to se zajizvit, pouze se obnovuje jako plakátová tabule.

Naše město totiž založili árijští baptisti a metodisti pro árijské baptisty a metodisty. Žil mezi námi čínský majitel prádelny a žili u nás dva židi se svými rodinami, bratři, kteří měli oba vlastní oděvní závod. Ale jeden z nich se v Rusku vyškolil na rabína a mluvil sedmi jazyky včetně klasické řečtiny a latiny a ve chvílích oddychu si řešil geometrické problémy, takže se mu dostalo rozhřešení: byl zahrnut do stejného rozhřešení jako starý doktor Wyott, emeritní prezident naší Akademie (kterou založil jeho dědeček), který uměl číst nejenom řecký a hebrejsky, nýbrž i sanskrt, nosil dvě zahraniční vyznamenání za to (jak jsme my, občané jeffersonští věřili), že byl po nejméně šedesát ze svých osmdesáti let nejenom aktivní, nýbrž dokonce militantní ateista (a dokonce se tím vychloubal), a který pobíjel pana Wildermarka staršího v šachu. Ten druhý

348$

židovský bratr a jeho rodina a ten Číňan chodili do metodistického kostela a byli příslušníky metodistické církve, a tak se taky nepočítali, poněvadž v našich očích prostě jenom nebyli bílí, ale nebyli vlastně barevní. A přestože ten Číňan, i když nebyl černoch, barevný rozhodně byl, byl ve městě sám, jakožto jediný odlišný exemplář, a neměl žádné potomstvo: nejenom neměl příbuzné, ale byl od lidí svého druhu, od lidí sobě podobných (všichni jsme věděli, že v San Francisku je čínská čtvrť), oddělený polovinou světa nebo aspoň polovinou kontinentu, a proto pro nás stejně neškodný jako mul.

V Jeffersonu je malý episkopální kostelík, nejstarší budova ve městě, jaká se zachovala (postavili ji otroci a říkalo se, že je i nejlepší a nejkrásnější, nebo to aspoň tvrdili turisti ze Severu, co projížděli, v té době už s fotoaparáty, Jeffersonem a očekávali — proč, to nevíme, vždyť ho v roce 1863 sami spálili a vyhodili dynamitem do povětří —, že Jefferson bude mnohem starší, než je, nebo že bude aspoň starší vypadat, než vypadá, a tak trochu nám kladli za vinu, že není), a kromě toho i jedna presbyteriánská kongregace, takže tam jsou dvě nejstarší kongregace v okrese pocházející ještě z těch dávných dob Issetibbehy, náčelníka kmene Čikasó, a syna jeho sestry Ikkemotubbeho, kterému se říkalo Prokletí, z těch dávných dob, kdy okres ještě nebyl okresem a Jefferson Jeffersonem. Ale v současné době už nebyl velký rozdíl mezi kostely episkopálů a presbyteriánů a Issetibbehovými starými mohylami v mělkých korytech potoků po okrese, poněvadž baptisti a metodisti, kteří přišli po nich, si je přivlastnili a zmocnili se jich. Jefferson založili a prohlásili městem lidi, kteří nebyli ani katolíci, ani protestanti, a dokonce ani ateisti, nýbrž nenapravitelní nekonformisté, kteří byli nekonformní

349$

nejenom vůči všem ostatním, ale ve společné shodě i jeden vůči druhému. A nekonformismus svých předků, kteří neodešli z bezpečí svých domovů do divočiny proto, aby v ní našli svobodu myšlení, jak prohlašovali a jak se — ach, ano — domnívali, nýbrž proto, aby v ní našli svobodu být nenapravitelnými a zarputilými baptisty a metodisty, ne tedy, aby tyranii unikli, jak prohlašovali a věřili, nýbrž aby ji nastolili, hájili i jejich potomci.

A teď, po osmnácti letech, se tedy pila odplaty, o které jsme my samozřejmě prohlašovali, že je to pila mravnosti a prosté spravedlivosti, chystala narazit na ten utajený, ukrytý, nezajizvený hřeb pohřbený ve stromu morálky naší obce — na ten hřeb, který byl nejenom prožraný rzí a nezajizvený, ale který se ani zajizvit nemohl, poněvadž nepředstavoval obyčejný hřích, nýbrž hřích smrtelný — něco, co by nemělo vůbec existovat, něco, v jehož podstatě by měla být obsažena sebezáhuba, ale přitom hřích, jakého se lidi zřejmě takřka bez výjimky s naprostou beztrestností nepřestajně a všude dopouštějí: svědectvím toho jsou ti dva, kteří se po dobu osmnácti let nejenom vyšklebovali veškeré slušnosti a morálce, ale kteří dokonce tím, že to uchovávali v tajnosti a nikdo je vlastně nepřistihl, nutili slušnost a morálku, aby se s nimi smiřovala, a kteří navíc tu morálku tupili tím, že si přibrali za spojence ekonomii, neboť kdyby došlo k jejich odhalení, mohlo by to otřást vážností a platební schopností banky.

Město se po pravdě řečeno rozštěpilo na dva tábory, z nichž každý se zase rozdělil na stovky — aby se tak řeklo — nekonformních ležení: na ženy, které paní Snopesovou nenáviděly za to, že si pro sebe urvala pana De Spaina, nebo které nenáviděly pana De Spaina za to, že dal přednost paní Snopesové před nimi, a na muže,

350$

kteří žárlili na pana De Spaina, že nejsou na jeho místě, nebo kteří ho nenáviděli za to, že je mladší či statečnější (oni samozřejmě říkali, že měl větší štěstí) než oni, a na tábor obou pohlaví — ne: na tábor, v němž bylo to jednotné zakyslé bezpohlavní pohlaví — které nenávidělo jak paní Snopesovou, tak pana De Spaina za to, že spolu našli nebo vytvořili něco, co se jim samotným, ať už z jakéhokoli důvodu, vytvořit nepodařilo a které by bylo proto rádo tu nádheru nejenom zarazilo, ale dokonce popřelo její existenci — na ty bezpohlavní osoby ženského pohlaví, které se takové nádhery štítí, poněvadž je, musí zůstat neplodná; na ty bezpohlavní osoby mužského pohlaví, které takovou nádheru musí nenávidět, poněvadž povyšují chladnou stabilitu oběživa nad divoké blaženství krve: na ty, kteří tomu hříchu nejenom nadržovali, ale kteří kvůli De Spainově bance podporovali bezpečnost hříšníků, a tak v sobě živili trýzeň své tajné lítosti. Dva tábory: jeden tvrdil, že ten hřích je nutno odhalit, poněvadž trvá už o osmnáct roků déle, než by měl, a druhý tvrdil, že by nebylo radno ho odhalit, poněvadž by vyšla na světlo naše podlost, která ho celý ten čas pomáhala udržovat v tajnosti.

Ta pila totiž nehledala jenom ten hřebík. Na ten už totiž, pokud šlo o Jefferson, narazila. A už jsme jenom čekali, až uvidíme, kterým směrem se po našem lese rozletí a rozprsknou úlomky dotyčného stromu (ne pily, pily nikdy: kdyby se ten list mravnosti a nezdolné morálky při nárazu roztříštil na kousky, mohli jsme to rovnou všichni vzdát, poněvadž útek i osnova veškerého baptistického i metodistického života je chiméra, nicota).

Takhle to vypadalo celé odpoledne, co se starý pan Varner schovával v domě pana Snopese nebo aspoň co se neukazoval. Dokonce jsme s určitostí nevěděli, jestli

351$

je opravdu ve městě, poněvadž ho nikdo neviděl: byla tady jenom ta Ratliffova zvěst, že ten den ráno ve čtyři hodiny přijel v automobilu svého syna, a i tím bychom si byli mohli být jistí jen v případě, že by byl Ratliff celou noc vzhůru a pozoroval Snopesův přední vchod. Na druhé straně však pan Varner v Jeffersonu být musel, určitě byl, jinak by všechno ostatní nedávalo smysl. Ale banka pana De Spaina šla dál svým obvyklým, střízlivým, čilým, úspěšným, zlatou aurou obklopeným chodem až do tří hodin, kdy se zavírala a kdy takřka vzápětí nato zaklepal na postranní vchod a byl vpuštěn poslíček z Christianova dragstóru se svým obligátním podnosem se čtyřmi coca-colami pro obě děvčata účetní, pro likvidátorku slečnu Killebrewovou a pokladníka pana Hovise. A hned nato vyšel ve svou obvyklou hodinu pan De Spain, který jako vždycky nastoupil do svého vozu a odjel se jako obyčejně podívat na nějakou farmu, jejímž se stal majitelem nebo na niž banka poskytla půjčku: zaběhaný den peněžního ústavu nenarušil žádný spěch, žádný poplach. A kdosi prohlásil, že někdy během dne, buď dopoledne, nebo odpoledne, viděl samotného pana Snopese, a že vyhlížel taky jako obyčejně, nevypadal, jako by měl nakvap ani nijak poplašeně, na hlavě měl svůj plantážnický širák, který se zdál dosud zbrusu nový (stejně jako ten titěrný motýlek, co ho Flem Snopes nosil už osmnáct let), a šel si po svých nevyzpytatelných, nesdělitelných záležitostech.

A udeřila pátá, ale ještě pořád se nic nestalo. Už brzy se mělo začít chodit domů k večeři a to už bude pozdě, a tak jsem si ze začátku myslel, že zajdu do kanceláře strejčka Gavina a počkám tam na něj a pudem pak domů společně, jenomže to bych byl musel vylízt po schodech, na místě se otočit a zase z nich slízat, a tak jsem si řek, jak je dobře, když si někdo, komu se něco

352$

nechce udělat, může vzít za záminku jarní únavu, ale hned nato jsem si řek, že ta jarní únava možná ani není žádná záminka, ale opravdovská jarní únava.

A tak jsem zůstal stát na rohu, kolem kterého by musel jít, a čekal na něj. Vtom jsem uviděl paní Snopesovou. Právě vyšla ze salónu krásy, poznal jsem to, hned jak jsem se na ni podíval, a přitom jsem si vzpomněl, jak maminka jednou řekla, že paní Snopesová je jediná ženská z Jeffersonu, která nebyla v životě v salónu krásy a která tam ani nemá zapotřebí chodit, poněvadž jí nechybí nic, co by jí kdy salón krásy moh poskytnout. Ale tentokrát tam byla, a než se otočila, zůstala chvilinku stát, a než vykročila směrem ke mně, rozhlížela se chvíli po ulici na obě strany, ale pak mě uviděla, přistoupila ke mně a řekla: „Nazdar, Chicku,“ a tak jsem se dotk čapky, jenomže ona popošla blíž a zastavila se, a tak jsem smekl. Přes ruku měla kabelku, jakou nosívají dámy, a už ji otevírala a sahala dovnitř.

„Vyhlížela jsem tě,“ řekla. „Dal bys tohle strejčkovi, až přijdeš domů?“

„Ano, prosím,“ odpověděl jsem. Byla to obálka.

„Děkuju ti,“ řekla. „Jsou nějaké nové zprávy o tom Riddellovic chlapci?“

„Já nevím, prosím,“ odpověděl jsem. Obálka nebyla zalepená a na přední straně nebylo žádné jméno.

„Doufejme, že ho odvezli do Memphisu včas,“ řekla. Pak mi ještě jednou poděkovala a pokračovala tou svou chůzí dál v cestě. Nechodila jako stavěč, když cítí zvěř, jako Linda, ale tak nějak, jako když teče voda. Mohla mu přece zatelefonovat domů, a tak jsem málem řek: Mamince to nemám ukazovat, že ne?, ale poněvadž ta obálka nebyla zalepená, tak jsem se včas zarazil. Byl bych ji ovšem mamince stejně neukázal. Kromě toho nebyla ještě doma a já jsem si vzpomněl: Středa, to je

353$

u Sartorisů na schůzi Byronovy společnosti, přestože prohlásila, že tam už dávno nikdo nic nepředčítal a že se tam teď hraje většinou bridž, ale taky prohlásila, že když přijde slečna Jenny Du Préová, tak aspoň pijou místo kafe a coca-coly punč a džulep.

A ještě pořád se nic nestalo a už se ani stát nemohlo, slunce zapadalo a už spustil drozd, co se na zahrádce u domu přestěhoval z hrušně, která už byla celý měsíc odkvetlá, do růžového dřínu, kde už týden noc co noc vyzpěvoval, až si člověk říkal, proč se k čertu neodstěhuje jinam a nenechá lidi spát. A doma nebyl vůbec nikdo až na Alecka Sandera, který seděl na schůdkách před domem s míčem a pálkou a čekal na ně. „Poď,“ povídá mi, „já ti vodpálkuju pár dalekejch míčů.“ Ale pak řek: „No dobrá, tak budeš pálkovat ty a běhat za nima já.“

V domě už byla skoro tma a voněla večeře, která se vařila, a na to, aby se něco stalo, bylo už pozdě, už všechno skončilo: pan De Spain byl někde se svým buickem pozorovat, kolik mu vynese jeho bavlna, a paní Snopesová vyšla ze salónu krásy, kde jí naondulovali vlasy nebo co či jak, ale třeba se u nich pořádá nějaký domácí večírek, třeba ještě nic nezačalo. Třeba starý Varner nakonec ve městě ani nebyl, třeba nejenom vůbec nepřijede, ale ani nikdy přijet nemínil, a tak jediné, oč se ten Ridellovic chlapec, který chytil obrnu, zasloužil, je jenom to prázdno ve škole, které jsme nečekali a s kterým nevíme, co si počít. Ale pak jsem uslyšel, že přišel strejček Gavin a že jde po schodech nahoru, a tak jsem vzal obálku a vyšel mu na horní chodbu naproti a počkal tam na něj. Jak šel nahoru a pak po chodbě, viděl jsem jenom jeho siluetu, ale pak jsem i v tom slabém světle zničehonic uviděl jeho obličej a zničehonic jsem řek:

354$

„Ty nebudeš večeřet doma.“

„Ne,“ odpověděl. „Vyřídíš to mamince?“

„Na,“ řek jsem, podal mu obálku a on si ji vzal.

DVACÁTÁ KAPITOLA

GAVIN STEVENS

Jenže člověk musí jíst. A tak když jsem se vrátil do kanceláře, odemkl dveře a nechal je jen na závoru, zajel jsem si do Seminary Hill sníst kousek sýra a pár sušenek a poslouchat, jak starý pan Garraway proklíná Calvina Coolidge a přitom vyhání z krámu poslední černochy, co tam ještě lelkují, než zavře na noc.

Nebo jsem si to aspoň myslel. Jenže člověk prostě nemůže jít proti obci. Může se postavit sám a sám proti okamžitému jednotnému chování celého velkoměsta, dokonce proti srocenému davu. Ale nemůže se postavit proti chladnému, nezlomnému, abstraktnímu morálnímu hledisku dlouho sužované obce. Pan Garraway byl jeden z prvních lidí — ne, vůbec první —, kteří přenesli své konto z banky plukovníka Sartorise do Jeffersonské banky, a dokonce ještě dřív, než Flem Snopes vůbec pomyslel nebo než měl důvod pomyslet na nějakou paniku mezi svými farmáři-nájemci. Po pravdě řečeno ho přenesl, hned jak jsme se — město a okres — dověděli, že se jejím prezidentem nepochybně stane Manfred De Spain. Byl totiž — pan Garraway — jeden z té původní, malé, neochvějné, zarputilé puritánské skupinky, složené jak z baptistů, tak z metodistů, která by byla přenesla svou fiskální věrnost vůbec pryč z Jeffersonu, pokud je De Spain jeho starostou, jen aby unikla morální nákaze a zároveň tím vyjádřila svůj názor na poměr, který

355$

De Spain reprezentoval — nebýt toho, že v okrese žádné jiné město s peněžním ústavem, kam by ji mohli přenést, nebylo. I když později, za rok nebo za dva nato, přenesl své konto zpátky, možná prostě proto, že už byl moc starý, nebo proto, že už nevycházel ze svého malého špinavého krámu v Seminary Hill a nechodil do města, a tak se nemusel přesvědčovat na vlastní oči o hanbě, ostudě a hříchu svého okresu a tím si je připomínat, pakliže nechtěl. Nebo možná proto, že jakmile se člověk jednou s něčím smíří, nezáleží už vlastně na tom, jestli se mu to zamlouvá nebo nezamlouvá. Nebo jsem si to aspoň myslel.

Na tom lístku stálo v deset hodin. Nic víc. Prosím, čekejte na mě dnes večer v deset hodin ve své kanceláři. Ne: Jestli můžete, natož pak: Kdy bych vás mohla navštívit ve vaší kanceláři?, ale prostě: Dnes večer v deset hodin, prosím. Chápejte. Nejdřív ze všeho jsem totiž pocítil chuť se všech, všech tří — ne, všech čtyř, kdybych si přibral i De Spaina — zeptat: Proč já? Já? Proč mě nenecháte na pokoji? Co ode mě můžete ještě chtít?

V čem dalším mám neuspět? Ale na to bylo spousty času. Měl jsem spousty času, abych si mohl sníst sardinky a sušenky a abych, až si pan Garraway bude stěžovat na nejnovější nehoráznost, co mu provedl prezident a jeho strana, mohl odpovědět: To je ostuda. Jenže pan Garraway — starý člověk s kalnýma, zamženýma, stařeckýma očima, které obrovsky zvětšovala silná skla brýlí s ocelovými obroučky — se najednou zeptal: „Je to pravda, že dneska ráno přijel do města Will Varner?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Takže je načapal.“ A jak tam stál za ošoupaným, po otci zděděným pultem s navršenými masovými konzervami, špulkami nití, hřebeny, jehlami, lahvemi výtažků

356$

do pokrmů a toniku proti malárii a ženským užíváním, se zbožím, z něhož určitou část pravděpodobně rovněž zdědil, začal se celý chvět a třást a pak třesoucím se hlasem řekl: „Manžel je za osmnáct let nenachytal! Na to musel přijet sám otec!“

„Ale vy jste tam své peníze zase vrátil,“ řekl jsem. „Nejdřív, ačkoliv jste se o tom hříchu, hanbě a potupě dověděl jenom z druhé ruky, jste si je vyzvedl, ale pak jste je tam zase dal. Dal jste je tam proto, že jste ji konečně taky uviděl? Přišla jednoho dne sem k vám do krámu a vy jste ji konečně uviděl na vlastní oči a poznal jste, uvěřil jste, že aspoň ona je nevinná? Ano?“

„Znal jsem jejího manžela,“ odpověděl, takřka vykřikl, i když se snažil tlumit hlas, aby ti černoši neslyšeli, o čem mluvíme — o čem mluví. „Znal jsem jejího manžela! Patřilo mu to!“

Ale pak jsem se upamatoval. „Ano,“ řekl jsem. „Mám dojem, že jsem vás dnes odpoledne viděl ve městě.“ A bylo mi to jasné. „Dneska jste si je znovu vyzvedl a uložil, je znova do Jeffersonské banky, viďte?“ Stál tam, celý se třásl, ačkoliv se tomu bránil. „Proč?“ zeptal jsem se. „Proč jste je tam dneska zase dal?“

„Musí pryč,“ odpověděl. „Oba musej pryč — ona i De Spain.“

„Ale proč?“ opáčil jsem, zamumlal jsem i já, aby ten krám plný černochů neslyšel, jak dva běloši diskutují o cizoložství bělošky. Ba co víc: o cizoložství v nejvyšší vrstvě bělošského městečka a bělošské banky. „Proč až teď? Dokud nad tím manžel mhouřil oči, bylo to něco jiného, ale něco jiného je, když je někdo — jak jste se to vyjádřil? — načapá, když z toho sundá pokličku? Pak už jsou to jenom hříšníci, zločinci, malomocní? Ta stálost, ta věrnost, ta oddanost, těch osmnáct let oddanosti, ta nevymýcená oddanost není žádná polehčující okolnost?“

357$

„Budete mít ještě nějaký přání?“ zeptal se. „Jsem unavenej. Rád bych šel domů.“ A tak jsme vyšli na verandu, kde ještě pořád otálelo několik černochů, jejichž paže a obličeje se vedle těch světélkujících stínů košil, klobouků a kalhot už vytrácely do tmy, jako by je zvolna opouštěly, a kde se třesoucíma se rukama hmoždil s petlicí, až prostrčil těžký zámek, který zamkl. Nato jsem zničehonic úplně nahlas řekl:

„Ať bude příští prezident jakýkoli, bude horší, už protože volby vyhraje nejspíš guvernér Smith, a co je guvernér Smith zač, to víte: katolík.“ Možná že bych se byl zastyděl a včas se zarazil, jenže jsem to nedokázal, i když jsem se asi zastydět a včas zarazit měl. Jenže jsem se prostě nezarazil. Jsem snad nějaký věrozvěst, mluvil jsem snad ve jménu něčí trýzně, že jsem si to jako nějaká slepá, iracionální, bezvýznamná, přírodní síla musel slepě vyřizovat napravo nalevo? Že jsem tomu starci, co tam stál, jako bych ho byl doslova udeřil, a hmoždil se s humpoláckým zámkem, musel pokazit večeři a narušit spánek — tomu starci, který byl právě tak jako spousta dalších lidí svým způsobem laskavý a rozhodně v životě chtě ani nechtě nikomu, ať černochovi nebo bělochovi, nic zlého neudělal: rozhodně nic doopravdy zlého, nic horšího, než že když dával někomu zboží na úvěr, připočítal mu několik centů k tomu, co by stálo, kdyby bylo placeno hotově, či že prodal nějakému černochovi za poloviční cenu, a často ještě za nižší než poloviční (ach ano, občas ho dal i zadarmo), nasmrádlé maso nebo žluklé sádlo, či mouku, nebo krupici s červy, potraviny, které by žádnému bělochovi — samozřejmě protestantskému bílému křesťanovi — neměl svědomí ze svého krámu prodat: stál tam otočený ke mně zády, jako bych ho byl doslova udeřil, hmoždil se s obrovským visákem a pak řekl:

358$

„Musí pryč. Musej pryč, oba dva.“

Za Seminary Hill je hřeben: když jedete ještě chvíli, tak dojedete na hřeben. Vede na něj mírná neuspěchaná polní cesta, která začne najednou stoupat, přejde ho a pokračuje dál, až se připojí k hlavní silnici vedoucí z Jeffersonu do světa. A když se nahoře ohlídnete zpátky dolů, máte v skomírajícím posledku dne celý Yoknapatawphský okres jako na dlani. Hvězdy už svítí, pozorujete, jak jich právě několik propíchlo oblohu, zatímco ostatní už chladně, něžně planou; sklonek dne je jeden nesmírný zelený nehlasný šepot šířící se od severozápadu nahoru k zenitu. Působí to však dojmem, jako by se světlo neodtrhovalo od země, neodtékalo od ní zpátky nahoru do té chladivé zeleně, nýbrž se spíš na jeden nehybný okamžik shluklo kolem prohlubní a slilo v kaluže, takže povrch, vlastní země světélkuje a temné jsou jenom ty husté, temné, nehybné chomáče stromů, co z ní čouhají.

Pak začnou jako na povel těkat nesčíslné světlušky — v mississippské dětské mluvě svatojánci — jedna přes druhou, ztřeštěně, horečnatě: ne jako by se navzájem hledaly nebo se houfovaly, ale v jediném chóru jako nějaké slaboulinké, neumlkající, neutišitelné hlásky, výkřiky, slova. A člověk stojí pod tím nepřestajným efemérním blyskotem jako jediný svrchovaný vládce a pod sebou má úhrn svého života. Uprostřed je Jefferson, vyzařující do vesmíru chabavou, nedomrlou záři, za ním a kolem něho se rozprostírá okres, přivázaný k tomu středu rozbíhajícími se cestami jako ráf kola špicemi k náboji, a člověk stojí, v té chvíli všemu vzdálený jako sám Bůh, nad jesličkami narození svého i narození všech mužů a žen, kteří ho stvořili, nad záznamy a kronikou, jež mu rodný kraj nabízí k zkoumání v dostředných kruzích šířících se jeden za druhým jak zčeřené

359$

vlny živé vody, pod nimiž dřímá beze snů jeho minulost, a trůní, zbaven své trýzně a nedostupný, nad tou miniaturou vrtkavých, kolísavých lidských vášní, nadějí i pohrom — ctižádosti, strachu, neřesti, odvahy, sebeodříkání, soucitu, cti, hříchu i hrdosti — spojených a svázaných pavučinou, ocelově tenkou osnovou a útkem lidského kořistnictví, nicméně však sloužícího k uskutečňování lidských snů.

Leží tu všechno pod ním, ve vrstvách, jedno nad druhým, času vzdorující kosti, drolivý prach a přízraky — ten žírný aluviální kraj v poříční nížině, kraj starého Issetibbehy, divokého krále kmene Čikasó s jeho černošskými otroky a se synem jeho sestry, kterému se říkalo Prokletí a který si provraždil cestu k trůnu a který, jak praví pověst (i ústní podání, neboť i za mého dětství byli ještě v kraji starci, co to viděli doslova na vlastní oči), ukradl parník a dal ho odtáhnout po souši nedotčený, se vším všudy, skoro o dvacet kilometrů dál a udělal si z něj palác, aby ještě zvýšil lesk svého postavení; ta tučná černá, žírná plantážnická půda, která je dodnes synonymem hrdých blednoucích jmen bílých plantážníků, ať už jsme byli — chci samozřejmě říct ať už oni byli — skutečnými majiteli plantáže nebo ne: Sutpenů, Sartorisů, Compsonů, Edmondsů, McCaslinů, Beauchampů, Grenierů, Habershamů, Holstonů, Stevensů a De Spainů, generálů, guvernérů a soudců, vojáků (i když byli třeba jenom poručíci na Kubě) a státníků, zkrachovalých i nezkrachovalých, obyčejných politiků, hochštaplerů i prostých obyčejných zkrachovanců: všech těch uchvatitelů a kořistníků, kteří zanikli a zmizeli i se svými jmény a tvářemi, se vším. A pak ty srázné kopce bez silnic a takřka bez cest, kde žijí všichni ti McCallumové, Gowrieové, Frazierové a Muirové, kteří se přestěhovali se vším všudy, i se svými pálenicemi,

360$

nejdřív z Cullodenu do Karolíny, a mluvili dál pouze starou keltštinou, i když nebyli moc řeční, a později z Karolíny do Yoknapatawphského kraje, zase se vším všudy, a dál skoupí na slovo, jenom už říkali pálenicím „destilační přístroje“, přestože nápoj sám byl dosud lavorovice (na to se pamatuju už i já), a odtud tam, kde za jihovýchodním horizontem leží Francouzovo Zátočí, kolébka Varnerů a mraveniště, z něhož se rozlízají na severovýchod Snopesové.

A tak nad tím vším stojí — on, ten stařec, neboť je už bělovlasý (co na tom, že lidi říkají, že mu vlasy zešedivěly, dřív než k tomu dozrál věkem, však ani život není nikdy dozrálý, proto tak bolí a mučí), neboť mu táhne už na čtyřicítku, neboť mu schází do čtyřicítky jenom pár let — a vzhůru k němu se zvedá, nabízí se mu jarní temnota, ta bdící temnota, jež ačkoliv je sestra tmy, tmu odmítá, neboť tma je sestra té malé smrti, zvané spánek. Však se podívejte, posledek západu už sice není zelený, celá obloha je jedna pomalu se otáčející, drahokamy posázená nezavršená kupole a poslední kaluže viditelnosti se už vsákly do země, ale ještě pořád vytrvává jakýsi nezřetelný opar, neboť ať se člověk po tom temném panoramatu rozhlídne na kteroukoli stranu, ještě pořád je vidí, nezřetelné jako šepot: ten nezřetelný, rozplizlý jas kvetoucích dřínů, podobajících se fantomům svíček, vrací světlu světlo, co si od něj vypůjčil.

A tak stojí, on, ten stařec, a kolem něj a k němu stoupá jarní tma, jež ho zahlcuje a jež je zalidněná bezpočtem jedinců, kteří ve dvojicích hledají nikoli samotu, ale prostě ústraní, to ústraní, jež jim vyhradila, jež pro ně vytvořila jarní temnota, jarní čas, jaro, o němž jeden americký básník, znamenitý básník, vlastně básnířka, která to jakožto žena musí vědět, nazvala časem dívek a radosti chlapců. Neměla ovšem na mysli první jitro

361$

ani první den, neboť čas dívek a radosti chlapců je souhrn veškerých dnů: pohár, číše, jež je nabídnuta rtům jen jednou, v mládí, a pak už nikdy, jež je rtům, ať už jí uhasí žízeň nebo si jen usrknou či ji vyprázdní do dna, nabídnuta pouze v tom jediném, samojediném údobí, které ke všemu přijde někdy příliš brzo, dřív než chvíle uzrála. Tragédie života totiž je, že nesmí dozrát, že musí zůstat nezavršený a že je nezavršitelný, jinak to přestává být život: nesmí dostihnout, dohonit sám sebe, jinak to už není život

A pak nastala ta vpravdě poslední chvíle, kdy jsem si ještě mohl vybrat, kdy jsem se ještě mohl rozhodnout: zda říct nebo neříct: Proč obtěžujete mě? Proč právě mě? Proč mě nenecháte na pokoji? Proč si mám lámat hlavu, jestli se nemýlím a váš manžel prostě žádá skalp vašeho milence, nebo jestli se nemýlí Ratliff a váš manžel kašle na vás i na svou čest a jde mu jenom o De Spainovu banku? — to už jsem byl na prázdném náměstí pod čtyřmi stejnými ciferníky hodin na soudní budově, které ukazovaly na sever, na východ, na jih i na západ za deset minut deset, na vylidněném náměstí tečkovaném pod obloukovkou stíny sotva vylíhlého listoví, jež jako by z betonové dlažby vykusovalo malá soustíčka, na náměstí se zavřenými dragstóry a se známkami života pouze v místech, kde se poslední opozdilci vraceli po druhém představení biografu domů. Nebo ještě lépe, jestli ji mám nechat, aby si sama domyslela a já nemusel říct: Vemte si ve své nové krizi, ať už povstala kvůli čemukoli, na pomoc Manfreda De Spaina, když jste před osmnácti lety neváhala uhasit svůj druhý požár s ním. Nebo snad předem víte, že vám tentokrát bude k ničemu, neboť banka je sice ženského rodu, ale neživotná?

Vtom se samozřejmě objevil Otis Harker. „Dobrej

362$

večír, pane Stevensi,“ řekl. „Když jste přijížděl, tak jsem skorem doufal, že je to nějaká banda, co chce vyloupit počtu nebo banku nebo něco, a že budem mít pro změnu trochu vzruchu.“

„A zatím přijel jenom obyčejný prokurátor,“ řekl jsem, „a prokurátoři s sebou nepřinášejí vzruch, jenom nepříjemnosti, co?“

„Nic takovýho jsem snad neřek, nebo jo?“ odpověděl. „Ale jsou to lidi, který maj oči otevřený, a tak si říkám, že jestli se tady okamžik zdržíte, uklidil bych se na chvíli na strážnici a dáchnul si a vy byste moh chviličku ty pádící hodinový ručičky pozorovat místo mě.“ Díval se však na mě. Ne: ne že by se na mě jenom díval: pozoroval mě, sice s úctou k mým šedinám, jak se na „dobře vychovaného Mississippana“ sluší, nikoli však s úctou k mému postavení jeho zaměstnavatele, kterého jsem pro něj představoval, nijak servilně, ale taky ne drze, spíš vyčkávavě nebo přemítavě.

„Jen to dořekněte,“ povídám. „Jenže — „

„Jenže starej Will Varner může každou chvíli hnát s pistolí v ruce z města Flema Snopese a Manfreda De Spaina.“

„Dobrou noc,“ odpověděl jsem. „Kdybychom se už neviděli.“

„Dobrou noc,“ řekl. „Nejspíš budu někde kolem. Chci jako říct, že budu někde kolem a mít otevřený oči. Nerad bych, aby musel pan Buck vstávat z postele a vláčet se osobně celou tu cestu do města, jen aby mě nachytal, jak spím.“

Vidíte? Marná sláva. I Otis Harker, který by za předpokladu, že bude mít skutečně celou noc otevřené oči, za což je placen, býval měl být ve dne doma v posteli a spát, byl místo toho samozřejmě na náměstí. A viděl na vlastní oči, jak starý Varner jede ve čtyři hodiny

363$

ráno přes náměstí a míří k Flemově baráku. Ano, marná sláva: samo město to hlasem svého nočního strážce pořádku zaprotokolovalo, sám okres to ústy jednoho svého bezvýznamného šaška vyslovil: když Manfred De Spain vlezl tenkrát před osmnácti lety do postele s další nesešněrovanou bukolickou Lilith, netušil, že tím poskytne látku lidovým žertýřům.

Zbývalo však ještě deset minut a Otis Harker potřeboval nejméně dvacet pět, aby „obešel“ čistírnu a lisovnu bavlny s jejich hájemstvím a vrátil se na náměstí. A teď si uvědomuju, že jsem tehdy ucítil tabákový kouř, dřív než jsem sáhl rukou na dveře, které jsem považoval za nezamčené, poněvadž jsem se předtím schválně vrátil, abych je nezamčené nechal, a že jsem ten tabák cítil, ještě když jsem zmáčkl kliku a závora uvnitř zacvakla zpátky, dveře se otevřely a ona stála na pozadí tmavého interiéru v trošce světla, která však stačila, abych rozeznával její vlasy a uvědomil si, že byla v salónu krásy: ona, která podle Maggie nikdy v žádném salónu krásy nebyla a ani teď neměla vlasy samozřejmě nakadeřené nebo naondulované, jenom nějak upravené — jak, to nevím, poznal jsem jenom to, že byly odpoledne v salónu krásy.

„Dobře že jste zastrčila,“ řekl jsem. „Nebudem to riskovat a nerozsvítíme. I když myslím, že Otis Harker stejně — „

„To nevadí,“ řekla. A tak jsem zavřel dveře, znovu je zamkl a rozsvítil lampu na stole. „Jestli chcete, tak je rozsviťte všechny,“ řekla. „Nijak jsem se neschovávala. Jenom se mi nechtělo s někým se vybavovat.“

„Ano,“ odpověděl jsem a posadil se za stůl. Seděla předtím v křesle pro klienty, po tmě, a kouřila: v popelníčku, kde už byly dva oharky, hořela dosud cigareta. Teď se posadila znovu do křesla pro klienty na konci

364$

stolu, kde jí světlo dopadalo na ramena a od ramen dolů, a především na ruce spočívající klidně na kabelce v klíně. Na vlasy jsem jí však přesto viděl — obličej, a dokonce ani rty nalíčené neměla, a nehty nalakované taky ne: v tom salónu krásy byly jenom její vlasy. „Vy jste byla v salónu krásy,“ řekl jsem.

„Byla,“ odpověděla. „Právě tam jsem se setkala s Chickem.“

„Uvnitř snad ne,“ řekl jsem, ale hned jsem se pokusil zarazit, „někde, kde se v těsném sousedství vyskytuje voda a mýdlo, jste se s ním rozhodně setkat nemohla.“ Ještě pořád jsem se pokoušel zarazit. „Aspoň ještě nějaký ten rok,“ a zarazil jsem se. „No dobrá,“ řekl jsem. „Řekněte mi, co to tam včera odvezl vaší mamince, že to dnes ráno ve dvě hodiny starého Willa vyštvalo na cestu do města?“

„Máte tady fajfku z kukuřičného klasu,“ řekla. V mosazné míse vedle krabice s tabákem byly moje fajfky. „Máte tři, ale v životě jsem vás neviděla z některé kouřit. Kdy z nich kouříte?“

„No dobrá,“ odpověděl jsem. „Ano. Co to tam odvezl?“

„Poslední vůli,“ řekla.

„Kdepak,“ odpověděl jsem. „O té vím. Od Ratliffa. Já se vás ptám, co Flem odvezl včera ráno vaší mamince — „

„Už jsem vám řekla, že poslední vůli.“

„Poslední vůli?“

„Lindinu. Kterou Linda postupuje to, co po mně zdědí, svému ot — jemu.“ Zůstal jsem sedět, ona taky, a jak jsme tam proti sobě seděli a mezi námi nízko nad stolem stála lampa, viděli jsme jeden z druhého pravděpodobně jen ruce: moje ležely na stole a její na kabelce v klíně, úplně nehybně, takřka jako by to byli dva spící

365$

tvorové. I hlas jí zněl, takřka jako by spal, to tiché zšeřelé mauzoleum lidských vášní — které bylo v té výšce bezpečné, bezpečné dokonce i před Otisem Harkerem, neboť věděl, že jsem to tam já, kdyby se náhodou nečekaně rozhodl konat to, co mu bylo vštípeno jako jeho povinnost — nerozechvěl ani strach, ani vyděšenost, ani vztek, když řekla: „Poslední vůli. Byl to její nápad. Sama si to vymyslela. Tím chci říct, že si aspoň myslí, že to napadlo ji, že k tomu došla sama, že k tomu dospěla sama. A nikdo jí to nevymluví. Nikdo. Nikdo. Proto jsem vám poslala ten vzkaz.“

„Budete mi to muset vykládat popořadě,“ řekl jsem. „Budete muset.“

„Začalo to… tou záležitostí se školou. Tím, že jste ji přived na myšlenku, že by odtud měla vlastně odjet, že by měla pryč, že jste jí řekl o všech těch různých školách, o kterých předtím nevěděla — a aby si mezi nima vybrala, že je naprosto normální, když mladá holka — mladý člověk chce jít študovat a odjede na nějakou školu, která jí do té doby vůbec nepřišla na mysl, natož pak aby si uvědomila, že chce do nějaké takové školy jít. Že k tomu, aby mohla na některou tu školu jít, prostě stačí si vybrat tu, co se jí nejvíc zamlouvá, a odjet, zvlášť když jsem jí já dala své svolení. Jenže její — jenže on řek Ne.

Působilo to dojmem, jako by poprvé poznala, jako by poprvé slyšela nějaké Ne. Došlo k výstupu. Nemám ráda výstupy. Jsou zbytečné. Když někdo chce něco prosadit, může to prosadit bez výstupu. Prostě to prosadí. Jenže to ona nevěděla, rozumíte. Třeba ještě neměla čas na to přijít, vždyť to jí bylo teprve sedmnáct pryč. Ale to vám nemusím vykládat. Nebo možná že to nebylo jenom v tom, že to nevěděla. Možná že toho věděla naopak moc. Možná že už tehdy věděla, už tehdy vycítila,

366$

že na ni vyzrál. Odpověděla: ,Pojedu! Pojedu! Nemůžeš mi v tom zabránit! Vykašlu se na tvoje peníze. Když mi je nedá maminka, dá mi je dědeček — nebo pan Stevens!‘ (Ach ano, i to řekla.) On jenom seděl — ještě jsme nevstali od stolu, jenom Linda — seděl a pak odpověděl: ,To máš pravdu. Zabránit ti v tom nemůžu.‘ Nato řekla: ,Prosím tě.‘ Ach ano, věděla, že prohrála, stejně jako to věděl on. ,Ne,‘ odpověděl, ,chci, abys zůstala doma a chodila na Akademii.‘

Tím to skončilo. Chci říct — ne, nic. Tím to prostě skončilo. Člověk — nebo aspoň mladá holka — totiž nedokáže svého otce doopravdy nenávidět, ať se jí sebevíc zdá, že ho nenávidí nebo by měla nenávidět, poněvadž se to od ní čeká, nebo poněvadž se to nosí, poněvadž to je jako v románu — „

„Ano,“ řekl jsem — „poněvadž pro dívky, pro ženy nejsou romány důležité, jenom fakta. Ach ano, nebyla jste jediná: totéž mi řekl i Ratliff, po pravdě řečeno stejný den.“

„Vladimír taky?“ zeptala se.

„Ne: Ratliff,“ odpověděl jsem. A pak jsem dodal: „Moment.“ A nato: „Vladimír? Řekla jste Vladimír? V. K. On se jmenuje Vladimír?“ Nato zůstala sedět doslova bez hnutí a i ty ruce na kabelce, podobné nějakým spícím tvorům, dýchajícím každý samostatným životem, jako by jí ještě víc znehybněly.

„Mrzí mě, že mi to vyklouzlo,“ řekla.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Já chápu: nikdo jiný na světě neví, že se jmenuje Vladimír, poněvadž někdo, kdo se jmenuje Vladimír, by nemoh mít sebemenší naději, že se ve farmářském Mississippi uživí prodáváním šicích strojů nebo čehokoli jiného. Ale vám se s tím svěřil: s tím, co chránil, jako by to bylo tajemství o nepříčetnosti některého jeho příbuzného nebo o jeho nemanželském původu.

367$

Proč? — Ne, neodpovídejte mi. Proč bych neměl přijít na to, proč se vám s tím svěřil, sám? Copak jsem si i já nelokl toho omamného elixíru? Řekněte mi. Já to nikomu dalšímu neprozradím. Vladimír K. Co znamená to K.?“

„Vladimír Kyrilič.“

„Vladimír Kyrilič, a jak dál? Ratliff ne. Kyrilič je jenom jeho druhé jméno. Všechna druhá ruská jména končí na ič nebo ovna. To znamená syn nebo dcera toho a toho. Jaké měl příjmení, než se z něho stal Ratliff?“

„To neví. Jeho … dědeček ze šestého … nebo osmého či desátého kolena byl… ne, poručík ne — „

„Praporečník.“

„ — v jednotce britské armády, co se za revoluce vzdala — „

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Pod Burgyonem, u Saratogy.“

„ — a pak ji poslali do Virgínie a zapomněli na ni a Vla — jeho dědeček utek. Schovala ho, jak už to bývá, jedna ženská, jedno děvče, a živila ho. Jenomže psala jeho jméno R-a-t-c-l-i-f-f-e, a pak se vzali a měli syna nebo spíš měli syna a pak se vzali. Zkrátka, on se naučil anglicky, ten dědeček, a stal se ve Virgínii farmářem a jeho vnuk, který se psal ještě s c a na konci s e, se jmenoval křestními jmény taky Vladimír Kyrilič, i když to nikdo nevěděl, a ten přišel se starým doktorem Habershamem, s Alexandrem Holstonem a s Louisem Grenierem do Mississippi a založili Jefferson. Jenomže zapomněli, že se to má psát Ratcliffe, a prostě to psali, jak to slyšeli, ale dodnes musí jeden syn dostat jméno Vladimír Kyrilič. Jenže, jak jste sám řek, nikdo jménem Vladimír Kyrilič by se v Mississippi po venkově neuživil -“.

„Ne,“ řekl jsem, vykřikl jsem. „Počkejte. To není

368$

pravda. To jsme to popletli. Převrátili jsme to vzhůru nohama. Kdyby všichni věděli, že se ve skutečnosti jmenuje Vladimír Kyrilič, byl by naopak dneska milionář, poněvadž ať by prodával cokoliv, obchodoval nebo handloval s čímkoliv, koupila by si to od něj každá ženská v kterékoli končině. Ale třeba to tak je?“ řekl jsem, vykřikl jsem. „Ale třeba to tak je? — No dobrá,“ pokračoval jsem. „Tak dál.“

„Ale dodnes se tak jeden z každé generace musí jmenovat, poněvadž jim to jméno, jak tvrdí Vla-, jak tvrdí V.K., přináší štěstí.“

„U Flema Snopese to ovšem nezabralo,“ řekl jsem. „Aspoň ne tenkrát tu noc, co si s ním V.K. začal v zahradě starého Francouze, když jste se vrátili z Texasu. No dobrá,“ pokračoval jsem. „Takže to bylo proto, ,že člověk svého otce nedokáže doopravdy nenávidět’ — „ „Dělal jí pomyšlení — věci, které vůbec neočekávala, o které ji ani nenapadlo požádat. Věci, co se mladým holkám líbí, člověk měl skoro dojem, že se dokáže vmyslet do duše mladé holky a uhodnout, co si bude přát. Dal mi tenkrát peníze a poslal nás obě do Memphisu, abych jí nakoupila věci za maturitu — nejenom maturitní šaty, ale i jedny plesové, a ještě pár letních: byla to takřka výbava. Dokonce chtěl — dokonce jí nabídl nebo jí aspoň navrhl, že uspořádá piknik pro celou její maturitní třídu, ale to odmítla. Chápejte. Je to její otec, ale musí ho považovat za svého nepřítele. Znáte to: Jedna řekne ,prosím’ a přijme šaty, zatímco druhá trucuje, že ji nechce pustit, a odmítne piknik.

A to léto mi dal peníze, abychom mohli jet dolů k moři, a dokonce nám sám zamluvil hotel — třeba se na to pamatujete — „

„Pamatuju,“ přisvědčil jsem.

„ — abychom tam mohly strávit takový měsíc a ona

369$

se mohla koupat v moři a seznamovat se s lidma, s mládencema. Přesně takhle to vyjádřil: seznamovat se s mládencema. A když jsme se pak vrátily a ona začla chodit na podzim na Akademii, tak jí dával týdenní kapesné. Věřil byste tomu?“

„Nikdy, kdybyste mi to sama neřekla,“ odpověděl jsem.

„Bylo to hodně, víc než mohla spotřebovat, víc než se na ni hodilo, na sedmnáctileté děvče dostávala až moc, vzhledem k tomu, že žila v jeffersonu. Ale i to si brala, ačkoliv ho vlastně nepotřebovala, stejně jako se smířila s Akademií, kam vlastně nechtěla. Je to totiž její otec, rozumíte. To si musíte uvědomit. Uvědomujete si to?“

„Povídejte dál,“ odpověděl jsem.

„To bylo na podzim, pak přišla zima. Dával jí dál dárky — šaty, které nepotřebovala, které se pro ni — pro sedmnáctileté děvče z Jeffersonu — nehodily, možná že jste si jich všim, dokonce jí chtěl dát kožíšek, ale ten ještě včas odmítla, řekla, že ho nechce. V tom odmítnutí bylo totiž znovu to ,Nemůžeš mi v tom zabránit’ chápejte. Musela mu občas připomenout, že trucuje, mohla přijímat jen to, co dceři náleží, ne nepřítelův úplatek.

Pak přišlo léto, loňské léto. A tehdy k tomu došlo. Byla jsem u toho, seděli jsme zase všichni u stolu a on řek: ,Kam chceš jet letos v létě? Zase k moři? Nebo třeba tentokrát do hor? Co bys říkala tomu, kdybyste se s maminkou sebraly a zajely si do New Yorku?’ A tím ji měl tam, kde ji chtěl mít. Vyzrál na ni. Odpověděla: ,Nestálo by to moc peněz?’ a on nato: ,Na tom nezáleží. Kdy bys chtěla jet?’ a ona odpověděla: ,Ne. To by stálo moc peněz. Co kdybychom zůstaly doma?’ Už ji měl totiž tam, kde ji chtěl mít. Vyzrál na ni. A to… nejstrašnější na tom bylo, že to nevěděla, že vůbec nevěděla, že

370$

se mezi nimi odehrála nějaká bitva a že se vzdala. Dřív, když trucovala, tak si aspoň uvědomovala, že trucuje, třebaže nevěděla, jak dál, jak toho využít, jak postupovat. Ale teď přešla úplně na jeho stranu a vůbec si to neuvědomovala.

Tím to skončilo. Pak přišel podzim, loňský říjen, to už byla znovu na Akademii, a tentokrát jsme právě dojedli večeři a seděli v obývacím pokoji u ohně, kde četla, jednu nohu pod sebou, na to se pamatuju, a taky se pamatuju, kterou knížku četla, byl to John Donne, co jste jí ho dal — myslím jako ten nový, ten druhý — jako náhradu za toho, co ho ten chlapec — jak se jmenoval? — ten automechanik, Matt, jak se jmenoval dál, Levitt — tenkrát ten den ve vaší kanceláři roztrhal — když vtom Flem řek: ,Lindo,’ a ona zvedla oči, ale knihu nepustila (pamatuju se, že jsem si právě v tom okamžiku všimla, co to čte), a on pokračoval: ,Neměl jsem pravdu. Myslel jsem si, že ta Akademie bude stačit, poněvadž jsem sám nikdy do školy nechodil, a tak jsem to nechápal. Ale dnes už vím svý, ta Akademie nestačí. Nechceš pustit z hlavy ty yankeeský školy a jít na univerzitu v Oxfordu?’

Zůstala sedět, nehýbala se, jenom se na něj dívala a kniha jí pomalu klesala do klína. Pak řekla: ,Cože?‘

,Nechtěla bys pro letošek zapomenout na Virgínii a na ty školy na Severu a dát se po vánocích zapsat na univerzitu?’ Odhodila knihu. Ne že by ji položila, ale vstala a prostě s ní hodila, mrskla a pak vykřikla:

,Tati!‘ V životě jsem neviděla, aby se ho dotkla. Byl to její otec, nikdy mu neodepřela odpověď a vždycky s ním mluvila uctivě. Ale byl to její nepřítel. Musela mu pořád připomínat, že ji sice v záležitosti té školy porazil, ale že se ještě nevzdala. Do té chvíle jsem neviděla, že by se ho byla dotkla, ale teď rozhodila ruce a vrhla

371$

se mu na klín, sevřela mu ramena a s obličejem na jeho límci se rozplakala a přitom pořád opakovala: ,Tati! Tati! Tati! Tati!‘ „

„Pokračujte,“ řekl jsem.

„Tím to skončilo. Ach, však to stačilo: copak potřebo val ještě něco dělat? Měl snad to — to lejstro — zapotřebí sám sepsat a pak jí kroutit ruku, dokud ho nepodepíše? Nemusel vůbec o žádném lejstru mluvit. Pravděpodobně za ní už ani nemusel jít, a i jestli jo, pak mu stačilo — to už věděla o té poslední vůli, chci říct o tom, že tatínek odkazuje můj podíl jenom Eule Varnerové a Snopesovou prostě vynechává —, pak mu stačilo, aby řek něco jako: ,Ach ano, dědeček je výbornej starej pán, ale mě neměl nikdy rád. No, nic nevadí: o maminku bude postaráno, ať se se mnou stane cokoliv. Dědeček to prostě zařídil tak, abych jí ani já, ani nikdo jinej nemoh její peníze vzít, než je zdědíš ty nebo něco podobnýho. A třeba neměl zapotřebí říkat ani to, třeba věděl, že nic říkat nemusí. Aspoň jí ne. Je její otec a na tu školu jí předtím nedovolil jít prostě proto, že ji má rád. To je totiž jeden z důvodů, proč rodiče nechtějí svým dětem něco dovolit. Když tedy pak zčistajasna obrátil a div jí nenařídil, aby udělala to, co chce, to, co jí před dvěma lety zakázal, jaký jiný důvod k tomu mohl mít, než že ji miluje ještě víc: miluje ji tolik, že jí dovolil udělat to jediné, co jí kdy v životě zakázal?

Nebo já nevím. Třeba jí navrhl nebo dokonce přímo řekl, jak to sesumírovat. Co na tom sejde? Už se stalo: tatínek k nám vtrhnul ve čtyři hodiny ráno, hodil mi to na postel, ještě než jsem stačila pořádně otevřít oči — Počkejte,“ řekla, „to vím taky. To jsem už taky udělala. Ta závěť je naprosto platná, naprosto — jak se to říká - „

„Legální,“ řekl jsem.

372$

„Sepsal ji jeden advokát v Oxfordu, pan Stone — ne ten starý, ten mladý. Ráno jsem mu volala. Byl hrozně milý. Povídal — „

„já ho znám“ přerušil jsem ji. „Přestože studoval vlastně v New Havenu.“

„ — povídal, že by si byl o tom se mnou rád promluvil, ale že by to bylo — „

„Porušení úředního tajemství?“ nadhodil jsem. „Porušení úředního tajemství mezi klientem a advokátem. Povídal, že k němu přišla, muselo to být hned, jak přijela do Oxfordu — Počkejte,“ řekla. „Na to jsem se ho taky zeptala: proč šla zrovna k němu. Odpověděl — odpověděl, že je to rozkošná mladá dáma, která to přivede v životě daleko, přestože se zbavila všech — „ „Eventualit?“

„ — eventualit někomu něco odkázat — a ona řekla, že se ptala, za kterým advokátem by měla nejlíp jít, a že jí poradili jeho. A tak mu vysvětlila, co chce, a on to tak sepsal. Ach ano, viděla jsem to: ,Odkazuju svému otci Flemovi Snopesovi všechno, co zdědím po své matce Eule Varnerové-Snopesové, nezávisle a bez ohledu na to, jaký podíl z jejího majetku připadne jejímu manželovi. Ach ano, je to platné a naprosto legální, i když, jak jí říkal, jak se jí snažil vysvětlit, tím neodkazuje nic určitého, jenom — jak jste to říkal? — eventualitu, a že tu závěť nejspíš nebude nikdo brát moc vážně, poněvadž by mohla umřít, než něco zdědí, nebo se vdát, či dokonce změnit své rozhodnutí, dřív než bude mít nějakého manžela, který by jí to poradil, nebo že by po její matce nemuselo zbýt žádné jiné dědictví než ten shora uvedený podíl jejímu otci, nebo by to taky mohla utratit, nebo by moh její otec umřít a ona by zdědila polovinu toho, co mu odkázala, plus tu druhou půlku, kterou zdědí její matka jakožto pozůstalá po otci, a to by zase připadlo

373$

k odkazu jejího otce, přešlo jakožto na pozůstalou na její matku, a to by zdědila zase ona, ale že je jí osmnáct let a má právo to udělat a on, pan Stone, má zase jako advokát právo to sepsat, nebo má aspoň diplom, který to právo dotvrzuje, a že je to teda, když nic jiného, sepsané právnickým jazykem a na správném formuláři. Dokonce se jí zeptal — ten pan Stone —, co ji k sepsání té vůle pohnulo, a ona odpověděla: protože tatínek se ke mně hezky zachoval a protože ho mám ráda, vážím si ho a obdivuju ho — slyšel jste? Mám ho ráda, obdivuju ho a vážím si ho. Ach ano, je to všechno legální. Jako kdyby záleželo na tom, jestli je něco legální nebo nelegální, na nějakých eventualitách nebo neeventualitách.“

Dál už mi nepotřebovala nic říkat: jak ten stařec, v němž už osmnáct let vřel vztek, že ho jeho zeť ošulil o to staré zničené plantážnické sídlo a pak na něm vydělal, v tom venkovském krámě zuřil a div si nezoufal nad tím, jak ho ten člověk — jeho, starého piráta a lichváře — přepirátil a přelichvařil, jak trpělivě čekal a pak zneužil nevinnosti mladého děvčete, jeho vlastní vnučky, a přiměl ji, aby mu aspoň část toho, co pokládala za lásku, splatila vděkem a velkomyslností, a tím vzal starci poslední zbraň proti nepříteli, jaká mu ještě zbývala. Ach ano, samozřejmě že to nemělo větší cenu, než byla cena toho papíru, ale co záleželo na tom, jestli je to podle zákona nebo jestli je to platné. Nezáleželo ani na tom, jestli to ten stařec zničí (jinak by to Flem samozřejmě nedal vůbec z ruky), stačilo, že to viděl, že si to přečetl, že pochopil: stačil jeden nevěřícný, rozhořčený pohled, a už se přiřítil do města —

„Nemohla jsem ho přimět, aby ztišil hlas,“ řekla. „Nedokázala jsem ho zarazit, přimět, aby zmlkl. Nechtěl ani počkat, až se rozední, a už letěl na Manfreda.“

374$

„Na De Spaina?“ opáčil jsem. „V tu dobu? Ve čtyři hodiny ráno?“

„Vždyť vám říkám, že jsem ho nedokázala přimět, aby přestal, aby ztišil hlas. Ach ano, okamžitě přivlík Manfreda. A Manfred se toho ujal. Byla to pro něj jednoduchá záležitost. Totiž, když jsem tatínka i jeho konečně přesvědčila, že za další minutu vzbuděj, vzbouřej všecky sousedy, ale že než se to stane, vemu tatínkův — Jodyho — vůz, odjedu do Oxfordu, seberu Lindu a nikdo z nich nás už nikdy neuvidí, tak konečně oba ztišili hlas — „

„A co Flem?“ zeptal jsem se.

„Byl u toho — chvilinku, dokud — „

„Ale co dělal?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ odpověděla. „Co by dělal? Copak měl zapotřebí něco dělat?“

„Ach,“ řekl jsem, ,“dokud —

„ — dokud Manfred všechno nevyřešil: prostě odjedeme, prostě spolu odjedeme, my dva, jak jsme to měli udělat už před osmnácti lety — „

„Cože?“ řekl jsem, vykřikl jsem. „Že odjedete — že spolu utečete?“

„Ach ano, všechno spolu dojednali. Tatínek nad ním ještě stál a proklínal ho — jeho nebo Flema, člověk už nepoznal, s kterým, o kterém nebo ke kterému vlastně mluví — a on už psal potvrzenku o prodeji. Tatínek byl — jak se to říká — neutrální. Chtěl, aby z banky odešli oba, měl v úmyslu dostat je ven oba, přijel celou tu cestu z domova ve čtyři ráno, že je vyžene z Jeffersonu, z Yoknapatawphského okresu a vůbec z Mississippi, a odevšad, oba — Manfreda za to, že byl osmnáct roků můj milenec, a Flema za to, že osmnáct let vyčkával a nic proti tomu nedělal. Tatínek až do dnešního rána o Manfredovi nevěděl. Nebo aspoň dělal, že o něm

375$

neví. Maminka to myslím věděla. Ta to myslím věděla od začátku. Ale třeba ne. Lidi jsou totiž v jádru hodný, víte, vždyť by se tolik lidí z Yoknapatawphského okresu bývalo bylo mohlo postarat, aby se to ve svém zájmu dověděla a mohla to v tatínkově zájmu říct tatínkovi.

V zájmu všech. Ale tatínek to myslím nevěděl. Je jako vy. Tím chci říct, že vy byste to taky dokázal.“

„Co bych dokázal?“ zeptal jsem se.

„Vy byste byl taky s to nevěřit, že se něco možná má tak a tak, jen protože by se to tak a tak mít mohlo, nebo že někdo tvrdí, že se to tak a tak má nebo třeba že by se to tak a tak mít mohlo.“

„Počkejte,“ řekl jsem. „Počkejte. Jakou potvrzenku, o prodeji čeho?“

„Svých bankovních akcií. Manfredových bankovních akcií. Vystavenou na Flema. Aby Flem dostal banku, vždyť jenom kvůli tomu celý ten kravál a to pozdvižení povstaly. — A pak šek, který by Flem podepsal a tím ty akcie koupil, s datem ode dneška za týden, aby měl čas připravit si peníze, než si my ten šek vybereme v Texasu — proč si lidi, co nejsou manželé nebo co by chtěli být manželé, ale nejsou svoji, dodnes myslí, že stačí odjet do Texasu? Je to snad proto, že je tak rozlehlý? — nebo v Kalifornii či v Mexiku, nebo kam bychom to vlastně jeli.“

„A co Linda?“ řekl jsem. „Co Linda?“

„Ano,“ řekla. „Linda.“

„Copak to nechápete? Ta je přece ztracená, ať tak nebo tak! Buď pojede s vámi, pokud to bude možné, jenže to jste pak opustila jejího otce kvůli jinému muži. Nebo zůstane tady v celém tom marastu, bez vás, takže ji před ním nebudete moct chránit, a nakonec se doví, že Flem není vůbec její otec a nebude mít nikoho, nikoho!“

376$

„Proto jsem vám poslala ten vzkaz. Vemte si ji.“ „Nevezmu. Už jsem vám to říkal. Kromě toho by ji to nezachránilo. Zachránit ji může jenom Manfred. Ať Flemovi prodá svoje akcie, ať mu tu zatracenou banku prostě dá. Je to snad moc vysoká cena za to, co — „

„To jsem mu navrhovala,“ řekla. „Nechce.“

„Já si s ním promluvím,“ řekl jsem. „Já mu to vysvětlím. Musí. Bude muset. Není jiná — „

„Ne,“ odpověděla. „Tohle Manfred neudělá.“ Pozoroval jsem, jak její ruce otevírají beze spěchu kabelku, vyndávají balíček cigaret a jednu kuchyňskou sirku, pak vytahují z balíčku jednu cigaretu, strkají ho zpátky do kabelky a zavírají ji (ne, já jsem se ani nepohnul), rozškrtávají sirku o podrážku natočeného střevíčku, zapalují cigaretu a pouštějí sirku do popelníku a znovu se kladou na kabelku. „Tohle Manfred neudělá. Vy ho neznáte. A možná že ani já. Možná že se v mužských vůbec nevyznám. Možná že jsem tenkrát to dopoledne neměla pravdu, když jsem tvrdila, že pro ženské jsou důležitá jenom fakta, třeba jsou i pro mužské důležitá fakta, a jediný rozdíl je v tom, že ženským je jedno, jestli jsou to fakta nebo ne, hlavně když zapadají do sebe, kdežto mužským je jedno, jestli do sebe zapadají nebo ne, hlavně že jsou to fakta. Chlapovi nevadí, když třeba leží v bezvědomí v příkopě, krvácí a má většinu zubů vyražených a náprsní tašku pryč: když se probudí, smyje si krev a je všechno v pořádku. Zuby si může obstarat nové a dříve nebo pozděj i náprsní tašku. Ale co prostě nemůže, je stát jako ovce s hlavou sklopenou a nezakrvácenou a se všema zubama, když mu někdo tu náprsní tašku bere, poněvadž pak by se sice moh podívat do obličeje přátelům, co ho mají rádi, ale nikdy by se nemoh podívat do obličeje cizím lidem, co o něm předtím neslyšeli. Tohle Manfred neudělá. Když s ním

377$

neodjedu, bude muset bojovat. Třeba v tom boji padne a všechno a všechny kolem sebe zničí, ale bojovat bude muset. Poněvadž je chlap. Tím chci říct, že je především chlap. Tím chci říct, že musí být především chlap. Může svou banku s Flemem Snopesem vyhandlovat za jeho ženu, ale nemůže prostě stát a nechat ho, aby mu tu banku vzal.“

„Takže Linda je odepsaná,“ řekl jsem. „Vyřízená. Zničená. Odepsaná.“ A nato jsem řekl, vykřikl: „Ale vy na tom vyděláte, co? Konečně se dostanete odsud, pryč, a už s ním nikdy nebudete muset — už nikdy s Flemem Snopesem nebudete muset — „

„Ach to,“ řekla. „Tohle myslíte. O to tady nejde.

V tom to nikdy nebylo. On totiž… nemůže. Je — jak se to říká — impotentní. Odjakživa. Třeba je to jeden z důvodů, proč ke všemu tomuhle došlo. Chápete? Dejte si pozor, abyste ho nakonec nemusel začít litovat. Dejte si pozor. To by totiž nesnes a nemá smysl někoho pro nic za nic zraňovat. On by totiž nesnes, aby ho někdo litoval. To máte jako s tím Ratliffovým Vladimírem. Ratliff dokáže s tím svým Vladimírem žít, stejně jako vy dokážete žít s jeho Vladimírem. Ale nikdy nesmíte dostat příležitost, právo, možnost ho politovat. Stejně jako Flem dokáže žít se svou impotencí, ale vy nesmíte dostat příležitost snažit se mu v tom svým soucitem pomoct. To s tím Vladimírem jste mi už slíbil, ale chtěla bych, abyste mi slíbil i tohle.“

„Slibuju,“ odpověděl jsem a pak jsem dodal: „Ano. Dnes večer odjedete. Proto dnes odpoledne ten salón krásy: ne kvůli mně, ale kvůli Manfredovi. Ne: ani kvůli Manfredovi po těch osmnácti letech ne: jenom abyste utíkala, abyste nasedla na vlak načesaná. Abyste ukázala Jeffersonu záda co nejkrásnější. Nemám pravdu? Večer odjíždíte, viďte?“

378$

„Vemte si ji, Gavine,“ řekla. Vídal jsem ji osmnáct let, samozřejmě s výjimkou té doby za války. Snil jsem o ní v noci osmnáct let včetně té doby za války. Mluvili jsme spolu dvakrát: jednou večer v mé kanceláři před šestnácti lety a jednou ráno před dvěma lety v jejím obývacím pokoji. Ale jedinkrát mi neřekla ani pane Stevensi. A najednou mi řekla Gavine. „Vemte si ji, Gavine.“

„A změňte jí jméno sňatkem, aby jí nechybělo to, o které přijde, až ji opustíte?“

„Vemte si ji, Gavine,“ opakovala.

„Formulujme to takhle: snad nejsem ani tak starý, jako je jí spíš pro mě škoda. Jakmile bych se jednou stal jejím manželem, nepřepustil bych jinému ani její vdovství. Formulujme to takhle.“

„Vemte si ji, Gavine,“ opakovala znovu a já jsem zmlkl. Seděla za stolem, v popelníku hořela její cigareta a v místě, kam ji odložila, když si ji zapálila, balancoval vzhůru oněmělý, štíhlý, netřepetavý chochol, poněvadž se jí pak už ani nedotkla a ruce jí dál klidně spočívaly na kabelce, i když obličej — ta velká, široká, prostoduchá, nehybná, nenalíčená, krásná ústa a ty oči, jejichž modř neměla ten tvrdý uprášený odstín podzimu, nýbrž jarní odstín květů — vistárií, chrp, ostrožek, lučních zvonků, koukolu — svázaných do jedné nerozpletitelné změti, a celého toho ztraceného času dívek a radosti chlapců, s přídavkem příliš, příliš pozdního zármutku — měla obrácený ke mně, aby na mě z toho polostínu nad hranicí světla od lampy viděla. „Nebo to formulujme takhle: Až budete pryč a já se přesvědčím, nebo bych se přesvědčil, že můžou nastat okolnosti, kdy bude nutno něco podniknout a kdy nebude možné zachránit ji jinak, než když si mě vezme, a když mě bude chtít, ale opravdu chtít, když o mě bude stát. Ne když to jenom vzdá, když složí zbraně.“

379$

„Přísahejte mi na to,“ řekla.

„Slibuju vám to. Už jsem vám to jednou slíbil, ale slibuju vám to znovu.“

„Ne,“ odpověděla. „Přísahejte.“

„Přísahám,“ řekl jsem.

„I kdyby vás nechtěla. I pak. I kdyby vás — i kdybyste se nemohli vzít.“

„K čemu bych jí pak byl?“ zeptal jsem se. „Flem — pakliže se váš otec nezbaví doslova celého toho vašeho zatraceného spolku a nevyžene z Jeffersonu i jeho — bude mít svou banku a nebude už mít zapotřebí Lindu za něco vyhandlovat, prodat, vyměnit. Třeba ji pak dokonce radši strčí do některé školy v Nové Anglii nebo ještě dál, pokud se mu to povede.“

„Přísahejte,“ řekla.

„No dobrá,“ odpověděl jsem. „Tak tedy za všech okolností, v každém případě, ať se stane co stane.“ „Přísahejte,“ řekla.

„Přísahám,“ řekl jsem.

„Tak já jdu,“ řekla, vstala, vzala hořící cigaretu, pečlivě ji zamáčkla v popelníku a já jsem rovněž vstal.

„Ovšem,“ řekl jsem. „Člověk si přece musí něco zabalit na cestu, i když jenom utíká, že? Dovezu vás domů.“ „To není zapotřebí,“ odpověděla.

„Dáma přece nechodí domů sama a pěšky v — je půlnoc pryč. Co by si pomyslel Otis Harker? Vidíte, i já se musím chovat jako chlap. Jinak bych se nemohl podívat Otisovi Harkerovi do očí, poněvadž až do zítřejšího odjezdu vlaku na jih pro něj nepřestanete být dáma. Říkala jste tuším, že jedete do Texasu, že?“ Otise ovšem nebylo v tu chvíli nikde vidět a já bych si byl mohl ovšem za pomoci tužky, papíru a hodinek vypočítat, kde tak právě je. Mohl jsem se ovšem ve svých výpočtech mýlit a Otise jenom nebylo vidět. Zato nás

380$

bylo: jeli jsme přes náměstí, rychlá plochá šavle našich reflektorů přesekávala výklady krámů a zanechávala za sebou stíny, zahryzávající se do náměstí, ale pak jsme vjeli do opravdové jarní temnoty, kde počet hvězd převyšoval ten skrovný počet pouličních světel. Byli bychom mohli mluvit, kdyby toho bývalo bylo víc, o čem bychom mohli mluvit, nebo možná že kdybychom byli mluvili, bylo by toho víc, o čem bychom byli mohli mluvit. Pak přišlá vrátka před krátkým chodníčkem k malému temnému domku, který samozřejmě nebyl ještě pronajatý ani k pronajmutí, neboť měl před sebou ještě nějakou tu dobu, nutnou k zachování dekora, a mě vtom napadlo, já jsem si vtom pomyslel: Prodá mu Manfred zároveň s bankou svůj dům nebo mu prostě obojí nechá — samozřejmě za předpokladu, že mu starý Will Varner dopřeje čas, aby se mohl zmocnit jak banky, tak domu? a zastavil jsem.

„Nevystupujte,“ řekla, vystoupila, zavřela dvířka a pak se ke mně trošku sehnula, aby na mě pod střechou vozu viděla, a dodala: „Ještě jednou mi na to přísahejte“

„Přísahám,“ řekl jsem.

„Děkuju vám,“ odpověděla. „Dobrou noc,“ a otočila se a já jsem sledoval, jak prochází vrátky, jde po chodníčku a jak cestou ke stínu nebo do stínu malé verandičky ztrácí jeden rozměr a pak i hmotnost. Nato jsem uslyšel dveře a bylo to, jako by byla nikdy neexistovala. Ne, to ne: nikoliv nikdy neexistovala, ale spíš přestala existovat, poněvadž nejsmutnější na všem je, že něco, co jednou bylo, přetrvává navždycky a navěky, nevysvětlitelné a nedotknutelné. Řekl bych to takhle: nejdřív ztratila jeden rozměr, pak hmotnost, nato se ozvalo vrznutí dveří a bylo to, nikoli sice jako by byla nikdy neexistovala, ale prostě přestala existovat, neboť to, co

381$

bylo, zůstává navždycky a navěky a už v tom slabounce prosvítá a probleskuje, co člověka, který to pozoruje a je natolik moudrý, nebo možná jen dost statečný, aby to rozpoznal, má potkat druhý den.

Jarní noc už zchladla, jako kdyby ten vzdálený, užaslý tlumený plamen nadějí a snů, jímž hořely všechny ty dvojice, na chviličku, jen do zítřejšího soumraku a nového počátku, přemohl konečně spánek. Za svítání, za šírání bude dokonce pořádná zima. Ale ani pak ne taková, aby zchladila, umlčela a uspala toho proklatého drozda, který už po tři noci za sebou nepřestával v Maggiině růžovém dřínu hned pod okny mé ložnice dělat randál. A tak jediná možnost, jak na něj vyzrát, bude si ho rozdělit, nikoli toho drozda, nýbrž jeho randál, který musím poslouchat: jeden Gavin Stevens přejde rovněž po temné verandě, i on vstoupí do domu, vyleze po schodech nahoru, zavrtá hlavu do pokrývek a taky ztratí jeden svůj rozměr a tu ektoplazmu Gavina Stevense, necitelnou k chladu a nevnímající zvuky, nechá nést její polovičku chladu i zvuků a polovinu nebo obě poloviny všech ostatních břemen, jaká si jen kdo umane shodit a setřást ze svých beder, poněvadž na sebe právě vzala břímě zodpovědnosti za jednu mladou opuštěnou dívku.

A kdo by taky postrádal jeden rozměr! Kdo by na tom po pravdě řečeno nebyl líp, že se ho zbavil, když kromě oddanosti, osmnácti let oddanosti neměl co nabídnout a když ta ektoplazma oddanosti byla ke všemu příliš tenká, než aby ji dokázalo korunovat opovržení, ostříhat nenávist, ztvrdit hoře. To je ono: odšpendlit, setřást, odhodit ten poslední nešikovný, mučivý rozměr a být volný. „Odšpendlit, v tom je ten vtip, a přitom jsem si vzpomněl, jak Vladimír Kyrilič tenkrát řekl: „Ještě ho neodšpendlil“ — ten zlatý dvacetidolar při-382$

špendlený k tričku vesnického chlapce, který jede poprvé do Memphisu, kde ještě nikdy nebyl, a který má jako každý jiný právo chovat naději, že tam bude třeba, snad, určitě vlákán do pasti některého nevěstince, než se bude muset vydat na zpáteční cestu domů. A řekl jsem si: Tak už ho odšpendlil.

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

CHARLES MALLISON

Znáte to. Člověk se ráno probudí a hned ví, že už se to stalo a že to propás. Nevěděl předem, co se to má vlastně stát, a proto musel mít oči na šťopkách a koukat na všechny strany zároveň. Jenže vteřinku nekoukal, na pouhou vteřinku zavřel oči a bác! — už se to stalo, už to propás a teď nemá ani čas pořádně se probudit a dopřát si ještě minutku, kdy by se jenom protahoval a říkal si: Čím to, že je dnešní den tak příjemný? A pak počkat, až mu to dopadne, až mu to dojde: Ach ano, dneska není škola. A co víc: Dneska je čtvrtek, duben, a přesto není škola.

Ale to ráno to bylo jinak. V polovičce schodů jsem uslyšel vzdech zavírajících se dveří od kuchyňské přípravny a v duchu jsem slyšel, jak maminka říká Guster: „Už jde. Běž pryč,“ a nato jsem vešel do jídelny a viděl, že tatínek je už po snídani. Tím chci říct, že člověk vždycky poznal, kde tatínek jedl, i když Guster už odnesla talíř, šálek i podšálek. A při pohledu na místo strejčka Gavina jsem zjistil, že ještě vůbec u stolu nebyl. Maminka seděla na svém místě, vedle talíře kabelku, rukavice a tmavé brýle, co nosila do vozu, když jela někam za město, jako by světlo začínalo oslňovat až

383$

teprve jeden a půl kilometru za Jeffersonem, a na hlavě už měla klobouk, kabát přes židli strejčka Gavina a pila kafe. A na okamžik trvám zatoužila, aby mi byly takové tři nebo čtyři roky, poněvadž to by si mě mohla jenom přitáhnout jednou rukou ke kolenům a druhou mi položit na hlavičku. Ale takhle mě prostě vzala za ruku a nato se na mě musela podívat. ,“Paní Snopesová spáchala v noci sebevraždu,“ řekla. „Jedu se strejčkem Gavinem do Oxfordu pro Lindu.“

„Sebevraždu?“ opáčil jsem. „Čím?“

„Cože?“ zeptala se maminka. Bylo mi totiž teprve dvanáct, necelých třináct.

„Jak to udělala?“ zeptal jsem se. Ale v té chvíli se maminka upamatovala, kolik mi je. A už vstávala.

„Zastřelila se revolverem,“ řekla. „Nezlob se, ale komu patřil, to jsem se bohužel nezeptala.“ To už měla kabát skoro na sobě. Pak šla a vzala si rukavičky, kabelku a brejle. „Možná že budem do oběda zpátky, ale nevím. Prosím tě, snaž se zdržovat doma nebo se aspoň vyhýbej náměstí, najděte si s Aleckem Sanderem nějakou zábavu vzadu za domem, ano? Guster ho dneska ven nepustí, tak bys moh zůstat s ním.“

„Ano, maminko,“ odpověděl jsem. Bylo mi totiž teprve dvanáct, a tak ta obrovská smuteční pentle, co visela na vchodu do banky pana De Spaina, byla pro mě jenom symbolem mrhání. Další prázdno, když je vyučování stejně odsunuté na neurčito a škola zavřená, další prázdno, které se kryje s tím, co už máme. Nikdo, i kdyby doved využít prázdna sebelíp, nedokáže využít dvou najednou, a tak jsme měli prázdno, které bychom si byli mohli schovat a připojit na konec toho, co jsme už měli, a mít prázdno až do chvíle, kdy umře nebo se uzdraví ten malý Riddellovic chlapec, či zkrátka do chvíle, kdy zase začne škola. Nebo ještě líp: které bychom si byli

384$

mohli prostě schovat na některý ten beznadějný den, kdy jsou vánoce za náma už tak strašnou dobu, že jsme dočista zapomněli, že jaké kdy byly, a kdy nám připadá, jako by léto někde na své cestě umřelo a už se nemělo nikdy vrátit.

Bylo mi totiž teprve dvanáct, ještě jsem si neuvědomoval, že pro lidi, co ten věnec na dveřích banky osvobodí na jeden den od práce, ani ty nejdelší Školní prázdniny na světě nic neznamenají. Ale bývalo by mi muselo být mnohem víc než dvanáct, abych pochopil, že ten věnec není smuteční myrta, nýbrž palma vítězství, že ten visící chomáč černého tylu, umělých květin a rudých mašlí reprezentuje věčný, nepomíjející veřejný triumf ctnosti, o které se zas jednou ukázalo, že stojí nade vším, že ji nic nezdolá.

Jenže jsem vůbec nevěděl, co to mám před očima. Ach ano, šel jsem do města, ne hned, jak maminka se strejčkem Gavinem zmizli z dohledu, ale dost brzy. Stejně tak Aleck Sander. Slyšeli jsme, jak nás Guster oba volá ještě hodnou chvíli po tom, co jsme zahnuli za roh a šli se podívat na věnec na zavřených bankovních dveřích, kde jsme viděli spousty dalších lidí, dospělých, co se tam přišli podívat z důvodu, který, jak dneska vím, nebyl o nic šlechetnější než ten, jaký jsme k tomu měli s Aleckem my. A když přijel jako obvykle těsně před devátou do města pan De Spain a jako obvykle si výzvěd na poště svou korespondenci a jako obvykle si odemk klíčem zadní vchod, který byl jako obvykle zamčený, nechápali jsme — totiž já —, že se tváří, jako by se vůbec nic nestalo, proto, poněvadž nepřijet ráno do města a netvářit se, jako by se vůbec nic nestalo, prostě nemůže: že musel vstát, oholit se, oblíknout a třeba i chvíli před zrcadlem cvičit, aby přijel na náměstí přesně ve chvíli, kdy tam přijížděl obvykle, a aby celý Jefferson

385$

viděl, že dělá přesně to, co obvykle, jako kdyby se ho žádný zármutek nebo neštěstí, pokud se nějaké v Jeffersonu přihodilo, netýkalo, poněvadž rodiče už nemá a ženatý není. Musel dokonce vejít do zavřené banky zadním vchodem, jako by na to měl ještě právo.

Dnes už totiž vím, že jsme všichni — celý Jefferson — věděli, že o banku přišel. Tím chci říct, že i kdyby starý Will Varner po všech těch událostech vyhnal z Jeffersonu i pana Flema Snopese, pan De Spain by tam stejně nezůstal. Tím byl v určitém smyslu povinován nejenom památce své mrtvé lásky, své mrtvé milenky, nýbrž i Jeffersonu. Všechny nás totiž potupil. Nejenom že se vyškleboval mravouce manželství, podle níž žena s mužem nemůže spát bez úředního potvrzení, ale potupil i jeho svatý cíl, jímž je plození dětí, neboť veřejně předved, že když člověk chce, může zůstat bezdětný a nic se mu nestane. Potupil instituci manželství dvakrát: nejenom tím, že se sám neoženil, ale i tím, že narušil manželství Flema Snopese. A tak ho nenáviděli ze dvou důvodů: jednak za to, co dělal, a jednak za to, že ho při tom za osmnáct let nikdo nenachytal. Ale to ještě není nic ve srovnání s nenávistí, jakou by k němu byli pociťovali, kdyby po tom, co jeho spoluvinice zaplatila svou účast na tom zločinu životem, nepřišel ani o klíč od zadního vchodu do banky a nezaplatil tím účast svou.

To jsme všichni věděli. Stejně jako on. A on věděl, že to víme. A my zase věděli, že ví, že to víme. A tak bylo všechno v pořádku. Byl vyřízený. Tím chci říct, že o jeho osudu bylo rozhodnuto. Jeho úloha byla stanovená. Ne: správně to bylo tak, jak jsem to řek předtím.

I to už dnes vím. Měl po parádě, byl s ním ámen. Ten výstřel vyřídil i jeho, a co udělá nebo neudělá, na tom už nezáleželo. Teď šlo jenom o Lindu, a když jsem byl

386$

starší, tak jsem pochopil, proč nikdo z nás ten den nečekal, že starý Varner vylítne s pistolí v ruce, možná dokonce s tou samou pistolí, z domu pana Snopese, aby prolil další krev. Když pro nic jiného, tak proto, že to už stejně nemělo smysl. A právě tak nás nepřekvapilo, když (samozřejmě po patřičném intervalu, aby se zachovalo dekorum a byla dodržena povinná doba smutku, truchlení) jsme se dověděli, že pan De Spain ze „zdravotních a pracovních důvodů“ rezignoval na své postavení v bance a stěhuje se na Západ (po pravdě řečeno odjel hned to odpoledne po pohřbu, při kterém se objevil — sám — u hrobu a při kterém na něj nikdo nepromluvil, ledaže mu pokývl na pozdrav — s černou páskou na rukávě, což bylo samozřejmě v pořádku, poněvadž zesnulá byla žena viceprezidenta jeho banky, a pak se stejně jako my od hrobu otočil, jenže se otočil první a ještě to samé odpoledne, už za hodinu nato, se se svým buickem a se spoustou zavazadel na zadním sedadle přeřítil přes náměstí a zabočil na memphiskou státovku) a že jeho bankovní akcie — nikoli jeho dům, Ratliff prohlásil, že ani Flem Snopes nemá tolik drzosti, aby ten dům koupil ten samý den co akcie — byly nabídnuty k prodeji, a ještě méně nás překvapilo, že je koupil (taky po patřičném intervalu, dokonce po ještě delším) pan Snopes.

Šlo už jen o Lindu. A dnes vím, že ti ostatní, ti dospělí, co se přišli podívat na ten věnec na dveřích banky z úplně stejného důvodu jako já a Aleck Sander, se na něj přišli podívat jen tak mimochodem, poněvadž tam ve skutečnosti přišli z úplně stejného důvodu jako já a Aleck Sander: aby viděli Lindu Snopesovou, až ji maminka se strejčkem Gavinem dovezou domů, třebaže já a Aleck jsme chtěli po pravdě řečeno vidět, jestli se tou sebevraždou paní Snopesové nějak změnila a vypadá

387$

jinak, abychom zjistili, jak bychom vypadali my, kdyby se zastřelila maminka nebo Guster. Šlo o Lindu, dnes už totiž vím, co si tehdy myslel strejček Gavin (ne, co věděl, jenom co si myslel: vědět to totiž nemohl, poněvadž jediný, kdo by mu to byl moh říct, byla paní Snopesová, a kdyby mu to byla bývala sdělila na tom lístku, co mi dala to odpoledne, než spáchala sebevraždu, tak by jí v tom byl nějak zabránil nebo se o to aspoň nějak pokusil, a kdyby se jí v tom byl nějak zabránit pokusil a nepodařilo se mu to, tak by to rozhodně věděla maminka) a nejenom on, ale i ostatní lidi v Jeffersonu. A tak teď paní Snopesové odpustili i těch osmnáct let hříšné chlípnosti a tím, že jí je odpustili, si připomněli (trvám, že i jeden druhému), že kdyby těch osmnáct let nebyla urážela boží oko, nedošla by až tam, kde musela volit smrt, aby tady zůstavila svou dceru pouze jako dítě sebevražedkyně, a nikoli dítě děvky, a mohli tedy odpustit i sami sobě, že před tím smilstvem zavírali oči.

Ach ano, šlo o Lindu. Najednou měla na své straně celé město, celé město, okres a všechny, kteří kdy o paní Snopesové a panu De Spainovi slyšeli nebo věděli, či je třeba jenom podezírali, nebo se to o nich těch osmnáct let jenom dohadovali, a všichni se starali, aby se jí z toho, co se o těch dvou dohadovali nebo z čeho je podezírali či co o nich skutečně věděli (pokud někdo někdy opravdu něco věděl), nedonesla ani špetička. Dnes už totiž vím, že lidi nejsou v jádru zlí, opravdu ne. Kolikrát jeden druhému neudělá bolest, přestože by mu ji nejenom udělat chtěl, ale i měl. Dokonce ani ti nejmetodističtější a nejbaptističtější baptisti a metodisti stejně jako presbyteriáni — no dobrá, tak teda ani episkopálové. A když vůz, ve kterém seděla na předním sedadle mezi maminkou a strejčkem Gavinem, konečně dorazil a rozjel se přes náměstí k Lindině domovu, měli jsme

388$

s Aleckem Sanderem fůru času počkat si na rohu, až se bude strejček Gavin vracet, a dělat mu na zpáteční cestě domů ocásek.

„Mám dojem, že vám Guster a maminka nařídily, abyste zůstali dopoledne doma,“ řek.

„Ano,“ odpověděli jsme. A tak jsme šli domů. Strejček Gavin nesněd ani oběd, jenom nutil do jídla mě, proč, to nevím. Tím chci říct, že nevím, proč si všichni dospělí v dohledu myslí, že člověka musí nutit jíst, ať má chuť nebo ne, a i když jim vlastně nezáleží na tom, jestli ho k tomu donutí nebo ne. Až si toho konečně všim tatínek.

„Hele,“ řek mi. „Buď jez, nebo běž od stolu. Nerad bych mamince, až se vrátí a zeptá se mě, proč jsi nejed, lhal. Takhle můžu vždycky prohlásit, žes frnkl neočekávaně do Texasu.“ A pak dodal: „Co se děje, ty taky?“, poněvadž strejček Gavin vylít a řek:

„Omluvte mě,“ a odešel. Ano, i strejček Gavin. Pan De Spain byl vyřízený, aspoň v Jeffersonu, a my — Jefferson — jsme se mohli soustředit na to, kdo další je v dohledu, co dalšího ten zášleh revolveru jako magnézium zapálené v jeskyni odhalí. A jeden z nich byl strejček Gavin. Dnes už totiž vím, že tehdy existovali v Jeffersonu lidi, co věřili, že i strejček Gavin byl jejím milencem, anebo pakliže nebyl, tak by byl měl být, jinak by se nejenom celé mužské pokolení v Jeffersonu, ale vůbec celé mužské pokolení, pokud si říká chlapi, muselo stydět.

Věděli totiž o tom někdejším vánočním bále, o tom, co byl dřív, než jsem se narodil, a co ho zažilo a pak o něm slyšelo celé město, a kromě toho měli všichni možnost přejít, jít náhodou okolo Christianova dragstóru a na vlastní oči se přesvědčit, jak tam strejček Gavin s Lindou, mezi sebou na stolku knížku básní, pijou limonádu.

389$

Jenomže věděli, že ve skutečnosti milencem paní Snopesové nebyl, že i kdyby byl opravdu chtěl, opravdu se o ni pokoušel, bylo by se mu to už jen z pouhé setrvačnosti stejně nepodařilo, a že i kdyby se mu přec jen nějakou neuvěřitelnou náhodou nebo nedopatřením bylo povedlo vlízt panu De Spainovi do zelí, bylo by se to na něm nějak projevilo, poněvadž strejček Gavin nedokázal vést tajný život, který by dokázal utajit. Byl to, jak o něm prohlásil Ratliff, „člověk, kterýmu jsou na nohách i krz boty vidět zarostlý nehty“.

A poněvadž neuspěl, zůstal ten čistý, ten jediný čistý on. Ne pan Snopes, manžel, poněvadž kdyby býval byl pan Snopes chlap, tak by byl vzal revolver, i za tu cenu, že by si ho byl musel koupit, a byl by oba, svou ženu i jejího fešáckého bankéře, z Jeffersonu vystřílel. A tak zůstal čistý jedině strejček Gavin. To on byl ten truchlící pozůstalý, ten podváděný manžel, který kvůli tomu polosirotkovi odpouštěl. To samé odpoledne, co vyšel z jídelny a hned nato odjel a co se maminka vrátila ve voze sama, přijel asi ve tři hodiny taxíkem a řek mi (ach ano, mě a Alecka si přidržela nejenom Guster, ale i maminka, a tak jsme zůstali doma):

„Přijdou za mnou čtyři pánové. Jsou to kazatelé, tak je koukej uvést do salónu.“ A tak jsem je uved: jednoho metodistu, jednoho baptistu, jednoho presbyteriána i toho našeho, episkopála: všichni vypadali jako obyčejní bankéři či doktoři nebo majitelé krámu, až na pana Thorndyka, jehož vzhled narušoval obrácený obojek. Všichni měli obličeje strašně vážné a protáhlé jako koně. Tím nechci říct, že by se byli tvářili nešťastně: jenom mi připadalo, že mají obličeje protáhlé jako koně, a všichni mi nejdřív podali ruku a pak chvíli, aby se tak řeklo, okolkovali u dveří, kterýma se vcházelo do salónu, kde stál strejček Gavin a každého při podávání

390$

ruky oslovil jménem a říkal mu pane doktore, a nato všichni čtyři znova chvíli okolkovali, až ten nejstarší, ten presbyterián, spustil: Přišli se nabídnout, že ten obřad odslouží, buď jednotlivě, nebo společně: že pan Stevens vzhledem k tomu, že pan Snopes je baptista, paní Snopesová se narodila jako metodistka, ale ani ona, ani on nechodili do žádného jeffersonského kostela a nebyli nikdy aktivními členy církve, zřejmě předpokládal — že se proto asi nabídl — totiž že byli vyrozuměni, aby ohledně té záležitosti navštívili pana Stevense, až strejček Gavin konečně řek:

„To znamená, že vás sem poslali. Že vás sem poslala ta banda zatracených bab obou pohlaví, včetně těch bezpohlavních. Ne proto, abyste ji pohřbili: abyste jí odpustili. Děkuju vám, pánové, ale mám v úmyslu odsloužit ten obřad sám.“ Tohle se stalo, než přišel domů tatínek k večeři a maminka ho mohla na strejčka Gavina poštvat. Všichni jsme totiž přirozeně mysleli, pokládali za samozřejmé, že Varnerovi (a možná i Flem) si budou přát, aby byla pochovaná ve Francouzově Zátočí; že až se bude pan Varner vracet domů, tak si ji přibalí k tomu, co si vzal do města s sebou (Ratliff prohlásil, že toho asi moc nebylo, poněvadž jedině vrána cestuje víc na lehko než strejček Varner), a odveze si ji zpátky. Ale strejček Gavin řek, že ne, i za Lindu — a bylo dost lidí, co tvrdili, že řek ne i Lindě. Zkrátka a dobře, zůstalo na tom, že pohřeb bude druhý den, aby se vůz Jodyho Varnera moh vrátit z Francouzova Zátočí s Jodym a paní Varnerovou. Ale tatínek se do strejčka Gavina pustil:

„Hergot, Gavine,“ řek. „To nemůžeš udělat. Všichni uznáváme, že jsi všechno možné, ale že bys byl ordinovaný kněz, o tom nic nevím.“

„Co na tom?“ odpověděl strejček Gavin. „Myslíš, že

391$

by ji podle názoru našeho města moh kterýkoli kazatel na světě dostat do nebe někudy jinudy než přes Jefferson? Myslíš, že by ji tam moh dostat jinudy sám Kristus?“

„Počkejte,“ řekla maminka. „Buďte zticha, oba dva.“ Zadívala se na strejčka Gavina. „Gavine, ze začátku jsem si myslela, že v životě nepochopím, proč to udělala. Ale teď si začínám myslet, že už to možná chápu. Chceš snad, aby jednou Linda řekla, že ji i pohřbít musel svobodný chlap?“

Tím to skončilo. Druhý den přijela paní Varnerová s Jodym, kteří s sebou přivezli starého metodistického kněze, co Eulu před osmatřiceti lety křtil — byl to starý člověk, který sice dělal po celý svůj dospělý život kazatele, ale kterému už do konce života zůstanou shrbená záda a zkroucené škrablavé ruce nádeníka — a my, město, jsme se shromáždili u jejich malého domku; ženské vešly dovnitř, chlapi se postavili kolem přední zahrádky a podél ulice, všichni upravení, čistí a v kabátech, ale nikdo se nedíval druhému do obličeje, jenom mezi sebou tiše rozmlouvali o úrodě a o počasí. Pak se šlo na hřbitov k novému oddělení, kde nebylo nic než jeden čerstvý výkop, a ani ten tam nezůstal dlouho, poněvadž ho honem honem zakryli hromadami k zániku odsouzených kytic ve tvaru lyr, věnců a uren symbolizujících smrtelnost, jíž ulamovaly osten a eufemizovaly ji. A mezi tím pan De Spain se smuteční páskou, který ne že by stál stranou, jenom sám, v obličeji výraz, jaký měl nejspíš i ten den, tu chvíli, v tom okamžiku, kdy jako poručík na Kubě odváděl vojáky, kteří mu důvěřovali nebo kteří za ním aspoň šli, poněvadž za ním jít měli, někam, odkud, jak všichni věděli, se někteří z nich nevrátí, poněvadž se nečeká, nepředpokládá, že by se vrátili všichni, i když se proti tomu, jak řek pan poručík, nedá nic dělat.

392$

Pak jsme se vrátili domů a tatínek se zeptal: „Heršvec, Gavine, proč se nenamažeš?“ a strejček Gavin odpověděl:

„Máš pravdu, proč ne?“, ale ani nezved oči od novin. Pak byl čas k večeři a já jsem uvažoval, proč se s ním maminka nevadí, že nejí. Ale dokud se nestará, kdo jí a kdo nejí, nebloumají aspoň její myšlenky kolem stolu a nezastaví se u mě. Pak jsme — strejček Gavin, maminka a já — šli do kanceláře, které tak v té době říkala stejně jako kdysi dědeček už i maminka, třebaže se nás ještě nějakou dobu po dědečkově smrti snažila přimět, abychom jí říkali knihovna. Strejček Gavin seděl s knížkou v ruce u lampy a dokonce tu a tam obrátil stránku, ale pak zazvonil domovní zvonek.

„Já jdu,“ řekla maminka. Nikdo jiný se k tomu stejně neměl a dokonce ani neprojevil zvědavost, kdo to je. Pak se chodbou vrátila a u dveří kanceláře řekla: „To je Linda. Běžte dál, beruško.“ A ustoupila, kývla na mě hlavou, Linda vešla, strejček Gavin vstal, maminka znovu trhla hlavou směrem ke mně a řekla: „Chicku!“ Linda se zastavila u dveří a maminka tentokrát řekla: „Charlesi!“, a tak jsem vstal, vyšel ven a ona za námi zavřela dveře. Ale to nebylo nic zvláštního, v té době jsem na to už byl zvyklý. Když jsem uviděl, kdo to přišel, tak jsem to dokonce čekal.

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

GAVIN STEVENS

Maggie konečně vystrnadila Chicka z místnosti a zavřela dveře.

„Posaďte se, Lindo,“ řekl jsem, ale ona prostě stála

393$

dál. „Vyplačte se,“ řekl jsem. „Nezadržujte to a vyplačte se.“

„Já nemůžu,“ odpověděla. „Už jsem to zkoušela.“ Podívala se na mě. „Není můj otec,“ řekla.

„Jakpak by nebyl,“ odpověděl jsem. „Ovšemže je. Co to pro všecko na světě povídáte?“

„Není,“ řekla.

„Je,“ odpověděl jsem. „Mám vám na to přísahat? Dobrá, přísahám vám, že je to váš otec.“

„Vy jste tehdy nebyl v Zátočí. Vy nic nevíte. Vy jste ji ani neznal, dokud se nepřestěhovala — dokud jsme se nepřestěhovali do Jeffersonu.“

„Ale Ratliff ano. Ratliff byl v Zátočí. A ví to. Ví, kdo je váš otec. A já to vím od Ratliffa. Jsem o tom přesvědčen. Copak jsem vám někdy lhal?“

„Ne,“ odpověděla. „Jste jediný člověk na světě, o kterém vím, že mi nikdy nebude lhát.“

„Tak vidíte,“ řekl jsem. „Tak vám na to přísahám. Flem Snopes je váš otec.“ Stála dál jak přibitá, jenom jí po obličeji začaly téct slzy, ne že by jí vyhrkly, jenom jí rychle, tiše jako voda, stékaly po tváři. Vykročil jsem k ní.

„Ne,“ řekla. „Ještě se mě nedotýkejte,“ a chytila, vzala mě za obě zápěstí a sevřela, stiskla mi ruce pevně ve svých a pak si je přitiskla k hrudi. „Když jsem si myslela, že to není můj otec, tak jsem nenáviděla ji i Manfreda. Ach ano, věděla jsem o Manfredovi. Já jsem… já jsem viděla, jak se na sebe dívají, slyšela jsem, jak jim zní hlas, když spolu mluví, když vyslovují jméno toho druhého, bylo to k nesnesení, nenáviděla jsem je oba. Ale když teď vím, že je to můj otec, je všechno v pořádku. A jsem ráda. Přeju jí, že milovala, byla šťastná. — Teď už můžu plakat,“ řekla.

394$

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

V. K. RATLIFF

Bylo to jako ňákej závod, jako by si náš pan doktor strčil do zadní kapsy roubík dynamitu s dlouhou šňůrou, zapálil ji a se zájmem čekal, jestli někdo včas zakročí a ten oheň udupe. Nebo jako ňáká soutěž, jestli konečně dostane Lindu z Jeffersonu a pak se navždycky spleje celýho toho klanu Snopesů, nebo jestli vyhodí dřív sám sebe do povětří a veme s sebou všechno a všecky ze svýho sousedství.

Ne, závod ne. A rozhodně ne závod s Flemem Snopesem, poněvadž k závodění je zapotřebí dvou, a Flem Snopes ten druhej nebyl. Pokavaď v tom hrál vůbec ňákou roli, pak byl rozhodčí. Ne, ani rozhodčí ne. Působilo to dojmem, jako by hrál ňákou neškodnou hříčku sám se sebou, pro vlastní pobavení, příkladně pasiáns. Už měl všechno, všechno, kvůli čemu se do Jeffersonu přestěhoval. A víc. Měl věci, o kterejch před svým příchodem do Jeffersonu ani nevěděl, že po nich zatouží, poněvadž je do tý doby vůbec neznal. Měl svou banku, v ní svý peníze a sám byl jejím prezidentem, takže moh nejenom hlídat, aby mu jeho peníze někdy zase neukrad ňákej další rošťák tak nepatrnýho formátu, jako byl jeho bratranec Byron, ale dokonce mu už nikdo nemoh ukradnout jeho dobrý jméno, který plynulo z jeho postavení prezidenta jedný ze dvou bank Yoknapatawphskýho okresu. A v budoucnu měl mít jedno z největších sídel v okrese a možná i v celým Mississippi, jen co skončej jeho tesaři se starým domem Manfreda De Spaina. Á tím, že konečně vyhnal Montgomeryho Warda a I.O.a z města, se zbavil posledních dvou Snopesů,

395$

posledních vyloženejch arciničemů, takže v současný době, aspoň pro ten okamžik, byl uvnitř městskejch hradeb doslovně jedinej další Snopes ten velkoobchodník s potravinama, kterej měl nejenom stejně dobrý jméno, ale možná že i větší platební schopnost než ňákej bankéř. A tak by byl člověk řek, že bude konečně spokojenej. Jenže nebyl. Nedal si pokoj, dokud tu mladou holku (už ženskou), která ani nebyla jeho dcera, nepřiměl, aby řekla: „Poníženě ti děkuju, tatínku, že jseš na mě tak hodnej.“

Ba, byl to závod. Ne s Lindou a ze všeho nejmíň s doktorem Stevensem, poněvadž z toho už vymačkal všechno, co od něj potřeboval, to znamená, aby byla jeho žena jak se sluší a patří pohřbená ve vší počestnosti a vážnosti a aby z tý záležitosti ňáký vejtržníci neuďáli nevhodnej špektákl. Tu partii pasiánsu hrál s Jeffersonem. Působilo to dojmem, jako by se pokoušel přesně zjistit, co Jefferson snese, co dokáže spolknout. Působilo to dojmem, jako by věděl, že jeho dobrý jméno závisí jen a jen od toho, jestli se Jefferson nejenom smíří s myšlenkou, že Flem vykázal Manfreda De Spaina z banky a dokonce si přestavuje jeho rodnej dům, aby se moh nakvartýrovat i tam, ale jestli si na tu myšlenku i zvykne, a jako by jediná hrozba bylo, co by ta mladá holka, která do tý doby věřila, že je její otec, udělala, kdyby zakopla o něco, co by jí prozradilo opak. Kdyby totiž náhodou kápla na to, že člověk, kterej byl rozhodně aspoň částečně namočenej do sebevraždy její maminky, ať už ji fakticky zapříčinil nebo ne, není dokonce ani její otec, poněvadž když má už někdo nýst zodpovědnost za to, že se vaše máma zabila, tak ať je to aspoň někdo z vaší přízně, a ne vyloženě cizí člověk.

A tak byste řekli, že první, co Flem udělá, jakmile se po pohřbu usadí prach, bude, že ji vystrnadí nadobro

396$

nejenom z Jeffersonu, ale pokud možná co nejdál, kam se mu podaří jí nabulíkovat, že si sama přeje odjet. Ale kdepak Flem. A jako důvod udal ten pomník. A náš pan doktor si ani v tomhle případě neodpustil, aby si neomočil. Tím chci říct, že nevím, jestli ho tou záležitostí někdo pověřil nebo mu ji přidělil či jestli se jí prostě ujmul sám nebo jestli měl v tý době už ke všem osobám jménem Snopes nebo třeba jenom k rodině Flema Snopese vztah (nebo ne: bylo to proto, že Eula pro něj neumřela a nikdy neumře, tohle už totiž náhodou taky vím) jako člověk v širým poli k lijáku, kdy neexistuje žádný chci nebo nechci: prostě na mě leje.

Zkrátka byl to on — pan doktor —, kdo pomoh Lindě prohledat dům a věci její maminky a najít tu správnou fotografii, kterou dali — pan doktor — zvětšit (nebo aspoň tu partii s obličejem) a poslali ji do Itálie, aby ji tam vytesali na — ano, na medailón, kterej by se pak přidělal zepředu na pomník, a byl to on, komu přišly návrhy, aby rozhodnul, jestli se má tadyhle nebo támhle něco změnit, a pak je poslal zpátky. Tohle právo by si byl osobil, i kdyby se Flem byl pokusil do toho zasáhnout a překazit mu to, poněvadž ze všech zúčastněnejch nejvíc toužil po tom, aby Flem ten pomník už schválil a dovolil Lindě konečně odjet. Ale pomník to byl Flemův, aby bylo jasno. Nejenom ho zaplatil, ale byl to vůbec jeho nápad, a taky vymyslel, co na něm má stát — a jakejma písmenama — a o ceně se ani nezmínil. Tohle všecko uďál Flem, aby bylo jasno. I to totiž patřilo k tomu, kvůli čemu se přestěhoval do Jeffersonu a pak podstoupil všecko, co podstoupil, aby to získal.

Ach ano, pan doktor všecko zařídil, jen aby mohla Linda odjet, jen aby se konečně dostala z našeho města. Jediný, co tomu ještě bránilo, byl ten pomník, poněvadž Flem dal svý slovo, že ji pak pustí. Měla jet do ňákýho

397$

Greenwich Village v New Yorku. Pan doktor všecko zařídil a jeho přátelé, co je znal z Harvardu, jí měli přijít naproti a ujmout se jí, postarat se o ni, než se tam zabydlí a podobně.

„To je ňáká vyšší škola?“ zeptal jsem se. „Jako ta v Seminary Hill?“

„Ne, ne,“ odpověděl. „Nebo vlastně ano. Ale jiná než ta, o které mluvíte.“ „Já myslel, že chcete, aby tam chodila na vysokou.“ „To jsem chtěl dřív,“ odpověděl. „Ale od té doby ji potkalo moc věcí. Příliš moc věcí, a následovaly příliš rychle, příliš překotně za sebou. Před čtrnácti dny vyrostla za dvacet čtyři hodiny ze všech vysokých škol. Bude do nich muset dorůst zpátky, ale to bude takový rok nebo dva trvat. V tomhle okamžiku je pro ni nejlepší místo Greenwich Village.“ „Co je to Greenwich Village?“ zeptal jsem se. „To jste mi ještě pořád nevysvětlil.“

„Místo, které sice ohraničuje pár nedůležitých čar, ale které nezná žádná omezení a kam mladí lidé všech věků jezdí hledat své sny.“

„Já nevěděl, že takový místo má ňákou určitou zeměpisnou polohu,“ povídám. „Já myslel, že tahle havěť se dá lovit všady.“

„Ne vždycky. Nebo aspoň ona nemůže. Někdy je k lovu zapotřebí příhodné pásmo lesů, místo, kde lidi už s úspěchem lovili, a tu zvěř, za kterou člověk jde, tam našli. Někteří dokonce potřebujou, aby jim někdo pomoh hledat. Musí si tu kořist, co chtějí ulovit, nejdřív vytvořit. A k tomu je zapotřebí dvou.“ „Jakejch dvou?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděl. „Dvou.“

„Chcete říct, že je k tomu zapotřebí manžel,“ povídám.

398$

„Třeba,“ přisvědčil. „I tak se tomu dá říkat. Ale jak se tomu říká, na tom nezáleží.“

„Poslyšte, pane doktore,“ povídám. „Vy mluvíte, že by spousta lidí, po pravdě řečeno většina lidí, po pravdě řečeno všichni lidi, po pravdě řečeno celej náš dobrej, bohabojnej, spravedlivej, bojovnej, křesťanskej Jefferson a Yoknapatawphskej okres, všecky ty, co můžou s hrdostí prohlásit, že se v životě ani na minutku neoddávali žádnýmu potěšení, kterýmu by nemohlo přihlížet i to nejnevinnější diťátko, o vás řekli, že jste zavilej přivolávač a přisluhovač ďábla.“

Jenomže pan doktor se nezasmál. Já koneckonců taky ne. „Ano,“ pokračoval. „Tohleto ji čeká. Nebude to pro ni nic lehkého. Bude si jich muset prohlídnout hodně, a důkladně. A před tím dotyčným bude stát něco, co bude takřka nad jeho síly. Bude muset být odvážný, poněvadž to zpečetí jeho osud, a možná že to pro něj bude katastrofa. Je to její úděl. Je jí osudem určeno prožívat trýzeň, je jí osudem určena jediná vášeň a jedna jediná trýzeň, kterou bude muset nést až do konce svého života, stejně jako je některým lidem od narození souzeno, aby je někdo jednou oloupil nebo podvedl či zavraždil.“

Skočil jsem mu do řeči: „Vemte si ji. Na to jste samozřejmě nikdy nepomyslel.“

„Já?“ opáčil: úplně potichu: nebylo v tom překvapení, nic. „Ale právě o tom s vámi přece celých posledních deset minut mluvím. Že musí dostat toho nejlepšího z nejlepších. A že to bude i nad jeho síly.“

„Vemte si ji,“ opakoval jsem.

„Ne,“ řek. „Mým údělem zase je, abych se s manželstvím vždycky o vlásek minul.“

„Chcete říct, abyste mu uniknul?“

„Co vás nemá,“ odpověděl. „Já mu neunikám. Neustále

399$

se s ním v životě potkávám. Jenže je mým údělem se s ním vždycky o vlásek minout, nebo aby ono vždycky o vlásek minulo bez úhony mě a nikdo neutrpěl žádnou úhonu.“

A tak bylo všecko zařízený a už neměl na práci nic než meziměstským telefonem a telegramama co nejzdvořilejc, nejvlídnějc, po advokátsku, dotírat na talijánskýho konzula v New Orleansu, kdy už dostane z Itálie ten svůj do mramoru vytesanej obličej, aby ho moh dát přidělat na pomník a pak chytit (kdyby to bylo nutný) Flema za flígr, vrazit ho do vozu, odvízt na hřbitov a strhnout z pomníku flór, v druhý ruce Lindinu jízdenku do New Yorku (i tu by bejval zaplatil, jenže to nebylo zapotřebí, poněvadž poslední, co strejček Billy ještě uďál, než se vydal po pohřbu na zpáteční cestu domů, bylo, že uložil do banky — ne u Flema, ale do banky — pořádnou porci z toho, co by bejvala podle jeho poslední vůle, kterou nikdy nezměnil na jméno Snopesová, zdědila Eula, a jako jednoho z poručníků ustavil pana doktora).

A tak jsme museli čekat. Ale měli jsme přitom o zábavu postaráno. Tím chci říct, že pan doktor byl zaneprázdněnej svým věčným otravováním talijánský vlády a já byl odjakživa spokojenej, když jsem se moh koukat, když jsem moh pozorovat ňáký hemejření, pokavaď se v něm motali ňáký lidi. Snopesovi — Flem s Lindou — bydleli zatím v tom domku, o kterým se lidi celý léta domnívali, že ho má Flem pronajatej, ale kterej dávno koupil. A brzy nato se stal majitelem automobilu. Tím myslím jako po ňákým čase, až když uplynula patřičná doba od chvíle, co se stal prezidentem banky, aby ta nadílka nepřišla tak kách, aby se tak řeklo. Nebyl to drahej vůz: jenom slušnej, měl přesně tu správnou nenápadnou velikost, pěknou, patřičně nenápadnou čer-400$

nou barvu a Flem se ho dokonce naučil řídit, nejspíš z nezbytí, poněvadž musel každý odpoledne po zavření banky jet dohlížet, jak tesaři pokračujou s jeho novým domem (měl mít přes celej předek sloupy, myslím jako takový ty vysokánský, aby ani člověk, kterej v životě sloupy neviděl, nezapochyboval, co to je, takový ty jako na fotografiích, na kterejch se konfederační snoubenky v krinolínách a s magnólií loučej se svejma konfederačníma nápadníkama, který odjížděj definitivně vyřídit generála Granta), a musel tam jezdit sám, poněvadž Linda sice řídit uměla a tu a tam taky řídila, ale navzdory tomu, že každá ženská má v povaze zajímat se o dům, kterej se buduje nebo předělává, bez ohledu na to, čí ten dům je, podobně jako každej pták má v povaze zajímat se o stavění ňákýho hnízda, ho tam dovezla jen první odpoledne, aby si ho moh prohlídnout, ale sama si ho dovnitř prohlídnout nešla a po tý první jízdě ho tam už nedovezla nikdy.

Jenže jak jsem řek, měli jsme všichni moc práce nebo byli aspoň moc zaneprázdněný nebo měli aspoň postaráno o zábavu, a tak se nám hezky čekalo. A věřte mi, že když má člověk čas čekat dost dlouho, skončí jednou i čekání. A tak ten medailón nakonec přišel. Byl už říjen, hezkej roční čas, jeden z nejpříjemnějších. Na nádraží pro něj jel samozřejmě pan doktor, i když za dovoz, jak jsem přesvědčenej, zaplatil Flem, už protože pan doktor asi nevydržel čekat, až to ten ouřada sečte, a hnal před sebou oba černochy, co to táhli celý zabalený do slámy v zatlučený bedně po nástupišti, ke svýmu vozu jak dvě husy. A celý další tři dni ho jeho kancelář viděla jenom v letu, jak by se dalo říct, a z dálky, když šel náhodou kolem. Takže bylo dobře, že se u nás v tý době neobjevila žádná tlupa banditů nebo loupežníků či ňáký podnikatelé nebo třeba jenom obyčejný právníci,

401$

a nevrhli se spojenejma silama na finance Yoknapatawphskýho okresu, poněvadž v tom případě by se v tom Yoknapatawphskej okres bej val musel plácat sám, bez pomoci svýho prokurátora. Ten už měl totiž najatý zedníky, který čekali a nejspíš už měli namíchanou maltu, dřív než ten medailón vůbec přišel. Jednou ráno se mi ho dokonce podařilo natrefit, a tak jsem šáhnul na dvířka jeho vozu a řek:

„Pojedu na hřbitov s váma,“ ale on se jenom natáhnul na druhou stranu vozu — už tam měl jedničku a motor mu běžel —, ruku mi sundal, odhodil a odpověděl: „Uhněte,“ a byl pryč. A tak jsem šel do jeho kanceláře, poněvadž nechával nezamčený dveře, přestože tam většinou nebejval, i dokaď byl normální, a otevřel jsem spodní šuplík, kde míval láhev, ale ze šuplíka to ani kapku nezavonělo, jako by v ní kdy přechovával whisky. A tak jsem počkal na ulici, až bylo po vyučování, a pak jsem chytil toho kluka, Chicka, a řek mu:

„Nemá strejček někde doma whisky?“ a on odpověděl:

„Já nevím. Já se mrknu. Mám jí kapku do něčeho nalejt a přinýst ji?“ a já jsem odpověděl:

„Ne. Jemu nestačí se napít. Potřebuje celou flašku, hlavně aby byla dost velká a hodně plná. Přines ji celou. Já ho budu zatím hlídat.“

Pak byl pomník dokončenej a připravenej, aby ho Flem moh schválit, a pan doktor mi stručně, rázně a energicky jako generál, co se chystá zajmout město, vzkázal: „Přijďte v půl čtvrté do kanceláře a vyzvednem Chicka. Vlak odjíždí v osm hodin z Memphisu, takže nemáme času nazbyt.“

A tak jsem přišel. Ale ne do jeho kanceláře, poněvadž když jsem se dostavil, seděl už ve voze se zapnutým motorem. „Jakej vlak v osm hodin, kam a čí?“ zeptal jsem se.

402$

„Lindin,“ odpověděl. „Do New Yorku přijede v sobotu ráno. Má všechno zabalené a je uchystaná k odjezdu. Jakmile s tím skončíme, pošle ji Flem svým vozem do Memphisu.“

„Flem?“ zeptal jsem se.

„Proč by ne?“ opáčil. „Je to jeho dcera. Člověk má koneckonců ke svým dětem určité povinnosti, i když k nim přišel jako slepý k houslím. Nasedněte,” řek. „Chick už je tady.“

A tak jsme jeli na hřbitov a uviděli, že uprostřed toho novýho oddělení stojí v hlavách jedinýho hrobu, co tam byl a co ještě nebyl docela zahojenej, další sloup, i když tenhle neříkal nic o tom, co Flema Snopese stál, poněvadž říkal jenom přesně, jakou má pro něj cenu, a zdál se — ten kámen, ten mramor — na pozadí jasně žlutejch, červenejch a tmavočervenejch hickoryovejch ořešáků, škump, gumovníků a dubů, který mezi těma tmavozelenejma jalovcema vypadaly úplně jako cákance ohně — v tom teplým říjnovým slunci bělejší než sama běloba. Pak přijel druhej vůz, s ním a s Lindou na zadním sedadle a s hromadou zavazadel (samejch novejch) na předním vedle černošskýho šoféra, co ji měl dovízt do Memphisu. Přijel, zastavil, ale Flem v tom černým klobouku, co ještě pořád vypadal jako zbrusu novej a vypučenej, a s tím malým motýlkem, co nikdá nevypadal a nikdá nebude vypadat jináč než jako novej, zůstal sedět a pomalu, vytrvale žvejkal ten svůj tabák, vedle sebe tu holku, která se zádama vůbec nedotejkala opěradla a seděla upjatě, strnule v ňákým tmavým cestovním kostýmku, na hlavě klobouček se závojíčkem a na rukou, nehybnejch a jakoby zaklesnutejch do sebe na kolenou, bílý rukavičky, a ani jednou se nepodívala na ten kamenej pomník s tím mramorovým medailónem obličeje, co ho pan doktor vybral a zvolil. Člověku

403$

se v první chvíli zdálo, že se vůbec Eule nepodobá a že se vlastně nepodobá nikomu na světě, ale pak si řek, že nemá pravdu, poněvadž se jenom nepodobá ostatním ženskejm obličejům, že se prostě podobá obličeji ženský, o který by každej chlap, co měl to štěstí, že byl chlap, řek: „Jo, to je ona. Znal jsem ji před pěti nebo deseti či padesáti rokama a měl jsem za to, že jsem si už vysloužil právo nemuset na ni vzpomínat,“ a pod ním byl vytesanej nápis, kterej sám (ale tentokrát tím nemyslím pana doktora) vybral:

{EULA VARNEROVÁ-SNOPESOVÁ

1889 — 1927

Žena statečná jest koruna manžela svého,

povstanouce její děti blahoslaví ji}

A tak seděl, seděl a žvejkal, neznatelně, ale vytrvale a ona vedle něj, nehybná, rovná jako svíčka, v klíně ty dvě bílý kouličky pěstí, koukala do prázdna. Pak se pohnul. Naklonil se, uplivnul okýnkem a znovu se opřel o sedadlo.

„Už můžeš jet,“ řek.

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

CHARLES MALLISON

A auto se rozjelo. Já jsem se otočil a vykročil zpátky k našemu, ale vtom za mnou Ratliff řek: „Počkej. Máš čistej kapesník?“ a já jsem se otočil a uviděl, že strejček Gavin je k nám obrácený zády a jde pryč, ale nikam nemíří: jenom šel a šel, dokud si Ratliff ode mě nevzal kapesník a oba jsme ho nedohonili. Ale to už byl v pořádku a jenom se zeptal:

404$

„Co je?“ a pak dodal: „Pojďme se vrátit. Vy si můžete celý den chytat lelky, když chcete, ale já jsem koneckonců zaměstnanec okresu, a tak se nesmím moc vzdalovat od kanceláře, jinak by mě nikdo, kdo se chce dopustit nějakého zločinu, nenašel.“

A tak jsme nastoupili do vozu, on nastartoval a vydali jsme se na cestu do města. Ale to už mluvil o fotbale a mě se zeptal: „Nechtěl by ses probudit, vypadnout už jednou z té mateřské školy a postoupit do střední, abys moh hrát za mančaft? Budu v něm potřebovat nějakou známou duši, poněvadž mám dojem, že už vím, proč se dneska fotbal hraje tak špatně,“ a tak dále a tak dále a mluvil a mluvil a jednou dokonce pustil oběma rukama volant, aby nám předved, jak to myslí; že u fotbalu je ta potíž, že se na něj může koukat jenom odborník, poněvadž nikdo jiný nedokáže sledovat, co se děje na hřišti; že při baseballu stojí každý klidně a lítá míč, takže se dá sledovat, co se na hřišti děje; jenže při fotbalu lítají zároveň s míčem všichni ostatní, a kdyby jenom lítali, ale lítají ke všemu v jednom chumlu, v jedné skrumáži a míč je schovaný uprostřed, takže člověk jakživo nepozná, kdo ho má, natož pak kdo by ho mít měl, nehledě k tomu, že míč má už stejnou barvu jako bláto a hráči sebou třískají o zem a válejí se taky v blátě a bahně, takže mají stejnou barvu jako míč, a tak dále a tak dále, a máchal přitom oběma rukama ve vzduchu a já i Ratliff jsme vždycky vykřikli: „Pozor na volant! Pozor na volant!“ a strejček Gavin řek co chvíli Ratliffovi: „Vy jste zřejmě jiného mínění,“ nebo „Vy samozřejmě tvrdíte něco jiného!“ anebo „Ať si o tom říkáte co chcete,“ a Ratliff odpovídal: „Ale kde,“ nebo „Bane, netvrdím,“ nebo „Vždyť já jsem se o fotbale ani nezmínil,“ až mi nakonec — Ratliff — řek:

„Našels tu flašku?“

405$

„Ne,“ odpověděl jsem. „Tatínek ji asi vypil. Čerstvý soudek přinese pan Gowrie až v neděli večer.“

„Tak já si tady vystoupím,“ řek Ratliff strejčkovi Gavinovi. Strejček Gavin přestal mluvit aspoň na tak dlouho, aby se moh zeptat:

„Cože?“

„Já bych si tady vystoupil,“ opakoval Ratliff. „Za minutku na shledanou.“

A tak strejček Gavin na tu chvíli, než si Ratliff vystoupil (to jsme právě dojeli na náměstí), zastavil a pak pokračoval v cestě, ale už zase vykládal nebo spíš pokračoval v řeči, poněvadž předtím zmlkl jen na tu chvíli, než se Ratliffa zeptal Cože, a pak zaparkoval a šel do kanceláře, ale mluvit nepřestal a opakoval pořád stejné hlouposti, o kterých člověk nedokázal s jistotou říct, jestli dávají nějaký smysl, a pak vzal z misky jednu dýmku a začal se rozhlížet po stole, až jsem šel a přistrčil mu krabici s tabákem, on se na ni podíval a řek: „Ach ano, děkuju,“ a dýmku odložil. Ale mluvit nepřestal. Pak přišel Ratliff, který přistoupil k chladničce, vzal ze skříně skleničku, lžičku a cukřenku a zpod košile vytáh půllitrovku bílé whisky, ale strejček Gavin mluvil a mluvil, dokud mu nenamíchal drink, nepřistoupil k němu a nepodal mu ho.

„Nate,“ řek.

„Jéje, tisíceré díky,“ odpověděl strejček Gavin. „Vypadá to vábně. Vypadá to moc vábně.“ Ale ani se toho nedotk. Dokonce si tu skleničku, co mu Ratliff postavil na stolek, ani nevzal, takže tam trvám stála, ještě když druhý den ráno přišel zametat kancelář Clefus, který ji tam jistě našel a pravděpodobně chtěl vylít, ale ještě včas se zarazil, přičuchnul k ní a poznal, co v ní je, nebo ji aspoň rozhodně vypil. A strejček Gavin si vzal znovu dýmku, nacpal si ji a pak šmátral v kapse, až mu Ratliff

406$

podal sirku. Nato mluvit přestal, podíval se na sirku a zeptal se: „Cože?“ a nato řek: „Děkuju,“ sirku si vzal, pečlivě s ní škrt o spodní stranu stolu, pečlivě ji sfouk, hodil do popelníku, odložil do popelníku i dýmku, sepjal ruce na stole a řek Ratliffovi:

„Třeba mi to řeknete vy, poněvadž já na to nemůžu za živý svět přijít. Proč to udělala? Proč? Vždyť pro ženy nejsou zpravidla fakta důležitá, hlavně když zapadá jedno do druhého, to jenom chlapům je úplně fuk, jestli zapadá jeden do druhého nebo ne a koho nebo kolik lidí potrefí, hlavně když je potrefí pořádně. A tak bych se vás rád zeptal na váš názor. Vyznáte se v ženských, vždyť cestujete celý den po kraji od jedné ke druhé, z jednoho parádního pokoje do druhého, nad všechno povznesený, neodolatelný, líbezný a všechny vás vítají jako nějaký idol, kterému každá padne hned do náruče — „ ale vtom se zarazil a Ratliff se zeptal: „jakže? Kdo padá? Kam padá?“

„Já jsem řek něco o padání?“ zeptal se strejček Gavin. „Ne, ne. Ptal jsem se Proč? Kvůli tomu, aby jednu mladou dívku ušetřila trápení a soužení? Ale vždyť mladé dívky jsou celé šťastné, když se můžou trápit a soužit, a kromě toho je to často přejde. Vždycky je to přejde. A ke všemu týden po jejích narozeninách, i když ta pětka za propásnutí něčeho tak slavnostního, jako jsou devatenácté dívčí narozeniny, o celý týden by patřila vlastně Flemovi. Ale to nechrne stranou. Copak se tady právě neřeklo, že mladé dívky jsou vlastně celé šťastné, když se můžou trápit a soužit? Ne, ne, ptal jsem se Proč?“ Seděl a díval se na Ratliffa. „Proč? Proč to musela udělat? Proč to udělala? Takhle to zahodit! Tak zbytečně to zahodit! Takhle všechno zahodit, ačkoliv to nepatřilo jenom jí, aby měla právo to zahodit, zničit, ačkoliv to bylo příliš cenné, ačkoliv to patřilo příliš

407$

mnoha lidem, ačkoliv toho je na světě příliš málo, než aby to směla zahodit, zničit, zmařit a prostě odejít.“ Podíval se na Ratliffa. „Řekněte mi, V. K. Proč?“

„Třeba toho už měla dost,“ odpověděl Ratliff.

„Dost,“ opakoval strejček Gavin. A pak ještě jednou, ale ne nahlas: „Měla toho už dost.“ A nato, jak tam seděl za stolem, neopřený o židli, ruce složené na stole, se rozplakal, a ani si rukama nezakryl obličej. „Ano,“ řek. „Měla toho už dost. Milovala, byla stvořená k tomu, aby milovala a byla milována, aby dávala a přijímala lásku. Ale dvakrát to zkusila a dvakrát se jí nepodařilo najít takového, který by byl nejenom dost silný, aby si tu lásku zasloužil, vydobyl, dovedl ji oplatit, ale zároveň dost statečný, aby ji dokázal přijmout. Ano,“ řek, jak tam seděl, plakal a vůbec se před náma nesnažil schovat obličej, „není divu, že toho už měla dost.“

A ještě něco se u nás stalo. Jedno ráno — bylo léto, červenec — zastavil v Jeffersonu vlak, který jezdí z New Orleansu na sever a z kterého obyčejně vystoupí jako první černošský nosič — ne Pullmanovi nosiči, ti jsou vždycky až bůhvíkde vzadu, ty skoro ani nezahlídnem, ale nosič z denních vagónů vpředu —, sleze, chvíli se promenuje po nástupišti a rozmlouvá s nádražními zřízenci a ostatními černochy, co se tam vždycky ochomejtají kolem osobních vlaků. Jenže tentokrát z něj vystoupil jako první sám průvodčí, seskočil bezmála dřív, než vlak úplně zastavil, a jemu v patách bělošský brzdař, který mu na ty paty div nešláp. Nosič vůbec nevystoupil: jenom asi v polovině vagónu vystrčil hlavu z okýnka.

Pak vystoupili čtyři drobečci. Myslím jako děti. Největší byla holčička, ale jestli je nejstarší nebo jen největší, to jsme nevěděli. Po ní dva chlapci: tihle tři byli

408$

v modrákách. Pak vystoupilo nějaké mrně v šatičkách vcelku, které mu sahaly až na paty a vypadaly jako pánská košile ušitá z pytle od pšeničné nebo kukuřičné mouky, nebo třeba z cípku starého stanu. A všechny měly na prsou drátem připevněnou adresku, na které bylo tužkou napsáno:

{Odesilatel: Byron Snopes, El Paso, Texas

Adresát: Flem Snopes, Jefferson, Mississippi}

Ale pan Snopes na nádraží nebyl. Měl teď plné ruce práce, poněvadž byl bankéř a diákon baptistické církve a bydlel ve svém osamělém vdovectví ve starém De Spainově domě, který si dal přestavět na předválečné jižanské panské sídlo. Naproti jim nepřišel, zato tam byl Dink Quistenberry, který se kdysi ve Francouzově Zátočí oženil s jednou Snopesovou sestrou či neteří nebo s kým, a když pan Snopes poslal I.O.a zpátky na venkov, přestěhovali se Quistenberryovi do hotelu Snopes, který si koupili nebo najali nebo ho aspoň vedli, i když se už nejmenoval hotel Snopes, nýbrž hotel Jefferson, ale ve kterém dál nocovávali lidi jako obchodníci s dobytkem a členové porot, co tam bydleli v klauzuře při zasedání obvodního soudu. Chci říct, že Dink byl sice dost starý, aby moh být pana Snopese švagr nebo co to vlastně byl, ale byl to takový ten člověk, kterému by vás nikdy nenapadlo říct pane.

A ten čekal na nádraží. Poslal ho tam trvám pan Snopes. A když Dink uviděl ty děti, měl trvám stejný pocit, jaký jsme měli my, když jsme je uviděli, a jaký měli nejspíš od chvíle, co ten vlak vyjel z New Orleansu, kde zřejmě nastoupily, i průvodčí a brzdař i nosič, aspoň podle toho, jak se tvářili. Ty děti totiž nevypadaly vůbec jako lidi. Spíš jako hadi. Nebo možná že to je moc silné slovo. Zkrátka, rozhodně nevypadaly jako

409$

děti, poněvadž to bylo to poslední na světě, čemu se podobaly. Všechny čtyři měly tmavé těstovité obličeje a černé vlasy, které jako by někdo okudlal tupým nožem podle kastrolu, a černočerné, úplně nehybné oči, o nichž Jefferson (a s ním celý Yoknapatawphský okres) tvrdil, že je jakživo nikdo neviděl mrknout.

Jak s nima Dink mluvil, to nevím, poněvadž průvodčí řek všem, co natahovali uši (to už tam byl hezký chumel lidí), že nemluvěj žádným jazykem ani něčím jiným, o čem by měl nějakou povědomost, a aby si na ně dávali pozor, poněvadž jedno z nich má kudlu s patnácticentimetrovou vyskakovací čepelí. Jenže on neví které a nehodlá to osobně zjišťovat. Zkrátka a dobře, Dink je naložil do vozu a vlak pokračoval v cestě.

Možná že tu kudlu vytahovaly v dragstórech nebo aspoň u Christiana na Skeetse McGowana, poněvadž neuplynul ani týden a už dokázaly vejít všechny čtyři (chodily pořád spolu, jako by ten šaman nebo kdo je po řadě odděloval od matky, vždycky prostě napojil uříznutou pupeční šňůru na další, starší dítě. V té době jsme totiž už věděli, čí jsou: byly to děti Byrona Snopese, měl je s nějakou skvó z kmene jicarillských Apačů ve starém Mexiku) ke Christianovi a za dvě minuty vyjít, každý kornout zmrzliny v ruce.

Chodily pořád spolu, člověk je moh natrefit ve městě nebo za městem v kteroukoli denní i — jak jsme zjistili později — v kteroukoli noční hodinu. Otis Harker je jednou ve dvě v noci nachytal, jak vycházejí husím pochodem zezadu z plnírny coca-coly. Tvrdil, že zaboha neví, jak se mohly dostat dovnitř, poněvadž všechny dveře byly zamčené a žádné okno nebylo rozbité, ale že už zdaleka, ze vzdálenosti dvou nebo tří kroků, cítil teplý sirup, co se z něho vyrábí coca-cola, poněvadž to mrně s ním mělo politou přednici té noční košile nebo

410$

hazuky či co to bylo. Blíž k nim se totiž nedostal. Říkal, že na ně křik, aby šly domů do hotelu Snopes, chci říct do hotelu Jefferson, ale že tam prostě stály a dívaly se na něj. Vykládal, že jim nemínil nijak ublížit: jenom je chtěl popohnat pro případ, ze nerozuměly, co jim říká. A tak se tak nějak rozmách rukou a přitom, aby se tak řeklo, poskočil o několik kroků blíž a znovu na ně křik, ale ještě včas se zastavil, poněvadž jedna z těch rukou už držela otevřenou kudlu s přinejmenším patnácticentimetrovou čepelí. Kudla se objevila tak rychle, že ani nepostřeh, odkud se vzala, a v příští minutě stejně rychle zmizela, takže nepoznal, který z těch tří v modrákách — jestli to děvče nebo jeden z chlapců — ji má. Druhý den ráno zašel pan Connors za Dinkem Quistenberrym a řek mu, že je nesmí pouštět v noci na ulici.

„To se vám řekne,“ odpověděl Dink. „Jen to zkuste. Jen si zkuste nepustit je na ulici nebo někam. Máte moje plný svolení. Jen si poslužte!“

A když se pak stalo to s tím psem, nedostal se k nim blíž ani sám pan Hub Hampton. Ta záležitost se psem se udála takhle: v Jeffersonu nám právě dláždili ulice, a tak se tam přistěhovaly nové rodiny, silničářů, dodavatelů a podobně, jako například rodina toho Riddellovic kluka, co se nám před dvěma lety postaral o prázdno ve škole. Jedna z těch rodin neměla děti, ale zato cadillac, a ta paní měla psa, o kterém se tvrdilo, že stál pět set dolarů. Byl to jediný pes — kromě zkoušeného pointera nebo setra (byl zkřížený s airdalem medvědářem, jmenoval se Lev, patřil kdysi majorovi De Spainovi, otci pana De Spaina, a mluvili o něm dodnes lovci v celém severním Mississippi) — co stál víc než padesát dolarů, o jakém kdy Jefferson slyšel, natož pak jakého viděl — pekingský čin-čin se zlatou cedulkou se svým jménem na obojku, pes, který nejspíš vůbec nevěděl, že

411$

je pes, poněvadž jezdil v cadillaku a ohrnoval nos z okýnka nejenom na ostatní psy, ale i na lidi, a dokonce žral zvláštní maso, které mu řezník pana Walla Snopese schválně objednával z Kansas City, poněvadž bylo moc drahé, než aby si ho mohli kupovat a jíst obyčejní lidi.

Jednoho dne zmizel. Nikdo nevěděl, jak se to mohlo stát, poněvadž když neohrnoval nos z okýnka cadillaku, ohrnoval ho za oknem domu, kde bydlel — nebo bydleli. Ale byl pryč a já myslím, že ještě nikdo nikdy neviděl ženskou, co by kvůli něčemu tak vyváděla jako paní Widringtonová, která nabízela odměnu ve všech memphiských, severomississippských, západotennesseeských a východoarkansaských novinách, a pan Hampton s panem Connorsem se v noci vůbec nevyspali, poněvadž jim v jednom kuse telefonovala, a takřka v každou denní i noční hodinu se na něčím dvorku za domem ochomejtal pojišťovák (pes měl životní pojistku, a i když bylo v Jeffersonu pojištěno na život víc lidí než psů, bylo tam víc nepojištěných lidí než psů) a sama paní Widringtonová a volali něco, co jsme s Aleckem Sanderem považovali za Jau! Jau! Jau!, dokud nám strejček Gavin neřek, že se ten pes jmenoval po jednom čínském básníkovi Lao C‘. Až jednou vyšli ti čtyři indiánští Snopesové z Christianova dragstóru a někdo, kdo šel právě kolem po ulici, na ně ukázal prstem a výkřik: „Podívejte se!“

Ukazoval na obojek, na kterém byla zlatá tabulka se jménem. To mrně ho mělo na krku přes noční košilku. Okamžitě se dostavil pan Connors a ten zase poslal okamžitě pro pana Hamptona. A právě to byl ten případ, kdy se k nim nedostal blíž ani pan Hampton a kdy jsme trvám všichni uvažovali, co má pan Hampton v těle: jakou spoušť by ten jeho teřich nadělal na chod—

412$

niku, kdyby pan Hampton zapomněl a dostal se k tomu noži moc blízko. Ti čtyři indiánští Snopesové nebo snopesovští Indiáni, či co to byli, stáli v řadě, koukali na něj, ale netvářili se nijak nebezpečně, netvářili se prostě nijak: ne zrovna nevinně a nikdo by netvrdil, že láskyplně, ale taky ne nebezpečně, stejně jako nevypadají nebezpečně čtyři zavřené kapesní kudly. Vypadají sice jako čtyři zavřené kapesní kudly, ale ne vražedně. Až pan Hampton řek:

„Co tak dělaj, když zrovna nejedí u Christiana zmrzlinu nebo nelezou do tý plnírny či z ní ve dvě ráno nevylízaj?“

„Maj v tý velký rokli za školou jakejsi tábor nebo rezervaci či jak by to člověk nazval, v takový jakoby jeskyni, co si tam vyhrabali,“ odpověděl pan Connors. „Díval jste se do ní?“ zeptal se pan Hampton. „Arciže,“ odpověděl pan Connors. „Ale nic tam není, jen ňáký krámy, kosti a dreky, co si s nima hrajou.“ „Kosti?“ opáčil pan Hampton. „Jaký kosti?“ „Obyčejnský,“ odpověděl pan Connors. „Kuřecí, vepřový žebírka, nejspíš pozůstatky toho, co jedli.“

A tak pan Hampton šel, našed do vozu a pan Connors šel ke svému, který měl červené světlo a sirénu a do kterého si přisedlo několik dalších lidí, pokud zbývalo místo, a oba vozy odjely ke škole. My ostatní jsme se tam vydali pěšky, chtěli jsme totiž být u toho, až pan Hampton poleze s tím svým teřichem do rokle, a vidět, jak se z ní bude dostávat ven, jestli do ní vleze. Ale dostal se do ní a pan Connors mu ukázal, kde mají tu jeskyni, jenom ho poslal napřed, poněvadž byl šerif. A tak pan Hampton došel k hromádce kostí za ohništěm, špičkou nohy ty kosti všechny převrátil a několik jich shráb ke straně. Býval totiž zálesák, lovec, než mu narost takový teřich, že neprolez houštím. „Tady máte toho psa,“ řek.

413$

Když jsme tenkrát před pěti lety seděli u stolu a kolem nás po ulici jela ta škrticí klapka Matta Levitta a tatínek řek strejčkovi Gavinovi: „Co to cejtím za kravál?“, na to se už pamatuju sám, ale ta záležitost s panem Snopesem a s mosazí v elektrárně se udála, než jsem se narodil: Dopoledne přišla ke strejčkovi Gavinovi do kanceláře paní Widringtonová s pojišťovákem, který zastával názor, že pes měl sice životní pojistku, ale jenom pro případ, že by onemocněl, že by ho potkala nějaká nehoda nebo že by zasáhla vyšší moc, ale (poněvadž strávil trvám v Jeffersonu dost dlouhou dobu, aby si moh promluvit s Ratliffem. Žádný cizí člověk, pokud byl v našem městě aspoň půl dne, natož pak den, se nevyhnul rozhovoru s Ratliffem) že ti čtyři napůl Snopesové a napůl Indiáni kmene jicarillských Apačů nic z toho nepředstavujou a je tedy možné žalovat město Jefferson a vyhrát to. To o panu Snopesovi a o té ztracené mosazi jsem teda jenom slyšel od strejčka Gavina, ale když vešel pan Snopes, smek klobouk a řek jen tak do vzduchu „Dobré jitro“ a pak se toho pojišťováka zeptal: „Na kolik je ten pes pojištěnej?“, tak mi to připomnělo, jak tenkrát ten den tatínek řek: „Co to cejtím za kravál?“, poněvadž u toho jsem už byl sám.

„Byl to čistokrevnej pes, s rodokmenem, pane Snopes. Na pět set dolarů,“ odpověděl pojišťovák a pan Snopes (pojišťovák vstal, otočil se a přistrčil mu židli ke stolu) se posadil, vytáh z kapsy prázdný šek, vyplnil ho na příslušný obnos, šoup ho po stole před strejčka Gavina, vstal, řek „Na shledanou“, zase jen tak do vzduchu, nasadil si klobouk a odešel.

Ale tím to pro něj neskončilo. Druhý den ráno byli totiž Indiáni Byrona Snopese pryč. Řek nám to Ratliff, když přišel.

„Arciže,“ povídá. „Flem je poslal do Zátočí. Ani jedna

414$

jejich babička, myslím jako I.O.ova žena, je nechtěla, tak si je nakonec vzal Dewitt Binford“ — Dewitt Binford měl za ženu další Snopesovou. Bydleli blízko Varnerova krámu. „Snopesové se dali do kupy a uzavřeli s Binfordem smlouvu, že každej z nich mu bude platit příslušnej díl, tak aby to dělalo dohromady dolar tejdně za hlavu, arci za předpokladu, že to Dewitt vydrží celej tejden. I když samosebou první čtyry dolary zaplatili předem, jako závdavek, aby se tak řeklo.“

Ale u toho závdavku taky zůstalo. Tím chci říct, že to Binfordovi vydrželi sotva týden. Jednou odpoledne přišel Ratliff znovu. „Včera v poledne jsme ukončili svůj pobyt ve Francouzovým Zátočí, takže okres je takřka vyčistěnej. Jsme právě na nádraží, všichni máme adresky, dopravný je zaplacený, takže už jenom čekáme na vlak číslo dvacet tři, co jezdí na jih, nebo na kterejkoli jinej, hlavně aby měl více méně přípoj do El Pasa či do nějaký jiný stanice v Texasu.“ A pak nám to dopověděl: „Dalo by se říct, že se přitom spojil vědeckej zájem a shoda — jak se to říká?“ — a strejček Gavin mu napověděl slovo „antropologický“ — „antropologickejch rysů. Nebejt toho, že máma Dorise Snopese včas přiběhla, tak s sebou ty vymírající Američani vzali do věčnejch lovišť i jednoho bělocha.“

A vykládal dál: jak je Dewitt Binford dopravil domů a pak objevil, že nechtějí líhat v posteli, že si stáhli deku na zem a leží pod ní, v řadě vedle sebe, a jak druhý den ráno on a jeho žena zjistili, že je postel rozebraná a opřená v koutě o zeď, aby nepřekážela, a že z celé té procedury neslyšeli jediný zvuk. Povídal — Dewitt — že ještě než mu začalo vrtat hlavou to mrně, nešlo mu na rozum, čím to, že je člověk vůbec neslyší, dokonce vůbec neví, že vešli nebo odešli, jestli jsou ve stavení nebo ne: že by mohli být klidně třeba u něj v ložnici a dívat se na něj.

415$

„A tak udělal pokus,“ pokračoval Ratliff. „Zašel k Tullovejm, pučil si od Vernona baterku a asi do půlnoci čekal. Povídal, že když pak šel přes chodbu ke dveřím jejich seknice, v životě se nepohyboval tišejc, a dokonce se snažil co možná nedejchat: vyříznul si předem ve dveřním rámu něco jako výřez hledí, aby, až do něj po hmatu strčí baterku, mířila přímo na to místo na slamníku, kde maj ležet dvě prostřední hlavy, a pak znovu zatajil dech a poslouchal, dokavaď si nebyl jistej, že neslyší ani hlásek, a nato bliknul baterkou: ty čtyry tváře s osmi očima dokořán tam ležely a koukaly přímo na něj.

Dewitt povídal, že by to byl v tom momentě s radostí vzdal, jenže to už mu to pindě nedalo spát. Ale nevěděl, co má dělat, poněvadž ho varovali před tou kudlou, kterou dosavaď ani nezahlídnul. Pak si vzpomněl, že když jim vybouchla líhňová lampa a jeho ženě uhořely vpředu skorem všecky vlasy, dal jí doktor Peabody ňáký pilulky, lahvičku opiovejch pilulek, silnejch, že by porazily koně, a tak jich osum vzal, koupil v krámě čtyry láhve limonády, do každý dal dvě ty kapsle, na láhve dal zpátky kloboučky a láhve skoval podle svý minky přesně tak, aby je musely usilovně hledat, když je chtěly najít. Do tmy všecky čtyry láhve zmizely a on znova čekal, dokavaď nebyl přesvědčenej, že už to mělo čas zaúčinkovat, a pak vzal Vernonovu baterku, přešel chodbu, připlazil se po čtyřech k slamníku — to už ho zkušenost poučila, kde přesně spává nebo aspoň líhá to pindě —, natáh zlehounka jednu ruku, v druhý připravenou baterku, jen bliknout, a nahmatal lem jeho noční košile.

Když nám to vykládal, tak doslovně brečel, ani ne proto, že by byl ještě tak vyděšenej, ale proto, že to prostě a jednoduše nemoh pochopit. ,Nic jsem mu ne—

416$

uďál,“ povídá. ,Nechtěl jsem mu ublížit. Jenom jsem chtěl zjistit, jestli je to‘ — „

„A co je to?“ zeptal se strejček Gavin.

„Vždyť vám povídám,“ odpověděl Ratliff, „že se vůbec nedostal k tomu, aby tou baterkou bliknul. Jenom ucejtil dvojí ostrý, rychlý, pálivý šlehnutí, na každý tváři jedno. Povídal, že v tý chvíli už utíkal pozpátku po čtyřech ke dveřím, poněvadž věděl, že tam nebude mít čas se ani otočit, natož pak vstát a dát se do běhu, neřku-li za sebou zavřít, a když vběhnul zpátky do seknice, kde spává se svou ženou, nezbyl mu taky čas zavřít za sebou dveře, jenže je zavřít musel, a tak je jen zabouchnul, křiknul na ženu a pak začal šoupat ke dveřím segretář a jeho žena zatím rozžnula lampu a šla mu pomoct, ale on na ni křiknul, aby prvně zavřela okna. Když nám to vykládal, na obličeji dva šrámy — jeden z nich jen tak tak nezasáhnul oko a táhnou se mu na obou stranách od ucha až ke koutku úst jako velikánskej škleb, na kterým mu vždycky praskne strup, jakmile zapomene a pohne jediným svalem — tak div nebrečel, a pak vykládal, jak se rozhodli, že bude nejlíp zhasnout lampu a sedět potmě. Jenže si vzpomněl, jak se těm dětem podařilo nějak dostat z tý zavřený plnírny coca-coly a vůbec se přitom nedotknout automatickýho poplašnýho zařízení proti vloupání.

A tak jenom zavřeli okna a nechali lampu hořet a seděli v tý neprodyšný uzavřený seknici za tý horký letní noci, dokavaď se nerozednilo aspoň natolik, aby Binfordka mohla přikrčená šupsnout do kuchyně, zatopit v kamnech a uvařit snídani. Ale tou dobou bylo už stavení prázdný. Bezpečný samozřejmě nebylo, jenom prázdný, až na ně dva, který se nemohli rozhodnout, jestli se maj pokusit vzkázat Flemovi nebo Hubovi Hamptonovi, aby pro ně přišel, nebo se jednoduše sbalit

417$

sami a nezdržovat se ani mytím nádobí od snídaně a přestěhovat se k Tullovejm. Zkrátka podle Dewitta si s Binfordkou řekli, že to tím pro ně hasne, čtyry dolary tejdně sem, čtyry dolary tejdně tam. A tak se Dewitt, to bylo už asi devět, vydal na cestu do krámu, odkaď chtěl zavolat do Jeffersonu. Jenže žena I.O. Snopese, jako ta druhá, ta, co byla sesazená a nedostala příležitost přestěhovat se do města, mu tu práci ušetřila.“

Dorise Snopese jsme všichni znali. A i kdyby ne, byli bychom ho na první pohled poznali, poněvadž byl podobný svému staršímu bratrovi Clarencovi (senátorovi C. Egglestonovi Snopesovi, který nás — nebo spíš strejčka Billyho, jak říkal strejček Gavin i Ratliff — zastupoval v horní sněmovně zákonodárného sboru našeho státu), jako by mu takřka z oka výpad, a měl stejně jako on (to máme taky od strejčka Gavina) rozumovou vyspělost dítěte a morální zásady rosomáka. Byl mladší než Clarence, aspoň pokud jde o léta, ale nevypadal ani tak mladší a nevinnější, jenom neopotřebovanější, jako méně používaná sekyrka nebo mašinkvér — bylo to velké těžkopádné asi sedmnáctileté zvíře, které bylo stejně jako jeho bratr Clarence celé šedivé: koudelově zbarvené vlasy mu už taky začínaly šedivět a šedivé se zdálo i jeho těstovité tělo, budící dojem, že by mu z rány netekla vůbec krev, ale nějaká bledavá tekutina podobná řídké ovesné kaši. Byl to jediný Snopes a vůbec jediný usedlík ve Francouzově Zátočí či v celém Yoknapatawphském okrese, když už jsme tak u toho, který měl z příjezdu svých texaských bratranců radost. „Přijal je za vlastní, aby se tak řeklo,“ poznamenal Ratliff. „Hned od toho prvního dne. Dokonce prohlašoval, že se s nima dorozumí, že si je vycvičí, aby lovili ve smečce, a že budou lepší než smečka obyčejnskejch psů, poněvadž psi toho dřív nebo pozděj nechaj a jdou domů, kdežto těmhle je jedno, kde jsou.

418$

A tak je cvičil. Nejdřív zkoušel postavit na pařez před krámem limonádu v láhvi uvázané na provázku, kterej byl nataženej na verandu, kde Doris seděl, a když k ní přimanévrovali a jeden z nich vyrazil a chtěl ji popadnout, trhnul Doris provázkem a stáhnul ji z pařezu zpátky z jejich dosahu. Jenomže tohle mu vyšlo akorát jednou, a tak tu láhev musel vždycky nejdřív vypít a pak ji naplnit kalnou vodou nebo něčím podobným. Další dobrá metoda výcviku spočívala v tom, že nasbíral pár zahozenejch papírků od čokolády a pak do nich zabalil kus bláta nebo taky nic, ale poněvadž v nich byla tu a tam opravdická čokoláda a v tý láhvi tu a tam opravdická jahodová nebo pomerančová limonáda, tak jim nějakou chvíli trvalo, než toho nechali.

Zkrátka, byl s nima v jednom kuse a lidi koukali, jak na ně křičí a máchá rukama jak na psy, aby šli tam nebo onam. Měli dokonce takovou jakoby hernu nebo jeskyni či co, v jiný rokli, asi kilometr dál po cestě. No jo, ona taková představa, že si velkej, takřka dospělej člověk, jako je Doris, takhle hraje, může bejt i k smíchu, jenže pak člověk zničehonic zjistí, že se vlastně směje tomu, že může něčemu, čím se ty čtyry zabejvaj, říkat vůbec hra.

Zkrátka, Dewitt právě docházel ke krámu, když vtom vidí, že po cestě běží Dorisova máma a křičí: ,Ty Indiáni! Ty Indiáni!’ Přesně, jak mě slyšíte: musela z ní mluvit jenom obyčejná mateřská láska a instinkt, poněvadž ještě nemohla nic vědět, ale i jestli věděla, nebyla ve stavu, aby ze sebe něco vypravila: prostě zůstala stát na cestě před krámem, lomila rukama a křičela ,Ty Indiáni!’, dokavaď chlapi, co dřepěli na bobku na verandě, nezačli vstávat a pak utíkat, poněvadž akorát v tý chvíli tam dorazil Dewitt, kterej pochopil, co chce paní Snopesová říct. Z něj sice žádná mateřská láska ani instinkt

419$

nemluvily, ale paní Snopesový zase nikdo minulej večír nepořezal kudlou obě tváře.

,Indiáni, říkáte?’ vykřiknul Dewitt. ,Prokrista, chlapi, utíkejte. Možná že už je pozdě.‘

Ale nebylo. Ještě to stihli. Hned nato uslyšeli, jak Doris řve a ječí, a tak šli za jeho řevem, a ty rychlejší se rozběhnuli napřed do rokle, kde byl Doris přivázanej u jednoho mladýho doubku, kolem sebe narovnanej skorem sáh dříví, který se akorát začínalo pěkně rozhořívat.

Takže to stihli. Jody okamžitě zatelefonoval Flemovi a po pravdě řečeno by se to bylo vyřídilo ouředně už včera večír, jenomže ta Dorisova lovecká. Smečka se objevila v dohledu až dneska ráno, když Dewitt nazvednul cípek rolety a uviděl, že čekaj na verandě před stavením na snídani. Ale barák byl naštěstí zabarikádovanej, poněvadž ho od minulýho večera ještě neodbarikádoval. Jodyho vůz stál přichystanej pro případ nouze, jak se říká, a přivábit je do vozu nebyl žádnej kumšt, poněvadž, jak říkal Doris, jim je jedno, kde jsou.

A tak jsou na nádraží. Měl by někdo z vás pánů zájem zajet tam se mnou a stát se svědkem, aby se tak řeklo, konce jedný éry, pokavaď se dá tomu, co jsem tady vykládal, tak říkat? Svědkem definitivního, neodvolatelnýho skoncování se všema jeffersonskejma Snopesama vyloženě necivilizovanejch mravů, pokavaď se tomu tak dá říkat.“

Cestou na nádraží mi to dovyprávěl. Přičinila se o to madame Eunice Habershamová. To ona zatelefonovala do New Orleansu službě cestujícím, aby někdo počkal u jeffersonského vlaku a nasadil je na vlak do El Pasa, a pak službě cestujícím do El Pasa, aby je přepravili přes hranice a předali mexické policii a ta je poslala zpátky domů Byronovi Snopesovi nebo do rezervace či

420$

kam. Vtom jsem si všim toho balíčku a zeptal jsem se: „Co to je?“, ale Ratliff mi neodpověděl. Jenom zaparkoval dodávku, vzal tu lepenkovou krabici a pak jsme to obešli na nástupiště, kde byly: tři v modrákách a to pindě, jak mu říkal Ratliff, v noční košili a všechny měly na přednici šatů drátem připevněnou novou visačku, ale tentokrát s nápisem velkými tiskacími písmeny, která přímo křičela:

{Odesilatel: Flem Snopes, Jefferson, Miss.

Adresát: BYRON SNOPES

EL PASO, TEXAS}

Když jsme k nim přistoupili, stál kolem nich, i když v bezpečné vzdálenosti, značný houf lidí. Ratliff otevřel krabici: bylo v ní všechno po čtyřech exemplářích: čtyři pomeranče, čtyři jabka, čtyři čokolády, čtyři pytlíky s burákama a čtyři balíčky žvejkačky. „Opatrně,“ řek Ratliff. „Možná že bysme to měli radši postavit na zem a přistrčit jim to klackem nebo něčím.“ Ale nemyslel to vážně. Rozhodně nic takového neudělal. Jenom mi řek: „Neboj se. Ty nejsi ještě dospělej, takže po tobě asi nerafnou,“ a přistoupil blíž a natáh ruku s jedním pomerančem, ale těch osm očí se na něj ani na nikoho z nás a vůbec na nic, co bylo v dohledu, nepodívalo, až teprve ta holčička, ta největší, něco řekla, rychle a břitce — tím vysokým dětským hláskem to znělo strašně podivně — a nato se natáhla první ruka a vzala si pomeranč, po ní další a ještě další, ale klidně, ne že by po tom chňapla: jenom to rychle vzala, a jak jsme s Ratliffem rozdělovali ovoce, čokoládu a papírové pytlíky, natahovaly se k nám pořád prázdné ruce, poněvadž všechno kdesi mizelo rychlej, než jsme stačili sledovat, kromě u toho šprčka v noční košili, která neměla, jak bylo vidět, žádné

421$

kapsy: a tak se k němu ta holčička sehnula a toho nadělení ho zbavila.

Potom přijel a zastavil vlak. Dveře denního vagónu zařinčely a s rachotem se otevřely a z jejich otvoru se jako úzká spadlá Čelist vyklopily úzké schůdky. Madame Habershamová zřejmě zatelefonovala nějakému traťmistrovi nebo přímo řediteli (a možná i viceprezidentovi), poněvadž vystoupil konduktér i nosič, konduktér se mrkl na ty čtyři visačky, ukázal rukou a my — všichni, co jsme zastupovali Jefferson — jsme pozorovali, jak ta čtveřice nastupuje a jak jeden po druhém mizí v té železné, netrpělivé tlamě: to děvče, ti dva kluci v modrákách a pak to Ratliffovo pindě v tom oblečení v celku, co mu sahalo až ke kotníkům a vypadalo jako pánská odložená košile ušitá z pytle od pšeničné nebo kukuřičné mouky nebo třeba z pozůstatků starého stanu. Ale co to mrně bylo, to jsme se nikdy nedověděli.

{Oxford-Charlottesville-Washington-New York

listopad 1955 — září 1956}

NA CESTĚ DO PANSKÉHO SÍDLA

Druhý svazek Faulknerovy románové kroniky, Město (The Town, 1957), o dalším bujení amorálního „snopesismu“ v jižanském městě Jeffersonu vyšel sedmnáct let po vydání úvodní části trilogie, Vesnici (The Hamlet), třebaže autor hovořil o zamýšleném díle už od třicátých let, a dokonce uváděl i chystané názvy jednotlivých knih. Teprve roku 1959 Panské sídlo (The Mansion) uzavřelo jeho kronikářskou prózu, dílo závažného myšlenkového dosahu, jedinečné svým realistickým pohledem, kresbou charakterů i vypravěčským uměním.

Už Vesnice na samém začátku čtyřicátých let zaujala čtenáře i odbornou kritiku svým groteskním humorem, volnou, náročnou fabulační strukturou, bohatstvím jazyka a stylových poloh. „Snopesismus“ jako výraz pronikání nových, dravě podnikavých sil do přežívajících patriarchálních vazeb poraženého Jihu se stával pojmem. Faulkner totiž v postavách překvapivě soudržného klanu Snopesů postihoval nezadržitelnou proměnu lidských vztahů, provázející hospodářský a politický vývoj země po občanské válce. Aniž by vytvářel iluze o minulosti, symbolizoval v snopesovském, ničeho se neštítícím kořistnictví moderní zlo, které ničí nejen lidské existence, ale i lidská srdce.

V letech mezi vydáním prvního a druhého svazku trilogie rozpracovával William Faulkner některá dřívější témata své ságy z fiktivního Yoknapatawphského okresu, ležícího kdesi v severním Mississippi, zabýval se jeho dalšími obyvateli, jejich tradicemi a předsudky, které tak nemilosrdně ovlivňovaly jejich život.

Smrt téměř stoleté černé služebné Faulknerových, považované za člena rodiny, podnítila Faulknera k povídkám o vztazích mezi bílými a černými v rodině yoknapatawphských McCaslinů. Výsledkem byl povídkový soubor Sestup, Mojžíši

423$

(Go Down, Moses, 1942). Vážné finanční problémy přiměly pak Faulknera už podruhé k scenáristické spolupráci s Hollywoodem. Od rozpracované kroniky ho také odváděly válečné události, začínal uvažovat o napsání protiválečného podobenství. Neméně těžce prožíval stálé napětí pramenící z nedořešené rasové otázky v jižních státech USA. Po válce, už v padesátých letech, kdy se zvedla nová vlna bojů za občanská práva černochů a za desegregaci, sám několikrát veřejně vystoupil. Se svými názory o nutnosti postupného řešení černošské otázky se však dostal do složité situace. Jeho tzv. „gradualismus“ se octl v palbě ze dvou stran, pro reakční Jižany byl „milovníkem černochů“, radikální, pokrokové síly nechápaly jeho „umírněnost“.

Problém rasových vztahů a myšlenkových stereotypů bílých se objevil v prvním Faulknerově poválečném románu Neodpočívej v pokoji (Intruder in the Dust, 1948). Následovala sbírka povídek detektivního rázu Gambit jezdce (The Knighťs Gambit, 1949) a román Rekviem za jeptišku (Requiem for a Nun, 1951), kde se Faulkner znovu vrátil k osudům Temple Drakeové, ústřední postavy starší Svatyně (Sanctuary, 1931). U nás toto dílo známe především z Camusovy divadelní verze. Až v roce 1954 vyšla protiválečná symbolická Báj(A Fable, 1954).

Mezitím byla vyzrávající Faulknerova tvorba oceněna roku 1950 Nobelovou cenou za literaturu. V temných letech studené války zazněla Faulknerova slova, s nimiž přijímal ve Stockholmu cenu, jako významné humanistické vyznání.

V době, kdy vyšla Báj, byl už Faulkner znovu ponořen do svého yoknapatawphského „mytického království“ (řečeno slovy kritika Malcolma Cowleyho). Pracoval na rekonstrukci života městečka Jeffersonu po příjezdu Flema Snopese s krásnou Eulou a její dcerkou z Francouzova Zátočí. Volné kronikářské pojetí trilogie neznamenalo jen chronologické rozvinutí další životní etapy Snopesů i všech, kdo se jim snaží čelit. V časových průhledech, retrospektivách, v řadě odboček vyprávění tří protivníků „snopesismu“ prohlubuje Město

424$

charakteristiku Flema Snopese, promýšlí tajemství jeho úspěchu. Nové prostředí jižanského městečka uvádí do děje také další postavy a jejich reakce na proměny Jeffersonu. Za povšimnutí přitom stojí i nový vyprávěcí postup. Autor předává slovo třem vypravěčům, kteří jsou představiteli různých vrstev a generací a jejichž pohledy se. přirozeně liší. Ratliff, jehož zdravý rozum a schopnost ironického odstupu vzbuzovaly autoritu už mezi obyvateli vesnice a který zůstává pamětníkem a živým svědomím kraje, ustupuje tentokrát před dalšími vypravěči a zároveň novými postavami trilogie, právníkem Gavinem Stevensem a jeho dvanáctiletým synovcem Charlesem Mallisonem.

Především z dětsky přímého Charlese Mallisona, který se sám spontánně ztotožňuje s veřejným míněním Jeffersonu (… „když říkám my, nebo my jsme byli toho názoru, myslím tím Jefferson, nebo jakého názoru byl Jefferson“…) vyrůstá rádoby objektivní, nezaujatý mluvčí. Dosah prožívaných událostí zprvu ani nemůže plně chápat. Právě do jeho úst vložil autor i epizodické příběhy, z nichž dva již dříve samostatně zpracoval. Historka o krádeži mosazi a co se všechno kolem toho událo, známá z povídky Kentaur v mosazi (Centaur in Brass, 1932), stejně jako strasti paní Haitové s mulem, vycházející z povídky Mul na dvorku (Mule in the Yard, 1934), svědčí zároveň o Faulknerově spřízněnosti s epickým folklórem amerického pomezí. V interpretaci dvanáctiletého Charlese, vyprávěné se vší vážností a bez rafinovaných efektů dospělého humoristy, má jejich groteskní humor tím větší kouzlo. Snad proto také právě Charles v závěru knihy líčí drsnou historku o indiánských dětech Byrona Snopese, kterou jakoby kontrapunkticky k Eulině smrti a Snopesově vstupu do panského sídla kniha končí.

Gavin Stevens je postavou zcela jiného typu než realista Ratliff anebo dětsky naivní a nezralý Chick. Citlivý, váhavý, konzervativní představitel jižanské inteligence, lpící na starých zásadách a přitom stále o všem pochybující, propadá mnoha omylům, těžce se vyrovnává se svým romantickým idealismem. Naivně se snaží individualisticky čelit Flemově

425$

vypočítavému kariérismu, uchránit Eulu a později Lindu před vším, čeho je Flem nositelem a symbolem. Téměř dvacet let se prodírá k realistickému chápání faktů.

Gavin Stevens ani Charles Mallison nejsou ovšem novými, dosud neznámými obyvateli Yoknapatawphy. Můžeme se s nimi setkat ve starších Faulknerových dílech, například v románu Neodpočívej v pokoji. Jejich rysy, jak je ve Městě blíže poznáváme, se poněkud mění, tak jako prošly změnami i další postavy z prvního svazku snopesovské trilogie. Například Eula, stejně krásná a vzrušující jako ve Vesnici, romanticky idealizovaná Gavinem, se náhle objevuje (možná ne dost přesvědčivě) jako intelektuální partnerka De Spainova, žena, která ve svém realismu, s jakým si doznává Flemovo vítězství, dorůstá tragické velikosti. Faulkner tyto dílčí proměny vysvětloval tím, že stejně jako on i jeho yoknapatawphské postavy stárly, měnily se, dozrávaly: „Vím teď o lidech víc, než jsem věděl, když jsem o nich (tj. o svých postavách) začal přemýšlet, a staly se pro mne jako lidé mnohem určitější.“

Mění se i Flem, který se v novém prostředí Jeffersonu tak charakteristicky uvedl „těžbou“ mosazných součástek. Stále víc se vymyká z pout rodného klanu. Podle Ratliffa se úspěch Snopesů zakládal „na jejich společenství a nerozborné jednotě, která povyšuje příslušnost k rodině Snopesů z kategorie čistě zoologické na stav, jehož podstatou je úspěch, založený na jednoduchém pravidle, nařízení a posvátné přísaze, podle které nesmí nikdo nikdy o druhém vyzradit, jak co zaonačil“. Snopesové jsou opravdu mistry v tom, jak „zaonačit“ všechno ve svůj prospěch, umějí si „očíhnouť situaci (připomeňme si například Montgomeryho Warda Snopese) a maximálně jí využít. Flem, jedinečná inkarnace „snopesismu“, který pro peníze obětuje „všechna svá ostatní práva, všechny vášně a naděje, jejichž souhrn utváří člověka a jeho život“ a který nepoznal, co je přátelství, zůstává stále tím krutým mužem v pozadí, bez záchvěvu lidského cítění. Je však mnohem rafinovanější než dříve, stále víc si drží od těla své příbuzné, a dokonce si chce koupit i „dobré jméno“. Potřebuje totiž alespoň vnější zdání vážnosti, úctyhodnosti.

426$

Proměnou vyprávěcí metody, prostředí a dalším domýšlením tématu dostává Faulknerova kronika ve své druhé části poněkud jinou atmosféru. Zatímco ve Vesnici bohatství tragikomických historek a odboček dokreslovalo individuální osudy a celé panoráma života jižanské vesnice na sklonku minulého a počátku tohoto století, ve Městě éry prvních automobilů, kam první světová válka nijak pronikavě nedoléhá, se mnohem výrazněji prolíná se základním tématem Flemovy cesty do úctyhodného panského sídla vedlejší téma: téma postupné ztráty iluzí donkichotského reprezentanta starého Jihu Gavina Stevense.

Někteří američtí vykladači Faulknerovy trilogie nebyli novým tónům druhého svazku nakloněni. Vytýkali mu, že dramatickou románovou akci nahrazují dlouhá monologická vyprávění Gavina Stevense, plná úvah a pochybností, a nezralá, třebaže žádnými starými tradicemi nezatížená pozorování chlapce Charlese. Lze ovšem namítnout, že Faulkner svou trilogii pojímal jako kroniku, jako kronikářskou studii „snopesismu“, proměnlivosti života a morálního nazírání Jihu. Užití techniky tří vypravěčů (z nichž Chick dokonce referuje z doslechu o tom, co se stalo před jeho narozením) znamená promyšlený způsob, jak rekapitulovat události dřívějších let, podívat se na ně s odstupem, nově domyslet různé jejich stránky. Vzpomínky tvoří organickou část jednotlivých vyprávění a postup, jakým Ratliff, Stevens i Mallison líčí, co viděli, prožili anebo se jen doslechli, jakým předkládají své dohady, domněnky a úvahy, dávají i kronikářskému líčení dramatický a hlubší psychologický rozměr.

Humor jiskří snad ve Městě méně často než ve Vesnici, trpce ironické reflexívní tóny narůstají. Jejich základem je stálá konfrontace morálně tak protikladných hodnot, jaké ztělesňují Gavin a Flem. Kronika tak nabývá palčivé naléhavosti.

Eva Masnerová

William Faulkner - Město

Z anglického originálu The Town, vydaného nakladatelstvím Random House (Vintage Books), New York, přeložili Luba a Rudolf Pellarovi.

Vydal Odeon, NKLU; Praha 1985 (digrv1); Vydání první. Náklad 30 000 výtisků

Vytiskl Mír, Cena váz. výtisku 27 Kč