﻿William Faulkner

PANSKÉ SÍDLO

[kodovani unicode – UTF8]

TŘETÍ KNIHA

SNOPES

Philovi Stoneovi

PANSKÉ SÍDLO

Tato kniha je závěrečnou kapitolou a završením díla rozvrženého a započatého v roce 1925. Protože autor věří, doufá, že jeho celoživotní dílo je součástí živoucího písemnictví, a protože to, co je „živoucí“, je v pohybu a pohyb znamená změnu a vývoj, takže jedinou alternativou pohybu je nehybnost, stáze, smrt, najdou se v této kronice, jež vznikala čtyřiatřicet let, různé nesrovnalosti a protimluvy; touto poznámkou chce jenom čtenáře upozornit, že ve své knize objevil sám mnohem víc nesrovnalostí a protimluvů, než jich, jak doufá, objeví čtenář — nesrovnalostí a protimluvů, jež vznikly proto, že autor mezitím pochopil, jak se domnívá, lidské srdce a jeho dilema líp, než je chápal před čtyřiatřiceti lety, a je přesvědčen, že toho o postavách této kroniky, s nimiž prožil tak dlouhou dobu, ví dnes víc, než o nich věděl tenkrát.

W.F.

Mink

PRVNÍ KAPITOLA

Výrok poroty zněl „vinen“ a soudce řekl „doživotí“, ale on to neslyšel. Neposlouchal. Po pravdě řečeno nebyl s to poslouchat už od toho prvního dne, kdy soudce bušil malým dřevěným kladívkem do vysokého stolu tak dlouho, až on, Mink, odtrhl upřený pohled od dveří na druhé straně soudní síně, aby zjistil, co to od něho pro všechno na světě ten člověk chce, kdy se soudce naklonil přes soudcovskou stolici a vykřikl: „Vy tam, Snopesi! Zabil jste Jacka Houstona nebo ne?“ a on, Mink, odpověděl: „Dejte mi pokoj. Copak nevidíte, že nemám čas?“ a otočil hlavu zpátky a znovu se zahleděl na ty vzdálené dveře vzadu v místnosti a na tu zeď, do té zdi, přes tu zeď drobných rozplizlých tváří, co ho obklopovaly, a vykřikl: „Snopesi! Fleme Snopesi! Zajeďte někdo pro Flema Snopese a přivezte ho sem! Já vám to zaplatím — Flem vám to zaplatí!“

Neměl totiž čas poslouchat. Poněvadž už tu první cestu, a po pravdě řečeno i všechny další cesty, kdy ho převáželi připoutaného želízky k šerifově zástupci, pokládal za nesmyslný, vpravdě nehorázný, pošetilý zásah, za vytrhování z toho, čím by se ten jejich obapolný problém — jeho a těch šlakovitých soudních orgánů — vyřešil, jen kdyby počkali a dali mu pokoj: z toho vyhlížení z okýnka, z toho číhání s usmolenýma rukama ve špinavých mezerách mezi mřížemi, z toho čekání, které bylo po ty dlouhé měsíce od jeho uvěznění do zahájení soudního zasedání jeho jediná, ale vyhnutelná potřeba.

Ze začátku, po několik prvních dní, pociťoval za tím zamřížovaným okýnkem jen netrpělivost nad svou

11$

netrpělivostí a nad svou — ano, to si přiznával — hloupostí. O mnoho dřív, než nastal okamžik, kdy musel zalícit pušku a vypálit, věděl, že jeho bratranec Flem, jediný z jejich klanu, kdo by ho z následků toho výstřelu dokázal vysekat, nebo aspoň jediný, kdo má důvod k tomu, aby ho vysekal, či od koho se aspoň dá čekat, že to udělá, ho vysekat moct nebude, protože bude pryč. Věděl dokonce, proč nebude přinejmenším rok ve Francouzově Zátočí, neboť Francouzovo Zátočí je příliš malé, než aby tam každý nevěděl o každém první poslední. Proč odjel do Texasu, to by byli všichni prokoukli, i kdyby kolem té Varnerovic holky od té doby, co někdo objevil nebo co si sama objevila první chlup na svém pahorku, natož pak od toho uplynulého jara a léta, kdy ten šlakovitý mladý McCarron zvětřil a postupně vyřídil všechny ostatní jako smečku rozdrážděných psů a zahnal je na útěk, nebyl takový rumrajch a takové furore.

Dávno před tím, než si Flem tu holku vzal, věděl stejně jako všichni ostatní do okruhu patnácti kilometrů od Zátočí, že ji starý Will bude muset za někoho provdat, a to kalupem, jestli nechce mít na dvorku za stavením cizí cikáně, až se příštím rokem zazelená travička. A že si ji vzal Flem, to ho vůbec nepřekvapilo. To byl celý Flem, měl zkrátka z pekla štěstí. No dobrá, tak tedy víc než štěstí. Byl to z celého Francouzova Zátočí jediný člověk, který se kdy starému Willovi Varnerovi postavil a neustoupil, který už víceméně vystrnadil z krámu Jodyho, syna starého Willa, a teď byl navíc Willyho zetěm a chystal se zmocnit polovičky všeho ostatního. A jenom proto, že se s tou zatrackanou holkou, která dokázala uvést do varu všechny chlapy z Francouzova Zátočí do osmdesáti, co se na ni jenom podívali, když šla kolem, oženil včas, a tím ji zachránil před tím, že by

12$

vyklopila pancharta, se stal nejenom jejím právoplatným manželem, ale navrch za to dostal zaplaceno: získal tím nejenom právo šmátnout, kdykoliv ho napadne, pod sukně, které dokázaly rozdráždit chlapa už jen při pomyšlení, že pod ně šahá ruka někoho jiného, ale ještě za to dostal připsanou celou usedlost starého Francouze.

A tak věděl, že tam Flem nebude, až ho bude potřebovat, poněvadž se musel se svou ženou Francouzově Zátočí vyhýbat aspoň tak dlouho, aby až budou o tom, co si z té cesty přivezou, tvrdit, že je tomu teprve měsíc, nepraskli všichni smíchy, jenže když konečně nastala ta chvíle, když došlo k okamžiku, že už to nemohl odkládat a musel zalícit pušku a zmáčknout spoušť, tak na to zapomněl. Ne, to není pravda. Ne že by na to zapomněl, ale už prostě nemohl čekat: sám Houston ho dohnal k tomu, aby přestal čekat — to bylo další bezpráví, kterého se na něm Jack Houston dopustil, i když už umíral: že ho dohnal k tomu, aby ho zabil v době, kdy jediný člověk, v jehož moci bylo Minka zachránit a který by ho byl, ať už by chtěl nebo nechtěl, ve jménu toho starého nezměnitelného zákona o obyčejném pokrevním příbuzenství zachránit musel, byl šestnáct set kilometrů odtamtud: a tohle bylo bezpráví neodčinitelné, poněvadž v okamžiku, kdy se ho dopustil, unikl navždycky odplatě za svůj čin.

Mink nezapomněl, že jeho bratranec bude pryč. Ale už prostě nemohl čekat. Musel se prostě spolehnout na Tamty — na Tamty, o nichž je psáno, že bez jejich vědomí nespadne na zem ani vrabec. Tím nemyslel toho, o němž lidi mluví jako o Pámbíčkovi. Na žádného Pámbíčka nevěřil. Byl v životě svědkem příliš mnoha věcí, s nimiž by ten Pámbíček, kdyby jaký existoval a byl tak vševidoucí a všemohoucí, jak se o něm tvrdí,

13$

býval musel něco udělat. A kromě toho nebyl nábožný.

V kostele nebyl od svých patnácti let a nehodlal tam už v životě jít — a nikam, kam se nějaký chlap, co si říká kazatel a co nemůže ukojit svůj rozdrážděný rozkrok doma, snaží nahnat co největší počet ženských, které láká sliby, že je za ukojení jednoho odmění práce druhého — že když mu vyplní díru v jeho žaludku, on jim v okamžiku, kdy jejich manžel odejde na pole a ony budou moct vyklouznout do křovisek, kde na ně pan kazatel už čeká, zacpe tu jejich; nikam, kam ženské chodí, poněvadž neznají trh, kde by se dal líp vyhandlovat kus smaženého kuřete nebo nákypu ze sladkých brambor; nikam, kam manželé chodí ne proto, aby tomu handlu zabránili, poněvadž každý manžel ví, že mu nejenom zabránit nemůže, ale že mu dokonce nemůže ani konkurovat, ale aby se aspoň pokusili zjistit, jestli se ten den ocitne jméno jejich ženy v. čele seznamu čekatelek, nebo jestli můžou ještě dorejpat poslední půllán, než ji budou muset uvázat k noze postele, schovat se za dveře a hlídat; nikam, kam se mládež vůbec neobtěžuje vejít, poněvadž všichni horempádem letí za příhodné křovisko, aby za ním byli první.

Tím Tamti, Oni, To — říkejte si tomu, jak chcete — myslel prostě něco, co představuje v záležitostech lidí obyčejnou základní spravedlnost a rovnost; jinak by to totiž mohl člověk rovnou vzdát. Tamti, Oni, To, ať už tomu jeden říká, jak chce, nemůžou přece na člověka sesílat soužení a trápení donekonečna a nedopřát mu jednoho dne, v některém okamžiku den, okamžik, kdy ty rány může oplatit. Můžou na něj to trápení a soužení sesílat nebo můžou sedět se založenýma rukama a pozorovat, jak se na něj ty rány sypou ze všech stran, takřka jako by to stálo v nějakých pravidlech, můžou dokonce sedět se založenýma rukama, pozorovat to (A

14$

proč by ne? Proti tomu chlap nic nemá, pokud je chlap a pokud si to zaslouží) a kochat se tím; možná že ho tím dokonce zkoušejí, aby poznali, jestli je chlap nebo není, jestli je natolik chlap, aby trochu toho soužení a trápení snesl, a tím si vysloužil, až dojde řada zase na něj, právo ty rány oplatit. Ale věřil, že nastane okamžik, kdy i na něj dojde řada, kdy už bude mít vysloužené právo ty rány aspoň spravedlivě oplatit, právě tak jako si Tamti vysloužili právo ho nejenom zkoušet, ale dokonce se jeho zkouškou kochat; že přijde okamžik, kdy mu Tamti budou muset dokázat, že jsou právě tak chlapi, jako je chlap on a jak to musel dokázat on, že přijde okamžik, kdy na ně nebude spoléhat jen z nezbytí, ale kdy bude mít vysloužené právo na ně spoléhat, kdy si ověří, že Tamti drží slovo; a že se neodváží, že by se neodvážili nechat ho na holičkách, poněvadž by se pak museli sami před sebou hanbit, stejně jako se musel sám před sebou hanbit on, když si od Houstona nechával líbit to, co si od něj nechával líbit.

A tak už to ráno prostě nemohl dál čekat, i když věděl, že Flem bude pryč. Nastal prostě okamžik, kdy už nebylo možné, kdy už bylo vyloučené, aby on a Jack Houston dýchali stejný vzduch. A poněvadž se musel obejít bez svého bratrance, musel se utéct k svému právu, které si vysloužil tím, že po Tamtěch ještě v životě nic nechtěl, a spolehnout se na ně.

Začalo to na jaře. Ne, začalo to ten podzim předtím. Ne, začalo to ještě o mnoho dřív. Začalo to přesně v okamžiku, kdy se ten arogantní, nesmiřitelný a pyšný Houston narodil. Nikoli v okamžiku, kdy začali oba, on i Mink Snopes, dýchat stejný severomississippský vzduch, poněvadž on, Mink, není svárlivý člověk. Nikdy nebyl. Jenom ho prostě smůla, která ho celý život soužila a pronásledovala, neustále nutila, aby hájil svá obyčejná práva.

15$

Ale teprve v létě před tím prvním podzimem se Houstonova sudba srazila s konečnou platností doslovně s jeho, Minkovým osudem — a další hrot té potupy byl v tom, že mu nic, ani Tamti, a Tamti už vůbec ne, nedalo sebemenší výstrahu, v co to první střetnutí vyústí. Bylo to po tom, co Houstonovu mladou ženu zabil hřebec, když vešla do stáje, kde hledala, kam jí zanášejí slepice, a co by každý, slušnosti dbalý člověk předpokládal, že si slušnosti dbalý manžel už nikdy až do konce života dalšího hřebce do baráku nepořídí. Ale kdepak Houston! Houston měl nejenom tolika peněz, že si mohl pořídit plnokrevného hřebce, který mu dokázal zabít ženu, ale navíc byl tak arogantní a tak zpupný, že se vykašlal na veškerou slušnost, a když hřebce, který mu ji zabil, zastřelil, otočil se jak na čtyráku a koupil si přesně stejného, jako byl tamten, snad pro případ, že by se znovu oženil. A přestože pro ženu truchlil tak, že se ani sousedi neodvážili zaklepat mu na dveře, přiřítil si to dvakrát nebo třikrát do týdne po silnici na tom dalším vrahounském koni a s tím velkým honicím psem, co za ním běhal jak chrt, nebo s dalším koněm vedle svého k Varnerovic krámu, kde ani neslezl: všichni tři prostě stáli na silnici — ten arogantní zpupný člověk, kůň se zlým kukučem a pes, který kdykoliv se k němu někdo přiblížil, vycenil zuby a celý se naježil — a Houston nařídil jako nějakým černochům chlapům, co seděli na verandě před krámem, aby mu skočili dovnitř pro to, pro co si přijel, a přinesli mu to.

Až jednou ráno šel on, Mink, pěšky do krámu (neměl koně, aby si tam mohl dojet, když potřeboval plechovku šňupáku nebo lahvičku chininu či kousek masa), a právě když přešel vrcholek jednoho kopečku, uslyšel koně, který uháněl, co mu nohy stačily: kdyby byl měl čas, byl by Houstonovi vyklidil celou silnici, jenže kůň

16$

už byl na něm, až ho musel Houston strhnout prudce ke straně, a už projel kolem něj, když vtom vyskočí, div se mu neomete o hrudník, ten zatrackaný pes a zavrčí mu přímo do obličeje. Houston otočil s koněm jak na obrtlíku, kůň se vzepjal a začal tančit na zadních, ale Houston ho přidržel a křikl na Minka: „Proč jste krucifix neuskočil, když jste nás slyšel přijíždět? Zmizněte z tý silnice! Nebo chcete, aby vám vyrazil mozek, než ho zklidním?“

Inu, je docela možné, že někdo tomuhle říká truchlit po ženě, kterou sice přímo sám nezabil, a dokonce zabil koně, co to měl na svědomí, ale Houston byl rozhodně dál tak arogantní anebo měl tolik peněz, že si dovolil koupit dalšího, přesně stejného, jako byl ten, co ji zabil. Ale tohle všechno by bylo Minkovi nevadilo, zvlášť když stačilo prostě počkat, až ten zatrackaný kůň zabije dřív nebo pozděj i Houstona. Jenže pak se stala ta druhá věc, s kterou nepočítal, kterou nečekal a kterou dokonce ani nepředpokládal.

Šlo o jeho dojnici, jedinou, kterou měl, protože na rozdíl od Houstona nebyl boháč, jenom nebyl na nikom závislý, jenom od nikoho nežádal žádné milosti a hleděl si svého. Ta kráva zůstala z jakéhosi důvodu jalová, neobřezla, a tak se musel nejenom celou zimu obejít bez mlíka, ale ke všemu před ním stála vyhlídka, že se bez něj bude muset obejít celý rok, a navíc na tom tratil padesát centů, poněvadž ten černoch, majitel chcípáčka, jediného bejčka v dosahu, co se dal sehnat za míň než za dolar, trval na tom, aby mu za připuštění krávy zaplatil hotově hned u vrat.

Krmil tu krávu celou zimu a čekal na tele, které v sobě neměla. Nato ji musel zavést pět kilometrů znovu k černochově stavení, nikoli aby požadoval těch padesát centů zpátky, jenom aby ji černoch připustil

17$

k bejčkovi znovu. Jenže černoch odmítl, jestliže Mink nezaplatí předem dalších padesát centů, a tak tam stál, dokud se černoch nevrátil do stavení a nezavřel dveře, stál a stál na prázdném dvoře a klnul černochovi i jeho rodině v tom němém stavení, dokud se úplně nevyplival, a pak musel odvést neotelenou krávu těch pět kilometrů zpátky domů.

Nato musel tu jalovou, bezcennou krávu držet za plotem, dokud nevyžrala jeho ubohé pastvisko, a po celý zbytek léta a po celý podzim ji krmit ze svých hubených jeslí, protože podle místních zvyklostí musí každý držet veškerý svůj dobytek až do doby, než je z polí sklizená úroda, zavřený. To znamenalo, že ji mohl vyhnat na zimu ven až teprve v listopadu. A i pak jí musel — aby si neodvykla vracet se víceméně na noc domů — přidávat trochu krmení, o které musel obrat svá prasata, co si krmil na zimu. Jenže pak tři nebo čtyři dny nepřišla a nakonec ji objevil na Houstonově pastvisku ve stádu jeho hovězího dobytka.

Po pravdě řečeno už byl na stezce vedoucí k Houstonově stavení, se stočeným postraňkem od pluhu v ruce, jenže najednou se, ačkoliv si předem vůbec neuvědomil, co chce udělat, a vůbec se v chůzi nezastavil ani nezarazil, otočil, honem nacpal stočený provaz za košili, aby ho nikdo nezahlídl, a obrátil se zpátky směrem k domovu, nikoli však proto, aby se vrátil do té nenabílené, neopravované najaté chajdy, v níž bydlel, nýbrž aby si našel ústraní, kde by mohl přemýšlet; ale hned se zastavil a sedl si u silnice na kládu, aby mohl v celém dosahu rozvážit to, co mu právě svitlo v hlavě.

Když si pro tu bezcennou krávu ještě nepůjde, bude mít o ni přes zimu nejenom postaráno, ale dvakrát — ne, desetkrát líp postaráno, než by se o ni mohl postarat sám. Nechá Houstona — toho Houstona, co má

18$

nejenom tolika peněz, že si může držet černocha, který nedělá nic jiného, než ten dobytek krmí a obsluhuje a kterému Houston poskytuje lepší bydlení, než má se ženou a s dvěma dcerkami on, běloch —, aby se o ni přes zimu staral, a až ji bude od něj na jaře požadovat zpátky, bude kráva stelná, poněvadž se pásla s Houstonovým stádem bejčků, bude v sobě mít už tele, takže bude dojit, a to tele bude navíc pěkný cenný kus, zatímco potomek toho černochova chcípáčka by byl takřka bezcenný.

Musí si samozřejmě připravit odpovědi na otázky, co z toho nevyhnutelně vyplynou. Francouzovo Zátočí je příliš malé, příliš mrňavé, než aby tam člověk mohl utajit, co dělá, natož pak co má nebo nemá. Ty otázky se dostavily ani ne za čtyři dny, u Varnerova krámu na rozcestí, kam denně chodíval, aby dal ostatním příležitost s nimi vyrukovat a měl je z krku. Konečně jeden z nich — kdo, to si nepamatoval a ani na tom nezáleželo — řekl: „Vy jste ještě pořád neobjevil tu svou krávu?“

„Jakou krávu?“ opáčil. A druhý pokračoval:

„Jack Houston povídal, abyste si pro tu vychrtlinu přišel a odved mu ji z pastviska, že už ho nebaví ji živit.“

„Jo tu,“ odpověděl. „Ta už není moje. Prodal jsem ji v létě do Caledonie Chapel jednomu z mladejch Gowriů.“

„To rád slyším,“ odpověděl druhý. „Poněvadž kdybych byl na vašem místě a na pastvisku Jacka Houstona by se pásla moje kráva, tak bych vzal provaz, došel si pro ni a ještě si dával majzla, abych se nezmerčil ani já sám, natož pak aby mě zmerčil Jack Houston. Myslím, že bych ho prozatím ani nevyrušoval s nějakým děkováním.“ Jacka Houstona totiž znalo celé Francouzovo

19$

Zátočí. Všichni věděli, že je to morous, který se trudí ve svém stavení sám a sám už čtyři roky, od té doby, co ten hřebec zabil jeho ženu — jako kdyby byl první manžel, co přišel o ženu, které se z nějakého nepochopitelného důvodu nechtěl zbavit —, morous, který se trudí sám a sám ve velkém stavení, jen se dvěma černošskými služebníky, s mužem a jeho ženou, která Houstonovi vaří, a s hřebcem a s velkým honicím psem, co nosí nos stejně vysoko a je stejně zpupný a nevrlý jako jeho pán — zatrackaný, nevrlý nabručený parchant, který si vůbec neuvědomuje, jak je šťastný: je bohatý, nejenom tak bohatý, že by si mohl dovolit mít ženu, která v jednom kuse fňuká a snaží se člověku vytáhnout a vyzouzat z kapsy každý dolar, co vydělá, ale dokonce tak bohatý, že se může, když se mu zachce, obejít bez ní; tak bohatý, že si může ženskou, která by mu vařila jídlo, najmout, místo aby se s ní musel oženit, tak bohatý, že si k ní může nejenom najmout dalšího černocha, aby místo něj za studených jiter vstával a vycházel do mlhy a do mokra a krmil mu hovězí dobytek, který pak, poněvadž si mohl dovolit ho držet, dokavaď nebyl vykrmený, prodá za mastné ceny, ale navíc si může dovolit držet plnokrevného hřebce a dokonce toho šlakovitého psa, co vždycky běží vedle koně, na kterém se Houston vždycky žene po silnici tak, že našinec, co nemá jakživo nic, na čem by mohl cestovat, než svoje dvě nohy, musí doslova uskočit ze silnice do křovisek, aby ho ten zpropadený kůň nezabil svým kopytem a nenechal ho ležet v příkopu, kde by ho ten zpropadený pes sežral dřív, než by to Houston vůbec ohlásil.

No dobrá, jestli je Houston takový milostpán, než aby měl náladu na něčí Tisíceré díky, on, Mink, se mu bez vyzvání vnucovat nebude, i když tu a tam někomu za něco Tisíceré díky říct musí. A tak uplynul týden, pak

20$

měsíc, přešly vánoce a uhodila krutá, mokrá, nevlídná zima. Chodil za těch dohasínajících odpolední každý den v gumáku, který držely pohromadě jen dráty od žoků bavlny a záplaty z pneumatiky a který byl jeho jediné zimní svrchní oblečení, jež si navlíkal přes záplatované obnošené bavlněné modráky, po blátivé silnici pozorovat, jak Houstonovo stádo čistokrevného skotu, mezi kterým byl i jeho bídný kus, přechází, dokonce beze spěchu, ke stodole a do stodoly, kde je tepleji a kde to dokonce fouká míň než v chatrči, v níž žije on, aby se dalo nakrmit od najatého černocha, který nosí teplejší oblečení, než má on či kterýkoli člen jeho rodiny, a v stoupající páře vlastního dechu proklínal černocha za to, že jeho černou kůži chrání teplejší oblečení, než má on, běloch, proklínal vydatnou potravu určenou dobytku místo lidským bytostem, i když z ní dostával podíl i jeho vlastní kus, a ze všeho nejvíc proklínal toho nic netušícího bělocha a jeho bohatství, jež tuhle situaci zapříčinilo nebo zavinilo, jakož i fakt, že svou pomstu a odplatu — kterou ovšem považoval za obyčejnou spravedlnost a za své nezcizitelné právo — nemůže vykonat jedním rázem, protože je závislá na tom pomalém přeměňování píce v narůstající kila, na neovlivnitelné, dokonce nepředvídané touze jeho krávy se milovat a na těch následujících dlouhých devíti měsících, kdy bude kráva březí. Proklínal fakt, že je v situaci, kdy nemůže dělat nic jiného, než tu spravedlnost odložit a sedět se založenýma rukama.

V tom byl ten kámen úrazu: že to musel odložit: nejen v té trýzni, že musí odložit svou naději, dokonce ani ne v té potupě, že musí odsunout prostou spravedlnost, ale v tom vědomí, že až ta rána na Houstona dopadne, bude to jeho, Minka, stát osm dolarů na hotovosti — osm dolarů, o kterých bude muset tvrdit, že mu je ten

21$

pomyslný kupec zaplatil za jeho kus, protože bude muset něčím dokázat svou lež, že krávu prodal, osm dolarů, které bude muset Houstonovi na jaře, až ji od něj bude chtít zpátky, dát na doklad toho, že ten kus až do té chvíle považoval opravdu za prodaný — nebo aspoň že si ho na osm dolarů cení —, poněvadž až dojde za Houstonem a řekne mu, že za ním, za Minkem, právě to ráno ten, co ho koupil, přišel a řekl mu, že mu kráva tenkrát ještě ten samý večer, co ji od Minka koupil a odvedl domů, utekla z ohrady a že po něm teda těch osm dolarů, co mu za ni dal, chce zpátky, bude muset Houstonově pohrdavému přezírání i zvědavému zájmu ostatních lidí z Francouzova Zátočí čelit faktem, že aby získal svůj majetek zpátky, musel vysolit šestnáct dolarů.

Tohle byla ta neslýchaná potupa: těch osm dolarů. Že kdyby byl měl krávu přes zimu u sebe, stálo by ho to víc než osm dolarů, o tom, že na sebe nabrala spousty masa, jak se mohl na vlastní oči přesvědčit, ani nemluvě, to na věci nic neměnilo. Rozhodující bylo, že teď bude muset dát Houstonovi osm dolarů, které Houston nepotřebuje — ten by nepohřešil ani tu píci, co kráva sežrala — a za které by si jinak mohl koupit na vánoce čtyřlitrovku whisky a ještě by mu dolar nebo dva zbyly na nějakou darebnou parádu, kterou si na něm jeho žena a jeho dvě dcerky v jednom kuse pokoušejí vykručet.

Jinak to ovšem nešlo. Ale zakládal si na tom, že se s tím nesmířil. Není přece takový oušlapek, takový blbeček a taková nula, aby si něco nechal poníženě líbit jen proto, že neví, jak to zaonačit jinak. A nejenom to, ta nespravedlnost ho vztekala a štvala ještě z dalšího důvodu: až si půjde pro krávu, bude muset Houstonovi mazat med kolem huby, a dokonce se před ním trošku

22$

hrbit: za výsadu, že může vyhodit osm dolarů, které by potřeboval a které si bude muset odtrhnout od huby, bude muset zbytečně lhát, a těch osm dolarů bude muset dát člověku, který je vůbec nepotřebuje, který by je vůbec nepohřešil, který dokonce ani ještě neví, že je dostane. Pak konečně nastal ten okamžik, ten den na konci zimy, kdy si podle místních zvyklostí musí majitel pochytat dobytek, co od podzimu pobíhal po kukuřičných strništích, a dát ho do ohrady, aby se dala půda zorat a znova osít. A tak jedno odpoledne nebo spíš večer počkal, až jeho kráva dostane s ostatními kusy Houstonova stáda poslední píci, a pak se přiblížil k výběhu, přes ruku svinutý ošoupaný provaz od pluhu a v kapse modráků skrovnou hrst otrhaných dolarů, nikláků, desetníků a čtvrťáků. Zatím ještě nemusel mazat nikomu med kolem huby, ani se před nikým hrbit, poněvadž v ohradě byl jen černoch s vidlemi, a ten boháč byl ještě ve stavení, v teplé kuchyni, v ruce grog, nikoli z té smradlavé, podomácku vyrobené kukuřičné kořalky, po které se člověku chce dávit a jakou by si mohl dovolit za část z těch osmi dolarů koupit on, Mink, kdyby si je mohl nechat, ale z dobré, červené licenční whisky, objednané z Memphisu. Zatím ještě nemusel nikomu mazat med kolem huby, ani se před nikým hrbit: jenom tomu černochovi, který se zastavil ve vratech stáje a ohlídl se po něm, bez obalu, jako běloch říct:

„Zdravíčko, koukám, že tady máte mou krávu. Hoďte na ni tady tendle provaz a já si ji odvedu, aby vám tady nezavazela.“ Černoch se na něj na vteřinku přes rameno zadíval a pak přešel stájí do stavení, ale pro provaz si nepřišel; však to Mink ani nečekal, zřejmě se šel toho bělocha zeptat, co má dělat. Přesně tak, jak to on, Mink, očekával, když se od zimy zhrublými, od zimy zčervenalými

23$

zápěstími, které ty otřepané rukavice ani nezakryly, opíral o vršek bíle natřeného tyčkového plotu. To se ví, Houston se svým grogem z dobré červené whisky v ruce, aby se před večeří zahřál, a nejspíš už vyzutý z holínek, nohy jenom v ponožkách strčené do trouby od kamen, která se rozhořívají, bude muset s nadávkami vytáhnout nohy ven, znovu se nazout do studených, mokrých zablácených gumovek a vrátit se do ohrady.

A to taky udělal: už to bouchnutí kuchyňských dveří a pak to cikání a pleskání gumových holinek po dvoře za stavením znělo překvapeně a rozlícené. Nato i on, s černochem takové tři metry za sebou, prošel stájí. „Zdravíčko, Jacku,“ řekl Mink. „Moc mě mrzí, že jsem vás vyštval zrovna do takový zimy a do takový cachtanice, ale moh to klidně vyřídit váš negr. Teprve dneska jsem se dověděl, že jste tady měl přes zimu mou krávu. Kdyby na ni váš negr hodil tendle postraněk od pluhu, tak si ji odvedu, aby vám tady nezavazela.“

„Já myslel, že jste ji prodal Nubovi Gowriemu,“ odpověděl Houston.

„Taky že jo,“ řekl Mink. „Jenže Nub ke mně dneska ráno přijel na mulovi a oznámil mi, že mu ta kráva ten samej den, co ji doved domů, utekla z ohrady a že ji od tý doby neviděl, a tak si těch osm dolarů, co mi za ni dal, ode mě vybral zpátky.“ A sáhl do kapsy a sevřel v ruce tu skrovnou hrst otrhaných bankovek a mincí. „A poněvadž má ta kráva zřejmě cenu osm dolarů, tak vám je trvám dlužím za to, že jste ji měl přes zimu u sebe. Takže teďka má cenu šestnáct dolarů, že jo, ať už si je toho vědomá nebo ne. Nate. Vemte si peníze a ať mi na ni váš negr hodí provaz a já —“

„Minulej podzim cenu osm dolarů neměla,“ odpověděl Houston. „Zato dneska má cenu značně vyšší. Sežrala mi krmení za víc než za šestnáct dolarů. Nemluvě

24$

o tom, že ji můj mladej bejček minulej tejden obskákal. Bylo to minulej tejden, Henry, ne?“ zeptal se černocha.

„Ano, pane,“ odpověděl černoch. „Minulej outerek. Zapsal jsem to do knížky.“

„Kdybyste mi dal vědít dřív, byl bych bejval vašemu bejčkovi ušetřil námahu stejně jako vašemu negrovi a jeho podávkám,“ odpověděl Mink. A černochovi řekl: „Na. Vem si ten provaz a — „

„Počkat,“ řekl Houston a už i on sahal do kapsy. „Sám jste přiznal, že ta kráva má cenu osm dolarů. Dobrá. Já ji koupím.“

„A vy jste zase jen teď přiznal, že od tý doby její cena stoupla,“ odpověděl Mink. „Když vám za ni nabízím ten zbytek do šestnácti dolarů, je jasný, že bych ji za šestnáct nedal, natož pak za osum. Jen si svoje peníze nechte. A jestli je váš negr moc utahanej, než aby na ni dokázal hodit provaz, tak si pro ni dojdu a hodím ho na ni sám.“ A už se dokonce začal drápat na plot.

„Počkat,“ opakoval Houston. A černochovi řekl: „Na kolik bys ji teď odhadoval?“

„Třicet by se za ni dostalo,“ odpověděl černoch. „Možná i pětatřicet.“

„Slyšíte?“ řekl Houston.

„Ne,“ odpověděl Mink a drápal se dál na plot. „Negry neposlouchám; těm poroučím. Jestli na mou krávu nechce ten provaz hodit, tak mu poručte, aby mi tady nezavazel.“

„Nelezte přes ten plot, Snopesi,“ řekl Houston.

„Vida, vida,“ odpověděl Mink, s jednou nohou přes plot a se svinutým provazem v ruce zčervenalé od zimy. „Neříkejte mi, že máte u sebe pistoli pokaždý, když kupujete krávu. Třeba ji s sebou nosíte, i když sejete bavlnu nebo kukuřici, ne?“ Bylo to jako nějaký živý obraz: Mink s jednou nohou přehozenou přes plot, Houston za

25$

plotem, v jedné ruce pistoli spuštěnou podél nohy, černoch taky jako zkamenělý, i když se nedíval na žádného z těch dvou a z očí mu byly vidět jen kousínky bělma. „Kdybyste mi byl vzkázal, tak jsem si třeba vzal pistoli i já.“

„No dobrá,“ řekl Houston. Položil pistoli opatrně na sloupek plotu vedle sebe. „Položte ten provaz! Přelezte plot u toho sloupku, co jste. Já o jeden sloupek couvnu, vy počítejte do tří a hned uvidíme, kdo při svejch handlech používá pistoli.“

„Nebo by taky moh počítat váš negr,“ odpověděl Mink. „Stačí, když řekne ,tři‘. Poněvadž negra s sebou žádnýho taky nemám. A s váma když chce někdo jednat o dobytku, potřebuje k tomu zřejmě jak ochočenýho negra, tak pistoli.“ Přehodil nohu zpátky přes plot a postavil se na zem. „A tak trvám radši skáknu do krámu a promluvím si se strejčkem Billym a s konstáblem. Asi jsem to měl udělat rovnou, byl bych si ušetřil cestu v tý zimě. Navrhnul bych vám, že si tady nechám svůj provaz od pluhu, abych ho sem nemusel vláčet znova, jenže vy byste mi pak za něj nejspíš napočítal dalších pětatřicet dolarů, až bych ho chtěl zpátky, to je totiž zřejmě vaše nejnižší cena za cokoliv cizího, co je ve vaší ohradě. V případě, že byste přec jen kupoval ňákej kus dobytka za osum dolarů, tak si dávejte pozor, abyste nedostal zpátky pětadvacet.“

Odcházel poměrně pevným krokem, ale s tak palčivým zuřivým vztekem, že chvíli vůbec neviděl před sebe, a uši měl tak zalehlé, jako by mu někdo přímo nad hlavou vypálil z brokovnice. Po pravdě řečeno ten vztek očekával a teď nastala nejpříhodnější chvíle nechat ho vybít, protože byl sám, takže měl kousek soukromí. Už totiž věděl, že něco podobného předvídal a že bude muset vzít rozum do hrsti. Instinkt mu pře—

26$

dem napověděl, že si ta jeho proklatá smůla něco podobného vymyslí, a tak ho vlastně ani nepřekvapilo, že ho ta cesta k Varnerovi, k smírčímu soudci, kvůli papíru, který konstábl doručí Houstonovi, aby on, Mink, dostal svou krávu zpátky, bude stát další dva dolary a půl: to mají zase na svědomí Tamti: ještě pořád ho zkoušejí, ještě pořád se snaží zjistit, co všechno snese a co si nechá líbit.

A tak ho taky v určitém slova smyslu ani nepřekvapilo, co se stalo dál. V určitém slova smyslu si to sám zavinil: prostě je podcenil: odnést Houstonovi osm dolarů, hodit na krávu provaz a odvést ji zpátky domů považoval předtím za příliš jednoduchou, příliš nicotnou záležitost, než aby se s ní Tamti zabývali. Jenže se mýlil: Tamti s ním ještě neskoncovali. Varner mu to lejstro odmítl vystavit, a tak jich za dva dny nato stálo u plotu Houstonova výběhu sedm, když do toho započítal i černocha — on, Houston, Varner, konstábl a dva obchodníci s dobytkem z povolání — , zatímco černoch vyváděl krávu, aby si ji ti dva odborníci mohli prohlídnout.

„Tak co?“ zeptal se po chvíli Varner.

„Já bych dal pětatřicet,“ řekl první obchodník.

„Vzhledem k tomu, že byla připuštěná k bejčkovi s papírama, šel bych až na sedmatřicet a půl,“ řekl druhý.“

„A šel byste až na čtyřicet?“ zeptal se Varner.

„Ne,“ odpověděl druhý. „Nemusela zabřeznout

„Právě proto bych těch sedmatřicet a půl nedal,“ řekl první.

„No dobrá,“ odpověděl Varner — vysoký, vychrtlý chlap s úzkými boky a s mohutným knírem, vypadající jako kavalerista generála Forresta, jímž býval jeho otec. „Řekněme teda třicet sedum a půl, který rozdělíme

27$

na dvě polovičky.“ To už se díval na Minka. „Když zaplatíte Houstonovi osmnáct dolarů a pětasedmdesát centů, můžete si svou krávu vzít. Jenomže vy těch osmnáct dolarů a sedumdesát pět centů nemáte, co?“

Mink stál, od zimy zčervenalá zápěstí, která gumový plášť nezakrýval, mu spočívala klidně na horním břevnu plotu, oči už zase úplně slepé a uši zalehlé, jako by mu někdo přímo nad hlavou vystřelil z brokovnice, ale v obličeji mírný, laskavý výraz, takřka se podobající úsměvu. „Ne,“ odpověděl.

,A nepučil by mu jeho bratranec Flem?“ nadhodil druhý obchodník. Nikdo se neobtěžoval s odpovědí, natož pak aby ostatním připomněl, že Flem se ještě nevrátil ze svatební cesty do Texasu, kam odjel se svou novomanželkou loni v srpnu hned po svatbě.

„Inu, tak si to bude muset odpracovat,“ řekl Varner. To už mluvil k Houstonovi. „Měl byste pro něj nějakou práci?“

„Budu oplocovat další pastvisko,“ odpověděl Houston. „Dám mu padesát centů denně. Když u mě bude třicet sedm dní a ještě další den od rozednění do oběda kopat jámy pro sloupky a napínat drát, bude to mít odpracovaný. Ale co bude zatím s krávou? Mám si ji ještě nechat u sebe nebo si ji Quick (Quick byl ten konstábl) odvede?“

„Chcete, aby si ji odved?“ zeptal se Varner.

„Ne,“ odpověděl Houston. „Je u mě už tak dlouho, že by se jí mohlo stejskat po domově. Kromě toho, když bude tady a Snopes ji každej den uvidí, bude ho to při práci pohánět, poněvadž si bude uvědomovat, proč u mě dělá.“

„No dobrá, dobrá,“ řekl honem Varner. „Tak jsme dohodnutý. A už o tom nechci slyšet.“

A tak se podle toho musel zařídit. Ale dál si zakládal

28$

na tom, že se s tím nesmířil a nikdy nesmíří. Ani kdyby měl o tu krávu přijít, ani kdyby to zvíře mělo z celé té rovnice vypadnout a on měl od něho, aby se tak řeklo, pokoj. A to — totiž tu krávu z toho vyloučit — bylo v jeho moci. A nejenom to: bylo v jeho moci získat za ni osmnáct dolarů a sedmdesát pět centů, což by s těmi osmi dolary, které Houston odmítl přijmout, dělalo prakticky dvacet sedm dolarů, které představovaly víc hotových peněz, než kolik jich kdy najednou za bůhvíjak dlouho viděl, poněvadž když na podzim prodal ten žok nebo dva bavlny, zbylo mu po odečtení Varnerova podílu majitele a obnosu za potřeby, co si bral na účet z jeho krámu, na hotovosti s bídou těch osm nebo deset dolarů, kterými se marně pokusil si tu krávu vykoupit.

Po pravdě řečeno mu to Houston sám navrhl. Bylo to druhý nebo třetí den, co kopal jámy pro sloupky a zasazoval do nich těžké akátové kůly. Houston přijel na hřebci, ale ani neslezl a chvíli ho pozoroval. Mink vůbec nezvedl oči, natož pak aby se zastavil.

„Heleďte se,“ začal Houston. „Podívejte se na mě.“ Nato oči zvedl, ale kopat nepřestal. Houston k němu napřahoval ruku. Mink viděl, že v ní drží peníze. „Varner stanovil cenu na osmnáct pětasedmdesát. Dobrá, tady je máte. Vemte si je, běžte domů a na tu krávu zapomeňte.“ To už měl on, Mink, oči zase sklopené a nakládal si na rameno sloupek, který se zdál těžší a masivnější než on sám a který pak pustil do jámy a obrácenou násadou lopaty upěchovával hlínu zpátky, takže už jenom podle zvuků poznal, že se hřebec otočil a odjíždí. Pak nastal čtvrtý den: i tentokrát mu stačilo, aby uslyšel, jak hřebec přijíždí a zastavuje, aby nechal oči sklopené, když Houston řekl:

„Snopesi,“ a pak opakoval „Snopesi“ a nato „Minku“, ale on vůbec nezvedl oči, natož pak aby při odpovědi přestal pracovat:

29$

„Já vás slyším.“

„Nechte toho. Tak toho sakra nechte. Musíte si zorat pole, abyste měl ňákou úrodu. Musíte si vydělat na živobytí. Běžte, a až si zasejete, tak se sem vraťte.“

„Já nemám čas vydělávat si na živobytí,“ odpověděl, ale pracovat nepřestal. „Musím získat zpátky svou krávu.“

Druhý den nepřijel Houston na hřebci, ale Varner ve čtyřkoláku. Mink ovšem ještě nevěděl, že to byl Varner, koho najednou popadl strach, strach, aby v obci, kterou ovládal železnou lichvářskou rukou, podpírán hypotékami a zádržními právy v obrovském železném sejfu v krámě, nebyl narušen pokoj a mír. Ale tentokrát oči zvedl, takže uviděl peníze v zavřené pěsti na Varnerově kolenu.

„Připsal jsem vám to k účtu za letošní potřeby,“ řekl Varner. „Jedu právě od vás. Ještě jste nevyoral ani brázdu. Posbírejte si nářadí, vemte si tydle peníze, dejte je Jackovi, odveďte si tu zatrackanou krávu domů a dejte se do rejpání.“

Ale tentokrát to byl jenom Varner, a tak mohl přestat pracovat a dokonce se opřít o sakovák. „Slyšel jste snad, že bych si byl na váš soudní vejrok stran tý krávy stěžoval?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl Varner.

„Tak se mi tady nemotejte a starejte se o svý, jako se starám o svý já,“ řekl. Nato Varner ze čtyřkoláku vystoupil — byl už dost starý, aby mu dlužníci, co mu mazali med kolem huby, mohli říkat strejčku Billy, ale dosud čilý: aspoň na to, aby dokázal jedním pohybem seskočit z bryčky, v jedné ruce opratě a v druhé bič.

„Hrom do vás,“ řekl. „Posbírejte si nářadí a běžte domů. Před setměním k vám zajedu, a jestli zjistím, že jste nevyoral ještě pořád ani brázdu, tak vám z baráku

30$

vyházím na silnici všecko do posledního kusu nábytku a barák zejtra ráno pronajmu někomu jinýmu.“

Mink se na něj díval, v obličeji ten mírňoučký výraz, podobající se takřka úsměvu. „To by vám bylo podobný,“ řekl.

„A taky to udělám, to si pište,“ odpověděl Varner. „Hybaj. Koukejte mazat.“

„Jistěže,“ odpověděl. „Poněvadž to je v tomdle sporu další soudní vejrok a chlap dbalej zákonů má soudní vejrok dycinky poslechnout.“ Otočil se.

„Natě,“ řekl Varner za Minkovými zády. „Tady máte ty peníze.“

„Nebo ne?“ dodal Mink, ale šel dál.

Do odpoledne zoral přes polovičku jitra. Když obracel na souvrati pluh, uviděl, že po cestě přijíždí čtyřkolák. Tentokrát v něm byli dva, Varner a konstábl Quick, ale jeli hlemýždím tempem, protože k zadní nápravě byla přivázaná Minkova kráva. Beze spěchu dooral brázdu, vyhákl postraňky, přivázal mula k plotu a teprve pak se vydal k oběma mužům, kteří zůstali sedět ve čtyřkoláku a pozorovali ho.

„Dal jsem Houstonovi těch osmnáct dolarů a tady máte svou krávu,“ řekl Varner. „Ale jestli se mi ještě jednou donese k uším, že jste vy nebo něco, co vám patří, na pozemku Jacka Houstona, tak vás strčím do díry.“

,A sedumdesát pět centů,“ řekl Mink. „Ale třeba se ty tři čtvrťáky vypařily. O tý krávě rozhodnul soudní vejrok. A tak si ji nemůžu vzít, dokavaď není splněnej.“

„Lone,“ řekl Varner klidným, takřka laskavým tónem konstáblovi. „Odveďte tu krávu támhle do ohrady, sundejte z ní provaz a koukejte mazat zpátky do bryčky.“

„Lone,“ řekl Mink stejně klidným, takřka laskavým tónem jako Varner, „jestli tu krávu odvedete do mý ohrady, tak vemu brokovnici a zastřelím ji.“

31$

Vůbec se na ně nepodíval. Vrátil se k mulovi, odvázal opratě od plotu, zahákl postraňky a pustil se do další brázdy, tentokrát zády ke stavení i k cestě, takže teprve když na souvrati otočil mula, zahlídl, jak se čtyřkolák tím hlemýždím tempem, aby mu loudající se kráva stačila, vrací po cestě. Oral vytrvale až do tmy, až do večeře, která sestávala z podřadného bůčku, z laciné melasy a z mouky, nejspíš prolezlé červy, a která i pak, až ji bude mít v sobě, zůstane až do srpna, dokud Mink nevyčistí a neprodá bavlnu, kterou ještě ani nezasil, majetkem Willa Varnera.

Za hodinu byl s petrolejovou lucernou, aby aspoň trochu viděl na pomalu se zvedající a odhazující sakovák, zpátky u Houstonova plotu. Od rozednění byl na nohách, ale nepřestával se pohybovat, pracovat. Za rozbřesku druhého dne byl vzhůru už celých čtyřiadvacet hodin, a když na něj zasvitlo vycházející slunce, byl už znova s mulem a pluhem na svém poli a nechal práce jenom v poledne, aby se naobědval, pak se vrátil znovu na pole a zase oral — nebo si aspoň myslel, že oře, jenže pak se probudil a zjistil, že leží pod klečemi pluhu vězícího v zemi, v brázdě, co předtím dojel, a mul stojí zakotvený v postraňcích a slunce právě zapadá.

Nato přišla znovu večeře, stejná jako jídlo z minulého dne a snídaně z toho rána, a on znovu přišel s rozsvícenou lucernou v ruce k Houstonovu pastvisku k místu, kde nechal sakovák. Houstona, sedícího na hromadě připravených sloupků, neviděl, dokud Houston nevstal, v ohbí levé paže brokovnici: „Běžte domů,“ řekl mu Houston. „A neopovažujte se ještě někdy po západu slunce přijít na můj pozemek. Jestli chcete zhebnout, tak si to udělejte někde jinde. Běžte domů, povídám. Abyste si tu krávu odpracoval za denního světla, v tom vám nemůžu zabránit, ale po setmění trvám jo.“

32$

Ale i to si nechal líbit. Už se totiž naučil, jak na to. Bylo to těžké učení, ale naučil se to, poněvadž mu nic jiného nezbývalo: když se člověk jednoduše a chladnokrevně odmítne s něčím smířit, když odmítne rezignovat a vzdát se, tak snese všechno. Teď mohl dokonce v noci spát. Nebylo to ani tak tím, že měl teď na spaní čas, jako spíš tím, že došel jakéhosi klidu, že se zbavil spěchu a chvatu. Dokud bylo hezky, doorával propachtovaný tálek a kypřil řádky, ale tím jenom vyplňoval čas; za ošklivých dnů se věnoval Houstonovu plotu, odškrtávaje každý den, jenž snížil o padesát centů sumu za vrácení krávy. Ale už nemusel spěchat, už na něj nic nedoléhalo. Když konečně přišlo jaro a země se oteplila, aby mohla pojmout osivo, a on před sebou viděl dlouhý průzev, který ho dělil od dokončení plotu a který si vymohla jeho úroda, zůstal klidný a vzal si u Varnera v krámě kukuřičné a bavlníkové osivo a osil svůj pozemek pečlivěji než kdy jindy, protože tím vlastně jenom vyplňoval čas, než se bude moct vrátit k plotu a rozpouštět ve vlastním potu další půldolary. Zakládal si totiž i na tom, že je trpělivý: nikdy se s ničím nesmíří, poněvadž to je cesta, jak Tamty pobít. Možná že jsou v současné chvíli silnější než on, ale jestli mu nepomůže, neposlouží, neprospěje nic než čekat, pak nikdo, žádný člověk, nic, nedokáže čekat déle než on.

Konečně zapadlo slunce za dnem, kdy mohl zároveň se sakovákem, napínákem a zbytkem drátu odložit i svou trpělivost. Houston samozřejmě ví, že je to Minkův poslední den. Nejspíš ho celý strávil tím, že čekal, až Mink přikluše po cestě, aby si tu minutu, co slunce zajde za stromy na západě, vzal krávu. Asi ho strávil celý u kuchyňského okna, u něhož od svítání vyhlížel, až se Mink dostaví na poslední denní směnu, v ruce už postraněk od pluhu, aby si mohl krávu odvést domů. Po

33$

celý ten dlouhý poslední den, kdy kopal poslední jámy a upěchovával do nich nikoli sloupky, nýbrž zbytek té potupy, k níž Tamti, kteří chtějí zjistit, co všechno si on, Mink, nechá vlastně líbit, použili jakožto nástroje, jímž ho zkoušejí, starého Varnera, měl před očima Houstona, jak marně pátrá po cestě, zkoumá každý keř a každý kout a hledá, kam si Mink schoval provaz.

Jenže on ho — ten provaz — ještě nepřinesl a vytrvale pracoval a pracoval, dokud slunce úplně nezašlo, aby nikdo nemohl tvrdit, že den ještě neskončil, neuplynul, a teprve pak sebral sakovák, lopatu a napínák a odnesl je zpátky do výběhu, kde všechno jaksepatří uložil do rohu u plotu, aby to ten negr nebo Houston či kdokoli, komu se zlíbí se podívat, musel uvidět, ale sám se jedinkrát neohlídl ani na Houstonovo stavení, ani na krávu, kterou mu už nikdo nemohl upřít, a vykročil zpátky po cestě ke své chatrči, která byla tři kilometry odtamtud.

Klidně, beze spěchu povečeřel, a dokonce ani neposlouchal, jestli uslyší krávu nebo toho, kdo ji přivádí tentokrát. Třeba ji přivede sám Houston. Ale když si to rozvážil, řekl si, že Houston je stejný jako on. I on má pro strach uděláno. To starý Varner bude mít nahnáno, to on se postará, aby konstábl zašel pro krávu a přivedl ji zpátky, když si Mink už odpracoval jeho soudní výrok do posledního centu, a tak jak s tím mírným výrazem, podobajícím se úsměvu, žvýkal svůj bůček, placky a pil kafe, v duchu si maloval, jak Quick s provazem škobrtá po cestě a kleje, že ten úkon musí provádět za tmy, kdy by už byl taky radši doma, vyzutý z bot, a večeřel, a už se chystal, už si sumíroval, co mu řekne: „Odpracoval jsem třicet sedm a půl dne. Jeden den se skládá ze světla a ze tmy a tenhle den skončí až zejtra ráno při rozednění. A tak tu krávu zase hezky odveďte

34$

tam, kam jste ji s Willem před sedmatřiceti a půl dnima dali, a já si pro ni zejtra ráno přijdu. A připomeňte tomu negrovi, aby jí dal žrát brzo a já nemusel čekat.“

Ale neslyšel nic. A teprve v té chvíli si uvědomil, že tu krávu opravdu čekal, že aby se tak řeklo počítal s jejím návratem. Zničehonic ho popadl tak trochu strach, hrůza nad tím, jak pochybný je ten klid, o němž se domníval, že ho pociťuje od okamžiku, co se tenkrát večer před dvěma měsíci střetl s Houstonem a s jeho brokovnicí u plotu. Musí být neustále ve střehu, poněvadž to, co považoval za klid, je tak nestálé, že ho zřejmě dokáže cokoliv hodit zpátky k okamžiku, kdy mu Will Varner řekl, že jestli chce krávu zpátky, musí si odpracovat osmnáct dolarů a sedmdesát pět centů po padesátníku denně. Bude muset zajít do své ohrady a přesvědčit se, jestli ji tam Quick potichu nestrčil a pak neutekl, nepláchl. Bude muset rozžehnout lucernu, vyjít do tmy a hledat něco, o čem ví, že to nenajde. A jako by na tom nebylo dost, bude muset vysvětlit své ženě, kam s tou lucernou jde. A taky že jo, přesně tohle musel udělat a ještě po ní hodit ostrým neslušným slovem, když se zeptala: „Kam jdeš? Já myslela, že tě Jack Houston varoval — „ a dodat, ne že by chtěl být hrubý, ale protože ho pořád otravovala:

„Ledaže by se ti chtělo jít a udělat to za mě.“

„Ty sprosťáku,“ vykřikla. „Jak to mluvíš před holkama!“

„Mohla bys taky arci poslat je,“ odpověděl. „Třeba by obě dohromady za jednu dospělou vydaly. I když podle toho, jak se ládujou, by na to stačila jedna.“

A šel do stodoly. Jak předpokládal, kráva tam samozřejmě nebyla. Byl rád. Celá ta záležitost — uvědomil si, že i kdyby byl někdo z nich krávu přivedl, musel by se o tom on, Mink, stejně jít do stodoly přesvědčit —

35$

mu posloužila, poučila ho, dřív než ho to mohlo nějak nenapravitelně poškodit, co vlastně mají Tamti za lubem: chtějí do něj strčit, šťouchnout, překvapit ho ve chvíli, kdy nebude stát pevně na nohou, a tím ho vyřídit: jinak ho totiž potřít nemůžou: nemůžou ho potřít ani penězi, ani nedostatkem peněz, poněvadž nedokážou čekat tak dlouho jako on. Můžou ho potřít jedině tím, že si vyčíhají, kdy nestojí pevně na nohou, a pak ho srazit zpátky do stavu zuřivého vzteku, ve kterém nevidí, neslyší a ve kterém se nezná.

Ale to je v pořádku. Takhle je na tom vlastně ještě líp: až druhý den ráno vezme provaz a půjde si pro krávu, tak to nebude Quick, ale sám Houston, kdo řekne: „Proč jste nepřišel včera večír? Těch třicet sedm a půl dne vypršelo včera po setmění,“ a on bude moct odpovědět přímo Houstonovi:

„Jeden den dělá světlo a tma. Těch třicet sedm a půl dne vypršelo dneska ráno — jestli ji ovšem ten váš zpovykanej negr už nakrmil.“

Vyspal se. Nasnídal se. Východ slunce ho zastihl na cestě k Houstonovu výběhu, kam kráčel beze spěchu, přes rameno svinutý provaz, a kde si pak opřel zkřížené paže o plot, svinutý provaz nechal volně bimbat, a takovou minutku nebo dvě pozoroval černocha s jeho podávkami i Jacka Houstona, až si ho konečně všimli, a teprve pak řekl:

„Brýtro, Jacku. Jdu si pro tu vysouzenou krávu. Tak co kdybyste byl od tý dobroty a řek svýmu negrovi, aby byl od tý dobroty a hodil na ni tendle provaz, a on byl od tý dobroty a udělal to?“ a zůstal stát opřený, než Houston přešel ohradu a zastavil se takové tři kroky od něj.

„Ještě jste si to neodpracoval,“ řekl Houston. „Ještě mi dlužíte dva dni.“

36$

„Vida, vida,“ odpověděl, nedbale, klidně, takřka přívětivě. „Trvám, že někdo, kdo má takovou spoustu bejčků s papírama a takovejch jalovic, o tom takřka kilometrovým plotě kolem pastviska, co mu někdo zadarmo postavil, ani nemluvě, se v tak bezpodstatný maličkosti, jako jsou dolary, může splíst, zvlášť když je jich jenom osmnáct a sedmdesát pět centů. Jenže já mám než jednu osmidolarovou krávu nebo aspoň krávu, kterou jsem odjakživa za osmidolarovou měl. Já nejsem takovej boháč, abych neuměl počítat do osmnácti dolarů a pětasedumdesáti centů.“

„Já nemluvím o těch osmnácti dolarech,“ odpověděl Houston. „Já — „

a pětasedumdesáti centech,“ dodal Mink. já mluvím o devatenácti dolarech. Dlužíte mi ještě dolar.“

Mink zůstal jako zkamenělý. Výraz v obličeji se mu nezměnil. Jenom řekl: „Jakej dolar?“

„Podle zádržnýho práva,“ pokračoval Houston. „V zákonech stojí, že když se někdo musí ujmout zatoulanýho kusu dobytka a jeho majitel se o něj do setmění toho samýho dne nepřihlásí, tak má ten, co se ho ujmul, právo na dolar zádržnýho.“

Mink se ani nepohnul, dokonce se mu ani nesevřela ruka, která držela svinutý provaz. „Tak proto jste tenkrát tak pospíchal, abyste Lonovi ušetřil práci s tím, že by ji musel odvíst do svý ohrady,“ řekl. „Abyste dostal ten dolar navíc.“

„Kašlu na ňákej dolar navíc,“ odpověděl Houston. „A kašlu na Quicka. Pro mě za mě si ji moh odvíst. Nechal jsem ji u sebe, abych vám ušetřil tu dlouhou cestu k Lonovi, až si pro ni pudete. Nemluvě o tom, že jsem ji den co den krmil, což by byl Quick nedělal. Sakovák, lopata a napínací drát jsou támdle v tom rohu, kde jste je včera večír nechal. Až se vám bude chtít — „

37$

Ale to už byl Mink otočený k Houstonovi zády a klidně, i když rázně, v ruce svinutý provaz, kráčel zpátky po cestě k silnici, nikoli však směrem k domovu, nýbrž na druhou stranu k Varnerovu krámu, který byl šest kilometrů odtamtud. Šel jasným, líbezným podletním jitrem rozbujelou zalesněnou krajinou, v níž už dávno odkvetly dříny? žmarliky a plané švestky, kolem osetých polí, na nichž už silně vyrážela kukuřice i bavlna, na některých jen o něco méně pěkná než na jeho malých tálcích (lidi, co ji sili, neměli zřejmě tolik času ani tolik klidu, s jakým ji musel, jak se tehdy domníval, sít on). Šlapal klidně po žírné jarní půdě kypící životem — horečnatým blyskotem, třpytem a křikem ptáků. Tu mu takřka pod nohama vyrazil králík, tak malý a hubený, že byl skoro dvourozměrný, ledaže třetí rozměr byla rychlost — až došel k Varnerovu krámu.

Ošlapaná veranda nad ošlapanými dřevěnými schůdky by měla být v té chvíli prázdná. Chlapi v modrákách, kteří tam, až obdělají pole, budou dřepět celý den na bobku nebo stát opření o přední stěnu či přímo v krámě, by měli být ten den na poli a kopat nebo opravovat ploty či branami, lopatami a kultivátory poprvé jednotit lodyhy. Po pravdě řečeno byl krám prázdný až příliš. Škoda že tady není Flem, pomyslel si, protože Flem tam nebyl. Pakliže nikdo jiný, on, Mink, věděl, že na té svatební cestě musí zůstat tak dlouho, aby mohli Francouzovu Zátočí po návratu tvrdit, že to děcko, co si přivezli, se narodilo nejdřív v květnu. Ale i kdyby nebylo tohohle, bylo by tu stejně něco jiného: to, že tam jeho bratranec není, když ho Mink potřebuje, je jenom další způsob, jakým ho Tamti zkoušejí, pronásledují, dopalují. Zkoušejí ho nikoliv proto, aby poznali, jestli to přežije, poněvadž o tom nepochybujou, ale prostě pro tu radost, že můžou pozorovat, jak si musí bezdůvodně odpracovávat ještě něco navíc.

38$

Jenomže tam nebyl ani Varner. A to Mink nečekal. Považoval za samozřejmé, že si Tamti tuhle příležitost nedají v žádném případě ujít: že krám bude přecpaný lidmi, kteří by měli být v polích — plný zahálejících, lelkujících párů uší, které budou do jednoho napjaté, aby slyšely, co přišel Willovi Varnerovi říct. Jenže Varner byl pryč. V krámě nebyl nikdo než Jody Varner a Lump Snopes, příručí, co od loňského léta zastupoval Flema, který se odjel oženit.

„Jestli jel do města, tak se před večerem nevrátí,“ řekl Mink.

„Do města nejel,“ odpověděl Jody. „Jel se podívat na nějakou pilu na Punkinským potoce. Povídal, že bude do oběda zpátky.“

„To se před večerem nevrátí,“ řekl Mink.

„Jak myslíte,“ odpověděl Jody. „Tak běžte domů a přijďte zejtra znovu.“

Neměl na vybranou. Těch osm kilometrů domů a pak znova osm kilometrů zpátky do krámu by do poledne pohodlně urazil, kdyby měl chuť se projít. Nebo by mohl zůstat do poledne u krámu a počkat, až se starý Varner objeví akorát k večeři; takhle by to totiž dopadlo. Tamti by si přece nedali ujít příležitost se postarat, aby promarnil celý den. A to by znamenalo, že by musel na kopání Houstonových jam na sloupky přidat polovičku noci, aby dodělal ty dva dny, co potřebuje, do pozítří v poledne, jestli má dokončit to, co musí udělat, poněvadž si musí ještě odskočit do města.

Nebo by se mohl vrátit domů, kam by došel právě k obědu, a pak se vrátit sem, když už ten den stejně promarnil. Jenže Tamti by si ani tuhle příležitost nedali ujít. Jakmile by zmizel z dohledu, čtyřkolák by se vrátil od Punkinského potoka a Varner by vystoupil. A tak čekal a Lump, jakmile Jody odešel v poledne domů se

39$

najíst, si ufikl z bochníku kus sýra a nabral si hrst sucharů.

„Nechceš si dát něco k obědu?“ zeptal se ho Lump. „Willovi to chybět nebude.“

„Ne,“ odpověděl Mink.

„Tak ti to napíšu na účet, když máš takovou starost, abys Willa Varnera nepřipravil o jeden niklák,“ řekl Lump.

„Já nemám hlad,“ odpověděl. Ale jedno při tom čekání udělat mohl, jednu věc si předem připravit mohl, poněvadž to nebylo daleko. A tak zašel na místo, které už měl vybrané, a udělal všechno, co tam bylo třeba udělat, poněvadž už věděl, co mu Varner řekne, a pak se vrátil do krámu a ano, přesně uprostředka odpoledne, přesně ve chvíli, kdy už byl zbytek jeho pracovního dne promrhaný, přijel čtyřkolák, Varner vystoupil a začal přivazovat opratě k obvyklému sloupku verandy. Mink k němu přistoupil.

„No dobrá,“ řekl Varner. „Tak co zas máte?“

„Rád bych se optal na něco ze zákonů,“ odpověděl. „Na zádržný právo.“

„Cože?“ opáčil Varner.

„Ano,“ odpověděl mírumilovně, nedbale, v obličeji ten mírný, přívětivý výraz, který se takřka podobal úsměvu. „Myslel jsem, že jsem si těch třicet sedm a půl dne po padesátníku odpracoval do západu slunce včerejšího večera. Jenže když jsem si dneska ráno pro krávu přišel, zřejmě jsem to ještě oddělaný neměl, podle zádržnýho práva dlužím ještě dva dni.“

„Krutibrko,“ odpověděl Varner. A jak stál nad tím človíčkem, kterého značně převyšoval, začal láteřit. „To vám řek Houston?“

„Jo,“ odpověděl Mink.

„Krutibrko,“ opakoval Varner. Pak vytáhl z kapsy

40$

kalhot obrovskou ošoupanou koženou šrajtofli, převázanou řemínkem jako kufr, a vyndal z ní dolarovku. „Nate,“ řekl.

„Takže v tom zákonu opravdu stojí, že než si můžu svou krávu vzít, musím zaplatit ještě jeden dolar?“ „Ano,“ odpověděl Varner. „V případě, že ho Houston vyžaduje, tak jo. Tady ho máte — „

„Já ho nepotřebuju,“ řekl a už se otáčel. „My spolu s Houstonem nekšeftujem v penězích, ale v jámách pro sloupky na plot. Já jen chtěl vědít, jak to stojí v zákonech. A jestli tam stojí todle, tak takovýmu člověku dbalýmu zákonů, jako jsem já, nezbejvá trvám nic jinýho, než to uznat. Poněvadž kdyby lidi neuznávali zákony, jakej by pak mělo smysl vynakládat na ně takovou práci a takový peníze?“

„Počkejte,“ řekl Varner. „Už tam nechoďte. Držte se od jeho stavení radši dál. Běžte domů a počkejte tam. Jakmile seženu Quicka, tak vám tu krávu pošlu.“

„Ale proč by,“ odpověděl. „Možná že nestačím na tolika jam, co má Houston dolarů, ale na dva dni ještě trvám stačím.“

„Minku!“ řekl Varner. „Minku! Vraťte se!“ Ale on už byl pryč. Už však nemusel spěchat. Den už stejně promarnil. Teprve druhý den ráno se přišinul na Houstonovo nové pastvisko, kde zůstal až do západu slunce. Tentokrát schoval nářadí pod křovisky jako vždycky, když se měl druhý den vrátit, a šel domů, snědl vepřový pupek v moučnaté šťávě a nedopečené placky. Ve stavení byly jediné hodiny, plechový budík, který si nařídil na jedenáctou, kdy zase vstal. V konvici měl trochu schovaného kafe a ve vychladlém kuthanu kousek studeného masa ve ztuhlém tuku a dvě placky, a tak černocha vyštval ke dveřím zuřivý štěkot Houstonova honicího psa takřka přesně o půlnoci. Mink řekl: „To jsem já,

41$

pan Snopes. Hlásím se do práce. Právě minula půlnoc, pokavaď to někoho zajímá.“ Takhle to totiž musel udělat, když chtěl v poledne nechat práce. Tamti — Houston — ho nepřestávali pozorovat, poněvadž když bylo podle slunce poledne a on odnášel nářadí zpátky k rohu plotu, stála tam už jeho kráva připravená s ohlávkou, kterou jí sundal a pak jí kolem rohu obtočil postraněk od pluhu, jenže ji tentokrát nevedl, nýbrž hnal před sebou klusem a švihal koncem provazu přes hnáty, třebaže musel klusat i on.

Měl totiž strašně málo času na to, aby ji dostal domů do ohrady. Ten den nebude mít ani čas sníst si oběd, poněvadž i když to vezme cestou necestou, má před sebou osm kilometrů k Varnerovu krámu, kde chce ve dvě hodiny chytit listonoše, než bude odjíždět do Jeffersonu. Varner totiž tak velké broky, broky na srnce nevede. Ale jeho žena a dvě dcerky ještě seděly u stolu, a tak se s nimi aspoň nemusel hádat, ani je nadávkami umlčet, či dokonce doslova praštit, uhodit svou ženu, aby mohl zajít k ohništi, vyndat jednu uvolněnou cihlu, vytáhnout z plechovky po šňupáku jedinou pětidolarovku, co tam přes všechny přízně i nepřízně osudu chovali jako majitel lodi, který prodá nebo dá do zastavárny či přijde o veškerou svou výstroj, ale na záchranném pásu nebo poplavku s kruhem lpí. Měl sice do své staré ládovačky pět nábojů, od broků na ptáky až k brokům číslo dvě na krocany nebo na husy. Jenže je už měl léta letoucí, už ani sám nevědě) od kdy. A kromě toho, i kdyby měl zaručeno, že neselžou, Houston si zaslouží něco lepšího.

A tak složil bankovku pečlivě do modráků, do kapsičky pro hodinky, chytil listonoše, a když se mu ještě to samé odpoledne ve čtyři hodiny na druhé straně posledního padolí objevil před očima Jefferson, strčil z čiré

42$

opatrnosti, prostým instinktivním zkusmým gestem prsty do kapsičky, ale pak začal v kapse, která byla najednou prázdná, ačkoliv věděl, že do ní pečlivě zastrčil složenou bankovku, horečně hrabat, i když se navenek zdál jako zkamenělý, a jak čtyřkolák ujížděl z kopce, seděl vedle listonoše jak přibitý. Udělat to musím, pomyslel si, tak to radši udělám hned, a pak řekl nahlas, klidně: „No dobrá, trvám, že bych si tu bankovku už vzal zpátky.“

„Cože?“ opáčil listonoš.

„Tu pětidolarovku, co jsem měl v kapse, když jsem u Varnerovýho krámu nasedal do bryčky.“

„No todle, ty skrčku prašivá,“ odpověděl listonoš. Sjel se čtyřkolákem ke krajnici, omotal opratě kolem bičiště, vystoupil a obešel vůz na druhou stranu k Minkovi. „Vylez,“ řekl.

Takže se s ním musím porvat, pomyslel si Mink, a přitom nemám nůž, a až budu šahat po ňákým klacku, tak mě nejspíš předběhne. Takže bude nejlíp odbejt si to hned, a vystoupil z bryčky a listonoš počkal, až zvedne ty svoje nanicovaté pěstičky. Nato dostal ránu, až se celý otřásl, ale ani ji moc necítil, spíš si jen uvědomil, jak je ta zem, ta půda pod jeho zády tvrdá, nepoddajná a rovná, a ležel na ní, takřka klidně, a pozoroval, jak listonoš nastupuje zpátky do čtyřkoláku a jede dál.

Potom vstal a řekl si: Moh jsem si nejenom ušetřit cestu, ale navíc mi mohlo zůstat těch pět dolarů. Za okamžik však už byl na silnici a šlapal vytrvale dál k městu, jako by věděl, jak to zaonačit. A taky to věděl, už si vzpomněl: přede dvěma nebo třemi léty viděl Solon Quick nebo Vernon Tull či kdo to tenkrát byl, medvěda, posledního medvěda v těchhle končinách, utíkal přes hráz u Varnerova mlýna a zaběhl do houštiny, a pak uspořádali hon a někdo zajel na koni do Jefferso-43$

nu pro Ika McCaslina a Waltera Ewella, nejlepší lovce v okrese, a oni přijeli s patronami, plněnými broky na vysokou, a se psy medvědáři, rozestavili honce a zamířili do koryta, kde předtím toho medvěda viděli. Jenže tam už nebyl, utekl. A tak věděl, jak to zaonačit, nebo aspoň se o to pokusit, a přešel náměstí a vstoupil do železářství, kde byl McCaslin mladším společníkem a kde uviděl McCaslinovy oči. V duchu si pomyslel: Nevyjde to. Strávil moc času v lesích, než aby nevěděl, kde ta vysoká, medvědi a panteři jsou nebo nejsou. Ten mi na takovou lež nehoupne, ani když se mi povede ji ze sebe vysoukat. Ale pokusit se o to musel.

„Nač ty dvě patrony na vysokou potřebujete?“ zeptal se McCaslin.

„Dneska ráno ke mně přišel jeden negr a povídal, že viděl v blátě v močálu u Blackwateru stopu medvěda.“

„Nepovídejte,“ odpověděl McCaslin. „Nač ty patrony potřebujete?“

„Zaplatím vám je, hned jak vyčistím bavlnu,“ odpověděl Mink.

„Nepovídejte,“ opakoval McCaslin. „Nic takovýho vám nedám. Ve Francouzovým Zátočí není nic, po čem by se muselo střílet brokama na vysokou — „

Neměl žádný zvláštní hlad, třebaže od půlnoci nejedl: musel prostě nějak probzdít čas do druhého dne ráno, kdy teprve zjistí, jestli ho listonoš vezme zpátky k Varnerovu krámu nebo ne. Znal jednu malou zaplivanou hospůdku v jedné zastrčené uličce, patřila cesťákovi se šicími stroji Ratliffovi, kterého znalo celé Francouzovo Zátočí, tam by si mohl, kdyby měl půldolar nebo aspoň čtyřicet centů, dát dva hamburgry, za niklák banánů a ještě by mu čtvrťák zbyl.

A za ten by mohl přenocovat v Obchodním hotelu, nenatřeném, jednopatrovém dřevěném baráku, který

44$

stál taky v jedné zapadlé uličce. Za dva roky nato pak patřil jeho bratranci Flemovi, ale to Mink tehdy ještě samozřejmě nevěděl. Po pravdě řečeno na svého bratrance ani nevzdechl už od předešlého rána, od okamžiku, kdy vešel do Varnerova krámu, kde byl Flem až do srpna předešlého roku, než odjel se svou ženou do Texasu, vždycky první, na koho padly jeho oči. Ale stačilo mu probzdít čas jenom do rána do osmi hodin, a kdyby mel vždycky jen za to, aby nějak probzdil čas, vysolit hotové peníze, byl by už léta letoucí v chudobinci.

Zatím byl večer, na náměstí už svítila světla, z dragstóru padala na chodník a třísnila ho potemnělou růžovou a zelenou, jak procházela lahvemi ve výkladě naplněnými červenou a zelenou tekutinou. Viděl výčepní pult s limonádou a mládež, mládence i děvčata, v městských šatech, jak sedí a pijí křiklavě barevné sladké patlaniny, a pozoroval, jak jednotlivé páry, mládenci i děvčata i staří lidé a děti, míří všichni jedním směrem. Pak uslyšel hlasitou muziku, klavír. A tak se za ní vydal i on a uviděl prázdné prostranství s velkou vysokou dřevěnou ohradou, která měla vchod vedle osvětleného okýnka, kde se prodávaly vstupenky, říkalo se tomu aerodrom. Vídával ho zvenčí, za denního světla, když jezdíval o sobotách do města, a třikrát ho viděl i večer, když byl stejně jako v téhle chvíli osvětlený. Ale uvnitř jakživo nebyl, poněvadž v těch třech předešlých případech, co byl v Jeffersonu po setmění, tam dojel z Francouzova Zátočí na mulovi se svými stejně starými kumpány, s nimiž pak nasedl na první ranní vlak do Memphisu, kde šli všichni do nevěstince, on v kapse hrstičku dolarů, co uškubl, aby se tak řeklo, násilím holému živobytí stejně jako ty dva dny, co bude pryč a nevydělá nic, čím by je nahradil, ale v krvi mnohem neodbytnější a vášnivější potřebu než zhlédnout představení v biografu.

45$

Tentokrát by byl však mohl ten desetník, co by to stálo, postrádat. Ale místo toho zůstal stát trošku stranou, zatímco řada návštěvníků se plazila pomalu kolem okýnka se vstupenkami do biografu, až prošel poslední. Nato se záře a třpytivé světlo za ohradou zatřepetaly a změnily v chladné blikání. Popošel k ohradě, a když přiložil oko ke škvíře, uviděl dlouhou svislou mezerou jednu výseč, jeden zlomek, temnou řadu nehybných hlav, nad nimiž vybuchoval vrčivý světelný kužel, který se tříštil do vášnivých, prchavých póz a v kterém poskakovaly a blikaly prchavé naděje a sny, dráždivé a nesouvislé, protože z nich viděl jen ten svůj úzký svislý pruh, ale pak za ním něčí hlas z okýnka se vstupenkami řekl: „Zaplaťte si desetník a běžte dovnitř. Abyste to viděl.“

„Ne, tisícerý díky,“ odpověděl. A šel dál. Náměstí už zůstane prázdné až do chvíle, kdy se všichni vyhrnou z představení a mládež, mládenci a děvčata, se znovu před zpáteční cestou domů pustí do jídla a pití sladkostí, které taky v životě neokusil. Ze začátku doufal, že uvidí jeden z automobilů. V Jeffersonu už byly dva: červený závoďák, jehož majitelem byl starosta pan De Spain, a white steamer, který patřil prezidentu Jeffersonské banky (plukovník Sartoris, bohatý prezident té druhé, nové Jeffersonské banky, nejenom odmítal stát se majitelem automobilu, ale dokonce před třemi lety, po tom, co podomácku vyrobený samohyb jednoho člověka jménem Buffaloe, který si ho dal sám na koleně vzadu za svým stavením dohromady, splašil plukovníkovo nádherně spárované spřežení, vydal výnos, že po jeffersonských ulicích nesmí jezdit žádné motorem poháněné vozidlo). Ale nezahlídl ani jeden z nich. Přešel na druhou stranu náměstí, které bylo pořád prázdné. Pak se před ním objevil hotel, hotel Holston, cesťáci

46$

sedící za toho příjemného večera v kožených lenoškách na chodníku. Byla tam už jedna drožka z nájemní stáje, černošský portýr do ní právě nakládal aktovky a kufříky se vzorky zboží, aby je odvezla k vlaku na jih.

A tak už radši dál nešel, aby nezmeškal, třebaže ty čtyři svítící ciferníky na soudní budově ukazovaly teprve osm hodin a deset minut a on ze zkušenosti věděl, že vlak z memphiské křižovatky do New Orleansu projíždí Jeffersonem teprve za dvě minuty devět. Ale taky věděl, že takřka v kteroukoli dobu může projet nějaký nákladní vlak, a že kromě toho jede v půl páté další vlak s cestujícími, na sever. A tak když stráví noc na nádraží, nemusí se ani pohnout, a uvidí do rozednění určitě dva vlaky, a možná že dokonce pět nebo šest vlaků.

Už vyšel z náměstí a dal se kolem temných domovů, před nimiž sedělo v chladivé temnotě dvorků v nezřetelných houpacích křeslech několik starých lidí, kteří nechodí do biografu, pak kolem čtvrti výlučně černošských domovů, které už měly taky elektrické osvětlení; šel klidně a bezstarostně, poněvadž už nemusel sám a sám bojovat, ne proto, aby se domohl svého práva nebo spravedlnosti, neboť ty už prohrál — jen aby obhájil jejich princip, své právo na právo a spravedlnost, a tak by si byl mohl například s někým popovídat, pak třeba i zajít do některého černošského domku a prostě si tam lehnout a vyspat se, a ne se vláčet celou tu dálavu až na nádraží, jen aby se měl do druhého dne do rána do osmi hodin, kdy ten zatrackaný listonoš konečně vyrazí, nač dívat. A pak byl na nádraží: zelené a červené oči návěstních světel, hotelová ekvipáž a drožky z nájemní stáje i omnibus Lucia Hogganbecka, dlouhá, elektricky osvětlená barabizna, už plná chlapů a mladíků, kteří se přišli podívat na projíždějící vlak

47$

a kteří tam byli i v těch třech případech, kdy z něho on, Mink, vystupoval a oni se na něj dívali, jako by byl přijel z mnohem větších dálek než jen z nějakého memphiského nevěstince.

Pak přijel vlak: čtvero zapísknutí před severním přejezdem, přední světlo, rachot, řinčící lokomotiva, v níž se vysoko nad syčící párou krčil nezřetelný strojvůdce a topič, zpomalování, zavazadlové a osobní vagóny, po nich jídelní vůz a vagóny, v nichž lidi při jízdě spí. Vlak zastavil, nějaký černoch, tvářící se ještě nadutěji než ten Houstonův, vystoupil se svou podnožkou, po něm průvodčí, a už začali do vagónu, kde jiní boháči už spali, vesele nastupovat boháči a ženské, po nich nastoupil negr se svou podnožkou a průvodčí, který se vyklonil a zamával směrem k lokomotivě, jež mu odpověděla, jež všem odpověděla prvním hlubokým krátkým prudkým výdechem rozjezdu.

Pak se oba blíženci, ta dvě rubínová světla na posledním vagónu, začali kvapem vytrácet, naposledy blikli v zatáčce a k Minkovi dolehlo od jižního přejezdu čtvero doznívající zahoukání, které mu připomnělo daleké kraje, daleký New Orleans, kde nikdy nebyl a kam asi nikdy nepojede, daleké kraje, ležící ještě za New Orleansem, za kterým je někde Texas. A poprvé začal doopravdy myslet na svého nepřítomného bratrance: na toho Snopese, který se jako jediný z nich povznesl, osvobodil, poněvadž měl buď štěstí, anebo od narození znal či se naučil fígl, jak to chytit za pačesy, jak si uhájit svoje, jak si s Tamtěmi poradit, zatímco on, Mink, ten fígl očividně neznal, anebo prostě neměl to štěstí. Třeba jsem měl počkat, až se vrátí, řekl si, když se konečně obrátil zády k nástupišti, které už bylo prázdné a pusté, a teprve v té chvíli si všiml, že si neřekl Třeba bych měl počkat, až se vrátí, nýbrž Třeba jsem měl počkat, poněvadž už bylo pozdě.

48$

Čekárna s tvrdými dřevěnými lavicemi a studenými železnými kamny s tabákovými plivanci byla taky prázdná. Věděl, že na nádražích jsou vývěsky, na nichž se zakazuje plivat, ale nikdy neslyšel, že by některé člověku bez jízdenky zakazovaly se posadit. Pro všechny případy si to ověří — malý, vyhublý, nevyspalý, už dvaadvacet hodin víceméně bez jídla, vypadal v té prázdné holé místnosti s jedinou žárovkou bez stínidla, v těch vyrudlých, záplatovaných modrákách a v košili, v těžkých, sešmajdaných, jako železo tvrdých bagančatech bez ponožek a v černém, plstěném, umaštěném a propoceném širáku jako bezradné, opuštěné dítě, jako chlapec. Za okýnkem pokladny slyšel nepřestajné cvakání telegrafu a dva hlasy, jak tam noční telegrafista občas k někomu něco prohodil, ale pak hlasy umlkly a telegrafista se zeleným stínítkem vykoukl z okýnka. „Přejete si něco?“ zeptal se.

„Ne, tisícerý díky,“ odpověděl Mink. „Kdy projíždí další vlak?“

„Ve čtyři dvacet,“ odpověděl telegrafista. „Čekáte na něj?“

„Jo,“ odpověděl.

„To máte ještě šest hodin času. Ještě stačíte dojít domů, vlízt si do postele a pak se vrátit.“

„Bydlím ve Francouzovým Zátočí,“ odpověděl.

„Jo tak,“ řekl telegrafista. Pak obličej z okýnka zmizel a Mink se zase posadil. Bylo tam ticho, takže si dokonce uvědomoval, slyšel, jak v temných stromech za tratí hned tuhle hned tamhle vržou a crkají kobylky, neúnavně a pokojně, jako by na sebe navzájem tikaly pokojné minuty, vteřiny tmavé letní pokojné noci. Pak se celá místnost otřásla, rozechvěla, rozhřímala: nákladní vlak už projížděl, ale Mink se nebyl s to probudit natolik, aby vyšel včas ven. Zůstal sedět na tvrdé lavici, zdřevě-

49$

nělý a ztuhlý zimou, ačkoliv rubínová světla na služebním voze už blikla přes okna a přes otevřené dveře a nato to burácení vcucla za sebou. Dolehlo k němu čtvero zahoukání od přejezdu, pak doznělo. Tentokrát vyšel telegrafista k němu do čekárny a zhasl mu žárovku nad hlavou. „Spal jste,“ řekl.

„No jo,“ odpověděl Mink. „Málem jsem ho propásnul.“

„Nechcete se položit na lavici, abyste měl větší pohodlí?“

„A není to proti ňákejm předpisům?“

„Ne,“ odpověděl telegrafista. „Až mi ohlásej osmičku, tak vás zavolám.“

„Tisícerý díky,“ odpověděl a lehl si. Telegrafista se vrátil do místnosti, kde už zase štěbetal telegraf. Ano, pomyslel si klidně Mink, kdyby tady bejval byl Flem, tak to moh všechno zarazit hned první den, než vůbec něco začlo. Dyť dělá u Varnera, je s Houstonem, s Quickem i se všema ostatníma jedna ruka. Ještě pořád by moh, kdybych moh čekat. Jenomže to čekání nezáviselo ode mně. To Houston mi nedopřál čas. Ale okamžitě si uvědomil, že ani tohle není pravda, že ať by byl čekal sebedéle, Tamti by Flemovi nedovolili vrátit se včas. A tak musí vypít svůj kalich, musí se postavit čelem k tomu poslednímu, konečnému, zbytečnému a bezdůvodnému riziku a hrozbě, musí se s Tamtěmi smířit, jen aby ukázal, co všechno si od nich nechá líbit, teprve pak Tamti dovolí jeho bratranci se vrátit a zachránit ho. V tom kalichu byl i Houstonův život, ale on nemyslel na Houstona. V určitém smyslu na něj přestal myslet ve chvíli, kdy mu Varner řekl, že bude muset to zádržné zaplatit. „No dobrá,“ řekl si klidně, tentokrát nahlas, „jestli chtějí Tamti tohle, vydržím trvám i tohle.“

V půl osmé byl na malém prostranství za poštovním

50$

úřadem, kde stávaly bryčky bezplatné venkovské poštovní rozvážky, a čekal, až listonoši vyjdou ze zadních dveří s poštovními pytly. Už rozeznával toho, co jezdil do Francouzova Zátočí, a tak čekal, klidně, ale ne moc blízko: jenom na místě, kde ho listonoš musí zpozorovat, a tak dlouho, dokud ten člověk, co ho den předtím srazil k zemi, nevyšel, neuviděl, nepoznal ho a nevrhl na něj rychlý pohled. Nezarazil se však a uložil pytel s poštou do bryčky. Mink se ani nepohnul, prostě stál a čekal, jestli ho odmítne nebo neodmítne, ale listonoš nasedl, uvolnil opratě omotané kolem bičiště a řekl: „No dobrá. Musíte se trvám vrátit ke svý úrodě. Tak pod’te,“ a Mink popošel a nasedl.

Když u Varnerova krámu slezl, řekl Tisícerý díky a vydal se pěšky na tu osmikilometrovou cestu domů; bylo něco málo po jedenácté. A tak se dostal domů právě včas k obědu a klidně, mlčky jedl, zatímco na něj žena dorážela-a dotírala (očividně si nevšimla, že s tou cihlou někdo hýbal), kde že to byl v noci a proč, a když dojedl, dopil poslední kapku kávy, vstal od stolu a s ošklivými, sprostými nadávkami je všechny tři, ženu i obě děvčata, každou s motyčkou, vyhnal ke svému tálku, aby okopaly bavlnu, která mu ten rok vzešla brzy, a sám si lehl na podlahu v síni do chladného průvanu a celé odpoledne prospal.

Nastalo ráno druhého dne. Vzal z kouta za dveřmi svou obrovskou velkorážovou ládovačku, která patřívala jeho dědečkovi a jejíž kohouty přesahovaly úderník takřka jak králičí uši. „Co s ní chceš?“ zeptala se, vykřikla jeho žena. „Kam s ní máš namíříno?“

„Ulovit ňákýho králíka,“ odpověděl. „Ten vepřovej pupek se mi už zajídá.“ A s dvěma patronami, které byly z jeho skrovné zásoby patron číslo dvě, pět a osm největší, se vydal na cestu, ale ne po postranních

51$

pěšinách a stezkách, nýbrž podle živých plotů, hájinek, příkopů a podobně, aby se tam dostal nepozorovaně a nikdo ho neviděl, až došel k silnici do úkrytu, co si připravil před dvěma dny, kdy čekal, až se vrátí Varner, a co byl v místě, kde cesta od Houstonova stavení k Varnerovu krámu přecházela po mostku přes potok — do houštinky, kde byla kláda, na níž se dalo sedět a kde ještě ležely olámané, nezahojené větve, protože si v ní proklestil jakousi střílnu, aby mohl zamířit pušku; byla padesát metrů za prkenným mostkem, takže v případě, že by si zchrupl, že by začal klimbat, by ho vzbudila hřebcova kopyta.

Někdy totiž uplynul i týden, než se Houston vydal na koni do krámu. Ale dřív nebo později tam pojede. A jestli Minkovi stačí k tomu, aby Tamty pobil, prostě čekat, mohli toho nechat už před třemi měsíci a ušetřit sobě i všem ostatním námahu. A tak to nebyl jen jeden nebo dva dny, kdy se vrátil domů bez králíka a za klidného, nezlomného mlčení snědl večeři a kdy na něj žena dorážela a dotírala, proč ho nepřinesl, dokud neodstrčil prázdný talíř a chladným, nevzrušeným zlým hlasem ji neumlčel obvyklou nadávkou.

Možná že to bylo dokonce i víc než tři dny. Po pravdě řečeno si nevzpomínal, kolikátý den to konečně zničehonic zaslechl na mostku zaburácení kopyt a chvíli nato je uviděl: toho pádícího, trošku zpěněného hřebce, který kroutil arogantní zlou hlavou, jako by se chtěl zbavit stíhla a kantárku, s kterými Houston jezdil, a toho velkého štíhlého psa, pelášícího vedle něj. Mink natáhl oba kohouty, prostrčil pušku střílnou, ale už jak zamířil ústím Houstonovi na hruď a kousek předsadil a prstem sahal na vyběhanou přední spoušť, si řekl: Ne a ne. Ještě pořád jim to nestačí, protože už hluše cvakl první kohoutek, první patrona nevystřelila, a tak přesu-52$

nul prst na zadní spoušť a řekl si: Ne a ne, jenže tentokrát patrona třeskla, zaburácela, a on si pomyslel, jaká je to škoda, že nemá chvilinku, v níž by mohl Houstonovi říct tak, aby to slyšel: „Nestřílím tě kvůli těm zatrackanejm sedmatřiceti a půl dnům po padesátníku. Ty by mi nevadily, na ty jsem dávno zapomněl a odpustil ti je. Will Varner nejspíš nemoh nic jinýho dělat, poněvadž i on je boháč, a vy boháči musíte táhnout za jeden provaz, jináč by třeba ty, co nejsou boháči, jednoho krásnýho dne napadlo se vzbouřit a vzít vám to. Proto jsem tě nezastřelil. Zabil jsem tě kvůli tomu dolaru zádržnýho navíc.“

DRUHÁ KAPITOLA

A tak porota řekla „vinen“ a soudce „doživotí“, ale Mink vůbec neposlouchal. Něco se s ním totiž stalo. Ten první den, co ho šerif vezl do města, věřil, i když věděl, že jeho bratranec je ještě v Texasu, že je Flem nebo jeho posel u některého milníku dohoní či jim na silnici zastoupí cestu a bude mít pro něj peníze nebo vzkaz či něco a celá záležitost se rozplyne, zmizí jako sen.

A po celé ty dlouhé dny, co čekal ve vězení na soud, stál v cele u okýnka, upatlané pěsti mezi mřížemi, k nimž tiskl obličej, a natahoval krk, aby viděl výseč ulice a náměstí, kterou by jeho bratranec, přicházející ten sen zahnat a Minka osvobodit, vytáhnout ven, musel cestou do vězení přejít. „Nechci nic jinýho,“ říkal si, „než abych moh ocaď vypadnout, vrátit se domů a zase farmařit. To snad není tak neskromný přání.“

A tak tam stál i v noci, s obličejem neviditelným, se

53$

sinalýma rukama, jež se v těch ohmataných mezerách na pozadí ztemnělé cely zdály takřka bílé, čisté, a pozoroval lidi, muže, ženy i mládež, kteří byli na svobodě a neměli před sebou nic než klidné pochůzky nebo nějaké povyražení a mířili ve večerním chládku volným krokem k náměstí, aby zhlédli nějaký film nebo si dali v dragstóru zmrzlinu či se jenom klidně, svobodně, jako svobodní lidi prošli, a nakonec na ně začal dolů volat, ze začátku nesměle, pak čím dál hlasitěji a neodbytněji, až se takřka jakoby v úleku zastavili a obrátili oči nahoru k jeho okýnku, ale pak přidali do kroku, jako by honem chtěli dojít někam, kam na ně neuvidí. Nakonec jim začal nabízet, slibovat peníze: „Hej, pane! Paní! Hej vy tam! Nevyřídil by někdo z vás vzkaz Flemovi Snopesovi z Varnerovic krámu ve Francouzovým Zátočí? On vám to zaplatí! Dá vám deset dolarů! Dvacet dolarů!“

A přestože už nastal den, kdy ho se želízky kolem zápěstí přivedli do sálu, kde měl čelit tomu, co mu hrozilo, ani jednou se nepodíval k soudcovské stolici, ke stupínku, jenž se může proměnit v jeho Golgotu, poněvadž upíral oči, snažil se dohlédnout přes ty bledé, anonymní, stejné tváře davu dozadu, jestli neuvidí tvář svého bratrance či aspoň jeho posla; a to až do okamžiku, kdy se musel sám soudce na své vysoké stolici sklonit a říct: „Hej vy tam, Snopesi? Podívejte se na mě! Zabil jste Jacka Houstona nebo ne?“ a on odpověděl:

„Dejte mi pokoj! Copak nevidíte, že nemám čas?“

A ani druhý den, kdy advokáti křičeli, hádali se a navzájem se napadali, neslyšel z ničeho jediné slovo, a nebyl by poslouchal, ani kdyby tomu byl rozuměl, neboť hlídal dveře vzadu, kterými by musel jeho bratranec Flem nebo jeho posel vejít. A cestou zpátky do cely, zase s želízky na rukou, přeletoval od jednoho ke dru—

54$

hému všechny obličeje, jež míjel nebo jež míjely jeho, hbitým, rychlým, pátravým a neúnavným pohledem, jenž byl ze začátku jenom vzrušený a netrpělivý, ale do něhož se už začínaly vkrádat obavy, a jenž byl už trošku zmatený a úplně vystřízlivělý, a v cele se pak postavil k okýnku, svíraje neumytýma rukama špinavé mříže, obličej vklíněný mezi ně a přitisknutý k nim, aby viděl pod oknem co největší kus ulice a náměstí, po němž by jeho příbuzný či jeho posel musel přejít.

Ale ani třetí den, kdy si, znovu připoutaný k žalářníkovi, uvědomil, že přešel náměstí, aniž se podíval na jediný z obličejů, co na něj čučely, a pak vstoupil do soudní síně a zaujal své obvyklé stanoviště na lavici obžalovaných, aniž se jedinkrát podíval přes tu stěnu tváří k zadním dveřím, si ještě netroufl přiznat proč. Malý, drobný a neškodný jako nějaké špinavé dítě jenom seděl, zatímco advokáti horlili a hádali se, až pak den skončil a porota řekla „vinen“ a soudce „doživotí“ a jeho odvedli s želízky na rukou zpátky do cely, jejíž dveře za ním zabouchly a v níž pak seděl na železné pryčně bez žíněnky, klidně, mlčky, nevzrušeně, a na to malé zamřížované okýnko, u něhož prostál v nehasnoucím očekávání a naději celé měsíce šestnáct nebo osmnáct hodin denně, se už jenom díval.

Teprve pak si řekl, pomyslel, teprve pak se odvážil dát té myšlence tvar: Nepřijde. Nejspíš už celou tu dobu ve Francouzovým Zátočí je. Nejspíš se o tý krávě doslechnul už v Texasu a jenom čekal, až dostane vzkaz, že už jsem bezpečně v lapáku, a vrátil se, teprva když měl jistotu, že jsem už bezmocnej a že se mnou provedou všechno, co můžou. Třeba byl dokonce celou tu dobu skovanej někde vzadu v tý místnosti, aby měl jistotu, že se nic nezvrtne, než se mě konečně nadobro a navždycky zbaví.

55$

A tak se konečně uklidnil. Předtím, od chvíle, kdy si uvědomil, co bude muset udělat s Houstonem, poněvadž mu Houston nedovolí čekat do doby, než se Flem vrátí, si myslel, že už je klidný. Ale pletl se. Tenkrát to ještě nebyl klid: tenkrát v tom ještě bylo moc nejistoty: například jestli někdo Flemovi vzkáže, v jaké je Mink kaši, nebo jestli mu to vzkáže včas. Nebo jestli ta zpráva Flema včas dostihne, i když mu to někdo včas vzkáže. A dokonce jestli, i když Flem tu zprávu včas dostane, nebudou záplavy nebo se nesrazí vlak a Flem se třeba nebude moct včas vrátit.

Ale teď měl tohle všechno za sebou. Už se nemusel trápit a dělat si s něčím starosti, poněvadž mu už nezbývalo nic než čekat, a čekat umí, to už sám sobě dokázal: nic jiného dělat nemusí, nemusí dokonce ani žádat žalářníka, aby od něj někomu něco vyřídil, poněvadž ten advokát sám od sebe řekl, že za ním po večeři ještě jednou zajde.

A tak snědl večeři, co mu přinesli — stejný bůček, melasu a nedopečené placky, jaké by měl doma, po pravdě řečeno o trošku lepší, poněvadž maso bylo lihovější, než jaké by si mohl dovolit on. Jediný rozdíl byl v tom, že doma by byl na svobodě, doma by jedl jako svobodný člověk. Ale však i tohle přestojí, jestliže je to jediné, co od něho v téhle chvíli Tamti chtějí. Pak uslyšel kroky na schodech, dveře zarachotily, vpustily advokáta, znova zarachotily a zapadly — advokát byl mladý, horlivý, prý právě absolvoval právnickou školu, ten případ mu přidělil soudce — nebo mu ho spíš vnutil, poněvadž i on, třebaže byl v té chvíli zaneprázdněný jinými věcmi, poznal, že advokáta on ani jeho soužení vůbec nezajímá — proč mu ho přidělil, to Mink nechápal, tehdy si totiž ještě myslel, že by stačilo, aby soudce nebo kdokoliv jiný, kdo chce tu záležitost skoncovat, prostě

56$

poslal do Francouzova Zátočí a přivlíkl jeho bratrance.

Advokát byl po pravdě řečeno příliš mladý a příliš horlivý, a proto to strašlivě zpackal. Ale na tom už taky nezáleželo. Teď bylo důležité přejít k tomu, co bude dál. A tak nemarnil čas. „No dobrá,“ řekl. „Jak dlouho tam budu muset zůstat?“

„Jedete do Parchmanu — do káznice,“ odpověděl advokát. „Copak jste to nepochopil?“

„No dobrá,“ opakoval. „Jak dlouho tam budu?“

„Dostal jste to na doživotí,“ odpověděl advokát. „Copak jste neslyšel soudce? Až do konce života. Do smrti.“

„No dobrá,“ řekl potřetí s tou mírumilovnou, takřka soucitnou trpělivostí. „Jak dlouho tam budu?“

Tentokrát advokát pochopil. „Ach tak. To záleží na vás a na vašich přátelích — máte-li jaké. Může to být i na celý život, jak řekl soudce Brummage. Ale za dvacet nebo pětadvacet let máte podle zákona nárok si podat žádost o prominutí zbytku trestu nebo o podmínečné propuštění — jestliže máte vlivné přátele, kteří by tu žádost podpořili, a nebudete-li se tomu příčit vaše chování v Parchmanu.“

„A co když někdo žádný přátele nemá?“ zeptal se.

„Lidi, co se schovají v křoví a pak sestřelí druhého člověka z koně a neřeknou předtím ani Pozor nebo nepísknou, obyčejně přátele nemívají,“ odpověděl advokát. „Takže si k tomu, abyste se dostal ven, budete muset pomoct sám.“

„No dobrá,“ řekl s tou neotřesitelnou, nekonečnou trpělivostí, „právě k tomu se vás snažím dovíst, abyste aspoň na chvíli přestal povídat a vysvětlil mi to. Co musím dělat, abych se za těch dvacet nebo pětadvacet let dostal ven?“

„Nesmíte se pokusit o útěk a nesmíte se zaplést do

57$

žádného komplotu, který má pomoct uprchnout někomu jinému. Nesmíte se dostat do žádné rvačky s žádným vězněm ani dozorcem. Musíte vždycky udělat okamžitě všechno, co se vám nařídí, a nesmíte se přitom ulejvat, remcat a odmlouvat, a dělat to, dokud vám neřeknou, že toho můžete nechat. Jinými slovy, musíte se od tohohle okamžiku začít chovat tak, jak byste se byl měl chovat vloni na podzim od toho dne, kdy jste došel k rozhodnutí, že si necháte u Houstona přezimovat zadarmo krávu, poněvadž kdybyste se tak byl choval, tak byste neseděl tady v téhle cele a nepokoušel se nikoho zpovídat, jak se z ní dostat. Ale především se nesmíte pokusit o útěk.“

„Pokusit o útěk?“

„Zdrhnout. Pokusit se dostat se odtamtud.“

„Pokusit?“

„Ono se vám to totiž stejně nepovede,“ řekl advokát s jakýmsi zuřivým, ale ještě trpělivým vztekem. „Utéct se vám totiž stejně nepovede. Nepodaří. Rozhodně ne. Nepodaří se vám to vymyslet tak, aby na to nepřišlo několik dalších, kteří se vždycky pokusí utéct s vámi, a pak vás stejně všechny pochytají. A i kdyby se nepokusili utéct s vámi, tak to píchnou řediteli káznice a dozorci vás tak jako tak chytí. A i kdyby se vám nakrásně podařilo přede všemi to utajit a utíkat sám, některý dozorce by vás zastřelil, než přelezete plot. Takže i kdybyste se neocitnul v márnici nebo v nemocnici, ocitl byste se zpátky v káznici a k vaší výměře by vám přidali dalších pětadvacet let. Už tomu rozumíte?“

„Takže abych se dostal za dvacet nebo pětadvacet let ven, stačí, když se nepokusím o útěk a když se nedostanu s nikým do rvačky. Ale především, když se nepokusím o útěk. To je všechno, co musím dělat, abych se dostal za dvacet nebo pětadvacet let ven?“

58$

„Ano odpověděl advokát.

„No dobrá,“ řekl. „Tak se běžte toho soudce zeptat, jestli to tak opravdu je, a když řekne, že jo, tak ať mi to dá černý na bílým.“

„Takže vy mi nevěříte?“ zeptal se advokát.

„Já nevěřím nikomu,“ odpověděl. „Nemůžu promarnit dvacet nebo pětadvacet let na to, abych zjistil, jestli svý věci rozumíte nebo ne. Až vyjdu ven, budu mít ňáký vyřizování. A tak to chci vědít. Chci to od toho soudce černý na bílým.“

„Vy jste mi nejspíš od začátku nevěřil,“ řekl advokát. „Podle vás jsem ten váš případ asi úplně zbabral. Podle vás nebýt mě, tak byste tady nebyl. Nemám pravdu?“

Nato zase s tím neochvějně trpělivým klidem odpověděl: „Udělal jste to, jak nejlíp jste uměl. Prostě jste na to nebyl ten pravej. Jste mladej a horlivej, jenže já potřeboval někoho jinýho. Já potřeboval někoho, kdo by se uměl handrkovat, chytře handrkovat, někoho, kdo by uměl handlovat. A to vy neumíte. Tak mi dojděte k soudci pro to lejstro.“

Advokát se dokonce pokusil vymáčknout ze sebe smích. „Ani mě nenapadne,“ řekl. „Soud mě hned po vynesení rozsudku zbavil veškerých povinností vůči vám. Zaskočil jsem za vámi, jenom abych se rozloučil a přesvědčil se, jestli bych pro vás nemohl ještě něco udělat. Ale lidi, kteří nemají přátele, zřejmě ani nepotřebují někoho, kdo to s nimi myslí dobře.“

„Já jsem vás ještě ničeho nezbavil,“ řekl Mink a beze spěchu vstal. Jenže advokát už byl taky na nohou a při pohledu na tu malou postavu, která se k němu blížila a zdála se drobná, křehoučká a neškodná jako dítě, ale přitom smrtonosná jak malý jedovatý had — jako nedorostlá zmije nebo kobra či chřestýš —, uskočil, vyrazil dozadu k zamčeným dveřím a začal křičet a řval,

59$

ačkoliv klíčníkovy nohy už pádily po schodech a dveře zarachotily a otevřely se a klíčník stál na prahu s vytaženou pistolí.

„Co se děje?“ zeptal se. „Co chtěl udělat?“

„Nic,“ odpověděl advokát. „Nic se neděje. Jenom jsem už skončil. Pusťte mě ven.“ Jenomže neskončil. Pouze si přál, aby byl skončil. Dokonce ani nepočkal do rána a za necelou hodinu už stál celý zadýchaný v pokoji oblastního soudce, který předsedal přelíčení a vynesl rozsudek, a ještě pořád nemohl uvěřit, v jakém to byl před chvílí obrovském nebezpečí a dosud nevycházel z údivu nad tím, že z něj vyvázl.

„Povídám vám, že je blázen,“ řekl. „Je nebezpečný! Poslat ho do Parchmanu, kde bude mít za dvacet nebo pětadvacet let nárok podat si žádost o podmínečné propuštění na svobodu, nestačí, nemluvě o tom, že by ho někdo z jeho příbuzných — a ví bůh, že jich má habaděj — nebo někdo, kdo by si na tom mohl chtít ohřát svou polívčičku, po případě nějaký šťoura, kterému nad ním krvácí srdce a který má přístup ke guvernérovu sluchu, mohl vytáhnout ještě dřív! Musí do Jacksonu, do blázince, na doživotí, aby byl v bezpečí. Ne: abychom byli my v bezpečí.“

Za deset minut nato byl v pokoji okresní prokurátor, jenž byl při přelíčení žalobcem, a ten advokátovi řekl: „Takže vy byste chtěl, abychom ten rozsudek zrušili a podali návrh na nový proces. Proč vás to nenapadlo dřív?“

„Vždyť jste ho taky viděl,“ odpověděl, vykřikl advokát. „I vy jste s ním byl po celé ty tři dny od rána do večera v soudní síni!“

„Přesně tak,“ odpověděl okresní prokurátor. „Právě proto se vás ptám, proč teprve teď.“

„Protože vy jste ho od té doby neviděl!“ odpověděl

60$

advokát. „Pojďte do té cely a podívejte se na něj teď, jak jsem to udělal před půlhodinou já!“

Ale soudce byl starý člověk a nechtělo se mu hned, a tak teprve druhý den ráno došlo k tomu, že klíčník odemkl a vpustil všechny tři do cely, kde z pryčny vstala vychrtlá, křehká postavička v záplatovaných vyrudlých modrákách a v košili a v železně nepoddajných bagančatech bez ponožek. Ráno ho oholili a dokonce učesali, rozdělili mu vlasy pěšinkou a ulízali vodou.

„Jen dál, pánové,“ řekl Mink. „Židli nemám, ale vy nejspíš tak jako tak nepobudete tak dlouho, aby vám stálo za to si sedat. No vida, pane soudce, zřejmě mi to nejenom nesete černý na bílým, ale dokonce jste si přived dva svědky, aby viděli, jak mi to lejstro předáváte.“

„Počkejte!“ řekl honem advokát soudci. „Nechte mluvit mě.“ A Minkovi řekl: „To lejstro nebudete potřebovat. Budou — pan soudce — vás soudit znova.“

Mink se zarazil a podíval se na advokáta. „Nač?“ opáčil. „Už jste mě soudili jednou a nic dobrýho z toho pro mě nevylezlo.“

„Poněvadž ten rozsudek byl chybný,“ řekl advokát. „Právě to jsme vám přišli oznámit.“

„Jestli byl tamten chybnej, tak nač mrhat časem a penězma na další? Nařiďte jednoduše tomu chlápkovi, aby mi dones čepici a otevřel mi dvéře, a já se vrátím domů ke svý úrodě, pokavaď ještě jaká na poli je.“

„Ne, počkejte,“ řekl advokát. „Ten rozsudek byl chybný v tom, že vás poslali do Parchmanu. Ale vy nepojedete do Parchmanu, kde byste musel celý den pracovat na prudkém slunci a sklízet úrodu, která není vaše.“ Mink se na něj zadíval bledě šedýma očima, které jako by nejenom neuměly mrkat, ale které jako by od narození ani mrknout nepotřebovaly, a advokát se přistihl, že blekotá a nedokáže se zarazit: „Nepojedete do

61$

Parchmanu, ale do Jacksonu, tam budete mít hezký pokoj sám pro sebe, celý den nebudete nic dělat než odpočívat — doktoři — „ ale vtom se zarazil. Ne že by to blekotání zarazil z vlastní vůle, to za něj obstaraly ty bledé upřené nemrkající oči.

„Doktoři,“ opakoval Mink. „Jackson.“ Díval se dál na advokáta. „Ale tam přeci posílaj blázny.“

„Neměl byste radši — „ začal okresní prokurátor. Dál se nedostal. Na vysoké škole sportoval a dodnes se udržoval v kondici, ale přesto se mu toho běsnícího človíčka, který se vrhl na advokáta, podařilo popadnout, teprve když se oba svalili na zem. A ani pak to nebyla žádná legrace ho s klíčníkem zvednout a od advokáta odtrhnout a běsnícího, s pěnou u úst ho udržet, poněvadž se kroutil jako úhoř. Oba lapali po dechu.

„Tak já jsem blázen, jo? Tak já jsem blázen, jo? Já si nenechám od žádnejch parchantů nadávat do bláznů, i kdyby byli sebevětší habáni a i kdyby jich bylo bůhvíkolik.“

„Hergotsakra, máš pravdu, ty prevíte mrňavá,“ lapal po dechu okresní prokurátor. „Pojedeš do Parchmanu. Tam mají doktory, jaký ty potřebuješ.“

A tak jel do Parchmanu, želízky na rukou připoutaný k šerifově zástupci, s kterým společně přesedali z kuřáckého vagónu jedné lokálky do kuřáckého vagónu druhé lokálky, jež ho vyvezla z pahorkatiny, kterou znal celý svůj život, a v níž seděl s obličejem přilepeným k okýnku jako dítě, zatímco vlak pospíchal k Deltě, kterou Mink v životě neviděl — k rozsáhlému, plochému aluviálnímu močálu s cypřiši, gumovníky, kapradím a houštinami, v nichž číhají medvědi, vysoká, panteři a hadi, k močálu, z něhož člověk teprve násilím zuřivě klučil úrodná zvrásněná pole, na nichž rostly bavlníkové lodyhy, bujnější a vyšší než člověk na koni.

62$

„Jsou tady samý močály,“ řekl. „Nezdá se tu zdravo.“

„Taky není,“ odpověděl zástupce. „A ani o to nejde. To je káznice. Nedovedu si představit nic nezdravějšího než bejt tady dvacet nebo pětadvacet let zavřenej za ostnatým drátem. Ale takový hodně nezdravý místo je pro tebe vlastně to nejšikovnější, co existuje, aspoň tady nemusíš pobejt dlouho.“

Takové bylo jeho setkání s Parchmanem, s káznicí, s cílem jeho cesty, s jeho osudem na doživotí, jak řekl ten soudce, na celý zbytek jeho života, až do smrti. Ale ten advokát tvrdil, že to bude jenom pětadvacet, možná dokonce jen dvacet let, a i advokátovi, kterému člověk nemůže tak docela všechno věřit, se dá věřit aspoň to, že se vyzná ve svém řemesle, poněvadž se v něm vyškolil na zvláštní právnické škole, kdežto soudci k tomu, aby se stal soudcem, stačí získat ve volebním zápase víc hlasů. A nic na věci nemění, že mu ten soudce nepodepsal žádné lejstro, na kterém by stálo černé na bílém, že to bude jenom dvacet nebo pětadvacet roků, poněvadž soudce je na straně těch druhých a člověku, co stojí proti němu, přirozeně lže, kdežto advokát, jeho advokát ne. A nejenom že mu nelže: ani mu lhát nesmí, poněvadž jak mu kdosi vykládal, existuje nařízení, podle kterého zákon advokátovi zapovídá lhát klientovi, pakliže on nelže svému advokátovi.

A i kdyby všechno bylo úplně jinak, ani to na věci nic nemění, poněvadž on v Parchmanu celý život zůstat prostě nemůže, na to prostě nemá čas, a tak se bude muset dostat ven dřív. A jak se díval na tu vysokou drátěnou ohradu s jedinou bránou, kterou ve dne v noci střežili chlapi s brokovnicemi, a na nízké pochmurné cihlové budovy se zamřížovanými okny, vzpomínal, s jakýmsi údivem se rozpomínal, že se kdysi chtěl dostat na svobodu jedině proto, aby se mohl vrátit domů

63$

a farmařit, ale vzpomínal na to jen chviličku a hned to pustil z hlavy, poněvadž teď se dostat ven musí.

Musí se dostat ven. Vyměnili mu jeho důvěrně známé záplatované vyrudlé modráky a košili za pracovní kalhoty a bundu z bílé hrubé látky se svislými černými pruhy, které podle toho soudce měly být jeho osudem a údělem až do smrti, pakliže to ten advokát neví líp. Obdělával — byly jich celé čety — úrodnou bavlníkovou půdu za dozoru chlapů na koních a s puškami přes hrušky sedel, dělal tu jedinou práci, jakou uměl a jakou dělal po celý svůj dosavadní život, a sklízel úrodu, která až do konce života nebude jeho, pakliže soudce prosadí svou, a přitom si říkal: To je úplně v pořádku. Takhle to je dokonce ještě lepší. Když našinec chce něco udělat, tak to udělat může, ale taky nemusí. Jenže když něco udělat MUSÍ, tak mu v tom nic nezabrání.

A v noci na dřevěné pryčně bez prostěradel pod lacinou hrubou dekou a se srolovaným šatstvem místo polštáře si říkal, vtloukal si do hlavy, protože musel přes noc na dvacet nebo na pětadvacet let změnit svou náturu, povahu, bytost: Dělat, co člověku naříděj. Nikomu neodmlouvat. Nedostat se do rvačky. Nic jinýho nemusím pětadvacet nebo možná jen dvacet let dělat. Ale především se nepokusit o útěk.

A taky nepočítal uplynulé roky. Místo toho je těžkými bagančaty zašlapával do zapomnění mezi řádky bavlny, když chodil za mulem, co táhl pluh a pak brány, a když motyčkou okopával a jednotil a nakonec trhal a sbíral do dlouhého, ploužícího se pytle bavlnu. Neměl zapotřebí ty roky počítat. Byl v rukou zákona, a pokud neporuší příkazy, jež mu zákon stanoví, musí se zákon řídit svým jediným příkazem o dvaceti pěti nebo možná jen dvaceti letech.

Když přišel ten dopis, nevěděl, kolik roků je už

64$

v Parchmanu, jestli dva či tři. Stál v kanceláři ředitele káznice a obracel v ruce oznámkovanou obálku s tužkou psanou adresou. Ředitel ho pozoroval. „Vy neumíte číst?“ zeptal se.

„Čtení číst umím, ale psaní moc ne.“

„Mám vám to otevřít?“ zeptal se ředitel.

„Jo,“ odpověděl. A tak ředitel dopis otevřel.

„Je to od vaší ženy. Ptá se vás, kdy vás má přijet navštívit a jestli s sebou má vzít děvčata.“

Nato vzal dopis do rukou on, byla to stránka vytržená ze školního bloku, popsaná tužkou můříma nohama a hieroglyfy, které pro něj nebyly o nic srozumitelnější než arabské písmo nebo sanskrt. „Yettie neumí ani číst, natož pak psát psaní,“ řekl. „To jí psala určitě paní Tuliová.“

„Tak co?“ zeptal se ředitel. „Co jí mám odpovědět?“

„Napište jí, že nemá cenu vláčet se takovou dálavu, poněvadž se už brzy vrátím domů.“

„Ale?“ opáčil ředitel. „Tak vy se už brzy dostanete ven, že?“ Podíval se na toho křehkého človíčka, který nebyl o moc větší než patnáctiletý chlapec a který už tři roky patřil k jeho svěřencům, ale ještě pořád si ve vězeňské osnově nevytvořil vlastní entitu. Nebyl pro nikoho hádankou, ani záhadou: byl prostě nijaký: neměl záznam o jediném střetnutí s některým dozorcem nebo kápem či jiným zaměstnancem, ani o tom, že by byl kdy dostal důtku nebo měl malér s některým spoluvězněm. Vrah, který tam byl na doživotí, se podle ředitelových zkušeností dal vždycky zařadit do jedné ze dvou kategorií: buď byl zarputilý, protože neměl co ztratit, a tak představoval pro dozorce i pro ostatní vězně neustálé problémy a maléry, anebo to byl patolízal, který se snažil vymangelit si na vrchnosti všechno, co by mu co nejvíc ulehčilo život. Ale tenhle nezapadal ani do jedné

65$

z těch kategorií: tenhle se každé ráno podjal úkolu, který mu byl vyměřen, a vytrvale a neochvějně obdělával bavlnu, jako by zrála pro něj. A nejenom to: obdělával úrodu, na které nevyzíská ani cent, pečlivěji než podle ředitelových zkušeností obdělávají lidé tohoto ražení vlastní úrodu. „Jak?“ zeptal se ředitel.

Mink mu to vyložil. Po těch třech letech to už uměl nazpaměť, stačilo mu otevřít pusu a vypustit z ní: „Tak, že budu dělat, co se mi nařídí; že nebudu odmlouvat a nebudu se rvát; že se nepokusím o útěk. To především. Že se nepokusím o útěk.“

„Takže se dostanete domů za sedmnáct nebo dvaadvacet let,“ řekl ředitel. „Jste tady tři.“

„Tak?“ opáčil. „Já to nepočítám. — Ne,“ řekl. „Hned ne. Nejdřív budu muset ještě něco vyřídit.“

„Co?“ zeptal se ředitel.

„Něco soukromýho. Až to vyřídím, tak se vrátím domů. Takhle jí to napište.“ Vida, pomyslel si, tak se mi zdá, že jsem musel jet celou tu dálavu až do Parchmanu jen proto, abych se otočil na podpatku, vrátil se domů a zabil Flema.

TŘETÍ KAPITOLA

V. K. RATLIFF

Z čeho byl Montgomery Ward ze začátku a pak ještě takový dva nebo tři dni paf, nejspíš bylo, proč ho Flem chce vlastně dostat akorát do Parchmanu. Proč by nestačilo ňáký jiný, stejně bezpečný a stejně odlehlý místo, jako je například Atlanta nebo Leavenworth či třeba Alcatraz, kterej je o tři a půl tisíce kilometrů dál, až v Kalifornii, a kam by ho starej soudce Long poslal

66$

prvním vlakem, co odjíždí z Jeffersonu, ještě než by odložil tu nejsvrchnější francouzskou pohlednici. Proč vlastně Flemovi žádný jiný místo, kam by dal Montgomeryho Warda poslat, než Parchman v Missippi nevyhovuje.

Montgomery Ward totiž ani v tom počátečním rozčilení byť jen na chvilánku nezaváhal v názoru, oč v jeho případě doslovně jde. Hned jak vešel do dveří prokurátor s Hubem, věděl, že konečně dojde k tomu, co čekal od okamžiku, ať už nastal kdykoliv, kdy Flem zjistil nebo dostal podezření, že to, co se v tý zastrčený uličce děje, ať už je to co je to, přináší ňákej zisk. Mátlo ho jedině to, proč si přidělává tolika práce a tolika těžkostí, jen aby ho z toho podniku s obrázkama nahotinek vystrnadil. Bylo to něco jako ta historka o mývalovi na stromě, co se ptá chlapa, kterej na něj míří puškou, jak se jmenuje, a když mu to ten chlap řekne, tak odpoví: „Krutibrko, tak tendle vy jste? No v tom případě nemusíte kvůli mý osobě mrhat časem a prachem. Ustupte stranou a já slezu dolů.“

Nemluvě o tom, že to byla nerozvážnost. Že mu Flem vzal jeho živnost, to bylo v pořádku, to očekával: dřív nebo pozdějc musel přijít na řadu i on, poněvadž jako každej jinej člověk z Yoknapatawphskýho okresu, kterej má podnik, co vynáší tolik, aby si Flem řek, že by se mu šiknul, podstupoval určitý riziko. Ale proč dopustil, aby se ze všech lidí v Yoknapatawphským okrese těch obrázků zmocnili akorát okresní prokurátor a okresní šerif — pan doktor Stevens, kterej je tak oddanej napravování občanů a zvyšování všeobecný morálky, že jeho nejvlastnější představa povinnosti je hustit do dvanáctiletejch kluků, aby běhali závod na osm kilometrů, ačkoliv vlastně netoužej po ničem jiným než zůstat doma a podpalovat stodoly, a Hub Hampton, lidožroutskej,

67$

skalní baptistickej diákon, kterej si nedovede představit větší rozkoš než si na seznamu lidí, co zná, zaškrtávat ty, co přijdou do pekla —, akorát tydle dva, u kterejch by ani naivního Grovera Winbushe ve snu nenapadlo, že by je kdy pustili z drápků.

A proč by vlastně musel Montgomery Ward vůbec někam jezdit, když jeho strejček nebo bratránek Flem, kterej je teď bankéř a musí mít na paměti nejenom obyčejnskou lichvu, ale i svou obchodní vážnost, nechce vlastně nic jinýho, než Montgomerymu Wardovi vzít jeho podnik a aby se Montgomery Ward takovej tejden nebo možná měsíc či dva neukazoval mezi lidma, než budou mít čas zapomenout na ty nahatý obrázky, nebo aspoň na to, že s nima měl něco společnýho člověk, kterej se jmenuje Snopes.

Ne, co by bejvalo mělo vlastně Montgomeryho Warda mást, co by v něm bejvalo mělo vzbuzovat nadšený překvapení, bylo, že se mu vůbec podařilo tak dlouho vydržet. K zavření toho ateliéru, k definitivnímu stažení (nebo spíš vytažení) rolety tý živnosti s francouzskejma pohlednicema v Jeffersonu ve státě Missippi nebylo potřeba žádnejch zákonů ani Flema. Tu roletu už stáhnul Grover Winbush, když dopustil, aby ho ten člověk, ať už to byl kdo byl, načapal, jak se ve dvě hodiny ráno krade z tý uličky. Ne: Grover Winbush zničil a znemožnil ten podnik v Jeffersonu už v tom momentě, co zjistil, že v jedný jeffersonský uličce jsou postranní dveře, za kterejma je něco, čemu by se dalo říkat nealkoholickej nevěstinec. Ne, ten podnik byl v Jeffersonu zničenej už ten moment, co byl nočním policajtem jmenovanej Grover Winbush, kterej měl akorát tolika rozumu, aby moh dělat nočního policajta, ovšem za předpokladu, že nepude o větší město, než je Jefferson, a že to město nezůstává vzhůru dýl než Jefferson ve státě

68$

Misisippi, poněvadž to bylo ze všech placenejch pracovních příležitostí jediný zaměstnání — který spočívá v tom, že se člověk opírá celou noc o pouliční lampu a kouká na prázdný náměstí —, o jakým by člověk soudil, že ho Grover může zastávat donekonečna, ovšem za předpokladu, že ten, kdo mu to místo opatřil nebo obstaral, neztratí ve městě svůj vliv a že Grover Winbush neškobrtne o nic, čím by moh nadělat škody, ať už sobě nebo tomu zaměstnání či ňákýmu nevinnýmu třetímu nebo třeba všem třem. A tak ho přirozeně musel někdo, takřka kdokoli, už podruhý nebo potřetí, co z tý uličky vyklouznul, načapat.

To bylo ovšem pro člověka, kterej provozuje takovouhle živnost ve městě, kde Grover Winbush dělá nočního policajta, nevyhnutelný riziko, o kterým Montgomery Ward věděl stejně dobře jako každej jinej, kdo znal Grovera Winbushe. Ale když už ten jeho podnik běžel bez sebemenšího nevítanýho přerušení přes rok, tak si řek, že jestli někdo Grovera Winbushe za posledních devět nebo deset měsíců načapal, jak se po půlnoci krade do tý uličky nebo se z ní vykrádá, byla to asi ňáká jeho obchodní známost, kterou si udělal při šťáře v ňákým podniku, kde se hrály kostky, anebo někdo, koho Grover Winbush nachytal s litrem na černo pálený whisky v zadní kapse kalhot. Nebo kdoví? Třeba dokonce zmáčknul všechny takový lidi sám Flem, aby chránil, ani ne tak svoje budoucí zájmy a zamejšlený investice, poněvadž v tý době ještě možná nepřišel na to, že se chce stát majitelem tý živnosti ve studiu (jak tomu říkal Montgomery Ward; dokonce si dal na výkladní skříň napsat: Studio Monty), ale aby jednoduše, přestože už je bankéř, a tak musí samozřejmě najít kompromis mezi ziskem a vážností, chránil a bránil samu platební schopnost a skrovnej zisk, ne z ňáký

69$

obyčejnský rodinný loajality k druhýmu Snopesovi, ale z obyčejnskýho a prostýho principu, poněvadž pokavaď nikdo nikoho při ničem nenačapá, není platební schopnost v rozporu s občanským zájmem, a poněvadž i občanskej zájem se dá spojit s vážností, ovšem za předpokladu, že ten občanskej zájem má tolika rozumu, aby se vybíjel po setmění a nedělal při tom moc velkej kravál.

A tak když k Montgomerymu Wardovi vtrhli to ráno okresní prokurátor a okresní šerif, měl samozřejmě za to, že se to jenom přirozenou cestou naplňuje prostej, obyčejnskej osud, a jediný, co ho mátlo, byl ten vyloženě nerozvážnej, neřku-li bezhlavej způsob, jakým chce Flem Snopes toho osudu využít. Tím jako myslím, že do toho zatáhnul pana doktora Stevense a šerifa Hamptona a připustil, aby zvětřili nebo zblejskli ty obrázky s nahotinkama. Když totiž jeho živnost přešla na noční šichty, aby se tak řeklo, nevidělo ho náměstí nikdy před polednem. Takže se v tý chvíli ještě nestačil doslechnout, že v noci vykradli dva chlapi skříňku s drogama u Willyho Christiana a že nikdo z těch, co ty lupiče pozorovali výkladem, nemoh zaboha objevit jedinou stopu po Groverovi Winbushovi, aby mu to ohlásil, až teprva když se vykrad z tý uličky Montgomeryho Warda. Jenže v tý době ty lupiči, natož pak všecky lidi, co je pozorovali, byli už dávno doma, a Montgomerymu Wardovi to řek teprva pan doktor s Hubem Hamptonem.

Nechci tvrdit, že by bylo Montgomerymu Wardovi nešlo na rozum, že tam jako první dorazil pan doktor s Hubem. To by po tom, co mu ta jeho ateliérová živnost vylítla do vzduchu, ať už k tomu zavdalo příčinu cokoliv, bejval považoval za samozřejmý. Byl by očekával, že ty dva — ten lichometnej, svatouškovskej,

70$

Harvardem a Evropou odkojenej doktor práv, kterej nepotřeboval jako záminku ani svůj ouřad ani svý placený zaměstnání, a klidně se do všeho zamíchal, hlavně když mu do toho nic nebylo a nijak mu to nepřekáželo, a ten starej panděratej Hampton, kterej se dal dovlíknout kamkoliv, kouknout se na cokoliv, i na vraždu, jakmile si někdo vzpomněl, že je Hampton šerif, a řek mu, oč jde a kde to je — tam budou první, i kdyby byl Yoknapatawphskej okres v životě jméno Flem Snopes neslyšel. Ne. Co Montgomeryho Warda mátlo, bylo, jakýmu to pro všechny svatý Flem Snopes podlehnul poblouznění, že dospěl k názoru, že k získání těch obrázků může použít pana doktora Stevense a Huba Hamptona, a jak ho mohlo třeba jen ve snu napadnout, že je z nich někdy vyrazí zpátky.

A na okamžik to dokonce — aby se tak řeklo — otřáslo a zamávalo jeho vírou a důvěrou ve Flema Snopese. Na jeden děsivej okamžik uvěřil, že Flem Snopes je možná jako každej jinej oběť obyčejnskejch okolností, který zapříčinil Grover Winbush. Ale jenom na jeden okamžik. Jestli si ten šlakovitej kluk, co u strejčka Willyho Christiana viděl ty dva lupiče u skříňky s medikamentama, musel z celýho tejdenku vybrat k zhlídnutí druhýho představení v kině akorát ten večír, co si Grover Winbush vybral k tomu, aby se zase jednou vkrad z tý uličky do zadní místnosti Montgomeryho Warda, a jestli Flem Snopes podlíhá stejně nehorázný smůle a náhodě jak my ostatní, pak to můžem všichni rovnou zabalit a jít od válu.

A tak ani po tom, co mu už pan doktor s Hubem řekli o těch dvou lupičích v krámě strejčka Willyho a o tom klukovi, kterýmu by měl táta vyprášit gatě, že už nebyl dvě hodiny v posteli, byť jen na vteřinku nezapochyboval, že za tím byl od začátku Flem — sám Flem —

71$

kterej má zkrátka a dobře čuch na peníze jak kazatel na hřích a na smažený kuřata a kterej rychle a hbitě zjistil, že se v noci za těma dveřma, co vedou do zadní uličky, odehrává něco, na čem se vydělává, a že se toho tam odehrává hodně, poněvadž se z tý uličky a ven kradou ve dvě a ve tři ráno lidi ze tří vzdálenejch okresních měst.

A tak mu (Flemovi) stačilo přesně si zjistit, co se v tý uličce tak tajnýho a výnosnýho vlastně odehrává, a rozestavit si špióny — ne že by na přistižení Grovera Winbushe bylo zapotřebí někoho, kdo se považuje za opravdickýho špióna a kdo je na svý povolání hrdej, poněvadž přistihnout Grovera Winbushe by dokázalo každý malý dítě, který si člověk najme za kornout zmrzliny —, aby pozorovali, kdo kolem toho rohu přichází nebo odchází. A dřív nebo pozdějc (spíš dřív než pozdějc) se tam objevil někdo, koho moh Flem přitisknout ke zdi. Nejspíš hodně brzo. I když živnost Montgomeryho Warda obsluhovala čtyry okresy, nebylo zřejmě mezi vrstvou, z který Montgomery Ward rekrutoval svou klientelu, moc takovejch, co by se aspoň nenabídli, že podškrábnou Flemovi kus papíru, na základě kterýho budou platit čtyryceti nebo padesátiprocentní úrok ze tří nebo čtyr dolarů, a co by jim Flem nemoh říct: „Pokavaď jde o ten váš dlužní oupisek, já osobně bych vám dal s radostí k dispozici celou banku, ale jsem v ní než viceprezident a s Manfredem De Spainem nic nesvedu.“

Nebo možná načapal Grovera Winbushe sám Flem, osobně, už když se z tý uličky krad podruhý nebo potřetí, poněvadž to byla nejzazší mez, kdy se Grover Winbush moh z tý uličky vykrást, aby ho při tom nikdo nenačapal, a že ho načapal dávno před tím, než ty dva mládenci, co vyloupili krám strejčka Willyho, vyrabovali

72$

pult s medikamentama přímo před očima půlky Jeffersonu, kterej se vracel z druhýho večerního představení v biografu, ale kterej (ten jefferson) nemoh Grovera najít a říct mu to, a tím ho odhalil. Flem zkrátka chytil někoho, koho moh přimáčknout ke zdi a vyrazit z něj, co Montgomery Ward za těma dveřma prodává. A pak už mu stačilo, aby do tý živnosti vstoupil, vtrhnul i on, Montgomeryho Warda z ní vyšoupnul nebo ji zpod něj vyškubnul stejným způsobem, jakým tenkrát, když jsem ještě neměl tolika rozumu, abych pochopil, že si s Flemem nemám nic začínat, vypoklonkoval mě a Grovera Winbushe z restaurantu, o kterým jsme si mysleli, že patří nám.

Jenže teď byl bankéř, viceprezident, nemluvě o tom, že každou neděli přicházel jako třetí do baptistickýho kostela, hned po černochovi, co zatápěl v kotli, a po kazateli, a že byl odsouzenej udržovat svou životní dráhu až do konce života ve vážnosti, takže byl v situaci jako člověk ve svátečních šatech, kterej má proběhnout polem babek a svízele, a v tý živnosti se nejenom nemoh ukázat, ale ta živnost nemohla mít dokonce nic společnýho se jménem Snopes. Pokavaď šlo o Jefferson, muselo Studio Monty pryč, muselo se zrušit a navěky vyškrtnout ze seznamu podniků a přestěhovat sakumprásk do jiný zastrčený uličky, která o něm nikdá neslyšela, a dostat vedení, který by pokuď možno vůbec nevědělo, jak se jméno Snopes píše. Nebo, pakliže má Flem kouska rozumu, by se mělo vystrnadit rovnou do jinýho města z bejvalýho rajónu Montgomeryho Warda, kde by bylo z dosahu Grovera Winbushe, aspoň do příštího léta, než si veme svou čtrnáctidenní dovolenou.

A tak Montgomerymu Wardovi stačilo čekat (po pravdě řečeno ani nic jinýho dělat nemoh), až Flem dojde k rozhodnutí, že dozrála chvíle vystrnadit ho

73$

z jeho ateliéru nebo ho zpod něj vyškubnout, podle toho, co se mu bude víc šiknout do krámu. Montgomery Ward nejspíš na jeden nebo na dva momenty zaželel, že nemá takovou živnost, aby se v ní dal udělat nahonem vejprodej, o kterým by se Flem nestačil včas dovědět. Jenže jeho artikl měl trvání tak pomíjivý, že existoval doslovně jenom v momentě, kdy si ho kunčoft kupoval a zároveň ho konzumoval, takže jediný, co by byl moh Montgomery Ward prodat, byly vlastně výrobní prostředky, a tím by nejenom přestoupil všechny zákony ekonomiky, ale navíc by se tím připravil i o ten pomíjivej artikl a neměl by co prodávat, než mu Flem tu živnost veme, a k tomu mohlo dojít až třeba za mnoho tejdnů nebo měsíců. A tak nemoh dělat nic jinýho než využívat všech dostupnejch metod a prostředků, který by rychlejc zvyšovaly obrat, a čekat, až Flem udělá ňákej tah, a přitom přirozeně špekulovat, jakou metodu si k tomu zvolí — jestli v jeho minulosti objeví ňákou železnou tyč nebo sochor, kterým by ho z tý živnosti vypáčil, či jestli udělá něco tak primitivního a nenápaditýho, jako že mu za ni nabídne peníze.

A tak očekával Flema. Ale Huba Hamptona a pana doktora by v životě neočekával. A když tam to ráno vrazili, tak mu na okamžik nebo na dva, aby se tak řeklo, bleskla hlavou myšlenka, že to zapříčinila ta nová vážnost, která Flemovi leží tolik na srdci: vážnost, která je tak fajnová a tak cimprlich, že se upokojí, jedině když to bude vypadat, jako že tu snopesovskou ateliérovou živnost vypudil z Jeffersonu zákon, a že teda pan doktor a Hub Hampton jenom tahaj za Flema kaštany z ohně. Další okamžik zdravýho uvažování by mu byl samosebou napověděl, že jakmile se jednou těch fotografií s nahotinkama zmocní někdo tak oddanej povznesení občanskejch mravů a zlepšení morálky mláde-74$

že, jako je pan doktor Stevens, a takovej zažranej, skalní baptistickej diákon, jako je Hub Hampton, nezbyde z jeho podniku nic, co by moh Flem někam přestěhovat, jedině zákazníci. Jenže když na něj Hub Hampton shlížel přes to svý břicho těma tvrdejma bledejma očkama, neměl Montgomery dvakrát čas na ňáký meditování nebo uvažování, ať už zdravý nebo nezdravý. Po pravdě řečeno měl k tomu, aby o něčem uvažoval nebo si — když už jsme tak u toho — dokonce něco myslel, tak daleko, že by našince ani nepřekvapilo, kdyby mu v tom momentě blesklo hlavou děsivý podezření, že jeho bratranec Flem panu doktorovi Stevensovi a Hubovi Hamptonovi nalítnul; že měl nejenom v úmyslu ho vystrnadit, ale je navíc tak prostoduchej, že věří, že ty obrázky nahotinek z Huba Hamptona vyrazí zpátky, jakmile si je Hub Hampton prohlídne, a že ten, kdo tahá ňáký kaštany z ohně, se ve skutečnosti jmenuje Flem Snopes.

Ale ani v tý strašlivý tísni neměl tak pomálu obyčejnskýho zdravýho rozumu a soudnosti, natož pak tak pomálu rodinný hrdosti a loajality, aby si myslel, že by třeba i deset tisíc doktorů Stevensů a Hubů Hamptonů, natož pak jenom jeden pan doktor Stevens a jeden Hub Hampton, dokázali Flema Snopese doslovně vyšplouchnout. Po pravdě řečeno by spíš než takovýmuhle ošklivýmu podezření uvěřil tomu, že i Flema Snopese může někdy potkat smůla, poněvadž je jenom člověk — ne smůla v tom smyslu, že by špatně odhadnul povahu Grovera Winbushe a uvěřil, že by se Grover Winbush dokázal dvakrát nebo třikrát tejdně po sedum nebo osum měsíců v roce vkrádat a vykrádat z tý uličky tak, aby ho při tom nikdo z Yoknapatawphskýho okresu nenačapal, ale smůla v tom smyslu, že nepředvídal, že si ty dva lupiči k vyloupení dragstóru strejčka Willy-75$

ho Christiana vyberou akorát tu noc, co ten Rouncewellův kluk sešplhá po okapový rouře a vydá se na druhý večerní představení do kina.

A tak mu nezbejvalo než sedět ve svý cele v lapáku, kam ho Hub Hampton odved, a jak by se dalo říct s profesionálním odstupem a zájmem čekat, jakým způsobem Flem Snopes ty obrázky z Huba Hamptona vymangelí. Věděl, že to bude samozřejmě nějakou tu dobu trvat. Přes veškerou svou úctu k Flemovi Snopesovi a přes veškerou svou rodinnou hrdost věděl, že ani pro jeho bratrance to nebude tak jednoduchá záležitost jako sundat z věšáku klobouk nebo deštník. A tak když ten den dohasnul a nic dalšího se nestalo, nijak ho to nepřekvapilo, poněvadž přesně todle očekával. Samozřejmě že si pohrával s představou, že Flema ta záležitost taky překvapila a že ho přijde navštívit, aby si dal na jednu hromadu všecky kousky užitečnejch vědomostí, jaký mu jen Montgomery Ward může poskytnout, poněvadž neví, že žádný vědomosti nemá. Ale když se neukázal a ani mu nic nevzkázal, jeho obdiv a úcta k Flemovi tím jenom stoupnula, poněvadž to byl doslovně důkaz, že Flem od něj nebude potřebovat dokonce ani tu trošku, kterou by mu moh případně předat, i kdyby to nemělo bejt nic víc než morální povzbuzení.

A tak se i s těma, aby se tak řeklo, obecníma štěnicema Yoknapatawphskýho okresu až do druhýho dne věnoval úvahám, co bude dál. Dovedete si jistě představit, jakej zájem spojenej s překvapením — ještě to nebyl poplach ani ohromení: jenom zájem a překvapení — v něm vzbudilo, když za ním to odpoledne přišel jeden starostlivej známej, ať už to byl kdo byl (byl to Euphubus Tubbs, žalářník: i on měl na tom zájem, nemluvě o tom, že z překvapení takřka celej život nevycházel), a řek mu, že Hub Hampton zašel to odpoledne znova

76$

do jeho ateliéru pro případ, že by tam byli s panem doktorem minulej den přehlídli ňáký doličný předměty, ale že tam místo toho zrekvírovali dvacet litrů na černo pálený whisky, která stála na poličce v lahvích, ačkoliv i sám Montgomery Ward měl za to, že je v nich jenom fotografická vývojka. „Tím se aspoň dostanete do Parchmanu, a ne do Atlanty,“ řekl Euphus. „Takže to nebudete mít tak daleko. Nehledíc k tomu, že je to v Missippi a že peníze za vaše vydržování dostane aspoň našinec, ňákej missippskej žalářník, a neschramstnou je lidi, o kterejch jsme v životě neslyšeli, jako když ňákej šlakovitej soudce pošle našeho missippskýho hocha pryč z okresu.“

Ještě to nebyl poplach ani ohromení: jenom zájem a překvapení, ale i v tom překvapení převládal zájem. Montgomery Ward totiž věděl, že když předešlej den odcházel s Hubem Hamptonem a s panem doktorem z ateliéru, nebylo v těch lahvích nic než vývojka, a taky věděl, že jak Hub Hampton, tak pan doktor dobře věděj, že v nich nic jinýho nebylo, poněvadž zabejvat se v Jeffersonu ve státě Missippi živností s fotografiema nahotinek a ještě si komplikovat život prodejem whisky by bylo jako koledovat si o malér, něco jako kdyby majitel rulety nebo herny, kde se hraje v kostky, snil o tom, že si v jednom a tom samým sklepě zřídí navíc penězokazeckou dílnu.

Ani na okamžik totiž nezapochyboval, že to byl Flem, kdo tu whisky podstrčil někam, kde ji Hub Hampton musel najít. A tentokrát vystoupnul jeho obdiv a úcta k Flemovi až na samej vrcholek, poněvadž věděl, že když je teďkon bankéř a musí bejt, pokavaď jde o jeho pověst, opatrnej jako mladá holka bez gardedámy, která se zničehonic probudí na sjezdu cesťáků, nemoh si nejenom dovolit obrátit se na ňákýho místní-

77$

ho pokoutního výrobce whisky a musel si pro ni nejspíš zajet osobně do Francouzovýho Zátočí nebo možná celej ten lán světa až do devátýho újezdu k Nubovi Gowriemu, ale navíc musel ke všemu vysolit z vlastní kapsy na dřevo dvacet pět nebo třicet dolarů. A v jednom nestřeženým zlomku okamžiku ho možná i napadlo, že těch dvacet pět nebo třicet dolarů naznačuje, že ani Flem, když to člověk rozebere do důsledků, není imunní vůči silnýmu, obyčejnskýmu hlasu pokrevní přízně. To byl ovšem jen zlomeček okamžiku, pakliže ne ještě míň, poněvadž i když i takovej Flem moh občas podlehnout slabosti nebo poblouznění, nikdy by ze slabosti nebo poblouznění nezaplatil za druhýho Snopese ani dvacet dolarů.

Ne, těch pětadvacet nebo možná i třicet dolarů prostě znamená, že to bude kapku těžší, než Flem čekal nebo počítal. Ale fakt, že neváhal ani čtyryadvacet hodin a zaplatil je, ukazuje, že v žádným případě nemá pochybnosti o výsledku. A tak je neměl přirozeně ani Montgomery Ward, a nemusel se už věnovat úvahám, co bude dál, jenom čekat, poněvadž v tý době za něj už uvažovala polovička Jeffersonu, zatímco druhá polovička stejně jako on čekala, nehledě k tomu, že všechno sledovala. A tak jsme druhej den sledovali, jak jde Flem přes náměstí a pak ulicí k vězení, jak do něj vchází a za půl hodiny nato zase vychází. A další den nato vyšel z vězení s Flemem, kterej za něj složil kauci, i sám Montgomery Ward. A další den nato se ve městě objevil Clarence Snopes — senátor Clarence Egglestone Snopes, člen státního zákonodárnýho sboru, ten, co kdysi dělával ve Francouzovým Zátočí konstábla, jenže se pak dopustil tý chyby, že ve jménu zákona zmlátil pažbou pistole ňákýho maníka, kterej byl tak zlomyslnej a mstivej, že se ohradil proti tomu, aby ho někdo

78$

tlouk pažbou pistole jen proto, že ten dotyčnej, co tu pistoli vytáhnul, je větší vazba než on a nosí odznak. Nato musel strejček Willy s Clarencem něco províst, a tak si chytil za flígr Flema, nato si oba společně chytli v bance za flígr Manfreda De Spaina a nato si všichni tři chytli za flígr takovej počet dalších lidí, aby stačil dostat Clarence do zákonodárnýho sboru v Jacksonu, kde nebude mít nic na práci, dokaď mu někdo, komu strejček Willy a Manfred De Spain můžou důvěřovat, neřekne, kde má přičinit svůj podpis nebo zvednout ruku.

Jenže jak se zdálo a jak povídal pan doktor Stevens, Clarence Snopes mezitím našel svý pravý poslání: jednou přijel z Francouzovýho Zátočí do města a zjistil, že náš kraj nekončí v Jeffersonu, že se vlastně táhne dál k severozápadu a přechází v Memphisu ve státě Tennessee v ulici Mulberry, Gayoso a Pontotoc, a když se odtamtud’ po třech dnech vrátil, i jeho vlasy, který měl ještě zježený, jako by říkaly: „Krutibrko, proč se mi to neřeklo dřív? Jak dlouho už todle existuje?“ Ale rychle doháněl, co zameškal. Po pravdě řečeno by se dalo tvrdit, že to předhonil, poněvadž kdykoliv pak jel z Francouzovýho Zátočí do Jacksonu přes Jefferson, vzal to přes Memphis, takže se z něho vlastně stal jakejsi apoštolskej venerickej vyslanec (jak to nazval pan doktor Stevens) Gayoso Avenue pro celou severní gubernii státu Mississippi.

A tak když to čtvrtý ráno nastoupil Montgomery Ward s Clarencem do šestky, co jezdí na sever, všichni jsme pochopili, že Clarence jede prostě přes Memphis do Jacksonu nebo do Francouzovýho Zátočí. Ale v případě Montgomeryho Warda jsme se jen dohadovali, co tak moh v tom ateliéru mít, že to ani Hub Hampton nenašel, a co přitom mělo pro Flema cenu dvou tisíc

79$

dolarů, který za něj složil jako kauci, aby ho dostal do Mexika nebo tam, kde se má nakonec octnout. Takže to u nás nebylo jenom překvapení spojený se zájmem: zájem to byl, ale když za dva dni nato vystoupili Clarence a Montgomery Ward z pětky, co jezdí na jih, a Clarence předal Montgomeryho Warda Flemovi a pokračoval dál v cestě do Jacksonu nebo do Francouzovýho Zátočí či odkaď to měl odjet příště, aby se moh vrátit přes Gayoso Street v Memphisu, byl to spíš úžas a chvilka usilovnýho, rychlýho přemítání. Flem předal Montgomeryho Warda zpátky Euphubusovi Tubbsovi do cely v lapáku a ta dvoutisícová Flemova kauce se zrušila nebo možná jenom na ňákou dobu odložila jako bóžihodovej klobouk, kterej někdo pověsí zpátky na věšák a nechá ho tam viset až do příští svatby nebo pohřbu či do ňáký další události, kdy ho zase potřebuje.

A ten zase zřejmě — myslím jako Euphubus — předal Montgomeryho Warda madame Tubbsový. Doslechli jsme se, že mu dokonce pověsila na okýnko cely starou roletu, aby ho ráno nebudilo tak brzy slunce. A že kdykoliv si pan doktor Stevens nebo Hub Hampton či ňákej jinej orgán zákona chtěl s Montgomerym Wardem pohovořit, našel ho nejrychlejc, když ho hledal v kuchyni paní Tubbsový, kde v jedný z jejích zástěr loupal hrášek nebo kukuřičný palice na pražení. A tak jsme — no dobrá, tak teda já — schválně chodili uličkou kolem vězení, jenže Montgomery Ward byl s paní Tubbsovou na zahradě, kde okopával motyčkou řádky zeleniny, i když se možná nepřetrhnul, ale kde se rozhodopádně rozháněl, dokavaď mu madame Tubbsová ukazovala, co má ještě okopat.

„Třeba chce zjistit, jak je to s těma obrázkama,“ povídá Homer Bookwright.

„Cože?“ opáčím. „Madame Tubbsová?“

80$

„To víte, že by ji to zajímalo,“ odpověděl Homer. „Copak není lidský stvoření, i když je jenom ženská?“

A za tři tejdny nato stál Montgomery Ward před stolicí soudce Longa a ten mu napařil dva roky ve státní káznici v Parchmanu za to, že přechovával v láhvi od vývojky čtyry litry na černo pálený whisky, která stála u soudu jako doličnej předmět.

Takže jsme byli všichni na omylu. Flem Snopes nevydal za kauci dva tisíce dolarů proto, aby Montgomery Snopes neposkvrňoval Spojený státy, a taky nevydal žádnejch dvacet pět nebo třicet dolarů na lavorovici, jen aby Atlantu ve státě Georgia neposkvrnilo jméno Snopes. Těch dvacet pět nebo třicet dolarů vydal totiž na to, aby dostal Montgomeryho Warda do Parchmanu, přestože do Georgie by ho byla vláda dopravila zadarmo. A to se nám zdálo mnohem spíš divný než překvapivý a daleko zajímavější než divný nebo překvapivý. A tak když měla druhej den ráno přijet jedenáctka, co jezdívá na jih, byl jsem i já na nástupišti, a taky že jo, Montgomery Ward tam stál s Hunterem Killegrewem, šerifovým zástupcem, kterýmu jsem řek: „Nepotřebujete si před tak dlouhou cestou odskočit, než nasednete do vlaku? Já vám tady Montgomeryho Warda pohlídám. Kromě toho chlápek, kterej neutek před třema nedělema, kdy na něj byla složená kauce dva tisíce dolarů, se nejspíš utýct nepokusí, zvlášť když u sebe nemá nic než želízka.“

A tak mi Hunter předal svou polovinu želízek a odskočil si a já jsem Montgomerymu Wardovi řek:

„Tak vy jedete místo toho do Parchmanu. To bude o moc lepší. Nejenomže nepřipravíte žádnýho lokálního missippskýho dodavatele mináže o jeho právoplatnej a samozřejmej zisk z lokální missippský mináže, kterou tam krměj lokální missippský vězně, ale navíc se

81$

vám tam nebude stejskat, když tam máte svýho lokálního missippskýho bratrance nebo strejčka, a budete mět s kým trávit čas, když zrovna nebudete zaneprázdněnej prací na poli nebo něčím. Jakže se jmenuje? Mink Snopes, myslím jako ten váš strejček nebo bratránek, co se před ňákou dobou dostal do maléru, poněvadž zabil Jacka Houstona, a co pořád čekal, že se Flem včas vrátí z Texasu a vytáhne ho z toho, jenomže Flem byl zaneprázdněnej jinejma věcma, a tak se Mink tvářil trošku ublíženě? Jak jste vlastně příbuzný? Je to váš strejček nebo bratránek?“

„Hm,“ odpověděl Montgomery Ward.

„Jak? Co je to váš?“ opakoval jsem.

„Jestli je to můj co?“ povídá Montgomery Ward.

„Jestli je to váš strejček nebo bratránek?“ opakoval jsem.

„Hm,“ řek Montgomery Ward.

ČTVRTÁ KAPITOLA

MONTGOMERY WARD SNOPES

„Takže ten parchant tě doběhnul,“ povídám. „Myslels, že ho pověsej, a on zatím dostal jen doživotí.“

Neodpověděl. Prostě seděl na kuchyňské židli — přitáh si ji z Tubbsovic kuchyně. Neměl jsem v cele nic než kavalec — o který jsem se dělil se štěnicema. Prostě tam seděl a stíny mříží na okně mu pruhovaly bílou košili i toho zatracenýho deseticentovýho motejlka se zapínáním vzadu. Říkalo se, že je to ten samý, co ho nosíval už před šestnácti lety ve Francouzově Zátočí. Ne: říkalo se, že je to ten samý, co ho vytáh z Varnerových zásob a vzal si ho ten den, co přišel z té propachtované

82$

farmy a stal se u Varnerů příručím, než se oženil s tou Varnerovic děvkou a odfrčel do Texasu, aby se měl její panchart kde narodit, a pak je přivez zpátky do Francouzova Zátočí. V těch dobách nosil ještě látkovou čepici odpovídající velikostí čepici asi tak čtrnáctiletého dítěte; ten černý plstěný klobouk, o kterém mu někdo řek, že takový nosí bankéři (tu čepici nezahodil, prodal ji jednomu malému černému klukovi za desetník, který si ten kluk musel odpracovat), a který od té doby nesundal, ani doma, jedině v kostele, ten si nasadil teprve před třemi lety; ale vypadal pořád jako nový. Ne, spíš vypadal, jako by ho nikdo nenosil, nebyl dokonce ani propocený, ani po těch třech letech, co ho měl na hlavě ve dne v noci, což znamenalo, že si ho nesundával, ani když spal se svou ženou, které na tom ovšem nejspíš stejně nesešlo, však byla zvyklá spát s takovýma, co si přitom nejspíš nesundávají ani rukavice, natož pak klobouk, boty či kabát.

A žvejkal. Říkalo se, že když přišel do Francouzova Zátočí jako Varnerův příručí, žvejkal tabák, ale pak objevil, že na světě existujou peníze. Ach, samozřejmě že o penězích slyšel už předtím a že dokonce tu a tam nějaké viděl. Ale teď poprvé zjistil, že i kdyby sněd dvakrát tolik smaženýho pupku v moučný šťávě, zbylo by mu jich stejně každý den víc, než za ten den stačí projíst. A nejenom to, ale že peníze jsou pevné, tvrdší než kosti a těžké jako štěrk, a že když se člověku povede sevřít jich trochu v hrsti, neexistuje moc, která by ho přinutila vydat jich víc, než je nutné, a tak přišel na to, že si nemůže dovolit prožvejkat tejden co tejden za deset centů tabáku, a zároveň zjistil, že když si koupí každou neděli nový plátek žvejkací gumy, stačí mu jí za niklák aspoň na pět tejdnů. Pak přišel do Jeffersonu a uviděl na vlastní oči větší množství peněz. Tím myslím

83$

větší množství peněz najednou, a nato zjistil, že výši obnosu, jaký může člověk sevřít do hrsti, držet ho a nepustit, omezuje jenom to, kolik těch peněz je k dispozici, ovšem za předpokladu, že má člověk dobré bezpečné místo, kam tu hrst uložit, aby si mohl pěst znovu naplnit. A pak zjistil, že si nemůže dovolit prožvejkat tejdně ani cent. Dokud neměl nic, mohl si dovolit žvejkat tabák; když měl trošku, mohl si dovolit žvejkat žvejkačku: ale když zjistil, že by moh zbohatnout, ovšem za předpokladu, že dřív neumře, nemoh si už dovolit žvejkat nic, a tak prostě seděl na té kuchyňské židli, po sobě pruhy, co na něj vrhalo mřížoví v cele, a žvejkal to nic, ale na mě se nedíval, nebo se už aspoň dívat přestal.

„Doživotí,“ řekl jsem. „To znamená podle jejich počtu dvacet let. Leda by se během tý doby něco semlelo. Jak dlouho to už je? Stalo se to v roce 1908, že, když celý den trčel, možná u tohohle samotnýho okýnka, a pozoroval ulici, kdy se vrátíš z Texasu a vytáhneš ho odsaď, poněvadž jsi byl tehdy jediný Snopes, který měl aby se tak řeklo dost peněz a vlivu a který by mu moh, jak čítal, pomoct, a tak pokřikoval dolů na každého, co šel kolem, aby vzkázal do Varnerovic krámu, že ho máš přijet zachránit, a pak ten poslední den stál v soudní síni a dával ti poslední šanci, ale tys ani pak nepřišel? 1908 až 1923 odpočítáno od dvaceti let, a bude zase venku. Krutibrko, máš před sebou už jen pět let života, co? No dobrá, co ode mě chceš?“

A tak mi to řek.

„No dobrá,“ odpověděl jsem. „Kolik za to?“

A tak mi to řek. Chvíli jsem stál, opíral se o stěnu a smál se mu. Pak jsem řek já kolik.

Ani se nepohnul. Jenom přestal žvejkat, aby moh říct: „Deset tisíc dolarů.“

84$

„Tak to je ti moc,“ odpověděl jsem. „Tvůj život má pro tebe cenu jen pět stováků, z velké většiny ve zboží a ještě na splátky.“ Seděl ve stínu pruhovaném mřížemi, žvejkal ten svůj žvaneček ničeho a pozoroval mě, nebo se aspoň rozhodně díval směrem ke mně. „I když to vyjde, nejlepší, čeho můžeš dosáhnout, je, že mu zdvojnásobíš trest, že k těm dvaceti dostane ještě dalších dvacet. To znamená, že v roce 1943 si budeš muset znova začít lámat hlavu tím, že už ti zbejvá jen pět let života. Přestaň chytračit a hrdlit se a nechtěj to dostat lacino. Zaplať si to nejlepší: můžeš si to dovolit. Vem deset táců v hotovosti a nech ho zabít. Podle toho, co slýchám, můžeš za takový prachy získat celý Chicago, a ještě se budou všichni předhánět v nabídkách. Nebo na těch deset tisícovek i na Chicago zapomeň, kruci. Poněvadž za jeden tác seženeš tucet kápů přímo v Parchmanu, a ještě budou tahat stýbla, na koho má připadnout zezadu ho zastřelit, a nemusíš vůbec jezdit z Mississippi.“

Tentokrát ani nepřestal žvejkat.

„Vida, vida,“ řekl jsem. „Takže jsou věci, co ani takový Snopes neudělá. Ne, to není pravda. Strejček Mink by se býval moh taky s Jackem Houstonem klidně smířit, než mlíko překypělo a on na něj namířil svou ládovačkou. Asi chci říct nejspíš to, že u každého Snopese existuje něco, co člověku neudělá — ovšem za předpokladu, že na to ten člověk přijde, než ho ten Snopes zničí a vyřídí. Řekněme teda pět,“ pokračoval jsem. „Nebudu se handrkovat. Copak nejsme bratranci nebo co, heršvec?“

Tentokrát přestal žvejkat na tak dlouho, aby moh říct: „Pět tisíc dolarů.“

„No dobrá, já vím, že v téhle chvíli těch pět tisícovek na hotovosti nemáš,“ povídám. „Však je taky nepotřebuješ hned.

85$

Podle tvrzení toho advokáta máš na to, abys je sehnal, dva roky — nebo na to, abys dal do frcu či prodal nebo ukrad to, co budeš muset dát do frcu, prodat nebo ukrást.“

Tohle mu dopadlo — nebo jsem si to aspoň tehdy myslel. I já mám občas dlouhé vedení — a po pravdě řečeno spíš většinou. Flem totiž odpověděl: „Nebudeš tam muset zůstat celý dva roky. Můžu tě dostat ven.“

„Kdy?“ opáčil jsem. „Kdy budeš spokojenej? Až se postarám, aby mu přišili dalších dvacet let a on měl zkaženej zbytek života? Kdepák, jen mě tam nech. Poněvadž já odtamtud nechci. Já bych si těch pět táců ani nevzal: to jsem si z tebe jen utahoval. Uděláme to takhle: Pojedu tam a vyřídím ho, postarám se, aby dostal tolik roků navíc, kolik mu vůbec můžou napařit. Ale ven odtamtud nechci. Dokroutím si nejdřív svoje dva roky. Dopřeju ti ještě trochu času, víš. Teprve pak vyjdu a vrátím se domů. Rozuměj: začnu nový život, skoncuju se svou starou, šerednou minulostí. Nebudu mít samozřejmě žádnou práci, žádnou živnost, ale koneckonců tady bude dnes a denně první bratranec mýho táty, který je den ode dne ve všem všudy větší pán, v bance, v církvi, všude, a který je čím dál váženější a bezúhonnější občan, a krev přece není voda, heršvec, i když se právě ten dotyčný vrátil z Parchmanu, kam ho strčili za prodej na černo pálené whisky, nemluvě o tom, že se jeho hrdost může každou minutu vzbouřit proti dobročinnosti, i když mu ji prokazuje jeho vážený bratranec bankéř, s kterým je pokrevně příbuzný, a může se rozhodnout, že si tu nemravnou, ale po čertech vyhledávanou živnost zařídí znovu. Můžu si totiž obstarat moře dalšího zboží, moje staré zákaznictvo nezmizí a bude jen čekat, kdy jim řeknu, kam mají chodit, a možná že se tam tentokrát nebudou povalovat žádné láhve od

86$

vývojky. A i kdyby, co na tom? Byly by to zase jen dva roky a byl bych zpátky, a už bych otvíral pusu a začínal znova s tou staronovou písničkou — „

Strčil ruku do kabátu, ale to „No jo“, co řek, neřek ještě tím tónem, co se pak naučil, ovšem kdyby ho už byl uměl, tak by ho byl použil. A tak řek: „No jo, to jsem si taky říkal,“ a vytáh obálku. Hned jsem ji samozřejmě poznal. Byla to jedna z mých obálek, v levém rohu měla Studio Monty, Jeffersoti, Mississippi, byla oznámkovaná a razítko na ní bylo tak čitelné, jako by bylo vyryté, a adresa zněla: G. C. Winbush, radnice, takže jsem věděl, co v ní je, ještě než to vytáh: fotografie, kterou na mně Winbush vydyndal za pět dolarů pro svůj soukromý archiv, aby se tak řeklo, a kterou jsem mu nechtěl tenkrát prodat, poněvadž každý, kdo si něco začne s Winbushem, ohrožuje sám sebe. jenže pak jsem si řek, že je to přece hergotsakra představitel zákona anebo aspoň člověk, kterej za něj v té uličce v jednu nebo ve dvě ráno platí. Ach ano, prošla poštou, ačkoliv já jsem ji na poštu nepodával, ale dostala se jenom do toho zatracenýho stroje, co na jeffersonském poštovním úřadě razítkuje, dál ne. A vzhledem k tomu maléru, v kterém už Winbush lítal kvůli tomu, že se zdržoval v mé zadní místnosti, místo co by si dal vyrazit mozek, jak se o tom sám vyjadřoval, od těch lupičů, co snědli Willovi Christianovi drogy, nemusel být ten, kdo zjistil, že Winbush ten obrázek má a kdo ho z něj vyrazil, žádný surovec; a nemusel na něj ani vytáhnout něco, čím by ho donutil, aby v té záležitosti na svou duši dosvědčil nebo křivě odpřísáhl všechno, co mu kdo navrhne. Měl totiž ženu, a tak by stačilo mu pohrozit, že se jí to ukáže, poněvadž paní Winbushová patřila k ženským, co by jim žádná moc na světě nevyvrátila, že ta holka na té fotografii — na téhle byla náhodou sama

87$

a náhodou nedělala nic, než jen stála, jak ji pámbů stvořil — nebyla při všech těch hrách nejenom Winbushova soukromá partnerka, ale že se Winbushovi jakýmsi zoufalým skokem v poslední chvíli podařilo docílit, aby se na tu fotografii nedostal i on bez kalhot. A člověk nemusel být žádný Sherlock Holmes, aby si spočítal, co udělá ten starý svatouškovský pacholek s bradou jak lucerna, až zasedne za federální soudcovskou stolici a uvidí tu orazítkovanou obálku. A tak jsem řek:

„Zdá se, žes mě trumfnul. A zdá se, že už nebudu dál licitovat. Po pravdě řečeno se zdá, že řeknu pas. Až se tam dostanu a vyřídím ho, tak mě z toho vytáhneš. A pak přijde co?“

„Lístek na vlak, kam si budeš přát, a k němu stovku.“

„Dej pět,“ řek jsem. Ale hned jsem dodal: „No dobrá. Nebudu se handrkovat. Dej dvě stě padesát.“ Ale ani on se nemínil handrkovat.

„Stovku,“ řek.

„Ale kousnu si z toho koláče předem,“ povídám. „Když mám strávit nejmíň rok zašitej na nějaký zatracený bavlníkový farmě — „ Ne, nehandrkoval se. To se mu musí nechat.

„S tím jsem taky počítal,“ odpověděl. „Už je to zařízený. Zejtra se dostaneš na kauci ven. Až bude Clarence cestou do Memphisu projíždět Jeffersonem, tak si tě vyzvedne. Budeš mít dva dni.“ A věřte tomu nebo nevěřte, myslel i na další: „Bude mít peníze. Bude to dost.“

Nevěděl jsem ovšem, jestli to bude tolik, čemu říká dost on nebo já. Ale přestali jsme jeden druhého ironizovat. Já jsem prostě stál a shlížel, jak tam sedí na kuchyňské židli, žvejká, dívá se do prázdna a přitom vlastně nežvejká nic, ten člověk, o kterém všichni, kdo ho znali, tvrdili, že se v životě nenapil, ale který přitom neváhal zaplatit třicet nebo čtyřicet dolarů za whisky,

88$

jen aby mě dostal do Parchmanu a já tam moh podrazit Minka, a který se očividně chystá vydat dalších sto (nebo spíš dvě stě, jestli měl v úmyslu zaplatit i za Clarence) na to, abych se smířil s pobytem v Parchmanu na tak dlouho, než provedu ten podraz, co se postará, aby se Mink za dalších pět let nedostal ven. A zničehonic mi bylo jasné, co mě to na něm od doby, co jsem výrost natolik, abych podobné věci chápal a případně z nich vyvozoval závěry, tak vadí.

„Tak ty seš panic,“ řek jsem. „Tys v životě neměl ženskou, viď? Dokonce jsi s ženěním čekal, až najdeš takovou, která je už nejenom zbouchnutá, ale která nedovolí, abys jí kdy šmátnul pod sukně. Propánajána, a přesto bys rád zůstal naživu, viď? Ale proč?“ Ani na tohle neodpověděl: jenom seděl a žvejkal to svoje nic. „Proč vyhazovat peníze ještě taky za Clarence? I když dává přednost nevěstincům s černoškama, kde je nejvyšší taxa dolar, bude tě jako organizátor něco stát. Dej všecky ty peníze mně a pusť mě samotnýho.“ Ale jen jsem to vyřkl, už jsem věděl proč. Přestože měl v kapse tu orazítkovanou obálku, netroufal si pustit mě ani na kilometr od Jeffersonu bez průvodce, který se postará, abych se vrátil. Věděl sice své, ale přesvědčit se, že má pravdu, si netroufal. Neodvážil se. Přesvědčit se, že k tomu, aby někdo u druhého něčeho dosáhl, stačí v devíti z desíti případů tomu člověku důvěřovat, to se ve svém věku neodvažoval.

Tubbs o té kauci věděl a byl by býval nadšen, kdyby mě byl moh vystrčit za dveře ještě ten večer a shrábnout peníze za mou večeři do kapsy v naději, že si toho v tom zmatku nikdo nepovšimne, jenže já jsem řek Tisícerý díky. Řek jsem mu: „Nechte na hlavě. Byl jsem v americké armádě (nebo aspoň poblíž): jestli je tohle podle vás hnusná díra, tak bych vám přál vidět některý

89$

ty kutlochy, v jakých jsem už spal.“ Tubbs stál v otevřených dveřích cely, v jedné ruce kroužek s klíči a druhou se škrabal na hlavě. „Ale můžete pro mě udělat to, že mi dojdete pro pořádnou večeři. Pan Snopes vám ji zaplatí. Moje bohatá přízeň mi už odpustila. A můžete mi jedním vrzem přinést memphiské noviny.“ A tak vykročil, ale já jsem za ním křik: „Vraťte se a zamkněte dveře! Nebo mi sem naleze celý Jefferson! Tendle loch stačí sotva pro jednoho!“

Druhý den ráno dorazil Clarence, Flem mu dal peníze a večer jsme už trávili v Memphisu, v Teaberry. To znamená já. Clarence znal jeden pajzl, kde byl štamgast a kde jsme mohli bydlet oba za dolar denně, i když to nešlo z jeho kapsy, ale z Flemovy. Člověk by byl řek, že každý, kdo se jmenuje Snopes, by spal třeba na holé podlaze, jen když to Flema bude stát dvakrát tolik, co by ho to stálo jinde.

„Co dál?“ zeptal se Clarence. Byla to, jak se říká, řečnická otázka. Věděl dobře, co dál, nebo si aspoň myslel, že to ví. Měl to celé naplánované, měl totiž jednu dobrou vlastnost, že se v něm člověk nikdy nezklamal: ani nemoh: každý, kdo ho znal, věděl, že když je to můj nevlastní bratr, je to určitě parchant.

Rok před tím přijel do Memphisu Virgil (správně: Snopes. Uhádli jste: nejmladší syn strejčka Wesleyho — toho revivalistického předzpěváka, co ho tenkrát nachytali po kostele se čtrnáctiletou holkou v prázdném skladišti bavlny, a tak ho pomazali dehtem, obalili peřím a vyexpedovali do Texasu nebo aspoň rozhodně pryč z Yoknapatawphského okresu, takže Virgil měl to svoje nadání po kom zdědit) s Fonzem Winbushem — myslím, že to je synovec mého kunčofta —, že tam budou chodit na nějakou holičskou univerzitu. Někdo — asi paní Winbushová: nebyla Snopesová — jim zřejmě

90$

řek, aby si nikdy nenajímali pokoj u bytné, která nevypadá zrale a křesťansky, ale především mateřsky.

A tak nejspíš v jednom kuse obcházeli v soustředných kruzích nádraží, v rukou dosud kufry, až narazili na dům Reby Riversové právě ve chvíli, kdy Reba jako každé odpoledne vyváděla ze dveří na procházku své dva odporné špinavé bílé čokly, kterým říkala slečna Reba a pan Binford, po Luciovi Binfordovi, který jí až do doby, než oba zestárli a usadili se, dělal pasáka a kterému celé sousedství — policajti, posluha, co jim nosil mlíko a vybíral za noviny, i lidi, co k nim jezdili pro prádlo — říkalo až do smrti pane domácí.

Zrale působila, o to nic, ve všem, natož pak v županu, který v tu odpolední hodinu nosívala, a každý, kdo se k ní dostal tak blízko, aby slyšel, co těm psům říká ve chvíli, kdy v sobě má o kapičku džinu víc, by z těch řečí soudil, že je i křesťanka, o to taky nic, ať už křesťanka věřící nebo nevěřící; a předpokládám, že každý, kdo váží metrák a chodí v županu, zapnutém spínáky, musí působit mateřsky, i když vyhazuje nějakého flamendra; zvlášť na dva osmnáctileté hochy z Jeffersonu ve státě Mississippi.

Mateřská možná byla a Virgil a Fonzo na ní možná ve své dětské nevinnosti viděli něco, co nám, pouhým starým dlouholetým zákazníkům a přátelům ušlo. Nebo si uchovali tu neztečitelnou, prostou yoknapatawphskou mladistvou nevinnost venkovanů i v podniku, kam by ani anděl nevkročil, aby si dřív neuložil šrajtofli do úschovny na nádraží. Zkrátka a dobře se zeptali, jestli má volný pokoj, a ona jim ho pronajala. A teprve když už měli vypakované své papírové kufry, si nejspíš uvědomila, že ti dva vůbec nevědí, že jsou v nevěstinci.

Jenže musela platit nájem, podmazávat policajty a platit člověku, co ji zásoboval pivem, platit za prádlo

91$

a každou sobotu večer dát něco služebné Minnie, nemluvě o tom, že se musela starat, aby její velké žluté brilianty byly vyblýskané a vyčištěné a tolik se nepodobaly velkým střepům z rozbité pivní láhve. A tak se ta yoknapatawphská nevinnost ocitla přímo mezi děvčaty, co běhaly na záchod v nočních košilkách a v nedbalkách a dokonce bez nich, a mezi kunčofty, kteří přicházeli a odcházeli, zatímco Minnie běhala do schodů se štosy ručníků a s frťany džinu a ženské ječely, rvaly se, krákaly se za vlasy kvůli mládencům, kunčoftům a penězům, a Reba dole na chodbě nadávala opilcovi, kterého se všichni spojenýma silama pokoušeli vyhodit, než tam dorazí policie; ale ani ne za týden docílila toho, že byl její dům tichý a nevinný jak dívčí penzionát, aspoň do chvíle, než dostala Virgila a Fonza nahoru do jejich pokoje a do postele a k tomu, jak doufala, aby usnuli.

To nemohlo přirozeně dlouho vydržet. Předně museli chodit do té holičské školy, poslouchat tam celý den nějakého holiče, kterého jinak člověku stačí poslouchat jen tu půlhodinku, než mu ostříhá vlasy, a vyslechne toho o ženských a o posteli, až bůh brání. A když se vrátili, stačilo, aby občas zblejskli, jak dveřmi probíhá noha nebo košile či třeba celá nahatá ženská zadnice, aby jim to po nějaké době vnuklo různé myšlenky, i když si oba, Virgil i Fonzo, dosud mysleli, že to jsou samé Rebiny neteře nebo schovanky či co, které jsou ve městě proto, že chodí na nějakou ženskou obdobu holičské školy. Nemluvě o čirém instinktu, který Virgil i Fonzo (řek jsem, že to byl synovec Grovera Winbushe?) zdědili přímo od pramene.

Nevydrželo to ani do konce druhého měsíce. A poněvadž memphiská čtvrť s červenými světly, jež označují nevěstince, není tak rozlehlá, bylo jen otázkou času, kdy se Virgil a Fonzo srazí s Clarencem, až bude náhodou

92$

ve stejnou dobu ve stejném podniku, zvlášť když ti dva byli dosud nuceni věnovat většinu času učení a nic nevydělávali, a tak museli vyhledávat laciné zboží. V tomhle ohledu projevil Virgil okamžitě opravdu výjimečný talent — dokázal zvládnout dvě dívky za sebou tak, že byly dokonale uspokojené, nebo aspoň vykřikly „Dost, to za dva dolary stačí“, a dělal to ve svém mladistvém zápalu nejen pro tu rozkoš, ale dokud ho neobjevil Clarence a nepostaral se mu o řádný příjem, dokonce za tu příležitost k rozkoši platil.

Poflakoval se (Clarence) kolem kuželníků a hotelových vestibulů toho druhu, který vždycky navštěvoval, až našel kořena, který odmítl věřit jeho chvástání o potenci jeho — jak se to říká? — jeho protégé, a uzavřel s kořenem sázku. Poprvé nechal určit výši sázky svou oběť. A Virgil samozřejmě tu a tam selhal.

„A zaplatil polovic sázky,“ řek jsem.

„Cože?“ opáčil Clarence. „Copak budu pokutovat chlapce za to, že udělal, co bylo v jeho silách? Kromě toho se to nestává ani v jednom případu z deseti a zlepšuje se čím dál víc. Jestli nedojdou zásoby dvoudolarových děvek, má před sebou ten česneček ohromnou budoucnost.“

Zkrátka a dobře jsme ten večer měli podniknout něco podobného. „Tisícerý díky,“ řek jsem. „Jen si posluž. Já vykonám tichou rodinnou návštěvu u jedné své dávné přítelkyně a pak se vrátím a vlezu si do postele. Dej mi z těch peněz pětadvacet — nebo dejme tomu třicet dolarů.“

„Mám od Flema stovku.“

„Stačí mi třicet,“ odpověděl jsem.

„Žádný takový. Vemeš si půlku. Nemám zájem na tom, abys až tě dovezu zpátky do Jeffersonu, o mně Flemovi moh vykládat nějaký sprostý lži. Tady máš.“

93$

Vzal jsem si peníze. „Sejdem se zejtra před odjezdem vlaku na nádraží.“

„Cože?“ opáčil.

‘ „Zejtra jedu domů. Ale ty nemusíš.“

„Dal jsem Flemovi slib, že se od tebe nehnu a že tě dovezu zpátky.“

„Tak ho poruš,“ povídám. „Copak z těch peněz není padesátka tvoje?“

„Právě,“ odpověděl. „Když někdo nedodrží slib, ačkoliv za to dostal zaplaceno, tak je parchant parchantská.“

Středeční večery, pokud nebyl ve městě nějaký sjezd, bývaly takřka vždycky klidné, možná proto, že tolik ženských (i kunčoftů) pocházelo z venkovských městeček z baptistických a metodistických rodin v Tennessee, Arkansasu a v Mississippi, a tak si v návštěvách putyk, zapadáků a bordelů zavedli jakýsi rytmus odpovídající rytmu večerů bohoslužebných shromáždění, jež se konávala uprostřed týdne. Otevřít mi přišla Minnie. Na hlavě měla klobouk. Měla v něm naraženou celou hlavu jako ve fotbalové přílbě.

„Brej večír, Minnie,“ řek jsem. „Vy někam jdete?“

„Ne, prosím,“ odpověděla. „Vy jste byl někde pryč? Že jsme vás tak dlouho neviděli.“

„Jenom jsem měl moc napilno,“ odpověděl jsem. Reba se mě zeptala totéž. V jídelně bylo ticho: nebyl tam nikdo než Reba, nějaká nová dívka a jeden kunčoft, který pil pivo. Reba měla na sobě všechny své veliké žluté brilianty, ale byla v županu, a ne ve večerních šatech, které by na sobě měla, kdyby byla sobota večer. Župan byl nový, ale už měl místo knoflíků spínáky. Odpověděl jsem jí stejně jako Minnie. „Jenom jsem měl moc práce,“ řek jsem.

„Škoda že nemůžu tvrdit něco tak lichotivýho i o sobě,“ řekla. „Připadá mi to, že tady mám nedělní

94$

školu. Představuju vám kapitána Strutterbucka,“ dodala. Byl vysoký, dost statný, s obličejem, o kterém by se dalo říct, že patří tenťákovi. Tím myslím, že se tvářil jako ostrý hoch, který si není jist, jak na něj člověk zareaguje, a že měl tvrdé, světlé oči, které měly sice pohled tvrdý až bůh bránil, jenomže se panu kapitánovi zřejmě nedařilo dívat se na člověka oběma zároveň. Bylo mu kolem padesátky. „Kapitán Strutterbuck byl v obou válkách,“ řekla Reba. „V tý španělský, co byla před takovejma pětadvaceti rokama, i v tý poslední. Právě nám o ní vykládal. A tohle je Thelma. Je u nás teprve od minulýho týdne.“

„Zdravíčko,“ řek Strutterbuck. „Vy jste v ní byl taky?“

„Víceméně,“ odpověděl jsem.

„U kterého útvaru?“

„V Lafayettově peruti,“ odpověděl jsem.

„Cože mi perete?“ zeptal se. „A ták. V Lafayettově peruti. U éroplánů. O lítání nemám ponětí. Já byl v osmadevadesátým na Kubě u kavalerie a v šestnáctým mezi Anglií a Skotskem, ale to už ne jako důstojník, vlastně už ne ani jako voják: jenom jako takovej privátní civilní pobočník generála Pershinga, poněvadž jsem ten kraj znal. A tak když se rozhodli poslat generála Pershinga do Francie, aby to tam dirigoval, řek mi, abych ho vyhledal, jestli se někdy dostanu přes kanál, že se pokusí něco mi najít. A když jsem se pak doslechnul, že Rick — Eddie Rickenbacker, ten slavnej letec,“ řek Rebě a té nové holce, „tehdejší generálův šofér — že Rick od něj odešel a nastoupil u letectva, tak jsem si řek, že se mi tady nabízí příležitost, a podařilo se mi přes ten kanál v pořádku se dostat, jenže on už šoféra měl, nějakého seržanta X.Y., už se nepamatuju, jak se jmenoval. A tak jsem tam zkejsnul a neměl jsem žádnou funkci. Ale přesto se mi tam podařilo aspoň něco

95$

uvidět, ze zadního sedadla, aby se tak řeklo — Argonny, Sámoj, Vymy Riž, Šató Tyáry; však jste ve většině těch vošajslich míst byl jistě taky. Kde jste byl vy?“

„V Ymce,“ odpověděl jsem.

„Cože?“ zeptal se a vstal. Pomalu. Byl vysoký a dost statný. Nebylo to nejspíš prvně, co se jeho očím nepodařilo dívat se na něco zároveň. Třeba s tím kalkuloval. Ale to už stála i Reba. „Snad si ze mě nechcete dělat šoufky, nebo jo?“ zeptal se.

„Proč?“ opáčil jsem. „Vy to nemáte rád?“

„No dobrá, dobrá,“ řekla Reba. „Chcete jít s tou Thelmou nahoru nebo ne? Jestli nechcete, a vy obyčejně nechcete, tak jí to řekněte.“

„Já ještě nevím,“ odpověděl. „Právě přemejšlím o tom, že…“

„Sem se nechodí přemejšlet,“ řekla Reba. „Sem se chodí vyřídit si svoje a vypadnout. Chcete si vyřídit svoje nebo ne?“

„Ale jo, ale jo,“ řek. „Tak jdem,“ povídá Thelmě. „Třeba se ještě uvidíme,“ řek mně.

„Po příští válce,“ odpověděl jsem a on vyšel s Thelmou ven.

„Vy ho s ní pustíte nahoru?“ zeptal jsem se.

„Má z tý španělský války penzi,“ řekla Reba. „Dneska mu přišla poukázka. Byla jsem u toho. Viděla jsem, že ji na rubu podepsal, a tak si na ni můžu vybrat peníze.“

„Kolik to dělá?“ zeptal jsem se.

„Na líc jsem se nekoukala. Jenom jsem se přesvědčila, jestli to podepsal tam, kde se to má. Byla to peněžní poukázka vlády Spojenejch států. Jak je od vlády Spojenejch států, tak v tom nemůžou bejt žádný švindle.“

„Poštovní poukázka může bejt i na jeden cent, když si někdo může dovolit zaplatit porto,“ řek jsem. Podívala se na mě. „Podepsal se na rub ňákýho modrýho papír—

96$

ku a papírek strčil do kapsy. Pero si asi pučil od vás. Bylo to tak?“

„No dobrá, dobrá,“ odpověděla. „Co mám podle vás dělat: natáhnout se přes nohy postele a říct: ,Moment, fešáku?‘ „ Vtom přišla Minnie s další flaškou piva, tentokrát pro mě.

„Já jsem si nic neobjednal,“ řek jsem. „Třeba jsem vám to měl říct na rovinu. Nehodlám dnes večer utrácet.“

„Tak vás zvu. Ale proč jste teda přišel? Jen abyste se pokusil vyvolat s někým rvačku?“

„S ním rozhodně ne,“ řek jsem. „I to jméno má z nějaký knížky. Z který, to vám teď nepovím, ale byla lepší než ta, co z ní vyčet tu svou válku.“

„No dobrá, dobrá,“ odpověděla. „Tak proč jste mu kruci vůbec říkal, kde jste byl? A vůbec, proč jste tam byl?“

„Kde?“ zeptal jsem se.

„V tý Ymce. Tu a tam mi sem přijde ňáký telátko, který by patřilo spíš do Ymky, ať už v ní bydlí nebo ne (digrv1). Ale ještě nikdá jsem tady neměla nikoho, kdo by se tím chvástal.“

„Bydlím v Teaberry,“ řek jsem. „V Ymce jsem byl za války.“

„V Ymce? Za války? Ymka nebojuje. To si chcete dělat šoufky i ze mě?“

„Já vím, že nebojuje,“ odpověděl jsem. „Právě proto jsem se k ní dal. Říkám vám jenom pravdu. Sloužil jsem v Ymce, Gavin Stevens, to je jeden právník z Jeffersonu, by vám to potvrdil. Až sem příště zajede, tak se ho zeptejte.“

Ve dveřích se zase objevila Minnie s tácem, na kterém stály dvě skleničky džinu. Neřekla nic: jenom zůstala stát ve dveřích, aby si jí Reba všimla. Klobouk měla ještě na hlavě.

97$

„No dobrá,“ řekla Reba. „Ale tím to končí. Ještě nezaplatil ani za to pivo. Ale slečna Thelma je v Memphisu nová, tak se snažíme, aby si tady připadala jako doma.“ Minnie odešla. „Tak vy nehodláte dneska večír šáhnout do kapsy.“

„Přišel jsem vás požádat o jednu laskavost,“ řek jsem. Ale ona mě vůbec neposlouchala.

„Nikdy jste nijak zvlášť nevyhazoval. No ano, platil jste za kdekoho pivo a drinky. Ale ještě nikdy jste žádnou nevobtáhnul. Aspoň žádnou z mejch holek.“ Podívala se na mě. „Jste jako já. Já jsem z toho už taky vyrostla. Třeba by nám to spolu klapalo.“ Zadívala se na mě. „Slyšela jsem, že máte na venkově živnůstku. Spoustě zdejších lidí od fochu se to nezamlouvá. Jsou toho názoru, že nám do branže zavádíte konkurenci, která se nesrovnává s — no — no — jak se tomu říká, jak zní to slovo, co po člověku věčně házej advokáti a doktoři.“

„Etika,“ řek jsem. „Je to něco jako nealkoholická konkurence.“

„Nealkoholická?“ řekla.

„Ovšem. Moje odvětví vaší branže by se dalo označit jako lihuprostý nebo prohibiční. Odvětví pro předsunutý hlídky v poušti.“ „Jo ták, už chápu, jak to myslíte. Máte úplně pravdu. Já jim to taky říkám: Na venkově, kde není po ruce žádnej příhodnej ventil, nemusí bejt koukání na vobrázky nějakou tu chvíli nic špatnýho, poněvadž dřív nebo pozdějc stoupne někomu teplota tak vysoko, že se musí rozběhnout k nejbližšímu zdroji pro vědro opravdovskýho pití, a co když to bude zrovna ten můj.“ Dívala se na mě. „Prodejte to a přijeďte sem.“

„To je nabídnutí k sňatku?“ zeptal jsem se.

„No dobrá. Tak přijeďte a dělejte tady pána. Pivo

98$

a drinky dostáváte už stejně na účet podniku a kromě cigaret a šatstva a pár drobnejch, abyste měl čím chřastit v kapse, nic potřebovat nebudete, a to si můžu dovolit, a aspoň bych vás nemusela poráde hlídat, jestli mi nelezete za holkama, na svýho manžela jsem se v tomdle mohla taky dycinky spolehnout, dycinky —“ Dívala, se na mě očima, v kterých měla něco, co jsem tam ještě neviděl a co jsem upřímně řečeno ani neočekával. „Potře — Muskej stačí na věci, na který ženská nestačí. Však to znáte: platit ochránce, likvidovat vožraly, kontrolovat ty zatracený dodavatele piva a whisky, aby si nepřipočítávali a nepletli se v počtu flašek, když je jeden ve dne v noci nehlídá jako ostříž.“ Seděla a dívala se na mě, v jedné tučné ruce s briliantem velikosti kusu štěrku sklenici piva. „já potřebuju… já potřebuju… postel ne, z toho jsem už dávno vyrostla. Už je to — už je to — Umřel před třema rokama, ale dodnes tomu nemůžu uvěřit.“ Prostě to tam nepatřilo: měla tlustý napajcovaný obličej a tělo strhané obyčejnou tvrdou fyzickou prací kurvy, kterou si kdysi vydělávala na živobytí, jako starý boxer nebo fotbalový hráč či například starý kůň, obličej a tělo, jež přes ty vrstvy laciné šminky a přes ty veliké brilianty, co byly sice pravé, ale jejichž barva byla člověku prostě podezřelá, nevypadaly ani jako mužské, ani jako ženské, ale v očích nebo za nimi bylo najednou něco, co tam prostě nepatřilo a co by člověk jak se říká nepřál ani psu. Kolem dveří prošla Minnie, vracející se přes halu. Tác už byl prázdný. „Čtrnáct let jsme spolu žili jako dvě hrdličky,“ zaburácela, pozvedla sklenici piva, pak s ní bouchla na stůl a křikla do dveří: „Minnie!“

Minnie se vrátila ke dveřím. „Přines džin,“ řekla jí Reba.

„Ale madam Rebo, snad byste zase nezačínala,“

99$

odpověděla Minnie. „Nepamatujete se, že když jste posledně začala truchlit po panu Binfordovi, tak jsme tady měli až do čtyr do rána policii? Pite si pivo, ale džin vynechte.“

„Tak jo,“ vydechla Reba. Dokonce se napila piva. Pak sklenici postavila. „Říkal jste něco o ňáký laskavosti. O peníze jistě nejde — tím nechci říct, že by to od vás byla drzost, ale že na to máte jistě moc rozumu. A tak by mě zajímalo — „

„Právě že o peníze jde,“ řek jsem. Vytáh jsem padesát dolarů, oddělil desítku a přišoupl ji přes stůl k ní. „Jedu na dva roky pryč. Tohle je pro vás, abyste na mě měla upomínku.“ Nevzala si je. Dokonce se na ně ani nepodívala. Zato Minnie ano. Reba se prostě dívala na mě. „Třeba by vám mohla pomoct Minnie,“ řek jsem. „Rád bych daroval čtyřicet dolarů tomu nejubožejšímu parchantovi, jakýho objevím. Kdo je podle vás a Minnie v týhle chvíli ten nejubožejší parchant, jakýho znáte?“

To už se na mě dívaly obě, i Minnie, zpod klobouku. „Co myslíte tím ubohým parchantem?“ zeptala se Reba.

„Někoho, kdo se dostal do maléru nebo sedí v lapáku či někde, a třeba nezaslouženě.“

„Minnienin muž je parchant a v lapáku rozhodně sedí,“ řekla Reba. „Ale že by byl ubohej, to bych neřekla, ty jo, Minnie?“

„Ne, madam,“ odpověděla Minnie.

„Ale aspoň má ňákou chvíli pokoj od ženskejch,“ řekla Reba Minnie. „To by tě mělo přec jen kapku utěšovat.“

„To neznáte Luduse,“ odpověděla Minnie. „Ráda bych viděla, kde by Ludus, i když tam chodí na práci v řetězech nebo co, nesplašil ňákou bláznivou ženskou, která by mu uvěřila.“

„Co proved?“ zeptal jsem se.

100$

„Minulou zimu se vyfláknul na práci a od tý doby tady jenom chrápal se ženskejma, byl živ z mý kuchyně a Minnie každej večír, když odešla spát, vykrad kabelku, až ho pak nachytala přímo při tom, jak dává prachy druhý ženský, a když mu řekla, aby toho nechal, tak jí vyrval z ruky cihličku a div jí s ní neurazil ucho. Proto musí nosit v jednom kuse klobouk, i doma. A tak bych řekla, že jestli si ňákej — jestli si někdo zaslouží těch čtyrycet dolarů, tak je to Minnie — „

Nahoře na schodišti se rozječela nějaká ženská. Minnie s Rebou vyběhly. Posbíral jsem si peníze a vydal se za nima. Byla to ta nová holka Thelma, stála nahoře v průhledném kimonu, pokud se to tak dalo nazvat, ječela a sakrovala. Kapitán Strutterbuck byl v půli schodů, na hlavě klobouk, v jedné ruce kabát a druhou se pokoušel zapnout si poklopec. Minnie byla na úpatí schodiště. Ne že by křičela víc než Thelma nebo že by ji křikem umlčela: jenom měla silnější hlas a možná větší praxi.

„Neměl samozřejmě peníze. Co sem chodí, nemá u sebe jakživo víc než dva dolary. Pročs ho pouštěla do postele, dokavaďs neměla prachy v ruce, to nechápu. Vsadím se, že si ani nestáhnul kaťata. Jak si mužskej nestáhne ani kaťata, tak s ním neměj žádný techtle mechtle. Takovej je už jednou nohou venku, ať si mele co mele.“

„No dobrá,“ řekla Reba Minnie. „Tak už toho nech.“ Minnie ustoupila. I Thelma zmlkla. Zřejmě mě zpozorovala či co, protože si dokonce přitáhla vpředu kimono. Strutterbuck scházel po schodech a přitom si dál šmátral po přednici kalhot. Možná že by si vlastně ze všeho nejmíň přál, aby se jeho oči dívaly ve stejném okamžiku na totéž. Ale nevím. Podle Minnie neměl o nic větší důvod být vyplašený a překvapený tím, kde

101$

je, než provazochodec, který jde po laně. A taky vlastně vyplašený nebyl a překvapený už vůbec ne. Soustředěný, to ano, a sakra opatrný. Došel pod schody. Ale tím ještě neměl vyhráno. Zbývalo mu ještě dva a půl nebo tři metry k hlavním dveřím.

Jenže Reba byla dáma. Jenom natáhla ruku, až si konečně přestal šmátrat po poklopci, vytáh z bůhvíkteré kapsy složenou peněžní poukázku a podal jí ji. Ano, dáma. Vůbec na něj nevztáhla ruku. Dokonce po něm ani nehodila nadávkou. Prostě přešla k hlavním dveřím, sáhla na kliku, zmáčkla ji a řekla: „Zapněte se. Z mýho domu nepude žádnej muskej v jedenáct večír s rozepnutejma kalhotama.“ Pak za ním zavřela dveře a zamkla. Nato rozložila peněžní poukázku. Minnie měla pravdu. Byla na dva dolary a vystavená v Lonoke v Arkansasu. Jméno odesilatele znělo O‘Milla Strutterbucková. „To je jeho sestra nebo dcera?“ zeptala se Reba. „Co myslíte?“

Minnie se podívala na poukázku. „Jeho žena,“ řekla. „Jeho sestra nebo máma či babička by mu poslaly pět. Jeho milá by mu poslala padesát — kdyby je měla a měla chuť mu je poslat. Dcera by mu poslala padesát centů. Dva dolary mu nemoh poslat nikdo jinej než jeho žena.“

Přinesla do jídelny na stůl další dvě láhve piva. „No dobrá,“ řekla Reba. „Chcete ode mě ňákou laskavost. Jakou?“

Znovu jsem vytáh peníze a přistrčil jí přes stůl desítku, ale těch dalších čtyřicet jsem držel v ruce. „To je pro vás a pro Minnie, abyste na mě za ty dva roky, co budu pryč, nezapomněly. To ostatní bych rád, abyste laskavě poslaly mýmu prastrejci do mississippské káznice v Parchmanu.“

„Vy se za dva roky vrátíte?“

102$

„jo,“ odpověděl jsem. „Můžete mě vyhlížet. Za dva roky. Ten chlap, pro kterýho budu pracovat, tvrdí, že se vrátím už za rok, ale já mu nevěřím.“

„No dobrá. Cože to mám udělat s těma čtyřiceti?“

„Poslat je mýmu prastrejci Minkovi Snopesovi do Parchmanu.“

„Proč sedí?“

„Zabil v roce 1908 jednoho člověka, nějakého Jacka Houstona.“

„A ten Houston si to zasloužil?“

„To nevím. Ale podle toho, co jsem se doslech, se o to silně přičinil.“

„Parchant ubohá. Na jak dlouho je tam váš strejček?“

„Na doživotí,“ odpověděl jsem.

„No dobrá,“ řekla. „Však vím, jak to chodí. Kdy se dostane ven?“

„Někdy v roce 1948, když se toho dožije a nic dalšího ho nepotká.“

„No dobrá. Jak to mám províst?“ A tak jsem jí to vysvětlil a dal jí adresu a všechno.

„Můžete napsat: Od jednoho spoluvězně.“

„To se mi nelíbí,“ odpověděla. „V životě jsem neseděla. A ani se nechystám.“

„Tak napište: Od jednoho přítele.“

„No dobrá,“ řekla, vzala peníze a složila je. „Parchant jeden ubohá,“ řekla.

„O kterém to mluvíte?“

„O obou,“ odpověděla. „O nás všech. O jednom každým z nás. Všichni jsme parchanti ubohý.“

Nečekal jsem, že uvidím Clarence dřív než druhý den ráno. Ale byl už v Teaberry, na prádelníku ležela hrst rozházených zmuchlaných bankovek, jako by je byl vyhrál v kostkách. Byl svlečený do půli těla a stál, díval se na bankovky, zíval a škrabal se v porostu na prsou.

103$

Tentokrát našli — Clarence — velkorysého zájemce a vášnivého sázkaře, který se po tom, co Virgil zvládl své obvyklé dvě za sebou, vsadil, že třetí bez pauzy nezvládne, a stanovil tentokrát sám sázku, kterou Clarence kryl druhou Flemovu padesátkou, poněvadž to bylo fakt riziko. Vykládal, že Virgilovi nabíd, jestli toho nechce nechat, že by mu to vůbec nezazlíval: „,Hele, vedeme, a co dovedeš, tos už ukázal.’ A věříš, že ten česneček nehnul ani brvou. ,Ale co‘ povídá. Jen ji sem pošli.’ A mně teď nedá pokoj svědomí,“ řek a znovu zívl. „Byly to Flemovy peníze. Svědomí mě nabádá, abych to před ním zatlouk: nechal ho při tom, že se ty peníze utratily tak, jak si myslí. Jenže do prkýnka, člověk nechce bejt svině.“

A tak jsme se vrátili domů. „Proč chceš zpátky do vězení?“ zeptal se mě Flem. „Budou to ještě tři tejdny.“

„Řekněme kvůli praxi,“ odpověděl jsem. „Řekněme, že to bude taková generálka pro mý svědomí.“ A tak mě už zase oddělovala řada kovových mříží. Byl jsem před svobodným světem bezpečný, ještě aspoň na chvíli, byl jsem bezpečný a chráněný před svobodným světem Snopesů, v němž Flem dává do hry svou ženu, aby získal prezidentství v bance, a Clarence dokonce pobírá diety jako státní senátor za to, že jezdí mezi Jacksonem a Gayoso Street a kdykoli najde dalšího arkansaského sázkaře, který odmítá uvěřit svým očím, vysvlíkne do naha Virgila, a v němž si Byron žije v Mexiku nebo kde, s tím, co mu zbylo z bankovních peněz, a v němž žije můj a Clarencův táta I.O. i náš společný strejček Wesley, který jednou rukou udává takt nábožné písně a druhou šmátrá pod sukní jedenáctiletému dítěti. Wallstreeta a Admirála Deweyho ani jejich tatínka Ecka mezi nás nepočítám, poněvadž ti nejsou z nás. Ti nám jenom dělají ostudu.

104$

Nemluvě o tom vrahovi, o strejčkovi Minkovi, s kterým jsem se pak setkal za šest nebo sedm neděl nato (musel jsem chvíli počkat, rozumíte, abych ho hned nevystrašil). „Flem?“ opáčil. „To bych byl neřek, že by Flem uvítal, kdybych se dostal ocaď. Byl bych naopak řek, že právě on by mě tady držel nejrači co nejdýl.“ „Zřejmě se změnil,“ povídám. Stál tam v pruhovaných modrákách a pomrkával — malý, prodaný, utahaný vysušený prcek, menší než čtrnáctiletý kluk. Až se člověk divil, kde se v něčem tak malém a křehkém vzalo tolika vzteku, natož pak, jak dokázal udržet a zalícit tak velkou ládovačku a někoho zabít.

„jsem mu moc vděčnej,“ řek. „Jenomže kdybych se ocaď zejtra dostal, nebyl bych třebas změněnej já. Jsem tady už dlouho. Drahnou dobu už nedělám nic jinýho, než pracuju na poli a přemejšlím. Zajímalo by mě, jestli si to uvědomuje, že to chce risknout. Člověk by byl nerad nespravedlivej, rozumíš.“

„Uvědomuje,“ povídám. „Nepočítá, že ses změnil, poněvadž ví, že tady ses změnit nemoh. Ale čeká, že se změníš, až ocaď vypadneš. Poněvadž ví, že až budeš zase na těle cejtit svobodný povětří a sluníčko, rozhodně se změníš, i kdybys nechtěl.“

„Ale co když se — „ nezměním včas už nedořek, protože se zarazil.

„Chce to risknout,“ řek jsem. „Musí. Chci říct, že teď už musí. Nemoh jim zabránit v tom, aby tě sem poslali. Ale ví, že ty si myslíš, že se o to ani nepokusil. A tak ti musí pomoct ven, aby ti prostě dokázal, že on tě sem nedostal, a aby nemusel pořád přemílat v hlavě, že ty si myslíš, že jo. Chápeš?“

Stál jak přibitý, jenom pomrkával, a i když ve spuštěných rukou nedržel nic, jejich dlaně jako by ještě svíraly kleče pluhu, a dokonce trochu natahoval krk, jako by

105$

ho napínal proti tahu smyčky opratí. „Zbejvá mi než pět roků, pak se dostanu ven tak jako tak. Pak nebude mít nikdo právo očekávat, že budu takovej nebo makovej. Pak nebudu nikomu vděčit za ňákou pomoc.“

„To máš pravdu,” odpověděl jsem. „Už jenom pět let. To pro chlapa, kterýho patnáct let ňákej člověk s puškou hlídal, aby oborával bavlnu, která není ani jeho, ať se mu ten den orat chce nebo nechce, a nad kterým stál další člověk s puškou, aby jed mináž, když má chuť jíst, nebo nejed, když nemá, a kterýho strkal další chlap v noci pod zámek, aby si usnul, když se mu chce spát, nebo byl vzhůru, když se mu nechce, prakticky nic není. Už jenom pět roků a budeš venku, kde na tebe bude svítit svobodný slunce na svobodným vzduchu a žádnej chlap s puškou ti nebude stínit. Poněvadž budeš svobodnej člověk.“

„Svobodnej,“ opakoval, ale ne hlasitě: jenom tak, jak mě slyšíte: „Svobodnej.“ Nic víc. Bylo to úplně jednoduché. Samozřejmě že mi dozorce, kterého jsem obelstil, pak vynadal, s tím jsem počítal: Žijeme ve svobodné zemi. Každý trestanec má právo pokusit se o útěk, stejně jako má každý dozorce a kápo právo střelit ho do zad, když se hned nezastaví. Ale žádný potentočkovaný práskač nemá právo dozorce předem upozornit.

Musel jsem se na to dívat. I to bylo zahrnuto do účtu: do toho úpisu na život ve světě, v kterém dýchají Snopesové. Chtěl jsem otočit hlavu nebo aspoň zavřít oči. Ale nezbylo mi než odsloužit si to do posledního ubohého, mizerného, takřka bezcenného krejcaru — a dívat se na toho prodaného človíčka, vypadajícího jako holčička, která si hraje v barchetových šatech a čepci proti slunci na maminku, na toho človíčka, který věří, že ten převlek byl Flemův nápad (Tohle dalo práci: nechtěl se vzdát názoru, že chlap má právo utíkat vstříc svému

106$

osudu, i když pro něj představuje zkázu, oblečený slušně a důstojně do kalhot. Musel jsem vynaložit určité úsilí, abych ho přesvědčil, že Flem nic než spodničku a ženský čepec proti slunci nesehnal.). Šel — vtloukl jsem mu do hlavy, aby neutíkal, ale šel — ztracený, opuštěný, křehký, po prázdném káznickém prostranství jako papírová panenka, kterou vítr žene přes halu válcovny. Sel a šel, přestože už minul místo, odkud se ještě moh vrátit, a přestože to věděl. Šel a šel, i když už minul okamžik, v kterém poznal, že je to podraz a že měl hned od začátku vědět, že je to podraz, a nedával za to nikomu vinu, dokonce ani tomu, kdo mu ten podraz udělal. Copak i on nepodepsal — číst neuměl, ale podepsat se uměl — ten úpis, aby moh chvíli dýchat? Vždyť i on se jmenoval Snopes!

A pak se dal do běhu, dřív než musel. Rozběh se jim vstříc, dřív než jsem je já uviděl, dřív než vylezli z úkrytu, kde na něj číhali. Byl jsem hrdý nejenom na to, že jsem s ním příbuzný, ale i na to, že patřím k těm, o kterých se Reba vyjádřila jako o „nás parchantech ubohejch“. Bylo jich totiž zapotřebí pět, ačkoliv ho mlátili a tloukli hlavněmi pistolí po hlavě, a i tak museli vzít pendrek a omráčit ho, aby toho už nechal.

Ředitel káznice si mě dal zavolat. „Nic mi nevykládejte,“ řek. „Přál bych si, abych nevěděl ani to, co se domýšlím. Po pravdě řečeno kdyby to bylo na mně, tak vás s ním s rozkoší zavřu do jedné cely a nechám vás tam spolu, v želízkách pro změnu vás. Ale i já mám svoje příkazy, a tak vás na týden nebo tak strčím na samotku, abyste byl v bezpečí. Ale ne před ním.“

„jen nechte na hlavě,“ odpověděl jsem. „I vy jste se musel někomu upsat.“

„Cože?“ opáčil. „Co jste to povídal?“

„Řek jsem, že si s tím nemusíte dělat starosti. Nic

107$

proti mně nemá.“ Jestli mi nevěříte, dejte si ho zavolat.“

A tak přišel. Šrámy a rány od pažeb a hran hledí se dobře hojily. Ty od pendreku samozřejmě vidět nebyly. „Těbůh,“ řek. Mně. „Takhle uvidíš Flema trvám dřív než já.“

„To jo „ odpověděl jsem.

„Tak mu vyřiď, že si ty šaty moh nechat od cesty. No, ale na tom už nesejde. Kdyby se mi bylo podařilo pláchnout, možná že bych se změnil. Ale takhle se trvám nezměním. Takže trvám jenom vyčkám času.“

Flem měl zkrátka přistoupit na ten můj návrh s deseti tácy. Ještě pořád moh. Moh jsem mu poslat dopis: Jistě schrastíš deset tisíc. Stačí, když necháš Manjreda De Spaina pořádně obskákat svou ženu, a máš je. Ne: to by nevyšlo: snažit se prodat Eulu Vamerovou Manjredovi De Spainovi by bylo jako pokusit se prodat koně člověku, co ho už deset nebo dvanáct let krmí a jezdí na něm. Ale máš to děvče, Lindu. Je jí sice teprve jedenáct nebo dvanáct, ale nic nevadí, nasaď jí tmavé brejle a nazuj ji do vysokých podpatků a přišoupni ji Manjredovi De Spainovi, třeba to nepozná.

Jenomže to se mi nechtělo. A kromě toho mě tohle netrápilo. Věděl jsem, že mu nic takového nenapíšu a že se na to vykašlu — myslím jako na svou provizi z těch deseti tisíc od toho chicagského gangu, s kterým bych mu zprostředkoval spojení. Už si nepamatuju, kdy jsem si uvědomil, pravděpodobně jsem byl ještě hodně malý, že pocházím z něčeho, co by se dalo nazvat rodinou, klanem, rasou, možná dokonce živočišným druhem vyložených parchantů. A tak jsem si řek: Dobrá, dobrá. Jestli je to tak, však my jim ukážem. O nejlepších advokátech se říká, že jsou advokáti nad advokáty, o nejlepších komediantech, že jsou komedianti nad komedianty, a o nejlepších sportovcích, že jsou Jotbalisti nad Jot-108$

balisty. No dobrá, tak to uděláme takhle: cílem a osobní metou každého Snopese bude přesvědčit celý svět, že je parchant nad parchanty.

Jenže se nám to nepodaří. Jenže to nedokážem. Nejdál to dotáhnem jen na dalšího snopesovského parchanta: všichni, jak tu jsme — Flem, starý Ab, o kterém ani pořádně nevím, jak jsem s ním spřízněný, strejček Wesley, můj a Clarencův táta I.O. a jeho další bezprostřední potomstvo, vzniklé, aby se tak řeklo, dík simultánní bigamii, to znamená já a Clarence i Virgil, Vardaman, Bilbo a Byron a Mink. O Eckovi, Wallstreetovi a Admirálovi Deweym se nezmiňuju, poněvadž ti k nám nepatří. Byl jsem odjakživa toho názoru, že Eckova máma si devět měsíců před tím, než se Eck narodil, přibrala navíc nějakou noční práci. A tak jediná děvka, jakou jsme mezi sebou měli, nebyla děvka, ale světice, mučednice, a jediný, technicky vzato pravý, ryzí, nepochybný, nevyvratitelný panchart, jakého jsme kdy zplodili, nebyl vlastně vůbec Snopes.

PÁTÁ KAPITOLA

Když Minkův synovec odešel, ředitel káznice řekl: „Posaďte se.“ Poslechl. „Dostal jste se do novin,“ pokračoval ředitel. Ležely složené na stole před ním.

{POKUS O ÚTĚK Z VĚZENÍ

v ženském přestrojení

Parchman, Mississippi, 8. září 1923.

M. C. „Mink“ Snopes, odsouzen za vraždu na doživotí,

pocházející z Yoknapatawphského okresu…}

109$

„Co znamená to ,C‘ před vaším jménem?“ zeptal se ředitel. Hlas mu zněl skoro laskavě. „My jsme mysleli, že se jmenujete prostě Mink. Tak jste nám to přece řekl, ne?“

„Jistě,“ odpověděl. „Mink Snopes.“

„A co teda znamená to ,C‘? Tady píšou M. C. Snopes.“

„Jo to,“ odpověděl. „Nic. Prostě M. C. Snopes jako Washington D. C. To ty mládenci od novin, v nemocnici se mě poráde vyptávali, jak se jmenuju, a když jsem jim řek, že Mink Snopes, tak povídali, že Mink není žádný jméno, jenom přezdívka. A jak se prej jmenuju doopravdy. A tak jsem jim řek, že M. C. Snopes.“

„Ach tak,“ řekl ředitel. „A jiné jméno než Mink nemáte?“

„Ne. Mink Snopes.“

„A jak vám říkala maminka?“

„Já nevím. Ona už umřela. Pokavaď se pamatuju, tak jsem se jmenoval odjakživa jenom Mink.“ Vstal. „Tak snad abych se šinul. Nejspíš na mě čekaj.“

„Okamžik,“ řekl ředitel. „Copak jste nevěděl, že vám to nemůže vyjít? Copak jste nevěděl, že se vám to nepovede?“

„Říkali mi to,“ odpověděl. „Varovali mě.“ Stál, nehnutě, v pohovu, malý a křehký, a jeho obličej, trošku skloněný, zadumaný, mírný, se jako by malounko usmíval. „Neměl mě nahustit do těch šatů a do toho čepce, v kterejch mě chytili,“ řekl. „Já bych mu nikdy nic takovýho neuďál.“

„Kdo?“ zeptal se ředitel. „Snad ne… co je to, váš synovec?“

„Montgomery Ward?“ opáčil. „To je vnuk mýho strejčka. Ne. Ten ne.“ Chvíli čekal. Pak znovu řekl: „Tak snad abych se už — „

110$

„Za pět let byste býval byl venku,“ řekl ředitel. „Uvědomujete si, že vám teď nejspíš přidají dalších dvacet, ne?“

„I před tím mě varovali,“ řekl.

„No tak běžte,“ řekl ředitel.

Tentokrát se zastavil, zarazil on. „Vy jste trvám nezjistil, kdo mi poslal těch čtyrycet dolarů?“

„Jak bych mohl?“ odpověděl ředitel. „Přece jsem vám tenkrát říkal, že tam stálo jenom: Od jednoho přítele. Z Memphisu.“

„Byl to Flem,“ řekl.

„Kdo?“ zeptal se ředitel. „Ten bratranec, který jak jste mi vyprávěl, vám odmítl pomoct, když jste toho člověka zabil? Ten, jak jste o něm tvrdil, že vás mohl zachránit, kdyby byl chtěl? Proč by vám teď po patnácti letech posílal čtyřicet dolarů?“

„Byl to Flem,“ opakoval. „Ten si to může dovolit. Kromě toho na tom nikdá netratil, když do mě vrazil ňáký prachy. Jenže se tenkrát akorát spřáhnul s Willem Varnerem a asi si říkal, že si nemůže dovolit zamíchat se do vraždy, i když jde o jeho pokrevní přízeň. Mrzí mě na něm jenom to, že mi poslal ty šaty a ten čepec proti slunci. To dělat neměl.“

Byla doba sběru bavlny. Všechny bavlnářské okresy státu Mississippi si chystaly své nejlepší, nejrychlejší sběrače, kteří měli soutěžit o titul nejlepšího sběrače Mississippského údolí s nejlepšími arkansaskými, alabamskými a missouriskými sběrači. Ale v Parchmanu toho nejlepšího sběrače nenajdou. Tady není nikdo, kdo by byl v něčem nejlepší, poněvadž sem se dostávají jenom ti, co nejsou v ničem nejlepší, ti, co neuspěli. Co neuspěli při vraždě, při krádeži nebo při lži. Vzpomínal, jak ze začátku proklínal svou smůlu, že ho chytili, ale teď už věděl své: nic takového jako štěstí nebo smůla

111$

neexistuje: člověk se jako nejlepší narodí nebo nenarodí, a kdyby se byl on narodil jako nejlepší, Houston by byl nejenom nemohl, ale ani by si netroufl nakládat s ním kvůli té krávě tak, že ho Mink musel zabít. Teď už věděl, že někteří lidi jsou od narození předurčeni k tomu, aby neuspěli a aby je druzí chytili, a k tomu, aby se jim říkaly lži, kterým uvěří, a právě k těm patří i on.

Byla to nádherná úroda, jedna z nejlepších, jakou pamatoval, jako by bylo všechno přesně takové, jaké to má být: počasí, vítr, slunce a déšť, které vytáhly bavlnu z půdy, pak dlouhotrvající líté letní vedro, aby rostla a zrála. Jako by už na jaře sama půda řekla: No dobrá, pojďme se jednou spojit, místo co bychom se svářili — ta půda, ta prsť, o které všichni nájemci i pachtýři do jednoho vědí, že je jejich zapřísáhlým nepřítelem a smrtelným protivníkem — ta tvrdá, nesmiřitelná země, jež z něho, z Minka, vysála mládí, jež opotřebovala jeho nářadí a pak i jeho tělo. A nejenom jeho tělo, ale i to něžné, měkké, tajemné tělo, kterého se tenkrát o svatební noci dotkl s úžasem, úctou a nevěřícným vzrušením a které teď bylo rovněž opotřebované a neohebné jako kůže, takže mu někdy, většinou připadalo, že i kdyby se chtěl rozpomenout, že je to tělo ženské, příliš by ho to fyzicky vyčerpalo. A nejenom jejich dvě těla, nýbrž i těla jejich dětí, těch dvou děvčátek, která vyrůstala a u kterých už předvídal, co bude následovat po jejich něžné, čtverácké nevinnosti. A tak nebylo divu, že si člověk při pohledu na ten nepřátelský, nesmiřitelný čtyřúhelník hlíny, s kterou měl být svázán a k níž měl být řetězy připoután až do konce života, říkal: Dostalas mě, vysaješ mě do poslední kapky, poněvadž jsi silnější než já, poněvadž já jsem jenom z masa a kostí. A dobře víš, že od tebe nemůžu odejít, poněvadž si to nemůžu dovolit. A dobře víš, že já i ta, která bejvala

112$

moje vášeň a vzrušení, dokavaď jsi z ní nevycucla poslední kapku mládí a já nezapomněl na vášeň, tady budem i příští rok, kdy budem zase o rok blíž hrobu, s dětmi naší vášně, abys nás mohla dál a dál vycucávat a my byli tomu hrobu zase o rok blíž. A dobře víš, že další rok to bude stejný a další zase stejný. A nejenom se mnou, ale se všema ostatníma nájemcema a pachtýřema, jako jsem já, který obětovali mládí a naději třiceti, čtyryceti nebo padesáti jitrům hlíny, kterou by nikdo jinej než takoví, jako jsme my, neobdělával, poněvadž takovejm, jako jsme my, nic jinýho nezbejvá. Ale mužem tě spálit. Na konci každýho února nebo v březnu na tobě můžem rozdělat oheň a všechno, co je na tobě vidět, sežehnout do čema, a proti tomu nemůžeš udělat ani todle. Můžeš nám vysávat život z těla, otupovat naše sny a kazit nám žaludky vepřovým pupkem, kukuřičnou moukou a melasou, poněvadž nám nic jinýho k snědku nedopřeješ, ale my tě zase můžem, jak dobře víš, každý jaro znova spálit.

Tady to však bylo jinak. Tahle půda nebyla jeho. Tím měl samozřejmě na mysli to, že z ní nedostane ten podíl, který by mu vynesla jako pachtýři nebo deputátníkovi. Co zplodila nebo nezplodila — jestli dala rekordní sklizeň nebo neurodila nic, jestli byly záplavy nebo sucho, jestli se bavlna platila dvacet centů za kilo nebo dva dolary za kilo — nehrálo v jeho nynějším životě vůbec žádnou roli. Najednou totiž něco objevil (uplynulo už mnoho roků, už se překulil i ten, v němž by býval vyšel na svobodu, kdyby se nebyl nechal od svého synovce přemluvit k tomu bláznovství, o kterém mohl vědět — vždyť to věděl i ten mladý hloupý advokát, co si neviděl na špičku nosu a co mu ho tenkrát přidělili při přelíčení, při němž by si byl on, Mink, dokázal obhájit svůj případ mnohem líp. Ten advokát mu to dokonce

113$

říkal, a taky mu říkal, jaké to bude mít následky — že nejenom nevyjde, ale ani vyjít nemůže), objevil, že lidem, jako je on, žádná půda, třebaže si ji podle svého názoru propachtovávají od jednoho Nového roku k dalšímu, nepatří ani dočasně, naopak, oni patří té půdě, a to nejenom od setí do sklizně, nýbrž na věky; že nikoli její majitel, hospodář, který je v listopadu z toho bezcenného propachtovaného tálku vyhodí na silnici, aby si o pět nebo o dvacet pět kilometrů či o pět nebo dvacet pět okresů dál zoufale hledali nějaký podobný pozemek, který by si propachtovali, než nastane v březnu doba zasít další úrodu, nýbrž sama půda, sama země je honí jako nějaká rodina nebo klan svého beznadějně zruinovaného bratrance z desátého kolena, aby nevolničili na dalším propachtovaném tálku.

Tohle už však měl za sebou. Už nepatřil půdě, už ho k ní nevázalo žádné ujednání, byť sebenevýhodnější. Patřil vládě, státu Mississippi. I kdyby, jak rok za rokem vláčel prsť mezi bavlníkovými řádky, za ním nic nevypučelo, nic by to na jeho životě nezměnilo. Už nemusel chodit každou sobotu ráno do krámu svého nájemce a válčit s ním o každý gram laciného špatného masa, mouky nebo melasy a o náprstek šňupáku, který pro něj á pro jeho ženu představoval jedinou marnotratnou extravaganci. Už nemusel válčit se svým hospodářem o každý skoupý pytlík hnojivá, pak sklidit úrodu, která je vinou toho skoupého, nedostačujícího množství hnojivá mizerná, a pak s ním válčit o svůj hubený, nedostačující podíl. Teď nemusel dělat nic jiného než se neustále hýbat: ani ten chlap s puškou, co stál nad ním, nevěděl, jestli za Minkem něco vzejde, a ani ho to nezajímalo. Nezajímalo ho to o nic víc než jeho, hlavně když se Mink neustále hýbal. Ze začátku se styděl, polívala ho hanba a strach, aby ostatní nezjistili, jaké jsou jeho po-114$

city. Až jednoho dne poznal (jak, to by byl nedokázal říct), že je mají všichni, že k takovým pocitům po dostatečně dlouhé době v Parchmanu dospějou všichni. A v jakémsi zadumaném úžasu si řekl: Ba ba, člověk si zvykne prostě na všechno, i na to, že je v Parchmanu, jen když se mu dopřeje čas.

Parchman ovšem člověka naučil dívat se jinak jenom na věci, které uviděl tam. Na to, co si přivezl s sebou, se jeho pohled nezměnil. Ale naučil se tam snadněji si všechno vybavovat, poněvadž se tam naučil čekat. A tak si vybavil, jak si tenkrát ten den, ještě než soudce dořekl „doživotí“, ten den, kdy ještě věřil, že ho Flem přijde zachránit, konečně uvědomil, že nepřijede, že ho nic takového ani nenapadlo, a vybavil si, jak div neřekl nahlas: Pusté mě na tak dlouho, abych stačil zajed do Francouzovýho Zátočí nebo tam, kde je, dejte mi deset minut, a já se sem vrátím a můžete si mě pověsit, jestli je to to, oč vám jde. A jak si dokonce i tenkrát — před těmi třemi, pěti či osmi lety nebo jak dlouho to bylo, co Flem využil svého bratrance — jakže se to jmenoval? Montgomery Ward — aby ho zlákal k pokusu o útěk v ženském přestrojení a v čepci proti slunci a oni mu napařili dalších dvacet let, přesně jak ho tehdy na samém začátku ten hlupák advokát varoval —, když se rval s těmi pěti dozorci, opakoval totéž: Pusté mě na tak dlouho, abych se dostal na deset minut do Jeffersonu, a já se pak dobrovolně vrátím a můžete si mě pověsit.

Teď už na nic takového nemyslel, poněvadž se už naučil čekat. A zjišťoval, že při tom čekání natahuje uši a slyší; že při tom, jak natahuje uši a slyší, sleduje, co se děje v Jeffersonu, a dokonce líp, než kdyby tam byl, poněvadž si nemusí s ničím lámat hlavu a jenom pozorovat. Jeho žena se prý vrátila ke své rodině, pak umře—

115$

la, jeho dcery se taky odstěhovaly, však už to byly dospělé holky, někdo z okolí Francouzova Zátočí asi ví kam. A z Flema se stal boháč, prezident banky, a žije v domě, který si přestavěl a o kterém se tvrdí, že je stejně veliký jako hlavní nádraží v Memphisu, s panchartem té holky Willa Varnera, se svou dcerou, která je už dospělá a která byla předtím pryč, poněvadž se vdala a jela s manželem bojovat v další válce, v té, co byla ve Španělsku, kde jejího manžela zabil vybuchlý granát nebo dělová koule či co, kdežto ona jenom ohluchla. A že se vrátila domů, je z ní vdova a bydlí s Flemem, v tom velkém domě, kde žijou jen oni dva a kde, jak se tvrdí, neslyší, ani když hřmí, ale že lidi v Jeffersonu ji ani tak moc nelitujou, poněvadž si něco začala s jednou tamější negerskou nedělní školou a prý taky s lidma, co se jim říká komenisti a co k nim patřil i její manžel, a že vlastně v té válce bojovali oba na straně těch komenistů.

Flem už jde do let. Oba dva jdou do let. Až on v roce 1948 vyleze, budou oba, on i Flem staří. Flem už možná nebude ani naživu. Ani on nemusí být v roce 1948 naživu, aby moh vylízt ven, a vtom si vybavil, jak ho jednu dobu dohánělo k šílenství i to, že by Flem moh třeba umřít, ať už sám od sebe nebo ať by ho zabil někdo, kdo není jen druhá třída, někdo, kdo není odsouzený k nezdaru a k tomu, aby ho chytili, a jak mu tehdy připadalo, že by to nesnes: ne že by žádal spravedlnost, však spravedlnost je jenom pro jedničky, pro ty nejlepší, ale člověk přeci může doufat, že aspoň dostane příležitost, šanci, na příležitost má snad právo každý. Ale i tohle už měl za sebou, i tohle se změnilo v obyčejné čekání. V roce 1948 budou oba, on i Flem, staří, a tak to řekl dokonce nahlas: „Škoda že pak nemůžem jako dva starý chlapi vysedávat na sluníčku nebo ve stínu a čekat,

116$

až spolu umřem, a už nemyslet na to, jak druhýmu ublížit nebo mu něco udělat, jak si to s ním vypořádat, a už ani nevzpomínat, čím mi ten druhej ublížil nebo co mi udělal či jakou trýzeň mí připravil nebo jak bych se mu pomstil „ — Dva starci, chlapi, kteří se už nejenom nezmotají na to, aby někomu ublížili, ale kteří se dokonce na nějaké ubližování nebo křivdu už ani nedokážou rozpomenout, škoda že se ten potřebný obnos, ať dělal kolik dělal, který Flem už nepotřebuje a brzy už nebude vůbec na nic potřebovat, nedá vzít a nedá se s ním vymazat, vypijákovat, vygumovat těch čtyřicet let, co on, Mink, už taky nepotřebuje a co ani on už nebude brzy vůbec postrádat. Jenže to trvám nejde, pomyslel si. Teď už žádnej z nás nemůže jináč, žádnej z nás už nemůže vzít nic zpátky.

A tak mu do svobody zbývalo znovu už jen pět let. A tentokrát se řídil ponaučením, které se mu před pětatřiceti lety snažil vštípit ten hlupák advokát. Bylo jich v jedné četě, v jedné skupině jedenáct. Pracovali, jedli, spali a bydleli v samostatné chatrči z drátů, plátna a prken (bylo léto), připoutaní k jednomu řetězu chodili do kantýny jíst, pracovat na pole a pak zase v řetězech zpátky do chatrče spát. A tak když těch ostatních deset osnovalo útěk, museli ho do svého plánu zasvětit. Dva z nich tomu nápadu nepřáli a až doposledka se nedali přesvědčit. O Minkovi bylo od dob jeho nezdařeného pokusu před osmnácti nebo dvaceti lety známo, že je, aby se tak řeklo, samozvaný nepomazaný věrozvěst doktríny neutíkání.

A když mu to nakonec řekli, poněvadž ho prostě do svého tajemství museli zasvětit, aby ho nevyzradil, ať už se k nim přidá nebo ne, a on odpověděl, vykřikl: „Ne! To ne! Počkejte! Počkejte! Copak nechápete, že jakmile se kdokoliv z nás pokusí dostat ven, tak si zchladěj

117$

žáhu na všech nás ostatních a žádnej z nás nevyjde na svobodu, ani až mu vyprší těch čtyrycet let?“, věděl, že moc mluvil. A tak když si řekl: „Teď se z toho řetězu musím dostat, abych s nima nebyl,“ nemyslel tím: Poněvadž jestli s nima budu v týhle místnosti, až bude tma a nebude po ruce žádnej dozorce, tak už nikdy neuvidím světlo, jenom: Musím se dostat k řediteli, dřív než se o to pokusej, poněvadž k tomu může dojít třeba dneska večír a všichni se dostanou do neštěstí.

Jenže musel počkat, až bude tma jak v ranci, i když se jí bál, musel počkat, až bude zhasnuto a bude se mít za to, že už se všichni uložili na noc, a vrazi se na něj vrhnou, poněvadž teprve pak po jejich útoku nebo při tom kraválu, co vznikne, až se na něj vrhnou, mu kyne naděje, že upozorní, uvědomí dozorce, a ten mu uvěří. Musel ležet nehnutě na kavalci, dokud ostatní nezačali naoko chrápat, aby ho ukolíbali a on přestal být ve střehu, ale ležel napjatý jako struna, jako kus dřeva a zatajoval dech, aby v tom chrápání včas rozpoznal sebemenší šustot, zvěstující mávnutí kudlou (nebo klackem či co to bude), a včas se skulil, vrhl z kavalce dolů a dalším trhnutím se překulil pod něj, zatímco se ostatní — kolik jich je, to nevěděl, poněvadž to předstírané hlasité chrápání pokud možno ještě zesílilo — sesypali na prázdné místo, kde před zlomkem vteřiny ležel.

„Chyť ho,“ sykl jeden zadýchaně. „Kdo má kudlu?” a nato jiný:

„Já, ale kam se ksakru poděla?“ Mink se totiž vůbec nezastavil. Dalším škubnutím se vykulil zpod kavalce ven, na všechny čtyři, mezi ty přešlapující nohy, a snažil se mezi nimi prodrat a uniknout co nejdál od kavalce. Celá místnost byla jedna tlumená vřava. „Potřebujeme světlo,“ zahuhlal tiše čísi hlas. „Aspoň na vteřinku.“ Zničehonic byl volný, svobodný, mohl se postavit. Začal

118$

ječet, volat: vycházel z něj jenom křik, žádná slova: jenom hlasitý lidský křik; onen hlas okamžitě zamumlal, zachroptěl: „Támhle je. Chyťte ho,“ ale on už vyskočil, vyrazil jak kulečníková koule, odrážel se od jednoho neviditelného těla ke druhému, a přitom hulákal, přestože už, jak si uvědomil, bylo vidět, poněvadž prostor za plátěnými stěnami protínaly nejenom spousty reflektorů, nýbrž i jekot sirény a on byl obklíčen, obstoupen vzteklými mlčenlivými obličeji, jež se vymršťovaly jako ryby do světla a ze světla, které na ně ve výšce ramen přes prkenné polostěny dopadalo oky drátěného pletiva; jednou nad sebou dokonce zahlídl záblesk nože, a tak se vrhl, plácl sebou do toho příboje nohou ve snaze zalízt zpátky pod kavalec, pod kterýkoli kavalec, pod cokoli, co by bylo mezi ním a tím nožem. Ale už bylo pozdě, už viděli i oni jeho. Zmizel pod nimi. Jenže i pro ně už bylo pozdě! Pronikavá zkoumavá záře všech těch reflektorů a jekot sirény jako by se soustředily na tu chatrnou boudu na spadnutí, plnou nadávajících chlapů. Najednou mezi nimi byli dozorci a začali je tlouct pistolemi a pažbami pušek po hlavách a trhat je od sebe, až tam zůstal ležet, všem na očích, sice zase ztlučený a zkrvavený, ale tentokrát při plném vědomí. Dokonce se mu ještě podařilo jednou sebou mrsknout a zkroutit se, škubnout sebou tak, že nůž, co ho měl připíchnout k podlaze, jenom zakmital na zemi vedle jeho hrdla.

„Vo chlup,“ řekl dozorci. „Ale zdá se, že se nám to povedlo.“

Ne však docela. Dostal se znovu na ošetřovnu a dodatečně se dověděl, že hned příští noc se dva z nich — Stillwell, falešný hráč, který podřízl krk jedné prostitutce ve Vicksburgu (ten nůž byl jeho), a ještě jeden — to tihle dva byli proti tomu, aby ho ostatní zasvětili do

119$

svého plánu, a byli pro to, aby ho radši rovnou zabili — pokusili o útěk, který se však podařil jenom jednomu, Stillwellovi, protože tomu druhému ustřelil dozorce puškou skoro celou hlavu.

Pak stál znovu v ředitelově kanceláři. Tentokrát ho nemuseli moc obvazovat a nic mu sešívat. Ostatní měli málo času a kromě chodidel a pěstí žádné zbraně, jen ten Stillwellův nůž. „Ten nůž byl Stillwellův, viďte?“ zeptal se ředitel.

Proč to neprozradil, to by byl nedokázal vysvětlit. „Já neviděl, kdo ho má,“ odpověděl. „Odehrálo se to trvám moc rychle.“

„Podle Stillwella asi taky,“ řekl ředitel. Vytáhl ze stolku rozříznutou obálku a arch laciného, na jednou nebo na dvakrát přeloženého linkovaného papíru. „Tohle přišlo dneska ráno. Ale pravda: Vy neumíte číst psaní, že?“ „Ne,“ odpověděl. Ředitel rozložil arch.

„Bylo to odeslané včera z Texarkany. Stojí tady: ,Tu smrt Jakea Barrona bude muset někomu vysvětlit, (Barron byl ten druhý trestanec, co ho dozorce zabil) „ ,tak na něj dávejte bacha. Možná že byste na něj měli dávat bacha tak jako tak, poněvadž některý z nás jsou ještě uvnitř.’ „ Ředitel složil dopis a dal ho zpátky do obálky, obálku vrátil do zásuvky a zásuvku zavřel. „Tak vidíte. Nemůžu vás tady nechat volně pobíhat, poněvadž kdokoli z nich by se vám mohl dostat na kobylku. Zbývá vám už jen pět let. I když jste to nepřekazil všem, možná že by vás guvernér na moje doporučení pustil už třeba zítra. Jenže to udělat nemůžu, poněvadž by vás zabil Stillwell.“

„Kdyby byl kapitán Jabbo“ (to byl dozorce, co střílel) „zabil i Stillwella, tak bych byl moh jít domů třeba zejtra?“ zeptal se. „Nemoh byste podle toho dopisu vypátrat, kde je, a kapitána Jabba tam poslat?“

120$

„Vy byste chtěl, aby ten, co před dvěma dny v noci zabránil Stillwellovi v tom, aby vás zabil, zabil Stillwella?“

„Tak tam pošlete někoho jinýho. Nezdá se mi spravedlivý, že von je venku a já tady musím trčet ještě pět roků.“ A nato řekl: „Ale co, třeba mezi náma byla přec jen jedna jednička.“

„Jednička?“ opáčil ředitel. „Jaká jednička?“ Ale Mink neodpověděl. A poprvé začal odečítat dny a měsíce. Předtím to nikdy nedělal, ani během těch původních dvaceti let, co mu napařili kdysi v Jeffersonu, ani během těch druhých dvaceti, co mu přidali, když se nechal od Montgomeryho Warda vyhecovat, aby si navlíkl ten ženský hábit a čepec proti slunci. Za to totiž nemohl dávat vinu nikomu než sobě. To si totiž zavinil sám: když v souvislosti s tím přemýšlel o Flemovi, pociťoval jakýsi nevraživý obdiv, takřka hrdost, že jsou z jedné krve. Myslel si, říkal si nahlas, a dokonce bez závisti: „Tendle Flem Snopes. Na toho je jeden krátkej. V Mississippi ani v celejch Spojenejch státech, a dokonce ani v celý Americe není člověk, kterej by na Flema Snopese nebyl krátkej.“

Jenže tohle bylo něco jiného. I on se pokusil o útěk, a když se mu nepovedl, smířil se bez námitek s dalšími dvaceti lety, co mu přidali k jeho výměře. Za celých patnáct let se nejenom nikdy nepokusil znovu o útěk sám, ale dokonce dal v sázku svůj život, aby ho překazil deseti dalším, co ho plánovali: nebýt toho, že jeden z dozorců, kteří umějí zacházet s brokovnicí, nechal jednoho z těch spiklenců utéct, byli by ho za odměnu pustili druhý den na svobodu. Takže si těch posledních pět let vůbec nezaslouží. Byl ochoten si poctivě odsloužit svých čtyřicet let a není to jeho vina, že se nakonec těch čtyřicet let smrsklo na třicet pět, jenže teď k nim

121$

nějaký zlomyslník, ba žertýř, přidal pro nic za nic dalších pět.

Ty vánoce mu někdo začal odkšrtávat (poprvé) jeho pomalu se smrskávající výměru. Byl to vánoční pohled z Mexika, poslaný na jeho adresu do rukou ředitele káznice, který mu ho přečetl. Oba věděli, od koho je: „Už jen čtyry roky. To není tak moc, jak si myslíš.“ Na svátek sv. Valentina přišla pohlednice vyrobená podomácku: hrubý linkovaný papír, na němž bylo jakoby tesařskou tužkou nebo rudým dřevorubeckým krejónem neuměle nakreslené srdce, do něhož míří revolver. „Vidíte?“ řekl ředitel. „I kdyby těch vašich pět let už vypršelo ..

„Už to není pět,“ řekl. „Už jsou to než čtyry a šest měsíců a devatenáct dní. Chcete říct, že mě ani pak nepustíte ven?“

„Aby vás zabil, dřív než než dojedete domů?“

„Tak tam někoho pošlete, aby ho chytil.“

„Kam?“ opáčil ředitel. „Představte si, že byste byl venku vy a nechtěl se k nám vrátit a věděl, že bych vás měl rád zpátky. Kam bych měl někoho poslat, aby vás chytil?“

„No jo,“ odpověděl. „Takže tady žádnej lidskej tvor nic nezmůže.“

„Ale ano,“ odpověděl ředitel. „Dopřejte mu čas, však něco provede a tamní policie ho chytí.“

„Čas,“ opakoval. „Ale co když někdo nemá čas spolíhat se jen na čas.“

„V každém případě máte před sebou ještě čtyři roky, šest měsíců a devatenáct dní, než si s tím budete muset lámat hlavu.“

„No jo,“ řekl. „A on má právě tolika času na to, aby tam něco proved.“

Přišly další vánoce a další pohlednice s mexickou

122$

známkou. „Eště tři roky. To není zdaleka tak dlouho, jak si myslíš.“ Stál tam, křehký, malý, nezničitelný, v pruhovaných modrákách, s obličejem poněkud skloněným, ale klidným. „Jak je vidět, je ještě pořád v Mexiku,“ řekl. „Třebas ho tam zabije On.“

„Cože?“ opáčil ředitel. „Co jste to řek?“

Neodpověděl. Jenom stál, klidný, zadumaný, vážný. Pak řekl:

„Když jsem byl ještě kluk, ještě před tím malérem, co jsem měl s Jackem Houstonem krz tu krávu, tak jsem se s jednou paní, co mě vychovávala, chodil každou neděli a každou středu modlit do kostela, dokonce jsem — „

„O kom to mluvíte?“ zeptal se ředitel. „Říkal jste přece, že vám maminka umřela.“

„Von byl parchant. Vona nebyla vůbec moje přízeň. Byla to jenom jeho žena — každou neděli, dokonce jsem — „

„Jmenoval se Snopes?“ zeptal se ředitel.

„Byl to můj táta — dokavaď jsem nedorost a na Boha se nevykašlal, jak to člověk udělá, když si myslí, že je už dost velkej, aby od nikoho nic nepotřeboval. Ale když jste mi pak řek, že jsem tím, že jsem devíti z desíti maníků překazil útěk, jenom přidal ke svýmu trestu dalších pět roků, že jsem tím dokázal jen to, že mě vůbec nikdá nepustíte, tak jsem to odvolal.“

„Co?“ zeptal se ředitel. „Před kým?“

„Před Bohem.“

„Chcete říct, že jste po té noci před dvěma lety vstoupil znovu do církve? Ale ne, nevstoupil. Od roku devatenáct set osm, co jste sem přijel, jste nebyl v kapli.“ Měl pravdu. I když to nynějšího ředitele ani jeho předchůdce vlastně nepřekvapovalo. Čekali, že se přidá k jedné z těch malých, zuřivých, nesnášenlivých nekonformních skupin, které jsou proti všem a proti všemu,

123$

k některé té malé skupince nebo klice, jaké nejspíš existují vedle normálních vězeňských církví ve všech jižanských venkovských káznicích — k nějaké z těch zapřísáhlých skupin, vedených samozvanými vůdci (tahle si říkala pachtýři Jehovovi), kteří se do vězení dostávají podle obdivuhodně jednotné šablony: pro usvědčení ze zločinů, které jsou charakteristické pro střední třídy, pro úctyhodné občany, a které mají svůj původ v domácím nebo aspoň rozhodně manželském životě: kvůli vlastní ženě nebo ženě někoho druhého, a občas, v nějakém tom žalostném případě, kvůli prostitutce z povolání.

„Já na to žádnou církev nepotřeboval,“ řekl. „Udělal jsem to vskrytu.“

„Vskrytu?“ opáčil ředitel.

„Jo,“ odpověděl takřka netrpělivě. „Bohu není potřeba psát dopisy. Dyť do člověka celou dobu kouká, a tak se nemusí obtěžovat čtením ňákejch dopisů. I venku člověk časem zmoudří. Ale tady zmoudří setsakra rychle. A pozná, že když je mu ňáká Spravedlnost, která má moc mu pomoct, ochotná pomoct a stačí k tomu, aby vzal všecko zpátky a uznal ji, tak by byl hlupák, kdyby to neuďál.“

„Takže o Stillwella se vám postará Bůh,“ řekl ředitel.

„Co by ne? Co by proti mně moh mít?“

„,Nezabiješ,’“ odpověděl ředitel.

„Proč to neřek Houstonovi? Kdyby mě k tomu byl Houston nedohrál, nebyl bych jel celou tu cestu až do Jeffersonu a nespal na lavici na nádraží, jen abych se pokusil sehnat patrony.“

„No to jsem jelen,“ řekl ředitel. „No to jsem vážně jelen. Za další tři roky budete tak jako tak venku, ale kdyby bylo po mém, tak byste byl venku hned, už dnes, než se to, co vás pohání, začne dívat úkosem i na mě.

124$

Nerad bych strávil zbytek svých dnů s myšlenkou, že na mě někdo myslí a přeje mi to, co vy přejete lidem, který se vám připletou do cesty. Tak běžte. Vraťte se do práce.“

A tak když pro něj ředitel poslal, ačkoliv byl teprve říjen, kdy není svátek sv. Valentina ani nechodí vánoční pozdravy, vůbec ho to nepřekvapilo. Ředitel seděl a díval se na něj snad půl minuty, v očích něco, co možná nebylo jen zděšení, ale takřka úcta, a pak řekl: „No to jsem jelen!“ Tentokrát to byl telegram. „Je od policejního náčelníka v San Diegu v Kalifornii. V jeho mexické čtvrti byl kostel. Už se jako kostel nepoužíval, poněvadž měli nový nebo co. Zkrátka už byl odsvěcený, takže co se tam pak dálo, toho se ještě ani policie tak docela nedopátrala. Minulý týden se ten kostel zřítil. Proč, to nevědí: prostě se zčistajasna zřítil. Našli v něm chlapa — nebo aspoň to, co z něho zbylo. Tady v tom telegramu stojí: ,Podle identifikace F.B.I. jsou to otisky prstů vašeho vězně číslo 08213 Shuforda H. Stillwella.’ „ Ředitel složil telegram, dal ho zpátky do obálky a obálku strčil do zásuvky. „Vyprávějte mi ještě jednou o tom kostele, kam jste chodil, než vás Houston dohnal k tomu, abyste ho zabil.“

Na to neodpověděl ani slovo. Jenom se zhluboka nadechl a zase vydechl. „Teď už bych moh ven,“ řekl. „Na svobodu.“

„Okamžitě ne,“ odpověděl ředitel. „Bude to měsíc nebo dva trvat. Musí se sepsat žádost a poslat guvernérovi. On si pak vyžádá moje dobrozdání. Pak podepíše prominutí zbytku trestu.“

„Žádost?“ opáčil.

„Ti vaši příbuzní si budou muset vzít advokáta, aby ji sepsal a požádal guvernéra o prominutí zbytku trestu. Vaše žena — ale pravda, ona už umřela. Tak snad některá z vašich dcer.“

125$

„Nejspíš se už vdaly a jsou taky bůhvíkde.“

„No dobrá,“ řekl ředitel. A dodal: „Hrome, člověče. Vždyť už jste prakticky venku. Co ten váš bratranec nebo co, ten, co je v zákonodárném sboru v Jacksonu — Eggelstone Snopes, který před dvěma lety kandidoval do Kongresu a nedostal se tam?“

Stál jako přibitý a s hlavou trošku sklopenou řekl: „Takže tady trvám musím přec jen zůstat.“ Jak měl totiž tomu cizímu člověku říct: Clarence, vnuk mýho nejstaršího bratra, dělá do politiky, takže mu jde o hlasy. A já, až ocaď vyjdu, žádný hlasovací právo mít nebudu. Co můžu bratranci Clarencovi Snopesovi nabídnout za to, že mi podškrábne moje lejstro? A tak zbýval jenom ten Eckův kluk Wallstreet, který si nikdy nenechal od nikoho poroučet. „Nejspíš s váma trvám zvostanu i ty zbejvající tři roky.“

„Tak napište svému šerifovi sám,“ řekl ředitel. „Já vám to sestavím.“

„Hub Hampton, co mě sem poslal, už nežije.“

„Ale nějakého šerifa tam snad máte, ne? Co je to s vámi? Máte snad po čtyřiceti letech nepřekonatelný strach z čerstvého povětří a ze sluníčka?“

„Po těch osmatřiceti letech, letos v létě,“ řekl.

„No dobrá. Tak po osmatřiceti. Kolik vám je?“

„Narodil jsem se v osmdesátým třetím“ odpověděl.

„Takže jste tady od svých pětadvaceti let.“

„Já nevím. Já to nikdá nepočítal.“

„No dobrá,“ řekl ředitel. „Tak běžte. Až řeknete, tak napíšu dopis vašemu šerifovi.“

„To tady trvám zvostanu,“ odpověděl. Jenže se mýlil. Za pět měsíců nato ležela žádost na ředitelově stole.

„Kdo je to Linda Snopesová-Kohlová?“ zeptal se ředitel.

Dlouho stál jak přibitý. „Její táta je bohatej bankéř

126$

v Jeffersonu. Náš společnej dědeček měl děti se dvěma ženskejma.“

„To ona podepsala žádost za vaši rodinu, aby vás guvernér pustil.“

„Chcete říct, že pro ni šerif poslal, aby ji podepsala?“

„Jak by pro ni moh poslat? Vždyť jste nechtěl, abych mu napsal.“

„No jo,“ odpověděl. Sklopil oči k papíru, ačkoliv si ho neuměl stejně přečíst. A tak nezáleželo na tom, že ho má vzhůru nohama. „Ukažte mi podpisy těch, co žádaj, abych se ven nedostal.“

„Cože?“ opáčil ředitel.

„Těch, co nechtěj, abych se dostal ven.“

„Ach tak, vy myslíte Houstonovy příbuzné. Ne. Pak už je tam jenom podpis krajského prokurátora, který vás sem poslal, vašeho šerifa Huberta Hamptona mladšího a V. K. Ratliffa. To je někdo z Houstonovy rodiny?“

„Ne,“ odpověděl. Znovu se pomalu zhluboka nadechl. „Takže jsem volnej.“

„A nejenom to,“ řekl ředitel, „potkalo vás nejenom tohle štěstí, ale ještě další štěstí.“ Když mu však druhý den dali boty, košili, modráky, svetr a klobouk, všechno zbrusu nové, desetidolarovku a tři dolary osmdesát pět centů, co zbyly z těch čtyřiceti dolarů, které mu před osmnácti lety poslal Flem, a ředitel řekl: „Dneska přijel zástupce šerifa z Greenvillu s jedním vězněm. Večer se vrací. Za dolar vás vyhodí na konci mostu do Arkansasu, jestli chcete tudy jet,“ dovedl si poradit i s tím.

„Tisícerý díky,“ řekl. „Rád bych to vzal přes Memphis. Mám tam ňáký zařizování.“

Ta pistole, co si chce v Memphisu koupit, nejspíš spolkne celých těch třináct dolarů a osmdesát pět centů, i když bude ze zastavárny. Kdysi si maloval, že se do

127$

Memphisu sveze nákladním vlakem, že pojede, jako jel jednou nebo dvakrát jako kluk a pak jako mladík, na podvozku pod dobytčákem nebo mezi dvěma vagóny. Ale jakmile vyšel z brány, zjistil, že se bojí. Byl příliš dlouho zavřený, zapomněl, jak se to dělá. Třeba jeho svaly ztratily tu křepkost a koordinaci a jeho tělo tu smělou, rychlou odvahu. Pak ho napadlo, že si vyčíhá, až se mu naskytne nějaká bezpečná příležitost, a pak se vydrápe do prázdného vozu, ale zjistil, že se neodváží ani toho, že za těch osmatřicet let nejspíš zapomněl ta nepsaná pravidla zednářského bratrstva drobných porušovatelů zákona, a že by si je třeba vybavil příliš pozdě.

A tak stál na krajnici dlážděné silnice, na které, když na ni šlápl před osmatřiceti lety naposledy, nebyl ani štěrk, jenom hlína, a rýsovaly se na ní jen stopy mulů a železných obručí povozů. Teď se zdála na dotek hladká a tvrdá jak podlaha, když se na ni člověk díval nebo na ni stoupl, pokud se toho ovšem odvážil, protože po ní svištěly osobní vozy i náklaďáky. Za starých časů by mu byl kterýkoli kolemjedoucí povoz zastavil, stačilo by zvednout ruku. Ale tohle nebyly venkovské povozy, a tak nevěděl, jaká pro ně dnes platí pravidla. Po pravdě řečeno kdyby byl věděl, jak si má počínat, co má dělat, tak by to udělal a nestál tam, křehký a bezbranný, ne o moc větší než dítě, ve svetru a v nových modrákách, na nichž byly ještě znát záhyby, jak ležely v regále, a v nových bagančatech a v klobouku, ale pak začal jeden přijíždějící náklaďák zpomalovat, zastavovat a řidič se zeptal: „Kam až jedete, tatíku?“

„Do Memphisu,“ odpověděl.

„Já jedu do Clarksdalu. Třeba tam chytíte dalšího stopa. Rozhodně o nic hůř než tady.“

Byl podzim, blížil se říjen a on zjistil, že za těch

128$

osmatřicet let zapomněl ještě na něco: na roční období. I v káznici přicházela a odcházela, ale po třicet osm let mu dávala jediné právo: výsadu smět v létě trpět vedrem a sluncem, ať se mu ve dne za vedra chtělo pracovat nebo ne, a v zimě deštěm a ledovatým blátem, ať se mu chtělo být venku nebo ne. Ale teď už byla zase jeho: příští týden už bude říjen, období, v kterém na té rovinaté krajině v Deltě, k níž pojal nedůvěru hned tenkrát před osmatřiceti lety, kdy na ni poprvé spočinul očima z okýnka vlaku, není moc k vidění: jen lodyhy bavlníku a jehlice cypřišů. Ale tam doma v pahorkatině bude kraj samé zlato a karmín hickoryových ořešáků, gumovníků, dubů a javorů a ta stará pole budou teplá šalvěji a kropenatá šarlatovými škumpami. Za těch třicet osm let na to zapomněl.

Vtom se mu zničehonic odkudsi z hloubi paměti vynořil strom, jeden strom, z doby, kdy jeho matka už byla mrtvá. Nedokázal si vybavit, jak ta ženská vypadala, ani jak byl starý, když se otec podruhé oženil. Nebyla s ním vůbec příbuzná a nikdy nepřipustila, aby zapomněl, že ho vychovává nikoli kvůli nějakému poutu či závazku, nikoli protože je on slabý, bezmocný lidský tvor, ale protože ona je křesťanka. Ale přec jen v tom nebylo jen tohle. To poznal okamžitě — byla to vychrtlá, usoužená, ucouraná ženská, kterou nepamatoval jinak než s modřinou pod okem nebo se špinavým hadrem, který si přidržovala na krvácejícím místě, kam ji muž praštil, ale Mink se mohl vždycky spolehnout, ne snad že mu nějak pomůže, poněvadž to se jí nikdy nepovedlo, ale že tam vždycky bude, že tam vytrvá jako štít, který ho sice před ničím neochrání, neubrání a vlastně přivolává ještě víc bolesti a zármutku. Ale že tam prostě bude, že tam vytrvá, i když uslzená, usoužená.

129$

Tenkrát byla ještě v posteli, bylo to dopoledne. Už celé hodiny by se byla měla věnovat té nepřestajné lopotě, z které se skládaly její dny. Nikdy nestonala, takže ji ten chlap musel tentokrát zmlátit víc, než zamýšlel, a ležela v posteli a mluvila o jídle — o bůčku, o špatné mouce, o melase, které byly, pokud věděl, jediná potrava, jakou lidi jedli, ledaže si něco chytili nebo zabili. Tuhle čerstvou ránu dostala nejspíš někam do žaloudku. Já to nemůžu jíst,“ kňourala. „Potřebuju něco, na čem bych si pošmákla. Třeba veverku.“ Už si vzpomněl, to byl ten strom. Musel ukrást brokovnici: táta by ho za to byl utloukl div ne k smrti — musel tu humpoláckou zbraň, která byla větší než on, odvlíct do lesa, k tomu stromu, k hickoryovému ořešáku, a pak pod ním skrčený číhat, čekat v té dřímotné nádheře říjnového odpoledne, dokud se ten tvoreček neobjevil. Nato se celý roztřásl (měl jen jednu patronu). Vybavil si i to obrovské úsilí, s jakým se snažil udržet dostatečně dlouho ve vzduchu těžkou pušku a jak pak při zpětném nárazu a v tom zápachu černého prachu celý zadýchaný, s tváří přitisknutou k pažbě říkal: „Pane Bože, prosím tě! Pane Bože, prosím tě!“ A pak hodil pušku na zem, rozběhl se k chundelatému, ještě teplému tělíčku a vzal ho do rukou, jež se mu chvěly a třásly tak, že ho takřka neudržel. I jí se třásly ruce, když pak hladila mrtvolku. „Stáhnem si ji a upečem,“ řekla. „A pošmáknem si na ní.“ Ten ořešák tam ovšem už není, už před lety ho někdo rozštípal na palivové dříví nebo na loukotě ke kolu vozu či na rozpory. Třeba i místo, kde kdysi stával, je už zorané a zahlazené — nebo aspoň podle těch, co ho porazili a zničili. Jenže on ví své: v jeho vzpomínkách zůstane ten strom nepodťatý, nepodťatelný a nezničitelný, nedotknutelný, ozlacený a okrášlený říjnem. To se ví, pomyslel si, člověku nejde o to, aby se na ňáký místo vrá-

130$

til, poněvadž to místo tam už ani nemusí bejt. To, proč se tam chce vrátit, jsou vzpomínky.

Najednou natáhl krk, aby viděl z okna. „To vypadá —“ a zarazil se. Ale vždyť je na svobodě. Ať se třeba celá zeměkoule doví, kde byl osmatřicet let jako Parchman,“ dořekl.

„No jo,“ odpověděl řidič. „Je to zajateckej tábor.“

„Cože?“ zeptal se.

„Tábor s válečnejma zajatcema.“

„Válečnejma?“

„Kdepak jste byl posledních pět roků, tatíku?“ zeptal se řidič. „To jste je prospal?“

„Byl jsem pryč,“ odpověděl. „Mám v paměti jednu válku, co vedli se Španělskem, to jsem byl ještě kluk, a pak byla ještě jedna, s Němcema. S kým bojovali v týdle?“

„Se všema.“ Řidič zaklel. „S Němcema, s Japoncema i s Kongresem. Pak s tím přestali. Kdyby nás byli nechali nandat to i Rusům, tak nám dneska mohlo bejt docela fajn. Jenže oni to nandali jenom Náckům a Japončíkům a pak se rozhodli udusit všecky ostatní penězma.“

Penězma, pomyslel si. A nahlas řekl: „Kdybyste měl dvacet pět dolarů a k nim našel ještě osmatřicet, kolik byste měl?“

„Cože?“ opáčil řidič. „Kvůli ňákejm mizernejm osmatřiceti dolarům bych se ani nezastavil a nesbíral je. Prosím vás, co je to vůbec za otázku? To chcete říct, že máte třiašedesát dolarů a nevíte, co s nima?“

Třiašedesát, řekl si. Tak tolik je mi let. A nato si řekl klidně: Spravedlnost ne, tu jsem nikdá nežádal: jenom poctivou hru. Nic víc. Nic víc nechtěl. Nežádal, aby mu něco pomáhalo: jen aby mu nic nebránilo. Nic jiného nechtěl, a toho teď dosáhl.

131$

Linda

ŠESTÁ KAPITOLA

V. K. RATLIFF

„To jí ani nepojedeš naproti k vlaku?“ zeptal se Chick. Pan doktor seděl u stolu, ale vůbec nezvednul oči, poněvadž jeho pozornost anebo aspoň rozhodně jeho nos byl zavrtanej do novin, co měl před sebou, jako by byl v místnosti sám. „Nejenomže přijede do města nová holka,“ pokračoval Chick, „ale ke všemu raněná válečná veteránka. No dobrá, možná že ne nová,“ pokračoval. „Třeba to není to správné slovo. Po pravdě řečeno slovo ,nová‘ je tady nejenom nesprávné, ale vyjadřuje dokonce pravý opak. V Jeffersonu ,nová‘ není, poněvadž se tady narodila a vyrostla. A i když v Jeffersonu nebo někde nová byla, byla tam nová kdysi, poněvadž ať byl někdo kdysi někde sebenovější, jakmile jednou bojoval s básníkem z Greenwich Village ve Španělsku proti Hitlerovi, nepřipadá si pak už moc nový nikde, rozhodně ne po tom, co se ten básník postaral, aby je oba vyhodil do povětří granát. To znamená za předpokladu, že je ten někdo holka. A tak prostě řekněme, že se do Jeffersonu nejenom vrací holka, která tady byla kdysi nová, i když tady už nová není, ale že se sem vrací první holka, ať už je tady nová nebo ne, jaká sem domů do Jeffersonu přijela se zraněním z války. Vojáci, osoby mužského pohlaví, se sem už vraceli, to samozřejmě jo. Ale je to první dívka, první voják ženského pohlaví, jakou jsme kdy měli, nemluvě o tom, že je to první holka, která od nepřítele utrpěla faktický zranění. Znásilnění se do toho samozřejmě nepočítá, především proto, že se nebavíme o znásilňování.“ Jeho strejček se ještě pořád ani nepohnul. „Byl bych řek, že na nádraží

135$

vyštveš celé město, aby jí šlo uvítat; z prosté sympatie a zájmu, nemluvě o lítosti: vždyť byla bojovat až ve Španělsku a měla z toho jen ten prospěch, že přišla o manžela a o oba ušní bubínky, které jí roztrhl granát, ta paní Coleová,“ povídá.

Ani na to nezvednul pan doktor oči. „Kohlová,“ opravil ho.

„Vždyť to povídám,“ řek Chick. „Coleová.“

Tentokrát mu pan doktor jméno přehláskoval. „K-oh-l-o-v-á,“ řek. Ale jak ho hláskoval, znělo jinak, než když ho vyslovil Chick. „A byl to sochař, ne básník. A nezabil ho granát. Zahynul v letadle.“

„No není divu, když byl jenom sochař,“ pokračoval Chick. „Sochař neumí samozřejmě tak mrskat nohama, aby uhnul střelám z kulometu. Sochař trčí většinu času na jednom místě. A třeba nebyla právě sobota, a tak neměl na hlavě přílbu.“

„Seděl v letadle,“ řek pan doktor, „které bylo sestřeleno. Letadlo se zřítilo a shořelo.“

„Cože?“ povídá Chick. „To nějaký sochař z Greenwich Village jménem K-O-H-L sednul fakticky do éroplánu, který nepřítel moh sestřelit?“ Oči upíral víceméně na strejčkovo rameno. „Ne nějaký Cole,“ pokračoval. „Ale K-o-h-l. To by mě zajímalo, proč si ho nezměnil. Obyčejně si ho mění, že?“

Nato pan doktor noviny složil, ale beze spěchu, a dal je na stůl, od kterýho odstrčil otáčecí židličku, a seděl, ruce sepnutý v týle. Vlasy mu začaly šedivět už v roce 1919, když se vrátil z války ve Francii. Teď už je měl skorem úplně bílý, a jak tam seděl nedbale na židli, s tou bílou houštinou, na řetízku od hodinek ten zlatý klíček, co měl z Harvardu, a v kapsičce u košile jednu tu svou fajfčičku z kukuřičnýho klasu, obrácenou vzhůru nohama jak pero či párátko, zadíval se na takovou půl-136$

minutu na Chicka: „Tohle ale z Harvardu nemáš,“ povídá. „Já myslel, že až se po těch dvou letech v Cambridgi vrátíš do Mississippi, nebudeš už třeba ani vědět, co to je“

„No dobrá,“ odpověděl Chick. „Mrzí mě, že jsem to řek.“ Ale pan doktor seděl dál klidně na židli a díval se na něj. „Heršvec,“ povídá Chick. „Vždyť jsem snad řek, že mě to mrzí.“

„Zatím tě to nemrzí,“ odpověděl pan doktor. „Jenom se stydíš.“

„To je snad totéž, ne?“ opáčil Chick.

„Ne,“ odpověděl pan doktor. „Když se někdo jenom stydí, tak nemá vztek. A ty máš vztek, že jsem tě načapal.“

„Taks mě načapal,“ povídá Chick. „Ale přesto se stydím. Co víc bys chtěl?“ Nato nemusel pan doktor ani odpovídat. „Třeba je to ještě pořád silnější než já, i po těch dvou letech na Harvardu,“ pokračoval Chick. „Třeba jsem prostě, než jsem tam odjel, žil moc dlouho mezi těma, kterým my Mississippané říkáme bílí. Nemůžeš se přece za mě stydět proto, že jsem na něco ještě nepřišel, ne?“

„Já se za tebe vůbec nestydím,“ odpověděl pan doktor.

„No dobrá,“ řek Chick. „Tak tě to na mě mrzí.“

„A nic mě na tebe nemrzí,“ řek pan doktor.

„Tak o čem se ksakru bavíme?“ odpověděl Chick.

Někdo cizí, kdo před deseti nebo dvanácti lety nežil v Jeffersonu nebo někde jinde v Yoknapatawphským okrese, by byl třeba řek, že zainteresovaná strana je Chick. Nejenom tak zainteresovaná, že žárlí na svýho strejčka, ale tak zainteresovaná, že předem žárlí, ačkoliv to jabko nebo předmět jejich sváru nejenom ještě nedorazil domů, ale ačkoliv on tu holku ke všemu deset

137$

let neviděl. Zkrátka žárlí na holku, kterou nejenom deset let neviděl, ale kterou dokonce viděl naposledy, když jí bylo devatenáct a byla dospělá, zatímco jemu bylo teprve dvanáct nebo třináct, takže mezi nima byla neslezitelná bariéra takovýho věkovýho rozdílu, že by představoval bariéru, i kdyby oběma tři nebo čtyry roky přibyly, ovšem za předpokladu, že by těch roků měla víc ta holka. Po pravdě řečeno by byl jeden řek, že chlapec, kterýmu je teprve dvanáct nebo třináct, není schopen takový žárlivosti jako dospělej; že v sobě ještě nemá dost paliva, co by tu žárlivost kvůli ňáký devatenáctiletý holce, a když už jsme tak u toho, kvůli jakkoli starý holce mezi osmi a osumdesáti, roznítilo a co by ňák dlouho či dokonce vůbec dokázalo ten oheň živit, ledaže nikdo není tak mladej, aby moh bez nebezpečí riskovat, že to palivo, co může vzplanout a vybouchnout, v sobě ještě nemá, nebo že nikdo není tak mladej, aby byl ňák dlouho bezpečnej a nemusel se strachovat, že mu stejně jako každýmu druhýmu jak se říká nezardousí srdce ten příslovečnej Lilithin pramen vlasů. Nebo že nikdo není tak starej, když už jsme tak u toho. Kromě toho bude ta holka, až se vrátí tentokrát, sice ještě poráde o ňákejch šest nebo sedum let starší než on, ale ty už nebudou žádná bariéra, poněvadž jí tentokrát bude o šest nebo sedum let víc než dvaadvacet nebo třiadvacet, a ne o šest nebo sedum let víc než dvanáct či třináct. Tentokrát nebude on žádná nevinná dětská přihlížející oběť tý smyčky, poněvadž bude zúčastněná strana, která bude bojovat za právo a výsadu, aby byla do toho lasa chycená, aby byla nejenom zardoušená, ale zardoušená první.

A vypadalo to, jako když mu přesně o todle jde; a tak do strejčka šťoural a ryl, šmátral po každý holi a po každým klacku či kusu cihly, jaký mu přišly pod ruku,

138$

jako by mu bylo teprva dvanáct nebo třináct či dokonce ještě míň, a tak popadnul například to, že Lindin manžel byl žid, ačkoliv by byl už ve dvanácti, kdyby se byl zarazil aspoň na tak dlouho, aby se nad tím zamyslel, bejval věděl, že to vůči jeho nynějšímu protivníkovi či soupeři nevydá ani jako stýblo slámy.

Právě tímhle se asi Chick prozradil — že se po strejčkovi oháněl tím stýblem, že mu předhazoval, že pan doktor byl hlavní a jedinej původce toho, že Linda odjela do New Yorku, kde na ni lidi z domova nemohli dohlížet, a tak se samozřejmě vdala za žida. Bylo to totiž před tím, než se s ní znova setkal, takže ještě nemoh vědět i všechno ostatní. Tím myslím, že ještě nemoh vědět, že už ve dvanácti měl v sobě tolika žárlivosti, kolik jí bude kdy potřebovat, ať už ve dvaadvaceti nebo ve dvaaosmdesáti, a že mu doslovně stačí ji uvidět, aby zjistil, že má stejně jako všichni ostatní chlapi právo na to, aby ho ta nová holka, co přijela do města, zardousila, a že tomu neujde, poněvadž mu v tom žádnej chlap, kterýmu už neteče mlíko po bradě, nezabrání. Když na ni v tý chvíli myslel, určitě měl před očima to, co měl před očima tenkrát ten dvanáctiletej nebo třináctiletej kluk: ne holku, ale dospělou ženskou, která má úhrnem vzato stejný rozměry a tvary jako jeho vlastní máma a která se pohybuje a patří k tomu cizímu lidskýmu plemenu, k jakýmu až na dvanáctiletý kluky patří celej ostatní svět, a která by pro něj nebyla bejvala zdaleka tak zajímavá, nebejt toho, že se jeho strejček tehdá konečně zastavil aspoň na tak dlouho, aby se na ni kouknul, a nato chytil — jak by se dalo říct — Chicka za flígr a zabral si pro sebe polovinu jeho mimoškolního času, v kterým musel Chick doručovat jeho vzkazy a odpovědi, tejkající se jejich schůzek, s kterejma pak začali po škole ve zmrzlinárně, a tím zalarmoval Chickovu pozornost.

139$

A tak když si na ni v tý chvíli vzpomínal, měl určitě před očima to, co ten dvanáctiletej nebo třináctiletej kluk. Krutibrko, dyť je málem tak stará jak naše máma. Musel se na ni doslovně znova podívat, aby uviděl to, co vidí dvaadvaceti nebo třiadvacetiletej. Krutibrko, dejme tomu, že je o rok nebo o dva starší než já, ale mužskej z nás dvou jsem já. A tak by jeden stejně jako ta cizí osoba řek, že aby někdo dokázal pociťovat tak čistou, neposkvrněnou, a jak by se dalo říct, panickou žárlivost na třicetiletýho chlapa kvůli devatenáctiletý holce — nebo kvůli holce jakýhokoli stáří mezi osmi a osmdesáti, když už jsme tak u toho, musí bejt dvanáctiletej nebo třináctiletej kluk, a že jenom dvanáctiletej nebo třináctiletej kluk ví, co jsou to doopravdický muka, vášeň, naděje a zoufalství lásky. Možná že si to člověk, stejně jako by si to myslela ta cizí osoba, myslel až do toho okamžiku, než Chick vytáh, že Lindin manžel byl nejenom básník, ale taky žid, aby s tím strejčka udeřil, a tím se bez mučení prozradil. Díky tomu by si i ta cizí osoba uvědomila, že tím vůbec nechtěl trefit Lindu: že tím chtěl trefit svýho strejčka, že nežárlí na svýho strejčka kvůli Lindě Snopesový: že žárlí na Lindu Snopesovou kvůli svýmu strejčkovi. Pak by i ta cizí osoba musela v duchu Chickovi říct: Možná že jsem ti ze začátku nedal za pravdu, ale teď si zaručeně myslíme jedno a to samý.

Nebo aspoň v případě, že by ta cizí osoba prohodila třebas jen slovíčko se mnou. Pamatuju se totiž, a byl jsem doslovně svědkem toho, jak se pan doktor tehdá zaplet Lindě do života, jak se říká lidově. Tím nemyslím tehdá, kdy si myslel, že se ona zapletla jemu do života, ani tehdá, kdy si myslel, že si jí prvně všimnul. To bylo totiž zase jí teprva dvanáct nebo třináct a pan doktor ji znal odmalička či aspoň od chvíle, co jí byl rok nebo

140$

kolik a rodiče ji začali vozit po ulici v kočárku nebo nosit, v době, kdy si člověk prvně všimne, že to mrně nejenom dostává podobu lidskýho tvora, ale podobu do ňáký rodiny, kterou on zná. A v tak malým městě, jako je Jefferson, kde nejenom zná každej každýho, ale kde každej musí každýho nejmíň jednou za čtyryadvacet hodin volky nevolky zblejsknout ve městě, ji musel kromě doby, kdy byl ve válce, vídat nejspíš nejmíň jednou tejdně. Nehledě k tomu, že ještě dřív, než ji začal poznávat a pamatovat si ji, musel vědět, že je to dcera Euly Varnerový, dítě Euly Varnerový, na který se všichni lidi z Jeffersonu a z Yoknapatawphskýho okresu, pokavaď kdy viděli Eulu Varnerovou, museli volky nevolky koukat s jakýmsi, aby se tak řeklo, úžasem, jako na ňákou malinkatou zrůdku, poněvadž pro každýho, nebo aspoň pro každýho mužskýho, kterej aspoň jednou viděl Eulu, bylo prostě neuvěřitelný, že by takovej kus ženský v jedný jediný tělesný schráně normální velikosti moh bejt oplodněnej něčím tak křehkým a prťavým, jako je v poměru k ní jedinkej mužskej; že by k oplodnění toho nádhernýho — ne: správnějc řečeno královskýho lůna, jak se říká lidově, nebylo zapotřebí soustředěnýho úsilí celý generace mladej ch mužskej ch.

Tím ovšem nemyslím dobu, kdy se pan doktor div nepřetrhnul snahou zaplíst se Lindě na několik svejch volnejch roků do života a kdy se jí do něj podle svý minky zaplítal. Tím myslím dobu, kdy se Eula Varnerová podívala prvně na pana doktora — nebo kdy mu prvně dovolila, aby se on podíval na ni, vyberte si, co chcete — a zapletla zbytek jeho života do života svýho prvního dítěte, který bylo samozřejmě holka. Bylo to něco, jako když se člověk konečně setká se ženskou, která měla bejt odjakživa jeho, jenomže už je pozdě. Se ženskou, který by v tom momentě mělo bejt takovejch

141$

šestnáct a člověku ne víc než devatenáct (jak taky panu doktorovi v momentě, kdy uviděl prvně Eulu, doslovně bylo, i když u Euly to tak docela nevychází, poněvadž byla už tehdá o rok starší než pan doktor, když nic jinýho) a na kterou se člověk poprvé podívá a v příštím momentě jí řekne: „Jste krásná. Já vás miluju. Už se nikdy nerozloučíme, co říkáte?“ a ona odpoví: „Ano, samozřejmě“ — a s ani o chlup větším zájmem dodá: „Samozřejmě že jsem krásná. Samozřejmě že mě milujete. Samozřejmě že se už nikdy nerozloučíme.“ Jenomže už je pozdě. Už je provdaná za někoho jinýho. Až na to, že nebylo pozdě. Pozdě není nikdy a ani nikdy nebude, ať je člověku kolik chce, ovšem za předpokladu, že nepřestane bejt ten devatenáctiletej kluk a tý šestnáctiletý holce to řekne přesně v tom jediným ze všech momentů, kterýmu může říkat ten můj. Jak by totiž mohlo bejt pro devatenáctiletýho kluka vůbec někdy pozdě, jak by totiž ta šestnáctiletá holka, který něco takovýho řek, mohla kdy přijít k úhoně, ať měla mezitím sebevíc manželů, ovšem za předpokladu, že je to ta, která člověku nemohla odpovědět jinak než „samozřejmě“? A i když nosí v břichu či dokonce v náručí všem na očích doslovnej důkaz tý úhony nebo i když se jí ten důkaz drží za sukně, není pro toho kluka žádnej kumšt udělat z tý šestnáctiletý holky a přes ten důkaz nevinnou oběť a vrátit jí její původní neposkvrněnost, poněvadž ji samosebou nemohlo oplodnit žádný jiný semeno než jeho, ať se kdo chce chvástá, že ten faktickej nástroj byl on.

Jenomže todle pan doktor tehdá ještě nevěděl. Hlavně proto, že byl moc zaneprázdněnej. Tím tehdá myslím den, kdy Eula prošla prvně po jeffersonským náměstí, kde ji musel uvidět nejenom pan doktor, ale celej Jefferson, tu dobu, kdy Flem konečně vyžral strejčka

142$

Billyho Varnera i Francouzovo Zátočí, a tak se musel přestěhovat na jinou pastvinu a Jefferson se mu k tomu hodil stejně jako každý jiný místo, poněvadž, jak se říká lidově, všecky špice od kola dojdou dřív nebo pozdějc k loukoti. Anebo se po tom, co mě připravil o půlku kavárny, která kdysi patřívala mně a Groverovi Winbushovi, už nemoh Jeffersonu vyhnout, a poněvadž neexistoval žádnej jinej rychlej a šikovnej způsob, jak dostat Grovera do Francouzovýho Zátočí, musel si prostě, než ho vykázal ze zbytku tý kavárny, udělat v Jeffersonu aspoň zastávku.

Zkrátka, pan doktor ji konečně uviděl. A tak se dostal nejenom s holejma rukama, ale prakticky nahej do zápasu, v kterým si nemoh dovolit udělat nic jinýho než ho prohrát — on, pan doktor, svobodnej mládenec, kterej v tom městě výrost a kterej pozdějc potřeboval absolutorium z Harvardu a doktorát z filozofie z Heidelbergu, aby byl dost pevnej v kramflekách a doved si poradit s normálníma, obyčejnskejma lidma z Yoknapatawphskýho okresu, který nechtěj nic než porušit pár nepříjemnejch zákonů, co jim stojej v cestě, nebo si vzít z pokladny hrstku okresních peněz —, do zápasu proti Eule Varnerový, která nepotřebovala žádný školy, poněvadž aby představovala pro každou osobu mužskýho pohlaví v dostřelu soužení a nebezpečí, k tomu jí stačilo to, co dostala od Pánaboha, totiž stát, dejchat a třeba se občas projít. Kdyby byl pan doktor todle utkání vyhrál, byl by dopadnul jak ten pavouk, kterýmu skončej líbánky tím, že mu jeho družka sežere poslední nohu. A to nejspíš věděl, poněvadž mu bylo devatenáct a měl už za sebou jeden rok na Harvardu. Todle by ovšem měl devatenáctiletej kluk o ženskejch vědět i bez Harvardu, čistě instinktivně, stejně jako dítě ani zvíře nemusí strčit ruku nebo nohu doslovně do ohně, aby poznalo, že pálí.

143$

Ale i takovej devatenáctiletej kluk, co řekne: „Jste krásná a já vás miluju,“ by měl vědět, jestli ten, kdo mu na to odpověděl: „Samozřejmě,“ je šestnáctiletá holka nebo tygr.

Zkrátka, pan doktor se do toho zápasu, od kterýho nemoh čekat, slibovat si nic jinýho, než že ho prohraje, a kterej si měl přát prohrát, poněvadž prohra by měla za následek jenom ňákou tu odřeninu, řítil hlava nehlava, a přitom neměl v ruce žádnou zbraň, s kterou by moh bojovat, měl jedině talent zůstat až do konce života devatenáctiletej, takže se dokázal ztotožnit s tím mladým McCarronem, co mu nejenom nasadil parohy, dřív než on vůbec Eulu uviděl, ale co mu je pod tím nebo oním jménem nasazoval i pak, kdy už to pan doktor vzdal; Flem totiž možná neměl žádnej důvod k tomu, aby jezdil akorát do Jeffersonu, třeba pro něj byla jedna špice kola jako druhá, poněvadž vlastně nechtěl nic jinýho než ráf. Nebo třeba ani nevěděl, že má ňákej důvod stěhovat se do Jeffersonu. Nebo třeba ženáči k takovejmdle věcem žádný důvody nepotřebujou, poněvadž maj ženu. Nebo k nim možná žádný důvody nepotřebujou ženský, z toho prostýho důvodu, že nikdá o žádnejch důvodech neslyšely a že by je nerozpoznaly, ani kdyby stály proti nim, možná že ženský nedělaj nic z ňákýho důvodu, ale z ňáký potřeby, při který jim nikdo nemoh nebo neuměl pomoct a při který je jim ochotnej pomoct jen ňákej mužskej, co ještě neví svý; to chlapům, a ne ženskejm vadí, že něco neznaj, a maj z něčeho vítr jen proto, že náhodou nevěděj, co to je.

A tak to nezpůsobil žádnej Grover Winbush a to, čemu by se dalo říct druhá polovička mý a jeho kavárny, co se Flemovi bimbala pod nosem od chvíle, kdy madame Snopesovou přivez do Jeffersonu, aby mohla to odpoledne, kdy ji pan doktor musel zmerčit, ať už

144$

nastalo kdy nastalo, přejít náměstí. A nezpůsobila to ani Eula, to způsobil ten mladej McCarron. Byl jsem toho částečně svědkem a zbytek znám z vypravování. To jaro totiž všichni lidi v okruhu do osmi kilometrů od Varnerovic krámu o ničem jiným nemluvili. Od určitý chvíle v březnu až do závěrečnýho rozuzlení nebo řeže, ke který pak došlo jednou večír v červenci hned za mostkem přes potok pod Varnerovic stavením, byl ten případ pro celý Francouzový Zátočí i pro celý okolí ohnisko pozornosti, aby se tak řeklo — ten mladej McCarron vtrhnul totiž do Francouzovýho Zátočí mezi všechny ty Bookwrighty, Binfordy, Quicky a Tully, co už takovej rok přivazovali opratě bryček a mulů, na kterejch jezdili, k plotu Willa Varnera, odnikud, zčistajasna a bez výstrahy jak ňákej levhart do ohrady s ovcema. Vtrhnul mezi ně jak ňákej jelen z lesů, kterej přeskočí plot zahrádky a už dupe po mírumilovný domácí mrkvičce, dýních a lilkách, po všech těch, co si až do tý ’ doby mysleli nebo aspoň doufali, že doslovně ohrožujou a oblíhaj Eulinu panenskou citadelu, a který ani nestačili uskočit, natož si krejt hlavu. Nejspíš si o sobě mysleli — v tomdle smyslu se po pravdě řečeno tak trochu po Zátočí i chvástali —, že i oni jsou náramně bezuzdný, ale jen do chvíle, kdy tam přišel, kde se vzal tu se vzal, zjevil se tam jak ňákej jelen z lesů on, jako by byl Eulu neomylně vyčmuchal z mnohokilometrový dálky, a dokonce už dávno, jenom tak z povětří, a pak si to jak šíp namířil rovnou tam, kde čekala, i když třebas nečekala vyloženě na něj, jenom na ňákýho divokýho, silnýho jelena, na ňákýho jelena, kterej by byl tak silnej a tak divokej, aby si ji zasloužil a aby na ni stačil.

Ba ba. Byl to pořádnej divočák, jak se říká lidově: divokej, přímo z hor, s ocasem pozvednutým a s očima, který mu jen jen blejskaly. I ty Bookwrightové, Quicko—

145$

vé a Tuliové dokázali totiž bejt na tý domácí pastvině a v tý rezervaci Francouzovýho Zátočí pěkný divočáci za předpokladu, že na naše území označený výstražnejma tabulkama vniknul ňákej nevázanej, toulavej, nezvanej cizák. Po pravdě řečeno dokázali se vší nevinnou družností a kamarádstvím kopat a vyrážet zuby, prašti kam prašti, i jeden druhýmu, a pak si říct co jsme si odpusťme si, a když bylo zapotřebí, tak se spřáhli a byli právě tak ochotný rozdávat i přijímat rány při uštědřování lekce ňákýmu přespolnímu cizákovi, kterej bydlel o osm nebo deset kilometrů dál a měl si zůstat doma, poněvadž u nás neměl co pohledávat a nikdo ho tam nepotřeboval ani nechtěl, ale kterej náhodou někde zblejsknul Eulu, nebo se o ní třeba jen doslechnul od někoho dalšího, kdo ji uviděl ujít tři nebo čtyry metry, a tak prostě neodolal a jednu neděli večír vmáčknul svou bryčku nebo mula mezi ostatní, co stáli u Varnerovic tyčkovýho plotu, jenže když se pak ve vší nevinnosti vracel po silnici kolem gumovníkový a cypřišový houštinky s hlavou plnou snů o Varnerovic samičce, tak to sjednocený bratrstvo vyrazilo z houštinky, ty sny mu z hlavy vytlouklo, nato ho postříkalo vodou z potoka, hodilo ho zpátky do bryčky nebo na mula, omotalo opratě kolem odkrápky biče nebo kolem hrušky sedla a obrátilo ho směrem, kterým bydlel a odkaď by, kdyby byl měl kapku rozumu, nebyl nikdá odjel, nebo aspoň ne jejich směrem.

jenže tendlenc novej bylo úplně jiný zvíře. Tamto byli totiž — včetně těch příležitostnejch samopozvanců — divočáci jen podle obyčejnskejch nebo možná obecnejch měřítek Francouzovýho Zátočí, kdežto McCarron se jakýmukoli měřítku vymykal. Ještě nepoznal udidlo, ne protože by se ho bál, ale protože se mu zatím na světě líbilo bez něj. Mezi tamtěma nebyl jedinej, kte—

146$

rej by se mu moh sám postavit, a když se pak spřáhla, sebrala kuráž a postavila se mu celá jejich smečka, která jindy ani na vteřinku nezaváhala a schovala se v tý houštince a vyrazila proti každýmu vetřelci, co přišel očuchávat Varnerovic plot, bylo už pozdě. Příležitost se jim k tomu arci naskytla už dřív, a nejednou. Dokonce mockrát. Po pravdě řečeno jim k tomu příležitost poskytnul sám McCarron už tolikrát, že se na konci máje už neodvažovali jít ve Francouzovým Zátočí po setmění po silnici, ani když byli na dohled od domova některýho ze svejch vlastních řad, pokavaď nebyli aspoň tři. Todle byl totiž divočák jinýho ražení, přihnal se zčistajasna bez výstrahy rovnou z velký hory a uzurpoval pro sebe, jak by to vyjádřil pan doktor, to, co bylo pro celej jeden úsek severního Missippi už rok nebo dva, aby se tak řeklo, gynekologický ohnisko pozornosti. Ne že by Eulu ukořistil: ne že by přijel na koni, mrsknul s ní za sebe a odcválal, ale prostě tam vtrhnul, všecko jim vzal a dokonce je odtamtud ani nevykázal, spíš si je držel po ruce jak ňákej sbor, jak by se dalo říct, nebo třeba jenom jako koření, jako člověk, kterej by jed vodní meloun a postavil si k ruce pět nebo šest slánek, a pak bylo najednou pozdě, poněvadž Eula byla nejspíš, aspoň pokaď oni nebo Francouzovo Zátočí vědělo, už těhotná s Lindou.

Jenže podle mýho se to událo drobátko jináč. Mně by se víc líbilo, kdyby se to přesně takhlenc neodehrálo. Mně by se víc líbilo, kdyby bylo došlo ke všemu tomudle naráz. Nebo vlastně ani todle není tak docela správný. Podle mě by bylo hezčí, kdyby ta pětice strašpytlů, těch místních hřebců to, kvůli čemu nakonec sebrala odvahu a snažila se tomu zabránit, sama přivodila. Na kraji hradeb tý zatím neztečený a aby se tak řeklo panenský citadely balancovalo totiž všech sedum: Eula,

147$

McCarron i těch pět Tullů, Bookwrightů, Turpinů, Binfordů a Quicků. Ještě totiž nedošlo k tomu, co by ty Tuliové a Quickové nazvali tím nejhorším, co by je mohlo postihnout. Tím nemyslím jenom to nejhorší, pokavaď jde o Eulinu neposkvrněnost, ani pokavaď jde o zničení pověsti domu strejčka Billyho Varnera, ale pokavaď jde o ty dvouroční investice bryček a mulů, co bejvali přikšírovaný k Varnerovic plotu a co by bejvali měli bejt doma, aby si do východu slunce kapku odpočli, než se budou muset vrátit na pole orat, stejně jako ta pětice, co je tam držela polovinu noci přivázaný a co byla nucená žít v neustále se měnícím spřeženectví čtyr proti tomu pátýmu, o kterým si zrovna mysleli, ať už to byl kterejkoliv, že je v tom dostihu předbíhá, nemluvě o tom, že se všech pět muselo dát jak na povel do kupy pokaždý, když se tam zjevil bez výstrahy ňákej zbloudilej vetřelec s hlavou plnou toho tyčkovýho plotu.

A tak by se mi víc zamlouvala představa, že k tomu došlo až pozdějc. Nevím, nač Eula s McCarronem čekali. Tím chci říct, nač čekal McCarron, protože Eula na nic nečekala. Eula nejspíš ani nevěděla, co slovo čekat znamená, stejně jako to neví a ani vědět nepotřebuje půda, hlína, země nebo co to v ní je, co způsobuje, že semeno v pravej čas vzejde. Aby totiž někdo věděl, co znamená čekat, musí bejt tak ustrašenej nebo slabej či nejistej, že ví, co znamená netrpělivost nebo spěch, a to Eula jakživo vědět nepotřebovala o nic víc než půda. Stejně jako půda na poli potřebovala jedině bejt, dokavaď nepřijde ten pravej čas, ten pravej vítr, to pravý slunce, ten pravej déšť; dokavaď po pravdě řečeno ten nízkej zahradní plůtek nepřeskočí ňákej jedinečnej divočák z vysoký hory či z modrýho nebe, kterýho konečně omrzelo jenom stát s hlavou vzhůru a s pyšným výrazem mezi těma ovcema. A tak to byl McCarron, kdo

148$

tak dlouho odkládal to, jak by se dalo říct, nevyhnutelný. Třeba proto, že musel prostě chvíli mezi těma ovcema postát. Třeba to bylo taklenc: třeba se zkraje jenom obrovsky bavil, třeba si s těma bookwrightovskejma a quickovskejma ovcema pohrával a trýznil je, aby zjistil, kolik si toho nechaj líbit, než se na okamžik rozpomenou, že jsou sice možná než ovce, ale že jich je zato pět, a to riziko s ním konečně podstoupěj, jako by byl jenom další z těch normálních profesionálních místních nebojsů, s jakejma jsou zvyklí si poradit.

A tak si člověk doved domyslet, nač těch pět čekalo. Byli to nábožný lidi. Tím chci říct, že pokavaď se jim nenaskytlo něco jinýho, chodili v neděli do kostela a ve středu na večerní shromáždění. Kostel byl totiž na zakončení jednoho tejdne a na zahájení dalšího stejně dobrej jako cokoliv jinýho, zvlášť proto, že v neděli dopoledne nebylo moc kam jinam jít; nemluvě o tom, že když byl kostel zaneprázdněnej zpíváním nebo modlením či posloucháním kázání, dalo se za studní hrát v kostky; a kromě toho věděli, že skorem každej středeční večír se dá splašit ňáká mladá holka, kterou je možný vlákat do křovisek, než si její táta či máma povšimne, že není v kostele. A možná že ani nepotřebovali to kázání slyšet, poněvadž Samson a Dalila nebyli nejspíš první, co vymysleli ten eufemismus se stříháním vlasů. Takže třeba jenom čekali, až dostanou příležitost utýct se k tomu poslednímu zoufalýmu, pudovýmu, zděděnýmu prostředku, aby se tak řeklo, prostředku, kterej má k dispozici každej mladej (nebo i starej) chlap, co si potřebuje vyřídit s někým oučty kvůli holce. A tak člověk v podstatě věděl, nač čekaj. Byli by samozřejmě radši uchovali tu Varnerovic panenskou citadelu nedotčenou, aspoň do tý doby, než bude mít jeden z nich štěstí nebo najde knif, jak se splejt těch ostatních čtyr

149$

na tak dlouho, aby ji stihnul poplenit. Ale když se do toho zamíchal ten nezvanej borec a všechno zmařil, mohli jeho vpádu a loupeže použít nejenom k pomstě, ale i k tomu, aby mu definitivně zatrhli strkat nos do čehokoliv ve Francouzovým Zátočí.

Přirozeně ne tak, že by se založenejma rukama číhali jak skety, až ho přistihnou v momentě, kdy bude vyplivanej a vyčerpanej rozkoší a úspěchem. Takový chudinky zase nebyli. Ale poněvadž mu nemohli zabránit ve vítězství, chtěli ho aspoň přistihnout v momentě, kdy si nedává pozor, kdy je jeho duše ještě příjemně rozptýlená a rozdělená mezi to, co by se dalo nazvat hloubáním nad nedávnou minulostí, která se odehrála večer před tím, a nadějema do bezprostřední budoucnosti, která nastane v několika minutách, jen co bryčka dojede na příhodný místo, kde se dá přivázat kůň. A tak si ho vyčíhali a přepadli ho ze zálohy. Jenže se samozřejmě pletli. Ještě totiž k ničemu nedošlo. Tím chci říct, že mně by se líp zamlouvala představa, že ta citadela zůstala až do toho momentu panenská. Ne: tím chci říct, že z principu dramatický věrohodnosti nepřipustím nic jinýho, než že se všechno sběhlo jeden a ten samej večír a že došlo ke všemu naráz: že by na to ten mladej McCarron, co byl ve srovnání s těma pětima jak divokej jelen obklopenej stádem koz, sám nestačil, že na to, aby byla ta citadela popleněná, natož pak to lůno oplodněný, bylo zapotřebí všech šesti: byla červencová noc, bryčka sjížděla z kopce, až pak ta pětice uslyšela, že po mostku přes potok předusaly koňský kopyta, a tak si konečně dodala odvahy k tomu poslednímu zoufalýmu tahu a vyvrbila se z toho známýho houští, odkaď až do tý chvíle ty místní berany, co tam neoprávněně vpadli, zvládala tak snadno a tak hladce, že si pak ani nepotřebovala oprášit ruce.

150$

Přirozeně si s sebou nepřivezla žádný čumily a po prvních dvou nebo třech minutách tam nezbejval jedinej svědek, poněvadž ten ležel v bezvědomí v příkopě. A tak jsou moje dohady — i když je to jen, jak se říká lidově, hypotéza a budu ji teprva muset dokázat — asi stejně správný jako dohady kohokoliv jinýho, a možná správnější, poněvadž jsem zainteresovaná strana. Po pravdě řečeno to nemuselo trvat ani tři minuty — od chvíle, co jeden z nich skočil, chytil koně u huby a ty ostatní čtyry se vyřítili, že vytáhnou McCarrona z bryčky, ovšem za předpokladu, že v ní v tý chvíli ještě bude a nebude zdrhat mezi křoviskama vzhůru po potoce, poněvadž si honem vybral mezi rozvahou a chrabrostí a vyflajznul se na to, kdo to vidí, jak se to stalo v případě nejednoho hbitýho nájezdníka.

Jenže McCarron podle těch do země vydupanejch důkazů, na který se lidi chodili druhej den dívat, nic takovýho neuďál, i když ne z důvodů, co jsem tady uved. A z těch důkazů se ovšem nedalo vyčíst, kde se tam vzala ta špice od kola, co McCarronovi přerazila ruku: jenom to, že McCarron pak na silnici držel špici ve svý zbejvající ruce, zatímco se Eula, která stála v bryčce, rozháněla oběma olověným koncem obrácenýho biče jak motykou nebo sekyrkou a tloukla s ním po každý hlavě, co se k ní přiblížila.

Trvalo to necelý tři minuty — nanejvýš. Víc ani nebylo zapotřebí. Víc to ani nechtělo: bylo to prostý a jednoduchý — obyčejnská, prostá a jednoduchá záležitost, stejně prostá, jednoduchá a nenáročná, jako když se přihrne přílivová vlna nebo spustí průtrž mračen, který se spokojej s jedním náporem — a slyšet bylo jenom důkladný dupání, zrychlenej dech a sakrování; vidět toho moc nebylo, jenom jakousi změť propletenejch stínů kolem koně (Ten stál jak přibitej. Však taky trávil

151$

po valnou část svýho života léto na Willově pile a stál na dvoře i tenkrát, když Will vyháněl Aba Snopese ze stavení, z kterýho mu Ab už dva roky neplatil nájem, a to se silně podobalo cyklónu, rozhodně nejvíc ze všeho, co kdy Francouzový Zátočí zažilo; tvrdilo se, že Will může dojet na nádraží, vylízt z bryčky a koně ani nepřivázat na dobu, než projede vlak; a léto nato byl ten kůň přivázanej k vratům ohrady ve chvíli, kdy ty vrata až na panty zdecimovali divoký texaský poníci, co si je Flem Snopes přivez tenkrát z Texasu a co se pak přehnali přes Francouzový Zátočí.) a kolem bryčky a občasnej záblesk hickoryový špice od kola, změť promíšenou úderama tím olovem vylitým bičištěm, co dopadaly na ty lebky z Francouzovýho Zátočí a zněly, jako když někdo buší do ananasovýho melounu.

A tak zůstal na silnici jenom kůň s prázdnou bryčkou; stáli tam jak ňákej strom nebo kus skály či stodola nebo po čem se ta přílivová vlna či ta průtrž mračen, která využila svýho práva, nedravě rozmáchla, než zase zmizela, a jedinej zbylej svědek (byl to Theron Quick, ještě po tejdnu mu bylo vzadu na lebce po tom olovem vylitým bičišti od bryčky znát jelito) ležel v bezvědomí v bejlí u silnice; a teprva pak k tomu podle mě došlo. Netrvám na tom, ani se nehádám, že k tomu došlo akorát taklenc. Jenom prostě odmítám uznat, že by to bejvalo mohlo bejt jináč, poněvadž mezi tím, jak to muselo bejt a jak to mohlo bejt, neexistujou žádný jiný přijatelný možnosti.

A tak nedošlo ani k žádný přestávce. Tím myslím jako v tom pohybu, v tom toku dalších událostí, od momentu, co ta pětice vyrazila z houštiny a chytila koně, přes všechno to sakrování, dupání a těžký oddychování až ke konečnýmu prolítnutí krz keře a k posledním překotnejm doznívajícím krokům to byl jeden nepřestajnej

152$

pochopitelnej úprk, poněvadž ty čtyry si museli nutně myslet, že je Theron mrtvej. Zůstalo tam jen pokojný ticho, temná silnice, uprostředka který stál tiše kůň s bryčkou, a Theron Quick, kterej spal pokojně v bejlí. A tehdy k tomu podle mě došlo: návazně na to a vlastně bez pauzy. A ta panenská bašta nejenom kapitulovala a byla ztečená, ale samo to lůno bylo oplodněný, a tomu dítěti, tý holčičce, Lindě, byl vdechnutej život přímo na tý silnici, kde Eula musela McCarronovi nejspíš podpírat zlomenou ruku, zatímco kůň nad nima stál pod hvězdama jako taková ta zavěšená hlava lovecký trofeje, co trčí na zdech salónu nebo knihovny nebo (mám dojem, že se tomu dneska tak říká) pracovny. Po pravdě řečeno to asi taky trofej byla.

A tak jsme se ani nenadáli a Will Varner měl neprovdanou těhotnou dceru. Tím chci říct, že neprovdanou těhotnou dceru mělo Francouzový Zátočí, poněvadž když v těch dobách někdo řek „Francouzovo Zátočí“, usmíval se vlastně na strejčka Billyho Varnera a naopak. Jestli totiž byla Eula Varnerová ňákej přírodní jev jako třeba cyklón nebo přílivová vlna, tak strejček Billy zrovna tak, už tehdy, kdy mu ještě nebylo víc než čtyrycet. Tak dlouho skupovával lacino dlužní úpisy, retenční práva a tak dlouho nafukoval oučty za zemědělský potřeby a vyháněl pachtýře, až Francouzový Zátočí zmizelo, a lidi, z kterejch se skládalo, si museli dávat zatracenýho majzla, aby se podle toho chovali, pokavaď nechtěli žít pětatřicet kilometrů jihovýchodně od Jeffersonu ve vzduchoprázdnu.

Ten, kdo měl na místě zachránit čest Varnerovic rodiny, byl přirozeně mladej McCarron. Když se lidi dostali z prvního zděšení, tak si všichni do jednoho pomysleli, že mu právě o to šlo. Byl jediný dítě, jeho máma byla zámožná vdova až odkaďsi z Tennessee, ale

153$

osud tomu chtěl, aby se náhodou ocitnul někde, kde osud stejně jako v případě pana doktora a Manfreda De Spaina o rok pozdějc chtěl tomu, aby uviděl Eulu Varnerovou. Ale poněvadž byl jedináček, měl zazobanou mámu a dostal vzdělání jen v takový tý módní nóbl škole, byl by jeden přirozeně čekal, že veme nohy na ramena a nezastaví se, ani aby si dal sesadit tu zlomenou ruku, natož pak aby čekal, až Will Varner šáhne po brokovnici.

Jenže by se mejlil. Třeba člověk z centra přírodní katastrofy prostě neuteče — může ho odhodit odstředivá síla nebo se člověk třeba tý katastrofě pokusí předem vyhnout, pokavaď má ždibec rozumu. Ale jakmile je jednou v jejím centru, svoje plány ani rozhodnutí už změnit nemůže. Nebo se možná v tomdle případě rozhodnul v centru tý katastrofy dokonce zůstat, dokavaď mu to neurve ruce i nohy, co mu ještě zbejvaj, stejně jako by se k tomu s největší pravděpodobností rozhodnuli všecky ty Quickové, Tuliové, Bookwrightové a další. Nehledě k tomu, že byl v tý fajnový škole a že v ní i za tu krátkou dobu, co byl vystavenej jejímu vlivu, načuchnul jejíma vysokejma tradičníma měřítkama cti a rytířství. Zkrátka to nebyl on, ale Eula, kdo nechal tu od much podělanou čest Varnerovic rodiny ve štychu. Takže dál se to člověk musí už jenom domejšlet. Nakonec to přec jen možná způsobil ten mladej McCarron. Třeba se ho ta odstředivá síla než jen jednou lehounce dotkla, a už se začal sypat. Ten prostej přírodní jev třebas neočekával, že se srazí s druhým jevem, natož pak s přírodním, ale třebas čekal nebo prostě doufal, že to bude něco aspoň tak tvrdýho, aby se to při prvním nárazu neodrazilo a nepřišlo to o ruku nebo o nohu. Podruhý by to totiž mohla bejt hlava, a to by znamenalo zároveň i život, a pak by byla veškerá ta síla, moc, ta

154$

nezastrašitelná odvaha dávat, brát i nýst následky, který takovej jedinečnej jev ženskýho rodu musí v tom kterým jedinečným okamžiku projevit, přišla nazmar, vniveč. Tím nemyslím lásku. Přírodní jevy mají právě tak malý ponětí o tom, co je to láska, jako o tom, co je to zděšení, nejistota a nemohoucnost, který člověk musí bejt schopnej pociťovat, jestli má poznat, co to znamená čekat. Když si řekla (a to si nejspíš řekla): Další taková epizoda na mostku přes potok, by ho mohla úplně vyřídit, nešlo jí o blaho mladýho McCarrona.

Zkrátka a dobře, druhej den ráno z Francouzovýho Zátočí zmizel. Předpokládám, že to byla Eula, kdo zastrčil do odkrápky pozůstatek toho bičiště a obrátil bryčku zpátky na kopec. Rozhodopádně zbudili Willa a Will v noční košili (bez pušky: než objevil, že potřebuje brokovnici, mohlo trvat víceméně osmadvacet dní; zatím bylo zapotřebí, aby vzal do ruky svý veterinářský nádobíčko) zflikoval McCarronovi ruku, aby moh McCarron dojet domů nebo někam, kde by si ho vzal do parády někdo lepší než místní felčar, co léčí muly a krávy. Ale nejmíň ještě jednou se v Jeffersonu objevil, za takovej měsíc, přibližně v době, kdy Eula nejspíš zjistila, že jestli honem honem nezmění svůj stav, změní se ten stav sám od sebe. A dokonce zaplatil poštovnímu kurýrovi, aby Eule extra doručil soukromej písemnej vzkaz. Ale když ani to nepřineslo žádnej vejsledek, tak zmizel. A ejhle, asi za šedesát nebo sedumdesát dní po tom večeru, co se na mostku přes potok odehrál ten kvalifikační turnaj — jestli někdo čekal, že se ve Varnerovic rezidenci nebo kolem strhne ňákej poprask, tak se i v tomdle zmejlil: bylo to jenom nenadálý oznámení, který málem předběhla vlastní svatba — zmiznuli zničehonic přes noc z Francouzovýho Zátočí i Herman Bookwright a Theron Quick, i když se podle mý minky

155$

neměli ani tak čím chvástat, jako si spíš přáli, aby se chvástat čím měli, a Eula si vzala Flema. A za další tejdenek, než Will Flema dokopal— aspoň jak si myslel — k tomu, aby se s jakožto jedinou náhradou za věno spokojil s opuštěnou usedlostí starýho Francouze, odjela Eula s Flemem do Texasu, kterej je tak daleko, že byla naděje, že až se vrátěj, bude to Snopesovic novorozeňátko vypadat aspoň jakžtakž manželsky nebo možná že chci vlastně říct hodnověrně. Nehledě k tomu, že jak se dalo předpokládat, stráví i většinu svý prenatální existence v Texasu, takže nikoho nepřekvapí, že se mu už prořezávaj zoubky. A když se pak za rok vrátili do Francouzovýho Zátočí, stačilo, aby si každej, kdo byl takovej šťoura, aby poznamenal, že ta holčička je na tříměsíční děcko pořádnej klacek, připomenul, že i ty tři měsíce, co je na světě, bylo v Texasu.

Bylo to přesně čtrnáct měsíců po tom prvním střetnutí, po kterým mladej McCarron začal praskat ve švech. Ale ne že by čekala. Takovej přírodní jev, jako byla Eula, nikdá nečeká. Jenom existovala, dejchala, seděla s tím nemluvnětem v houpacím křesle na Varnerovic přední verandě, než Flem promění dost peněz na šedesát stříbrnejch dolarů, který zahrabe v růžový zahradě na usedlosti starýho Francouze někde, kde je já, Henry Armstid a Odum Bookwright musíme najít. A i ten den, co se stěhovala s Flemem do Jeffersonu, aby se Flem moh vrhnout na Grovera Winbushe a doslovně ho vyhnat i z druhý půlky kavárny, co kdysi patřívala mně a Groverovi, ještě pořád jenom existovala, dejchala a seděla s tím děckem na voze. A když s tím děckem a s Flemem bydlela v plátěným stanu za kavárnou a občas přešla náměstí, kde konečně Manfred De Spain, ten McCarron, co se neleknul ani se nesesypal, když se srazili, zvednul oči a uviděl ji, ještě pořád jen existovala,

156$

dejchala, i když už neseděla, ale stejně jako přílivová vlna nepotřebovala vědět, že je na tý správný špici, po který se dostane na ten správnej ráf. Manfred De Spain neměl žádnou z těch vzácnejch vejhod jedináčka zámožný ovdovělý mámy, která bydlí po hotelích na Floridě, když má synáčka v některý tý fajnový škole na Východě, ten musel vytlouct, co se dalo, z toho, že je synem obyčejnýho důstojníka konfederační kavalérie, a že vychodil West Point a dostal se do yankeeský armády, jak by ji nazval jeho táta, s kterou pak odjel jako poručík na Kubu a vrátil se s klikatou jizvou přes celou jednu tvář, s jizvou, o který lidi, co ho chtěli potřít ve volbách na úřad starosty, roztrušovali, že vůbec nepochází od španělskýho bajonetu, ale od sekery jednoho seržanta z Missouri, s kterým hrál De Spain v kostky: ale ať už to byla pravda nebo ne, brzy se ukázalo, že to nijak není na závadu tomu, aby byl zvolenej starostou Jeffersonu a pozděj, když k tomu nastal čas, prezidentem banky plukovníka Sartorise, natož pak tomu, aby si, když k tomu nastal čas, začal s paní Varnerovou.

O panu doktorovi nemluvím. Nebyla to smůla, že se i on ocitnul na tom ráfu, poněvadž přílivový vlny se nestaraj o ňáký štěstí nebo smůlu. Byl to jeho osud. Prostě ho to náhodou přejelo jak mravence, co leze po špici, kterou si vybral ňákej slon, poněvadž zjistil, že ji potřebuje nebo že by mu vyhovovala. Nešlo o to, že by se byl narodil moc brzo nebo moc pozdě nebo dokonce někde, kde se narodit neměl. Narodil se v přesně správnej čas, jenomže v nesprávným obalu. Jeho osud a sudba tomu nechtěly, aby se i on narodil v ňáký výjimečný mccarronovský schráně, a ne v tom křehkým obalu s kůžičkou tenkou jako pavučinka, jak by se dalo říct, s kůžičkou z nekonečnejch, beznaděj nech tužeb, kterou ho pámbíček obdařil.

157$

A tak se řítil hlava nehlava do utkání, od kterýho si nemoh přát nic lepšího, než aby ho honem honem prohrál, poněvadž jakýkoli zdání nebo náznak sebenepatrnějšího vítězství by ho zničil jak blesk, a Flem zatím dál pomalu spásával nový jeffersonský pastviny a dál bydlel se svou ženou a s děckem ve stanu za kavárnou a vlastnoručně smažil hamburgry, když pak i Grover Winbush zničehonic jednoho krásnýho dne zjistil, že mu ta polovička kavárny, co ještě zbejvala, už nepatří. Nato i Rouncewellovi, který byli do tý doby tý minky, že jsou majiteli hotelu, co mu madame Rouncewellová na rozdíl od ostatních lidí z Yoknapatawphskýho okresu, který mu říkali Rouncewellův hostinec, říkala Obchodní hotel, zjistili, že se mejlili a že tam teď bydlí rodina Flema Snopese, poněvadž je z něj za takovej měsíc vystrnadil a Francouzovo Zátočí dodalo do stanu za kavárnou dalšího Snopese, aby tam smažil hamburgry, poněvadž Flem už byl správcem elektrárny. To správcovství mu obstaral Manfred De Spain, kterej v tý době už nejenom znal Eulu, ale byl i starostou Jeffersonu.

Ale pan doktor se pořád snažil, přestože aspoň jednou denně musel pozorovat, jak jeho smrtelnej vítěznej soupeř a přemožitel vchází nebo vychází z kanceláře starosty a jede přes náměstí buď tam nebo sem v červeným, mosazí zdobeným roadsteru E.M.F., jakej skorem nikdo ze severního Missippi, natož pak z pouhýho Yoknapatawphskýho okresu v životě neviděl: jak jede přímo do uličky za vánočním bálem Dámskýho komitétu, kde se s ním pak pan doktor pokusil holejma pěstma poprat, ale kde ho manžel jeho sestry zvednul z bláta a držel tak dlouho, aby Manfred De Spain stačil zmiznout z dohledu, a pak ho dovez domů do koupelny, umyl ho a řek mu: „Co tě to krucinál napadlo? Copak

158$

nevíš, že se neumíš prát?“ a pan doktor, jak se nahejbal nad umyvadlo a snažil se chuchvalcem hedvábnýho papíru zastavit krvácení z nosu, odpověděl: „To samozřejmě vím. Ale můžeš mi navrhnout lepší způsob, jak se to naučit, než je tendle?“

A nepřestal se snažit až k tomu poslednímu zoufalýmu tahu, kterým se vrátil do minulosti, k tý záležitosti s mosazí z elektrárny. Tím myslím tu hromadu starejch vyřazenejch kohoutů, ventilů a kusů mosaznejch trubek, starejch ložisek a podobně, co se v elektrárně vršily a vršily, až jednou, když už tam Flem jako správce vládnul druhej rok, zmizely, i když se neobjevil žádnej přiměj důkaz ani po tom, co se ztratily mosazný ventily od obou kotlů a co se zjistilo, že byly nahražený zašroubovanejma ocelovejma špuntama; a tak museli městský revizoři nakonec za správcem a co nejšetrnějc ho uvědomit, že ta mosaz chybí, a Flem přestal na chvíli žvejkat a zeptal se: „Kolik?“ a zaplatil jim ji, a když pak druhej rok znovu prošli knihy, tak zjistili, že se minulej rok přepočítali, a tak za ním zašli znovu a podotkli, že se zmejlili, a Flem přestal na chviličku žvejkat a zeptal se: „Kolik?“ a znovu jim to zaplatil. Vrátil se (myslím jako pan doktor) až k těmhle někdejším starejm, odbytejm záležitostem, přestože se Flem už nejenom dávno svýho správcovství vzdal, ale dokonce koupil z vlastní kapsy dva nový pojistný ventily a věnoval je obci jakožto dar od jejího občana; todle všechno pan doktor znovu vyhrabal i s důkazama a podal na Manfreda De Spaina žalobu a žádal, aby byl zbavenej úřadu starosty, jenže soudce Dukinfield pak sám sebe odvolal a jmenoval za sebe soudce Stevense, tatínka pana doktora, aby to vyšetřil on. My jsme ovšem nevěděli, co se v tý soudní síni odehrálo, poněvadž soudce Stevens ji dal vyklidit a vyslechnul stížnost při zavřenejch dveřích, jak se říká,

159$

jenom v přítomnosti pana doktora a Manfreda De Spaina. A tak jsme ostrouhali kolečka. Netrvalo to dlouho. Takřka vzápětí vyšel Manfred ven, vrátil se do kanceláře starosty a pak se tradovalo, šuškalo, vykládalo, říkejte si tomu jak chcete, že jak tam pan doktor zůstal stát před svým tatínkem, s hlavou trošku sklopenou, tak se zeptal: „Co mám dělat, tatínku? Co můžu dělat, tatínku?“

Ale když jsem ho druhej den ráno vyprovázel na vlak, poněvadž odjížděl do jednoho německýho města, kde se chtěl dát zapsat na nějakou další školu, ačkoliv už měl absolutorium z Harvardu a z právnický fakulty na Oxfordský univerzitě, přetejkal už zase životem. Tak, tak, přetejkal životem a energií, až to nebylo hezký. „Heleďte se,“ povídá mi. „Mám k vám jednu prosbu. Než odjedu, rád bych vám předal přímo do rukou pochodeň. Teď budete muset hájit tvrz sám. Teď budete muset nýst to břemeno sám.“

„Jakou tvrz?“ povídám. „Jaký břemeno?“

,Jefferson,“ odpověděl. „Snopese. Myslíte, že si s nima ty dva roky poradíte sám?“ Tehdy si totiž myslel, že je z toho venku, že se konečně zbavil Helenina kouzla a už se nemusí starat o nic jinýho, než co budou ty Menelausové — Snopesové v yoknapatawphským Argosu provádět, zatímco k němu bude on obrácenej zády. A to bylo dobře, aspoň měla jeho dušička na chvíli pokoj. Dyž se pak vrátil, měl ještě dost času zjistit, že Helenu ještě nikdo nikdá neztratil, poněvadž Helena se nejenom na zbytek svýho života, ale ani na zbytek života toho druhýho nikdy nikoho nespleje. Nejspíš proto, že nechce.

Jenže to nebyly dva roky, ale skorem pět. Todle bylo brzy zjara v roce 1914 a v létě pak vypukla válka. Možná že právě to — tu válku — hledal. Ne že by v ni

160$

doufal, natož pak že by čekal, že extra kvůli němu vypukne, poněvadž stejně jako většina lidí v naší zemi nevěřil, že ňáká bude. Ale asi něco, cokoliv hledal, a ta válka mu přišla vhod, stejně jako by mu přišlo vhod cokoliv jinýho, poněvadž ať mu mozek napovídal co chtěl, jakmile bylo mezi ním a Eulou tolika vody, instinkt mu nejspíš napověděl, že ani jemu, ani Heleně dva roky zdaleka nestáčej k tomu, aby se z toho kouzla bezpečně vymanil. A tak i když nemoh předpokládat, že ho zachrání ňáká válka, někde v hlavě mu vězelo přesvědčení, že se prozřetelnost o něco postará, poněvadž pámbů je rozhodně džentlmen a neudělal by to, aby vyved člověku dvakrát ten samej kousek, aspoň ne v jednom a tom samým provedení.

A tak měl svou válku. I když bylo člověku divný — aspoň mně —, proč do ní nevstoupil na německý straně. Nejenom proto, že už v Německu byl, měl Němce po ruce a byl mezi nima, ale proto, že mi kdysi vykládal, že ty, co se vydali tak daleko přes vodu a založili Ameriku, byli sice lidi s anglickou kulturou, ale že v současný době má moderní, virilní potomstvo severský větve árijskýho plemene daleko užší pouto s kulturou německou. To pouto, jak povídal, je totiž mystický a není v tom, co člověk vidí, ale v tom, co slyší, a dnešní árijec, aspoň v Americe, nemá vůbec důvěru v to, co vidí, ale je naopak ochotnej věřit všemu, co prostě slyšel, i když si to nemůže ověřit. A že od revolucí v roce 1848 se moderní německá kultura nezajímá, a dokonce se dívá tak trošku krz prsty na to, co k člověku přichází zvnějšku nebo co mu zprostředkovávaj oči a hmat, jako například na sochy, na malování a na zákony, který maj přispět k blahu občanů, zajímá se jen o to, co člověku zprostředkovávaj uši, jako například o hudbu a o filozofii a o to, co není v jeho duši v pořádku. A taky poví-

161$

dal, že právě proto je němčina tak ošklivá řeč, na rozdíl od melodický italštiny nebo španělštiny, či na rozdíl od tý, jak on říkal, intersexuální preciznosti francouzštiny, a je proto tak drsná a škaredá, nemluvě o tom, že je v ní samý sakrování (takže, jak se říká lidově, mluv s chlapama po italsku, s ženskejma po francouzsku a s koňma po německu), aby člověka nic nerušilo a neodvádělo jeho myšlení od toho, co poslouchají jeho nervy a žlázy: od těch mystickejch idejí, od tý nádherný muziky — pan doktor povídal, že ta muzika je nejlepší ze všech, od matematický nezměnitelnosti Mozarta přes božskou vášnivost Beethovena a Bacha až k tomu kraválu z vykřičenýho domu, mixnutým kraválem při pouličním karnevalu, jakej dělá Wagner —, která proniká přímo k srdci moderního virilního severskýho árijce a vůbec neobtěžuje jeho mysl.

Ale do německý armády nevstoupil. Nevím, jaký lži se mu povedlo Němcům nakukat, aby se dostal z Německa někam, kde by se moh přidat k nepříteli, co bojoval proti nim, ani jaký lži si vymyslel pro Angličany a pro Francouze, aby jim vysvětlil, proč se nemusej bát mít mezi sebou študenta z německý univerzity, kterej by moh vyslechnout, jak někdo vykládá, jaký další překvapení Němcům chystaj. Ale povedlo se mu to. Jenže se nedal k anglický armádě, ale k francouzský: k lidem, co podle něj trávěj veškerej čas tím, že se bavěj s dámama o intersexuálních preciznostech. Proč, to jsem se nedověděl ani za čtyry roky nato, kdy jsem se ho moh konečně zeptat: „Proč jste po tom všem, co jste tady prohlašoval o příbuznosti s německou kulturou, a po tom, co jste měl kolem sebe německou armádu, nebo co byla ona kolem vás, lhal nebo si vymejšlel, jen abyste se z ní vyvlíknul a moh se přidat k francouzský?“, poněvadž mi na to odpověděl: „Mejlil jsem se.“ A nedověděl

162$

jsem se to, ani když jsem se ho za rok nato zeptal: „Přes tu nádhernou, skvělou muziku a přes ty skvělý mystický ideje?“, poněvadž na to mi odpověděl jenom:

„Ta hudba ani ty ideje nepřestaly být nádherné, ani skvělé. Nesprávné je to slovo mystický. Ta hudba i ty ideje vycházejí z temnot, z příšeří. Ne ze stínu: z temnot, z mlžin, z příšeří. A člověk potřebuje světlo. Musí žít neustále v jeho líté záři, v níž je každý stín ohraničený, ostrý, jedinečný a osobitý: poněvadž je to stín jeho osobní slušnosti nebo podlosti. Lidské zlo vychází vždycky z příšeří, z temnoty, protože tam zrůdnost ztrácí tvar a přestává člověka pronásledovat.“ Po pravdě řečeno uplynuly jen dva či tři roky a byl zpátky doma, natrvalo, a Eula, který v jeho případě i dál stačilo jen dejchat, existovat, zapletla na tak dlouho, jak bude potřeba, zbytek jeho života do budoucnosti svý jedenáctiletý nebo dvanáctiletý holky, a já jsem mu řek: „Helena byla obklopená světlem,“ a on odpověděl: „Helena byla světlo. Proto ji dodnes z dálky těch pěti tisíc let vidíme nezměněnou, a dokonce stejně zřetelnou,“ a já jsem řek:

„A co ty ostatní, o kterejch vždycky mluvíte? Ty Semiramidy, Judity, Lilith, Francesky a Isoldy?“ a on odpověděl:

„Ty nejsou jako Helena. Ty nejsou tak jasné, zářící, věčné. Ty ostatní totiž mluvily. A čím dál víc blednou a ztrácejí se v mlžinách toho, co poznamenaly o svých tragédiích a vášních. Ale Helena ne. Víte, že neexistuje jediné její zaznamenané slovo kromě toho ,Ano‘ co, jak se předpokládá, řekla tenkrát zřejmě Paridovi?“

A tak tady byla na jedný straně třináctiletá, pak čtrnáctiletá a potom patnáctiletá holka, která se snažila jen o to, aby se dostavovala včas do školy, učila se uložený lekce, aby příští rok postoupila vejš, a tak se nako—

163$

nec školní docházky splela, a která by se bejvala na něj nejspíš nepodívala ani na tak dlouho, aby ho příště poznala, kdyby byla zčistajasna nezjistila, že se pan doktor z jakýhosi záhadnýho důvodu pokouší zaplíst kus jejího každodenního života do svýho nebo zaplíst pořádnej kusanec svýho života do každodenního života jejího, vyberte si co chcete, a na druhý straně svobodnej pan doktor, dvakrát tak starej jako ona, kterej byl už stejně víceméně veřejnosti na očích, poněvadž byl okresní prokurátor, nemluvě o tom, že v tak malým městě, jako je Jefferson, se naše voličstvo do večera doví i to, že se někdo dal ten den ostříhat. A tydle dva nepřipadli na nic chytřejšího, než jednou nebo dvakrát do tejdne strávit po škole čtvrthodinku u stolku ve vejkladu dragstóru strejčka Willyho Christiana, kde se ta holka ládovala zmrzlinama a banánovejma pohárama, zatímco před panem doktorem roztával led v netknutý coca-cole. Na nic chytřejšího, na nic lepšího nepřipadli, nejenom pokavaď šlo o její dobrou pověst, ale i pokavaď šlo o hlasy voličů, který by za dva roky nemuseli považovat placení zmrzliny za čtrnáctiletou holku za náležitou kvalifikaci uchazeče o úřad okresního prokurátora.

Asi dvakrát tejdně ji potkával čirou, nepředvídatelnou náhodou, která vypadala pochopitelně strašně málo náhodná a nepředvídatelná: číhal ve své kanceláři v úkrytu u okna v prvním poschodí na druhý straně ulice, až se ze školy vyleje první várka, to znamená mateřská školka a prvňáčci, a nato se dík stejně nepředvídatelný náhodě ocitnul na rohu přesně v tu chvíli, kdy si ji moh ze sedmý, z osmý a pak z devátý třídy vyškrábnout: poprvé nebo ještě i podruhý se zatvářila kapku zaraženě a překvapeně: ne vyděšeně, jenom kapku zaraženě, možná ze začátku i kapku udiveně nad:

164$

tím, co by od ní moh chtít. Ale to netrvalo dlouho a pominulo to a zanedlouho pan doktor dokonce vždycky upil na palec coca-coly, než zteplala a nedala se polknout. A tak jsem mu jednou řek: „Já vám závidím,“ ale on se na mě jen podíval, a tak jsem pokračoval: „To vaše štěstí,“ a on odpověděl:

„Jaké štěstí?“, a tak jsem řek:

„Že jste čtyřiadvacet hodin denně zavalenej nad hlavu prací. To většina lidí není. Skorem nikdo. Ale vy jo. Nejenomže se věnujete tomu, čemu máte, ale zároveň tomu jedinýmu, čemu se ze všeho na světě věnujete nejradši. A jako by na tom nebylo dost, to vaše zaměstnání má strašně moc zajímavejch technickejch komplikací, možná zajímavějších, než kdybyste si ho vymyslel, a ne mu propadnul. A kvůli její dobrý pověsti se mu musíte věnovat přímo před očima veřejnosti, která jí tu pověst navždycky zničí, jestli se jí k tomu naskytne příležitost. Zatímco kdybyste ho uchoval v tajnosti, veřejnost by možná vůbec nenapadlo podezírat, že kterejkoli z vás dvou ví, jak se jmenuje druhej. Copak to není práce nad hlavu?“

To už se totiž vymanil z toho kouzla, chápejte, to už se konečně osvobodil od toho padlýho serafína. To sama Eula mu dala mast, náplast na ten hořkej kotník, kterej si podle básníků každej chlap aspoň jednou v životě ze zoufalství hryže: tu holku, třinácti, čtrnácti a pak patnáctiletou, co takový dvě odpoledne v tejdnu sedávala proti němu v Christianově dragstóru, s výjimkou těch každoročních dvoutejdenních nebo třítejdenních přestávek, kdy byla paní Snopesová s dcerou náhodou někde na prázdninách přesně v době, kdy byl nepřítomnej i Manfred De Spain, poněvadž byl náhodou taky někde na prázdninách — už ne starosta De Spain, ale bankéř De Spain, poněvadž plukovník Sarto-165$

ris nechal jednou ráno cestou do města sjet svýho vnuka do příkopu a tím konečně uprázdnil místo prezidenta banky, kterou založil s tatínkem pana De Spaina a s Willem Varnerem, takže prezidentem teď byl Manfred De Spain, kterej se přestěhoval z kanceláře starosty do kanceláře prezidenta banky náhodou přibližně v tom víceméně přesným okamžiku, kdy se Flem stal bejvalým správcem elektrárny a pak viceprezidentem banky a zároveň odložil tu malou plátěnou čapku, co v ní tenkrát přijel do Jeffersonu (jenom odložil, ne zahodil, tradovalo se, že ji za deset centů prodal jednomu černošskýmu mladíkovi; a možná že vlastně nebyla ani drahá, poněvadž kdoví, jestli v ní třeba nebylo zapocenýho trochu finančního ostrovtipu) a přešel na černej plantážnickej klobouk, kterej odpovídal jeho novýmu postavení i poslání.

Ach ano, pan doktor se z toho kouzla vymanil, dokonce tu a tam, dokavaď se obě nevrátily, sedával za vejkladem u Christiana sám, zatímco se led rozpouštěl v coca-cole; třeba proto, aby byl připravenej a nevyšel ze cviku, až ty dvě současný shody okolností pominou, škola zahájí a začne celej novej rok dvou odpolední v tejdenku — samozřejmě za předpokladu, že ta šestnácti a pak sedumnáctiletá holka nenarazí, co budou samy, na ňákýho svýho Hoaka McCarrona či Manfreda De Spaina a pan doktor nebude muset někomu jak ten chlápek z tý knížky říct: To, co vidíte, nejsou slzy. To se vám jenom zdá.

Už jí minulo šestnáct, pak sedumnáct a táhlo jí na osmnáctej, ale pan doktor jí ještě pořád pučoval knížky, co si má přečíst, a dvakrát tejdně do ní cpal jak do husy šišky zmrzlinový a banánový poháry a Jefferson si říkal, že už ví, co má pan doktor za lubem, ať už si to sám přiznává nebo ne. A Eula přirozeně už pět nebo šest let

166$

věděla, oč jde zase jí. Bylo to, jako když má někdo psa, kterej třeba není nic moc, ale je to aspoň dobrej, zdravej a jak by člověk řek psovskej pes, kterej mu patří a je zřejmě rád v jeho společnosti, psa, o kterým třeba člověk není (ani po těch pěti nebo šesti letech) tak úplně přesvědčenej, že by se mu za dalších pět nebo šest let nenaskyt jinej pes, a kterýho ani za těch pět nebo šest let, co ho má, nikdy nepotřeboval a třeba ani dalších pět nebo šest let on sám osobně potřebovat nebude, ale kterýho nemá smysl prostě odvrhnout a vykašlat se jak na to, co dovede, tak na jeho dobrý vlastnosti, i když je to jen věrnost a oddanost, a připustit, aby si ho vzal někdo jinej. Nebo má dejme tomu holčičku, která roste a je čím dál větší a starší, a čím je větší a starší, tím víc mu překáží v jeho soukromejch zájmech: v tom případě mu může přijít vhod nejenom ta věrnost a oddanost, ale i ten pes, kterej je dál věrnej a oddanej, ačkoliv se už dávno vzdal veškerejch nadějí na jedinkou kůstku.

Tohle se aspoň domejšlel Jefferson. Ale já ne. Sice se zbavila Hoaka McCarrona, ačkoliv zjistila, že je těhotná, ale třeba jsou okamžiky, kdy jsou i jedinečný jevy ženskýho rodu, ať už chtěj nebo nechtěj, především ženský. A tak si myslím, že se ženský nakonec ani tak moc nelišej od chlapů: že jestli není pro chlapa problém ani šok vzít na sebe otcovství prvního dítěte ženský, kterou miluje a kterou ztratil, ale kterou si prostě nedokáže vyhnat z hlavy, ať už jí k tomu dítěti dopomáhalo sebevíc chlapů, není ani pro ženskou problém přenýst otcovství třeba i tuctu dětí, který má s různejma chlapama, na mužskýho, kterej ji ztratil a kterej od ní nikdy nečekal nic, než že strpí jeho oddanost.

A poněvadž i Linda byla ženská, považovala nejspíš v době, kdy jí bylo třináct, čtrnáct a možná dokonce už

167$

od chvíle, co se dostala přes to první leknutí, to znamená při druhý nebo třetí zmrzlině, za samozřejmý, že je jasný, kam s tím vším pan doktor míří. Jenže v tom případě se mejlila. To se panu doktorovi nepodobalo. Nechtěl si ji prostě vycvičit a pak si ji vzít. Na to ji nepotřeboval — tím chci říct, že by mu k prostýmu, přirozenýmu, normálnímu dalšímu životu a pak k těm ustavičnejm manželskejm domácím konfliktům a rozvodu stačila kterákoliv ženská, jakou by si z tý školní chásky nebo u Christianova pultu v dragstóru vybral. Jenom todle by jemu nestálo za tu námahu. Chtěl bejt prostě v celým jejím eventuálním vůkolí jedinej, samojedinej mužskej, kterej nejenom poznal, že se její duše dá zachránit před tím, čemu on říkal snopesovština: před živlem tak houževnatým a neblahým a pro její duši nebezpečným už jen proto, že Linda dvanáct nebo třináct let věří, že je se Snopesem pokrevně příbuzná, ačkoliv s ním není doslovně v žádným příbuzenským vztahu, ale kterej poznal i to, že ji — tu duši, tu skleněnou bublinu, to něco, co je v ní a co se podobá takovýmu tomu měňavýmu balónku, s jakým balancuje na čumáku tuleň, a co je křehký a zároveň imunní a co je v jednom kuse, pokavaď ten tuleň neklopejtne nebo nezakopne či nepoleví v pozornosti, akorát pár křehkejch centimetrů nad tím snopesovským neřádem a špínou — nikdo jinej v dostřelu zachránit nemůže.

A tak bylo jeho cílem, aby ji nejenom dostal z Jeffersonu, ale — a to by bylo ještě lepší, ještě bezpečnější — úplně pryč z Missippi, ze začátku jen na devět školních měsíců, dokavaď ji někdo neobjeví, neožení se s ní a ona neodjede nadobro — nikdo nikdy neviděl vyloženějšího, prostoduššího a nevinnějšího optimistu, poněvadž všichni věděli, že se Flem stal viceprezidentem De Spainový banky ze stejnejch důvodů, z jakejch se kdysi

168$

stal správcem elektrárny: v prvním případě museli lidi, co se chtěli usmát na Eulu Varnerovou, umět aspoň vyslovit jméno Flem Snopes, a v druhým musel De Spain Flema přibrat, aby moh využít volební váhy akcií strejčka Willa Varnera a stát se prezidentem, a že ten jedinej důvod, proč Will Varner nevyužil svý šance vrátit to Flemovi i s ourokama za tu usedlost starýho Francouze, o který si tenkrát myslel, že je bezcenná, ale kterou pak Flem prodal mně, Odumovi Bookwrightovi a Henrymu Armstidovi, mně za polovičku kavárny, co patřila mně a Groverovi Winbushovi, Odumovi Bookwrightovi za hotový a Henrymu za dvousetdolarovou hypotéku, kterou musel uvalit na svou farmu, minus těch pět, šest nebo kolik dolarů, co před ním jeho žena zahrabala za reterátem, byl stejnej jako ten, kvůli kterýmu Eula neodešla od Flema a nevzala si De Spaina: tím, že zůstala vdaná ze Flema, zachovala domov a jméno svý holce, která by jináč ani jedno, ani druhý neměla. Ale jakmile by se ta holka jednou vdala nebo usadila nadobro někde jinde než v Jeffersonu a už by Flemovo jméno ani domov nepotřebovala a Flem by v důsledku toho nad ní neměl žádnou moc, byl by vystrčenej za dveře a dovnitř by už jenom nakukoval. A to věděl.

Jenomže to nevěděl pan doktor. Až do posledka věřil, že Flem připustí, aby dostal Lindu z Jeffersonu někam, kde by si ji moh vzít první cizej mládenec, co se tam nachomejtne, takže Eula by ho mohla opustit a on by byl na hrnci. Dával jí — myslím jako pan doktor — od jejích čtrnácti let číst knížky, a zatímco ten led v coca-cole roztával, tak ji z nich zkoušel. Potom jí už táhlo na sedumnáctej, příští jaro měla maturovat na střední škole, a tak jí začal objednávat katalogy z extra výběrovejch dívčích škol kolem Harvardu.

Nato přišlo období, o kterým až na pana doktora ni—

169$

kdo nic neví a o kterým pan doktor samozřejmě nikomu nic nevykládal. A tak musíme jen dedukovat, jak by to on vyjádřil, z faktů, co máme k dispozici, a to jsou nejenom ty knížky, co vylepšujou myšlení, a ty katalogy škol, co se hromadily do zaprášenejch stohů v jeho kanceláři, ale i to, že ty zmrzlinový sedánky už patřily minulosti. To už totiž chodila do školy a ze školy zadem, zastrčenejma uličkama. Až si pan doktor za takovej tejden uvědomil, že se mu vyhejbá. To už měla ani ne za dva měsíce maturovat, takže času nebylo nazbyt. A tak jednou dopoledne zašel osobně za její maminkou, aby si s ní promluvil, ale ani o tom jakživo nikomu nevypravoval, a tak musíme dedukovat i z jinejch věcí než jen z toho, co máme k dispozici. I moje dětství začalo totiž v podobným milyjé, jako je Francouzový Zátočí, z kterýho se Flem Snopes, jestliže nepočítáme Hoaka McCarrona, povznes sám a sám, vlastním přičiněním, bez cizí pomoci. A tak mi stačilo si představit, že se jmenuju Flem Snopes a že jedinká niť, která mě spojuje s penězma starýho Willa Varnera, je jeho dcera, a že kdybych někdy přišel o nitečku, která mě spojuje s jeho vnučkou, byla by fuč i ta dcera. A že se najednou vyskytne ňákej šlakovitej cizí člověk, co rád strká nos do věcí, po kterejch mu nic není, a má připravenou kompletní sadu plánů, jak tu vnučku přenýst někam, kde bych ji už nikdá neuviděl, pokavaď není padlá na hlavu. A poněvadž mě ta dcera snášela těch bezmála osumnáct let jen kvůli tý vnučce, je odpověď jednoduchá: stačí, abych zašel za svou ženou a řek jí: „Jestli holce dovolíš odject do ňáký školy, tak vytroubím celou tu záležitost s Manfredem De Spainem do světa a holka už nebude mít domov, z kterýho by mohla utýct, natož pak do kterýho by se mohla na vánoce a na prázdniny vracet.“

170$

A poněvadž Eula dejchala svejch prvních osumnáct let taky vzduch milyjé Francouzovýho Zátočí, stačí, abych si představil, že se jmenuju Eula Varnerová, a je mi hned jasný, co panu doktorovi odpověděla: „Ne, do žádný školy nemůže, ale můžete si ji vzít za ženu. Tím se všecko vyřeší.“ Chápete? Ta věrnost a oddanost, co vydržela bejt tak dlouho vytrvalá a oddaná a přitom nechtěla už ani kostičku, byla totiž najednou nejenom moc cenná, než aby si ji Eula nechala ujít, ale dokonce zasluhovala odměnu. Je totiž možný, že plnej, dokonalej pocit zadostiučinění z toho, že je někdo Helena, je větší než pocit uspokojení, jakej člověku může dát tisíc Paridů, McCarronů a De Spainů. Tím nemyslím jenom ten nevyčerpatelnej dar vášně, ale i dar moci: moc nejenom přitáhnout, okouzlit a spálit, ale i moc a dar rozdávat a odměňovat; moc člověka přitáhnout, ale ne pevnějc, než dokážu zvládnout, poněvadž slovo „nezvládnu“ a „Helena“ nejsou vůbec z jednoho a toho samýho jazyka — ale přitáhnout o tolik víc, než potřebuju, že si můžu dokonce dovolit ten přebytek rozdat, promrhat — až na to, že když jsem Helena, nemůžu se nikoho, kdo byl někdy můj, vzdát: můžu se o něj jenom podělit a odměnit ho za věrnost a možná dokonce na moment utišit a ukonejšit jeho zármutek. Ale i v tom je Helena krutá, i v tom je marnotratná, poněvadž je Helena a může si to dovolit, člověk zkrátka musí bejt Helena, aby moh bejt takhle krutej, takhle marnotratně krutej, a přitom z toho vyváznul bez úhony, nedotčenej; v tý chvíli mu totiž asi prvně řekla jeho křestním jménem: „Ožeňte se s ní, Gavine.“

A viděla, že se mu v obličeji objevuje nejenom zaraženost a jakýsi překvapení, podobný tomu, jaký viděl on tenkrát v obličeji Lindině, ale dokonce zděšení, hrůza, ne před tím „ne“, kterým jí bude muset honem odpovědět,

171$

ani z toho, co mu to navrhuje, poněvadž tuhle otázku, jak měl za to, si položil a zodpověděl dávno jednou provždy sám, ale z toho, že mu to navrhuje ona. Už od toho okamžiku, co si uvědomil, že se na ni podíval i Manfred De Spain, sice věděl, že si nemůže dělat žádný naděje, a naučil se naděje v sobě neživit, ale žádnej jinej tvor do tý doby nevěděl, že nikdy žádnou naději neměl. A když to teď vyřkla nahlas jemu do obličeje, bylo to, jako by veřejně řekla, že by nebyl měl naději, ani kdyby na ní oči Manfreda De Spaina nikdá nespočinuly. Ale kdyby se mu to „ne“ podařilo ze sebe vypravit dost rychle, bylo by to třeba, jako by to, co řekla, neřekla a on by přec jen nebyl vyřízenej.

Rozhodně tam nebyl nikdo, žádnej cizí člověk, co by to slyšel, takže možná ještě dřív, než nastal leden příštího roku, uvěřil, že nějakým zázrakem nebylo nikdy nic vyřčený: čemu člověk nevěří, to nevidí! Je to stejně zázrak, čirej zázrak, jak málo člověku stačí, aby snes takřka všechno. A jako zázrak muselo každýmu připadat i to, co se stalo v tom lednu: Linda na jaře odmaturovala na střední škole a příští rok se dala zapsat do Seminary, takže byla stejně jako dřív každej večír a celou sobotu i neděli doma, kde ji měl Flem pod palcem. Pak jsme se těsně po vánocích dověděli, že ze Seminary vystoupila a pojede do Oxfordu na univerzitu. Tak tak, měla bejt ve dne v noci přes osumdesát kilometrů od Flema, přímo v hnízdě pěti nebo šesti set svobodnejch mužskejch ne starších než dvacet pět let, ze kterejch se s ní každej, pokavaď měl dva dolary na povolení k sňatku, moh oženit. Vypadalo to jako čirej zázrak, zvlášť po tom, co jsem potkal Eulu na ulici a zeptal se jí:

„Jak jste to dokázala?“ a ona mi odpověděla:

„Co?“ a tak jsem pokračoval:

„Jak jste přesvědčila Flema, aby ji pustil na univerzitu?“ a ona odpověděla:

172$

„Já jsem ho nepřesvědčovala. To byl jeho nápad. Dovolil jí odjet, ani se o tom se mnou neporadil. Já vůbec nevěděla, že ji chce pustit.“ Jenomže ani slepej, pokavaď se narodil v podobným prostředí, jako je Francouzový Zátočí, by neměl zapotřebí těch šestnácti nebo sedumnácti let v jeffersonským prostředí, aby se dovtípil, že v kšeftech Flema Snopese nefigurujou žádný zázraky: že dává přednost penězům na dřevo nebo aspoň lejstru, podepsaným třema křížkama. A když už pak bylo po všem, Eula byla mrtvá a De Spain nadobro pryč z Jeffersonu, Flem prezidentem banky a dokonce majitelem omlazenýho sídla De Spainovejch předků a Linda už bojovala se svým newyorským manželem ve španělský válce a pan doktor mi konečně řek to málo, co doslovně věděl, jenom mi to potvrdilo, že jsem se dohadoval správně. Všechny Heleniny děti totiž musej nutně zdědit něco z její velkomyslnosti, i když nezdědily víc než takovou milióntinu z toho, čím byla jejich maminka obdařená a čím můžou tu velkorysost projevit. Nemluvě o tom, že ten mladej McCarron sice nebyl tak odolnej, aby vydržel víc jak ten první mostek přes potok, ale byl aspoň tak statečnej nebo tak neohroženej, že se o to pokusil. Takže Flem nejspíš předem věděl, že se s Lindou nebude muset handrkovat, ani s ní smlouvat, že mu prostě stačí udělat to, co taky nejspíš udělal: chytit si ji ve chvíli, kdy už to vzdala a už za sebou má tři měsíce, během kterejch si zvykla na myšlenku, že to musí vzdát, a pak jí říct: „Udělejme kompromis. Možná že když se vzdáš těch škol na Východě, mohla bys jít na univerzitu v Oxfordu.“ Chápete? Nabídnul jí něco, o čem se jí během celejch těch čtrnácti nebo patnácti let, co ho vnímala a na který si pamatovala, ani nesnilo, že by to kdy udělal.

A pak přišel ten den v dubnu dalšího roku. To už byla

173$

od Novýho roku na univerzitě v Oxfordu. Odjížděl jsem tenkrát právě do Rockyfordu dodat madame Ledbetterový novej šicí stroj, když vtom mě na náměstí zastavil Flem a nabídnul mi čtyry šupy, když ho na minutku zavezu k Varnerovic krámu a na minutku tam zastavím. Bylo to tak nalíhavý, že byl ochotnej mi zaplatit čtyry šupy, ačkoliv by ho pošťák dovez tam i zpátky zadarmo, a tak tajný, že nemoh riskovat žádnej veřejnej dopravní prostředek: ani toho pošťáka, s kterým by to sice trvalo celej den, ale kterej by ho byl dovez tam i zpátky zadarmo, ani najatej automobil, kterej by ho k Varnerovic vratům dopravil už za hodinu a něco.

Bylo to tak tajný a nalíhavý, že se Will Varner druhej den ráno ještě před rozedněním přiřítil do domu svý dcery a svýho zetě v jeffersonu a dělal takovej cambus, že zbudil celý sousedství, teprve pak ho někdo (byla to přirozeně Eula) umlčel. A tak jsme se museli znovu dohadovat jen z několika málo známejch faktů: byla tady ta usedlost starýho Francouze, kterou dal Will tenkrát přepsat na Flema, poněvadž si myslel, že nemá žádnou cenu, ale kterou pak Flem prodal mně, Odumovi Bookwrightovi a Henrymu Armstidovi (i když se musej samozřejmě odpočítat ty stříbrný dolary, co musel lopatou investovat do toho starýho růžovýho sadu, abysme je tam my — nebo ňáky jiný Ratliffové, Bookwrightové či Armstidové, co se k tomu nachomejtnou — našli). A bylo tady prezidentský křeslo v bance, po kterým, jak jsme věděli, Flem pošilhával už od doby, co se na něm usádlil Manfred De Spain, kterej ho převzal po plukovníkovi Sartorisovi. A byla tady ta holka, která zdědila po mámě její velkorysost a vůči který pak někdo projevil takovou dávku velkorysosti, že se jí o tom v životě nesnilo a že pravděpodobně, než jí spadla do klína, ani nevěděla, jak moc po ní touží.

174$

Ten den totiž odvez Flem do Francouzovýho Zátočí poslední vůli. Je možný, že když se Linda, která se už dávno vzdala veškerejch nadějí, vzpamatovala ze šoku, že má dovolíno odjet do školy, i když ta škola není dál než v Oxfordu, a rozhlídla se kolem sebe a uvědomila si, kdo jí to dovolení dal, bylo jí proti srsti bejt mu za něco zavázaná. Ale podle mě to takhlenc nebylo. To nezpůsobila jenom ta kapka velkorysosti a štědrosti, jakou může Helenino dítě nanejvejš zdědit: polovička dítěte, i když je to dítě Helenino, musí bejt totiž nutně zkažená někým podřadnějším, než je Helena, poněvadž ani Helena nemůže mít dítě sama se sebou. Linda nechtěla jenom něco dát, chtěla, aby ji někdo potřeboval: nejenom aby ji někdo miloval a něco od ní chtěl, ale aby od ní něco potřeboval. A třeba to bylo v jejím životě prvně, kdy něco, co od ní někdo nejenom chtěl, ale i potřeboval, měla.

Byla to poslední vůle. Eula o ní samozřejmě řekla panu doktorovi. Ten nápad moh Lindě vnuknout i sám Flem. Nebylo by to nic těžkýho. Ale podle mý minky ani tohle taklenc nebylo. Nic takovýho dělat nepotřeboval. Znal ji natolik, že to moh předpokládat, stejně jako ona znala natolik jeho, aby to mohla předpokládat. Ta myšlenka vznikla v Lindě, která si uvědomila, že pokavaď Flem žije a dejchá, nikdy jí z žádnýho důvodu nedá svolení odejít z Jeffersonu. A ve svý bezmoci a ve svým zoufalství si kladla otázku: Ale proč? Proč?, až si ji nakonec zodpověděla — nebyla to možná odpověď, na který by se nenašel ňákej chlup, ale Lindě bylo tehdá teprve šestnáct a pak sedumnáct a za těch šestnáct nebo sedumnáct let zjistila, že jediný, co Flem miluje, jsou peníze. V tý době už totiž musela něco vědět o Manfredovi De Spainovi. Jefferson není tak velkej a po pravdě řečeno žádný město není tak velký, aby se

175$

to nedověděla. Nemluvě o tom, že kdo se v těch dvou nebo třech nedělích letních prázdnin u moře nebo v horách či kde vždycky zčistajasna nevyvrbil jako jeden známej jeffersonskej soused, co si náhodou vzal dovolenou z banky ve stejnou dobu a trávil ji na stejném místě jako ona s maminkou. Takže co si mohla říct jinýho než: Jde o dědečkovy peníze, ke kterejm pro něj vede jediná niť: přes maminku a přese mě, a tak si myslí, že jakmile od něj jednou odejdu, ta niť ke mně i k mamince se přetrhne, maminka od něj taky odejde a veme si Manfreda a veškerý jeho naděje na dědečkovy peníze budou navěky v trapu.

jenže ten chlap, kterej měl šestnáct nebo sedumnáct let na to, aby jí vštípil, že nemiluje nic než peníze a že udělá všecko, co mu kdo navrhne, jen aby získal další dolar, za ní přišel sám od sebe, bez jakýhokoliv nátlaku z něčí strany, a nic za to nežádal a prostě řek: Jestli chceš ještě pořád odjet do tý školy, tak si jeď. Jenom pro začátek nejezdi z domova dál než do Oxfordu. A tím jí vlastně říkal: Nebyl jsem v právu. Nebudu se už stavět mezi tebe a tvůj život, i když jsem přesvědčenej, že tím zahazuju veškerý svý naděje na peníze tvýho dědečka.

A tak co mohla udělat jinýho než to, co udělala, než že mu jinejma slovama řekla: Jestli sis uvědomil, že dědečkovy peníze nejsou pro mě tak důležitý jako můj život, tak to jsem ti mohla říct hned na začátku. Kdybys mi byl před dvěma rokama řek, že se o ně prostě bojíš, byla bych tě upokojila už tenkrát — a jakmile se zabydlela na univerzitě, šla (todle mi vykládal pan doktor) k jednomu oxfordskýmu advokátovi udělat poslední vůli, ve který svůj podíl z dědictví po dědečkovi nebo po mamince, ať už bude jakejkoliv, odkázala svýmu otci Flemovi Snopesovi. Na tý poslední vůli by se byl arci našel lecjakej chlup, ale Lindě bylo teprva osumnáct

176$

a bylo to jediný, co měla a mohla dát a o čem si myslela, že to od ní někdo chce nebo potřebuje. A kromě toho stačilo, aby na ní nenašel chlup starej Varner a aby se celej zapotil, až mu ji Flem vokáže.

A tak jsem to odpoledne krátce po desátý zastavil ve Francouzovým Zátočí, ne před krámem, kde by tou dobou Will Varner byl, ale před jejich vratama, a přesně jen na tak dlouho, aby Flem moh vylízt a dojít dovnitř, kde trvám narazil na madame Varnerovou, a hned se otočil, vrátil se a nasednul znova do dodávky, a madame Varnerovou pak nejspíš při rodinný snídani ve dvě v noci napadlo předat, nebo se aspoň rozhodla předat, zkrátka konečně předala Willymu lejstro, co mu tam předešlej den zanechal jeho zeť, aby se na něj moh kouknout. A Will zbudil za východu slunce celou Snopesovic ulici, poněvadž dokavaď ho Eula nepřinutila, aby zmlknul, hulákal u nich v baráku jak na lesy. A do chvíle, kdy náš zhejčkanej Jefferson normálně snídá, tam už byl i Manfred De Spain. A tím to dostalo poslední ránu. Will Varner, kterýho Flem Snopes kdysi ožulil o usedlost starýho Francouze a pak ho přimáčknul ke zdi a využil ho k tomu, aby se on sám stal viceprezidentem a Manfred De Spain prezidentem banky plukovníka Sartorise, byl přimáčknutej ke zdi potřetí, poněvadž Flemovi se nějakým trikem podařilo přimět jeho vnučku, aby mu postoupila svůj nárok na polovinu hotovosti strejčka Willa, ke který Flem do tý doby nenašel žádnou cestičku. Ale poněvadž Flemovi šlo jedině o to, aby Manfred De Spain rezignoval na svoje postavení v bance a prezidentem se moh stát on sám, byl by to radši proved bez randálu, disgrétně a aby se tak řeklo v úzkým rodinným kruhu, prostě chtěl, aby výměnou za to Lindino lejstro strejček Will Manfredovi přátelsky navrhnul, aby se toho místa v bance vzdal. Což by

177$

každej podle jeho názoru moh přijmout a což by byl každej kromě Manfreda taky přijal. Obštrukce totiž začal dělat Manfred. Nebejt jeho, byla by Eula ostatní nejspíš zpracovala. Jenže Manfred, ať už k tý jizvě na tváři přišel doslovně tak, že na Kubě vlíknul na ňákej vršek vlajku, s kterou běžel před ňákým kanónem nebo pevností, nebo ať pocházela od sekyry při hře v kostky, jak tvrdily ty zvěsti kolem závodu, při kterým šlo o to, kdo se stane starostou, měl tu jizvu rozhodně vpředu a ne na zádech, takže by si třeba nechal vyrabovat kapsy, kdyby ležel na zemi, omráčenej kusem olova, ale nikdy by si je nedal vyrabovat od ňákýho Snopese nebo od někoho, kdo by na něj jenom namířil něco, co by pokládal za pistoli.

A Eula lítala od jednoho ke druhýmu a nebejt Manfreda, byla by je všecky zvládnula, dyť se jí dokonce podařilo přinutit Willa, aby zmlknul. Jenže Manfreda umlčet nedokázala. Strávila bez jednoho tejdne devatenáct roků tím, že se snažila Lindě zachovat domov, aby měla kde vyrůstat a žít a nemusela jednou říct: Jiný děti maj věci, který já nikdá neměla, a tak se musela na místě rozhodnout: Kdybych byla osmnáctiletá holka, Čemu bych dala přednost: aby byla moje maminka veřejně ocejchovaná jako sebevražedkyně nebo veřejně odsouzená jako děvka? a do oběda druhýho dne se celej Jefferson dověděl, že předešlej den odpoledne zašla do města do salónu krásy, kde ještě v životě nebyla, poněvadž to neměla jakživo zapotřebí, dala si tam naondulovat vlasy, naleštit nehty a pak se vrátila domů a nejspíš se ještě navečeřela nebo aspoň poseděla u večeře, protože ten revolver vzala a odjistila až teprve asi v jedenáct.

A pan doktor a jeho sestra dojeli druhej den ráno do Oxfordu pro Lindu: nešťastnou shodou okolností se to

178$

stalo akorát tejden před jejíma devatenáctejma narozeninama. Jenže Flem, jakmile od ní dostal tu poslední vůli, přirozeně počítal, že ji Will Varner bude chtět jakožto zainteresovaná strana vidět co nejdřív. To Will Varner neměl důvod vybrat si akorát ten den k tomu, aby dvě hodiny po tom, co to lejstro zblejsknul, přijel do města a hulákal tam, poněvadž s tím příjezdem moh zrovna tak dobře čtrnáct dní nebo i měsíc počkat. Však na něj nikdo nekvaltoval. Flem by byl rozhodně počkal, až se mu to bude hodit.

A pan doktor se postaral i o všecko ostatní: zařídil pohřeb, poslal do Francouzovýho Zátočí pro madame Varnerovou a jednoho starýho metodistickýho kazatele, co Eulu křtil, a postaral se o hrob. Od truchlícího manžela se samozřejmě nedalo čekat, že by přerušoval svůj žal a věnoval se takovejm prkotinám. Nehledě k tomu, že musel bejt v pohotovosti, aby moh po patřičný lhůtě převzít banku, poněvadž Manfred De Spain se hnedka po pohřbu spakoval a odjel z Jeffersonu. A pak, po další lhůtě, kterou vyžadovala slušnost, tentokrát po kapku delší, poněvadž banka je něco jinýho než ňákej obyčejnskej barák, banka operuje doslovně s hotovejma penězma a nemůže čekat, se musel začít chystat na stěhování do De Spainovýho baráku, poněvadž De Spain dal jasně najevo, že se ze svý poslední cesty, který by se ještě dalo říct varnerovská, do Jeffersonu nemíní vrátit, a tak nemělo smysl nechávat takovej pěknej, opravenej dům na tak hezkým místě stát prázdnej a neobydlenej. Ten barák — De Spainův — byl nejspíš taky zahrnutej do toho handlu a výměny mezi Flemem a Willem Varnerem, při kterým šlo o volební váhu Varnerovejch bankovních akcií a o tu finanční merendu nebo rondo jako ze Snu noci svatojánský, co spolu dali dohromady Linda a ten oxfordskej advokát a co neslo

179$

Lindin podpis. Nehledě k tomu, že správcem Lindinejch peněz ustanovil starej Will pana doktora, takže byly konečně před Flemem bezpečný, nebo aspoň do tý doby, než si vymyslí něco, nač by mu pan doktor skočil. Pana doktora ustanovil nejspíš z toho důvodu, že ho nemoh pominout a vzít si někoho jinýho, poněvadž pan doktor figuroval nejenom v ohnisku tý krize s financema a s náhrobkem, ale dokonce ve všech jejích fázích, a choval se jak takovej ten neposednej vodní brouk, co klouže a lítá po hladině rybníka se stojatou vodou a nic se mu nestane a nenamočí se.

Tím chci říct, že pan doktor měl plný ruce práce s pomníkem, kterej si Flem vyvzpomněl. Musel se totiž (ten pomník) vyrobit v Itálii, a to zabralo ňákej ten čas, a tak měl pan doktor náramně co dělat, když chtěl, aby Linda mohla zabalit a odjet z Jeffersonu, poněvadž Flem měl pocit, že by i dcera měla v tomdle zachovat dekorum a počkat, až bude náhrobek její maminky dokončenej a postavenej, a teprva pak odjet. Tím ovšem nemyslím náhrobek, ale památník: pan doktor pročesal a prohrabal nejenom Jefferson a Francouzový Zátočí, ale skorém celej Yoknapatawphskej okres, a vyštrachal každou Eulinu fotografii, jaká byla k nalezení, aby ji moh poslat do Itálie, kde měli vytesat do kamene Eulin obličej, co měl přijít na její hrob. A tehdá jsem si znovu všimnul, že neexistuje kurážnější člověk než někdo, kdo je bojácnej, ale zjistí, že jeho morální měřítka a zásady vyžadujou, aby udělal něco, k čemu by se nikdá nezmátořil, kdyby ho poháněla jen touha po sebeuspokojení a zvědavost; pan doktor totiž vniknul nejenom do každýho stavení, kde mohli Eulu znát, ale do každýho, kde měli aspoň fotografickej aparát, a listoval v albech a v soukromejch rodinnejch fotografickej upomínkách, samozřejmě zdvořilej a způsobnej, ale přitom mu z očí

180$

koukalo, že není ve stavu, kdy by si od někoho nechal říct „ne,“ a dokonce ani „Prosím vás, to ne Teď si moh dovolit mít plný ruce práce. Teď už byl totiž spokojenej a šťastnej, chápejte. Už si nemusel dělat s ničím hlavu. Eula byla bezpečně mrtvá, takže byl navěky bezpečnej před tím, že by si ještě kdy musel ze zoufalství hryzat ty svý básníkovy kotníky v neustálejch dohadech, kterej další McCarron nebo De Spain se vyvrhl A Linda byla nejenom bezpečná před Flemem, ale navíc měl (on, pan doktor) plnou moc a dozor nad penězma po její mámě a po jejím dědečkovi, takže si mohla jet, kam se jí zlíbí — samozřejmě za předpokladu, že pan doktor ty lidi za velkou vodou dostrká a dokope k tomu, aby ten obličej vytesali, dřív než nastane nový tisíciletí nebo poslední soud. A tak dával na jednu hromadu všechny Euliny fotografie, jaký jen našel, a posílal je do Itálie, a pak čekal, až mu dojde náčrtek nebo fotografie, jak práce pokračuje, aby poznal, že to není to pravý, a vzkázal mi, abych se v určitou dobu dostavil na poradu do jeho kanceláře, kde už ležel na stole nejnovější čerstvej italskej náčrtek nebo fotografie, špeciálně osvětlená, a řek: „Je to v tom uchu nebo v linii brady či v ústech — tadyhle, chápete, co myslím?“ a já jsem vždycky odpověděl:

„Mně to připadá dobrý. Mně to připadá krásný.“ Ale on vždycky namítnul:

„Ne, tadyhle to není ono. Podejte mi tužku.“ Ale už ji vždycky držel. Jenže neuměl kreslit, a tak to musel vygumovat a zkusit to znovu. Ale čas utíkal, a tak to musel vždycky poslat zpátky. A Flem s Lindou už bydleli v De Spainovým baráku a Flem měl automobil, kterej si koupil, ale kterej neuměl řídit. Zato měl dceru, která to uměla a která taky řídila, aspoň občas. Ale nakonec skončilo i to. Jednou v říjnu mi pan doktor vzkázal, že

181$

se bude odpoledne na hřbitově odhalovat pomník. A já jsem to zase vzkázal Chickovi, poněvadž pan doktor se mezitím dostal do takovýho stavu klidu a spokojenosti, že jsem usoudil, že by nás mohlo bejt zapotřebí dvouch. A tak se Chick odpoledne ulil ze školy a všichni tři jsme jeli auťákem pana doktora společně na hřbitov. A tam už zase byla Linda s Flemem, který přijeli Flemovým auťákem s černošským šoférem, co měl pak Lindu odvízt do Memphisu, kde měla nasednout na vlak do New Yorku. Zapakovaný kufry už měla ve voze a Flem seděl opřenej o sedadlo, na hlavě ten černej klobouk, kterej i po pěti letech vypadal doslovně, jako by nebyl jeho, a žvejkal, vedle sebe Lindu v tmavejch cestovních šatech a v kloboučku, s hlavou trošku sklopenou a se sevřenejma pěstma v bílejch rukavičkách v klíně. A pomník už stál: bílej památník, na kterým byl vpředu přesně takovej obličej, u jakýho, přestože je vytesanej z mrtvýho kamene, by se každej mladej mužskej, ať by byl sebestarší, nikdy nevzdal naděje ani víry, že si jednou, než umře, zaslouží, aby ho ten obličej zničil a vyřídil, a možná zahubil, a pod ním motto, který vybral osobně Flem:

Žena statečná jest korunou manžela svého, povstanouce děti její blahoslaví ji.

Nakonec se Flem vyklonil z okýnka, uplivnul si, opřel se ve voze zase dozadu a řek jí: „No dobrá, už můžeš jet.“

Tak tak, pan doktor byl konečně volnej. Už neměl nic, čím by se moh trápit: když jsme se s ním a s Chickem vraceli zpátky k němu do kanceláře, vykládal, jak by se dal zmodernizovat fotbal, aby držel krok s dobou: že by se měla dát fotbalová mičuda každýmu, aby mohli

182$

hrát všichni; anebo možná že by bylo ještě líp, kdyby zůstalo při jedný mičudě, ale zrušily by se lajny, takže ňákej šikulka by moh například schovat mičudu pod košilí, proklouznout do křovisek, oběhnout některou postranní uličkou město a vrátit se, vyběhnout a dát gól, než ho vůbec kdo pohřeší: a pak jsme šli rovnou k němu do kanceláře, kde si sednul za stůl, vzal jednu z fajfek z kukuřičnýho klasu a vyškrtal tři sirky, než mu ji Chick vzal, nacpal do ní z plechovky tabák a podal mu ji zpátky. Nato pan doktor řek: „Tisíceré díky,“ hodil nacpanou fajfku do košíku na papír, složil ruce na stole, ale mluvil a mluvil dál, dokavaď jsem Chickovi neřek:

„Dávej na něj majzla. Jsem hned zpátky,“ a vzal jsem to kolem do zadní uličky. Neměl jsem moc času a to, co bylo v tý půllitrovce, nebylo nic valnýho, ale bylo to aspoň něco, co — aspoň pro tu chvíli — bude chutnat jako kořalka. A pak jsem vzal z vitrínky cukřenku, skleničku a lžičku, udělal punč a postavil mu to na stůl a on řek:

„Tisíceré díky,“ ale ani se toho nedotknul, jenom seděl dál s rukama složenejma před sebou a mrkal jak zjednanej, jako by měl v očích písek, a přitom vykládal: „Všichni civilizovaní lidi, jako jsme my, počítají začátek civilizace od objevu principu destilace. A i když ostatní svět, nebo aspoň ta část, co žije ve Spojených státech, staví nás Mississippany na nejnižší příčku kultury, nikdo nemůže popřít, že i když to s námi vypadá tak špatně, jak to podle mě vypadá, usilujem i my o to, abychom se dostali kousek výš ke hvězdám. Proč to udělala, V.K.? Vždyť to — to, že přišla na svět, že žila, dýchala — to všechno jí bylo jenom propůjčeno, to nepatřilo jí, a tak to neměla právo zničit, zahodit. To patřilo příliš mnoha lidem. To patřilo nám všem. Proč, V.K.?“ zeptal se. „Proč?“

183$

„Třeba už toho měla dost,“ odpověděl jsem a on pokračoval.

„Už toho měla dost. Ano, měla toho dost.“ A nato se rozplakal. „Milovala, měla dar milovat, dávat i přijímat lásku. Jenomže to zkusila dvakrát a dvakrát se jí nepodařilo najít takového, který by měl nejenom dost síly, aby si tu lásku zasloužil, ale který by byl tak statečný, aby ji dokázal přijmout. Ano,“ pokračoval, jak tam seděl jak svíčka a nechával slzy, aby se mu prostě řinuly po tvářích, ale už klidnej, poněvadž na světě už nebylo nic, co by ho mohlo trýznit nebo trápit. „Samozřejmě že toho už měla dost.“

SEDMÁ KAPITOLA

V. K. RATLIFF

A tak byl volnej. Splel se nejenom svý sirény, ale dokonce se zbavil i svý schovanky, co mu, jak zjistil, Eula odkázala. Zeptal jsem se ho tehdy: „Grinnich Village?“ a on odpověděl:

„Ano. Koutek, který nemá žádné faktické hranice a kam mladí lidi každého stáří do devadesáti let jezdí hledat své sny, je pro ni v New Yorku.“ Ale já jsem odpověděl:

„Takovej koutek by byla mohla najít i v Missippi, nato nepotřebovala nikam jezdit.“ A pak jsem se ho zeptal, stejně jako se ho určitě zeptala, musela zeptat tenkrát ten den Eula: „Proč jste si ji nevzal?“

„Poněvadž jí bylo teprve devatenáct,“ odpověděl.

„A vám je už celejch pětatřicet, viďte,“ povídám. „Jako by noviny nebyly plný děvčat, co ještě držej v jedný ruce panenku a přitom si berou šedesátiletýho

184$

nebo sedumdesátiletýho dědka, ovšem za předpokladu, že má o ňákej ten dolar víc.“

„Já chci říct, že má ještě spoustu času dostat se do něčeho, po čem mě třeba bude potřebovat. V kolikerých novinách je plno lidí, co si někoho vzali, poněvadž ho třeba budou jednou potřebovat?“

„Á,“ povídám. „Takže stačí, když zůstanete někde, kde uslyšíte, až se ozve meziměsto, nebo kde vás najde poslíček s telegramem. Poněvadž jistě nečekáte, že by se kdy vrátila do Missippi? Nebo snad jo?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl. „Proč by se sem vracela?“

„Zaplaťpámbů?“ nadhodil jsem. Neodpověděl. „Poněvadž kdoví,“ pokračoval jsem, „třeba ten sen za ty.. kolik je to, dva dny? nebo tři? … už našla. Třeba tam ten dotyčnej už byl uvelebenej, když přijela. To není v Grinnich Village nic nemožnýho, nebo jo?“

Nato řek i on. „Nepovídá. „Zaplaťpámbů.“ A tak byl volnej. A po pravdě řečeno když měl člověk čas kapku se rozhlídnout, nemusel pan doktor očividně dělat nic jinýho než v klidu, pokoji a spokojenosti odpočívat. Snopesů se totiž zbavil nejenom on, ale celej Jefferson. Prvně za skorem dvacet let byl Jefferson, a vlastně celej Yoknapatawphskej okres, aby se tak řeklo odsnopesovanej. I Flem se totiž zdál konečně spokojenej: konečně seděl v křesle Obchodní a zemědělský banky, v kterým od doby, co ji ten první, plukovník Sartoris založil, sedávali její prezidenti, a bydlel přímo v baráku, v kterým se narodil ten druhej, takže když strčil peníze pod zámek a odjel domů, neměl stejně jako on nic na práci než žít v klidu a osamění, míru a spokojenosti, poněvadž se nejenom splel dcery, kvůli který byl celý roky bez ustání jak na trní, aby v některým momentě neutekla někam, kde by ji nemoh hlídat a kde by si ji moh vzít

185$

první mužskej, co by jí přišel do rány, a on, Flem, by tím pádem přišel o její podíl z peněz Willa Varnera, ale splel se i ženy, kterou mohla veřejnost kdykoli načapat s Manfredem De Spainem a on tím pádem přijít o zbytek Varnerovejch peněz a s nima o volební váhu jeho bankovních akcií.

Po pravdě řečeno byl Flem v tom momentě doslovně jedinej opravdickej Snopes v Jeffersonu. Starej Ab se k Jeffersonu nedostal blíž než tři kilometry od města na kopeček, z kterýho už skorem ani nebyla vidět vodní nádrž a na kterej tenkrát ten den v roce 1910 přenes svoje saky paky a od tý doby se nehnul. A I.O.a vyexpedoval Flem před čtyřma rokama zpátky do Francouzovýho Zátočí. A ještě předtím vyšikanoval Montgomeryho Warda do káznice v Parchmanu, kde už byl Mink (Mink stejně nikdy v Jeffersonu nebydlel, leda těch pár měsíců, co čekal ve vězení, až dostane doživotí). A k těm čtyřem indiánskejm Polosnopesům, co mu je bejvalej úředník banky plukovníka Sartorise Byron Snopes, kterej rezignoval na svý postavení prostým a praktickým způsobem: posbíral všechny volný peníze, jaký jen moh pobrat, a vyrazil k nejbližší hranici Spojenejch států, poslal z Mexika na dobírku, se tak před měsícem někomu přec jen podařilo dostat tak blízko, aby jim moh aspoň připevnit proplacený adresky do Mexika, dřív než stačí ten, co má v tom momentě nůž s vyskakovací čepelí, tu kudlu vytáhnout. A Eckovi kluci — jmenovali se Wallstreet Panic a Admirál Dewey — vlastně nebyli vůbec Snopesové, poněvadž Wallstreetovi nešlo jasně nikdá o nic jinýho, než aby moh svůj velkoobchod se zbožím smíšeným vést neslýchanou nesnopesovskou metodou, založenou na tom, že prodá každýmu přesně to, co si ten dotyčnej chce koupit, a za přesně tolik, kolik mu za to má zaplatit.

186$

Nebo líp řečeno skorem spokojenej. Myslím jako Flem ve svým novým domově. Bejval to obyčejnskej barák: jednopatrovej, s verandou, na který sedával major De Spain, Manfredův otec, když zrovna nebyl na rybách, ani na lovu, ani se levou rukou nevěnoval svý právnický praxi, barák, kterej byl dobrej i druhýmu prezidentovi Obchodní a zemědělský banky, zvlášť proto, že se v něm narodil. Jenže tendle prezident byl jinej. Jeho cesta k tomu křeslu v bance a k tomu baráku byla delší než cesta těch druhejch dvouch. Nejspíš si uvědomoval, že musel urazit hezkej lán, než se dostal tam, kde je, a že aby toho dosáhnul, musel za to tvrdě zaplatit. Plukovník Sartoris dostal totiž peníze i vážnost do vínku, stejně jako Manfred De Spain dostal do vínku aspoň vážnost, i když si ty hromady peněz nadělal teprva pak. Ale on, Flem, si musel obojí vykopat, vydobejt a vydrápat z tvrdý, nezvětralý a vzdorný skály, a to — aby se tak řeklo — nejenom holejma rukama, ale dokonce jen jednou holou rukou, poněvadž zatímco tou první dobejval a drápal, musel se tou druhou bránit nepříteli. A tak ten barák, do kterýho dlužníci kdysi vídali každej večír, když zamknul peníze a vykročil k domovu, vcházet Manfreda De Spaina, Flemovi nestačil: barák, do kterýho měli každej večír vídat vcházet jeho a v kterým zůstával až do druhýho rána, kdy nastal čas peníze odemknout, musel bejt hmatatelnej symbol všech těch váženejch, aristokratickejch generací, co byly nejenom moc hrdý, než aby nějak špatně naložily s penězma druhejch lidí, ale co to nejspíš ani nikdy nepotřebovaly.

Ale nakonec se v Jeffersonu objevil přec jen ještě jeden Snopes. Nebyl tam přesazenej z Francouzovýho Zátočí: jenom dovezenej k dočasnýmu použití. Byl to tesař Wat Snopes, celým jménem Watkins Products Snopes, jak to měl z obou stran a na zadku náklaďáku

187$

s lektvarama namalovaný pan doktor Meeks. Zřejmě se tu a tam vyskytnul ňákej Snopes, kterej uměl číst čtení, ať už uměl Číst psaní nebo ne. A tak během devíti nebo desíti měsíců moh každej, kdo měl, anebo si uměl vymyslet ňákej důvod, proč se špacírovat po ulici, pozorovat, jak Wat a jeho pracovní četa složená z pokrevních a přiženěnejch příbuznejch, strhává přední verandu majora De Spaina, vyrovnává zadek baráku a přistavuje a přidělává sloupy, který měly šahat od země až do prvního poschodí po střechu a který sice ani po dokončení nátěru neměly samozřejmě takovou vejšku jak sloupy u baráku George Washingtona v Mount Vernonu, ale poněvadž Mount Vernon je koneckonců přes šestnáct set kilometrů od nás, nevyvstávala žádná možnost, že by ze strany ňákýho nepřejícnýho nebo zlomyslnýho člověka mohlo dojít k ňákýmu přímýmu porovnávání.

A tak když Flem večír zamknul banku a vrátil se domů, moh vejít a zavřít dveře baráku, kterej mu některý lidi, co jim hlídal peníze, trošku záviděli, ale na kterej byli všichni, i ty závistivci, hrdý a kterej všichni schvalovali, poněvadž když měli teď svý peníze takhle čisťounký, takhle neviňounký, bez poskvrnky a imunní, mohli v noci ležet a nerušeně odpočívat. A tak Flemovi úplně stačili ke štěstí, jak se říká lidově, černošská kuchařka a černej podomek, kterej ho dokonce tu a tam moh někam dovízt auťákem, když už tam není jeho jediná dcera, která by ho někam někdy — dejme tomu jednou měsíčně — zavezla, aby se dobila baterie, jak to měl podle inštrukcí toho člověka dělat, jestli si nechtěl kupovat jinou.

Ale sám se nezměnil, nepřešupačil, symbolem se stal jenom ten barák: Flem sám ne. Barák, v kterým asi ve čtyry každý odpoledne zmizel a v kterým zůstal až do

188$

příštího dne do osmi ráno, vypadal možná jak hmatatelnej, aristokratickej, rodovej symbol Alexandra Hamiltona, Aarona Burra, Astora, Morgana, Harrimana, Hilla a všech ostatních zlatejch zastánců bezohlednejch, pohotovejch kapitálovejch investic, ale ten chlap, co ho do něj a z něj majitelé peněz, který spravoval, vídali vcházet a vycházet, byl pořád takovej, na jakýho si za těch dvacet let zvykli. Nosil pořád toho samýho malinkatýho motejlka se zapínáním vzadu, kterýho měl na sobě, když po svým příjezdu z Francouzovýho Zátočí slez z vozu taženýho mulem, jenom měl novej, jinej klobouk, i když tu plátěnou čapku, která byla možná pro Varnerovic příručího z krámu až moc dobrá a kterou už nevídali vcházet a vycházet na hlavě viceprezidenta Jeffersonský banky, neodhodil — nikomu ji nedaroval, ale prodal, i když jen za desetník, ale však v bance jsou i deseticent peníze, a tak když se všichni ty, co jim patřily peníze, co on spravoval, podívali na klobouk, uvědomili si, že ať by za ňákej podobnej zaplatili sebemíň, on dostal ten svůj o desetník lacinějc. Ne že by se ňák vzbouřil a odmítnul se změnit: Nezměnil se po zralý úvaze, řek si, že chlápek, kterýmu lidi důvěřujou, nemusí sice vypadat bezpodmínečně tak, aby každej poznal, že neudělá nic nesolidního, ale musí rozhodně vypadat jako člověk, o jakým ze zkušenosti věděj, že ví přesně, kdy mu solidnost vynese čistej zisk a kdy na ní prodělá.

A tak ten barák znali jen zvnějšku, poněvadž v momentě, kdy Flem Snopes vešel a zavřel za sebou hlavní dveře, zůstal už zavřenej až do osmi do rána druhýho dne. Jakživo tam nikoho nepozval a nikomu se doposavad ani nepodařilo objevit, kudyma tam proniknout, a tak jediný lidi, co ho znali uvnitř, byla kuchařka a podomek, a mně to řek podomek: všecky ty velký seknice zůstaly prej zařízený tak, jak je tam zanechal De Spain,

189$

jenom k nim přibyly vnitřní parádičky, který musí každej, kdo je viceprezidentem banky, mít, jak tenkrát poučil Eulu jeden memphiskej odborník. Do těch Flem nikdá nechodil, jenom do jídelny, kde jed, a do jedný zadní seknice, kde ve chvílích, kdy neležel v posteli a nespal, sedával na otáčecí židli, podobný tý, co měl v bance, nohy opřený ze strany o krb: nečet, nedělal nic: jenom tam dřepěl, na hlavě klobouk, žvejkal ten svůj žvanec vzduchu, kterýho bylo tak akorát do huby a kterej žvejkal, co se vzdal tabáku, poněvadž když se dostal konečně do Jeffersonu, dověděl se o žvejkačce, ale pak se vzdal i tý, poněvadž přišel na to, že tamější lidi považujou viceprezidenta za dost bohatýho, aby nemusel žvejkat nic. A Wat Snopes prej objevil v jednom časopise obrázek, jak se dá každej krb přiděláním koloniální římsy, sloupků a karnýsů předělat, a Flem ze začátku prostě sedával s nohama opřenejma o bílou omítku, do který vyrejval den ze dne podpatkama hlubší a hlubší rejhu. Až asi za rok nato, co byl barák dokončenej, tam byl jednou Wat na večeři, a když odešel, tak podomek, jak pak sám vykládal, vešel do tý cimry a uviděl podnožku: ne že by si ji tam dal natruc tomu, z čeho vyšel, nebo aby si to připomínal, spíš aby mu, řekněme, dodávala sebejistotu a byla mu možná i výstrahou: malou, dřevěnou, nenatřenou, přibitou zepředu k ručně vyřezávaný, ručně malovaný mountvernonský římse přesně v tý vejšce, aby si o ni moh opírat nohy.

Byly doby, kdy ten první prezident, plukovník Sartoris, jezdil těch šest kilometrů mezi svým rodovým symbolem a svou bankou v kočáře se spárovaným spřežením, který kučíroval černošskej kočí v plátěným plášti proti prachu a ve starým cylindru po plukovníkovi Sartorisovi, a nebylo to tak dávno, co druhej prezident odjížděl a přijížděl se svým závoďákem E. M. F. barvy

190$

hasičský stříkačky, dokavaď si nekoupil (když se doby změnily) černýho packarda, kterej i jemu kučíroval černoch, jenže v bílým kabátě a šoférský čapce. Tendle novej, třetí prezident, měl taky černej auťák, i když ne packarda, a taky černocha, kterej ho sice doved řídit, jenom neměl bílej kabát ani šoférskou čapku, ale do banky a z banky s ním ještě nejezdil, aspoň zatím. Ty dva předešlí prezidenti jezdívali večír po zavření banky a o nedělích v tom kočáru se spřežením nebo v tom černým packardu po kraji obhlížet bavlníkový farmy, na kterejch měla jejich banka hypotéku, kdežto tendle novej prezident zatím nedělal ani todle. Ne poněvadž by ještě nevěřil, že ty hypotéky jsou vlastně on. O tom nikdá nepochyboval. Tomu se věřit nebál, tak nesmělej a pochybovačnej, aby tomu nevěřil, nebyl. Ale poněvadž se teprva rozhlížel a učil. Sice si myslel, že se učí teprva první lekci, že se učí, že bude potřebovat vážnost, ale ve skutečnosti už uměl lekce dvě, tu druhou se totiž naučil už ve Francouzovým Zátočí a přivez si ji s sebou, poněvadž už tam poznal, že je zapotřebí bejt pokornej v tom ohledu, v kterým to má jedině vejšku: dovíst si přiznat, že na světě jsou hromady věcí, který člověk ještě neumí, ale když je dost trpělivej a pokornej a dostatečně dlouho všechno pozoruje a především šilhá jedním okem dozadu za sebe, tak se je naučí. A tak ho po večerech a o nedělích vídával jen ten barák, kam nikdá nikoho nepozval, takže nikdo neviděl, jak dřepí s kloboukem na hlavě na otáčecí sesličce v jediný seknici, co obejvá, a vytrvale žvejká to svoje nic, nohy opřený o tu malou dřevěnou, dodatečně přidělanou podnožku, která na tom ručně vyřezávaným a ručně malovaným krbu působí tím paradoxnějc, že je nenatřená, a která je na něm přibitá jak ňáký zarámovaný motto, co má člověk na zdi na očích někde, kde pracuje nebo

191$

mutýruje, a co zní: Memento moři nebo Vždy s úsměvem nebo Mladí ležáci staří žebráci či Bůh láska jest, a co má nejenom jemu, ale i cizím lidem, který ho uviděj, připomínat, že ten dotyčnej má aspoň jakous takous páru o tom, že k tomu, aby se dostal tam, kde je, bylo zapotřebí něčeho víc než jenom jeho.

Ale tohle všechno, ta podnožka a tak, přišlo pozdějc.

V tudle chvíli byl pan doktor volnej. A za ňákej čas — nebylo to za tři dni po tom, co Linda odjela do New Yorku, ale taky jich nebylo tři sta — byl už, jak se říká lidově, volnej jak ten pták. Když jsem vešel na poštu, opíral se ve vestibulu o přepážku, v ruce dopis, už otevřenej, ale že byl v tý chvíli vestibul prázdnej, nebyla jeho zásluha.

„Jmenuje se Bartoň Kohl,“ povídá.

„Arciže,“ odpověděl jsem. „A kdo?“

„Ten sen,“ pokračoval.

„Cole řek jsem já.

„Ne,“ opravil mě. „Vy to vyslovujete Cole. Píše se to K-o-h-l.“

„Aha,“ řek jsem. „Kohl. To mi nezní moc americky.“

„A Vladimír Kyrilič vám americky zní?“

Ale vestibul byl prázdnej, třebaže to, jak jsem už řek, nebyla jeho zásluha. „Zatraceně,“ povídám, „už takovejch sto padesát let, od doby, co nás ten šlakovitej yankeeskej Kongres zahnal do virginskej hor, musí aspoň jeden Ratliff z každý generace strávit polovinu života snahou žít tak, aby se zapomnělo na jeho křestní jméno, než ho někdo vysloví nahlas někde, kde by ho mohli lidi slyšet. To vám řekla Eula.“

„No dobrá,“ odpověděl. „Budu vám pomáhat, aby ta rodinná hanba zůstala zahrabaná. Ano,“ — pokračoval. „Je to žid. Sochař, pravděpodobně po čertech dobrý.“

„Proč? Protože je žid?“

192$

„Pravděpodobně, ale nejenom proto. Protože si ho vybrala.“

„To jako chcete říct, že když si ho vzala Linda, bude z něj dobrej sochař, ať byl dřív jakej chtěl?“

„Ne. Když si ho vybrala, je rozhodně nejlepší ze všech, ať dělá co dělá.“

„Takže je vdaná.“

„Cože?“ opáčil. „Vždyť vám povídám, že se s ním právě seznámila.“

„Takže ještě pořád nejste — „ málem jsem už řek bezpečnej, ale včas jsem se opravil: — „takže si s tím ještě nejste jistej. Chci říct, že se ještě nerozhodla.“ „Heršvec, vždyť vám to přece vykládám. Nepamatujete se, co jsem vám řek vloni na podzim? Že bude milovat jen jednou a že to bude na celý život?“

„Jenže jste řek, že je ,jí souzeno‘ milovat jen jednou!“ „No dobrá,“ odpověděl.

„Řek jste, že je jí souzeno, aby mu zůstala věrná a pak po něm truchlila, řek jste, že bude milovat jen krátce, brzy ho ztratí a po zbytek života mu zůstane věrná a bude po něm truchlit. Ale zatím ho ještě neztratila. Po pravdě řečeno ho ještě ani nemá. Nebo jo?“ Tohle se odehrálo zhruba v prvních šesti měsících. Za rok nato už byla na tý ručně malovaný mountvernonský římse přibitá ta dřevěná podnožka — malej, neopracovanej dřevěnej stupínek, kterej vypadal jak z odřezků a kterej ten venkovskej truhlář přibil k tomu, jak by se dalo říct neztečenýmu Matterhornu vážnosti, aby se ten alpskej horolezec měl čeho držet, než se vydejchá a sebere síly k poslednímu vzepětí, který rozhodne o úspěchu nebo o smrti, a než znešvaří poslední vévodící vrchol a štít svejma vítěznejma iniciálama. Jenže tendle horolezec nic takovýho neuďál: tady nastoupila znova pokora: nechoval ji na veřejnosti, kde by pro jednoho

193$

každýho, kdo má úctu k alpskýmu horolezectví Obchodní a zemědělský banky, byla urážkou, ale v soukromí, jak v ňáký tajný kapli nebo svatostánku: neměl ji tam proto, aby se jí přidržel, když lape po dechu, zoufalej a nezdolnej, ale aby si o ni opíral nohy, když dřepí a hoví si.

Šel jsem právě kolem schodiště před kanceláří pana doktora, když jako obyčejně vylít zpoza rohu s právnickejma lejstrama, z kterejch mu většina povlávala z kapes; několik jich držel jako obyčejně v ruce. Tím chci říct, že se pohyboval vždycky jen jedním ze dvou způsobů: buď víceméně stál jak přibitej nebo letěl, jako by mu někdo zapálil šosy. „Utíkejte domů a popadněte aktovku,“ povídá. „Večer jedeme z Memphisu do New Yorku.“ A tak jsme vyšli po schodech nahoru, a jakmile jsme se ocitli v kanceláři, přešel jako obyčejně do toho druhýho pohybu. Hodil rozházený lejstra na stůl, vzal si z misky jednu fajfku z kukuřičnýho klasu, posadil se, a jak zašmátral v kabátě po sirkách nebo po tabáku či po čem, objevil ty ostatní lejstra, a tak je hodil na stůl a opřel se o židli, jako by byl už uďál všechno, co na světě udělat moh, a jako by vůbec nečekal, že se v příštích sto letech může ještě něco stát.

„Oslavit založení rodinnýho hnízda,“ povídá.

„Chcete říct na svatební hostinu, ne? Tak se tomu přece říká, ne, když si kazatel vybere svý dva dolary?“ Neodpověděl, jenom seděl a věnoval se zapalování fajfky tak pozorně, jako když se klenotník snaží roztavit přesnou kapku platiny dejme tomu do hodinek. „Takže oni se nebudou brát,“ pokračoval jsem. „Budou prostě žít na hromádce. Však jste to říkal: proto se těm grinnichvillageskejm praktikám říká sny: člověk se z nich probudí a nemusí vyskočit z postele a uhánět jak o závod k nejbližšímu advokátovi.“

194$

Seděl jak přibitej. Jenom se naježil, takovým tempem a fofrem, že ani neměl čas změnit pozici. Prostě seděl s bodlinama zježenejma a samozřejmě se vůbec nehejbal: a poněvadž si i ježek, jakmile se přichystá a nastraží bodliny, může dovolit promluvit chladným, klidným, nevzrušeným hlasem, jenom chladně, klidně prohlásil: „No dobrá. Já bych tomu přiřkl název ,manželství’, přestože k tomu není žádný podklad. Vznášíte proti tomu nějaké námitky nebo protesty? Třeba byste chtěl dokonce navrhnout nějaký lepší? — Nezbývá už totiž moc času,“ řek, „dnešním mladým lidem nezbývá vlastně už vůbec žádný čas, poněvadž jenom blázni pod pětadvacet můžou ještě věřit nebo dokonce doufat, že někomu, komukoli z nás, kdo žijeme v dnešní době, zbývá ještě nějaký čas.“

„Na to, aby si před kazatelem řekli ano a pak mu dali tolik, za kolik to podle minky vás tří stálo, moc času zapotřebí není.“

„Copak jsem právě neřekl, že když je člověku teprve dvacet pět nebo třicet let, nemá čas ani na to — „

„Takže je mu třicet,“ řek jsem. „Předtím jste se zastavil na pětadvaceti.“

Teď se nezastavil vůbec. „Je to teprve necelé desítiletí, co jejich otcové, strejčkové a bratři skoncovali s tím, co mělo navždycky zbavit fenomén vládního zřízení parazitů — dědičných vlastníků, těch vrchních nájemců daní z dilematu lidstva, kteří právě zabili osm miliónů lidských bytostí a zničili šedesát kilometrů široký pruh, táhnoucí se odshora dolů západní Evropou. A ani ne za dvanáct let nato se titíž cyničtí manipulátoři, kteří se ani neobtěžovali změnit si jméno či tvář a jenom si z hesel demokratického slovníku a demokratické mytologie přivlastnili řadu nových titulů a kteří se ani nezastavili v chůzi a znovu se scukli, aby zmařili tu jedinou, k zkáze

195$

odsouzenou zoufalou naději — „ Teď začne mluvit o lidech, co zlomili srdce prezidentu Wilsonovi a zabili Společnost národů, pomyslel jsem si, ale tentokrát to byl on, kdo se nezastavil v chůzi: „Jeden už je v Itálii a druhý v Německu, ale ten je o sakra delší chlup nebezpečnější, protože Mussolini má k dispozici než Italy, kdežto ten druhý má Němce. A třetí je ve Španělsku a stačí mu, abychom ho my ostatní, co ještě věříme, že když to vydržíme a necháme oči zavřené, všechno zmizí, nechali na pokoji. Nemluvě —“

„Nemluvě o tom, co je v Rusku,“ řek jsem.

„ — o těch, co jsou přímo tady doma: o organizacích s krásnými názvy, které se ve jménu božím spřáhly, aby vytáhly unisono proti nečisté morálce a politice a proti těm, co mají nesprávnou barvu pleti, původ nebo náboženství: o Ku-klux-klanu a Stříbrných košilích, nemluvě o tuzemských místních šampiónech, jako je Long v Louisianě a náš Bilbo v Mississippi, nemluvě o našem vlastním senátorovi Clarencovi Egglestonovi Snopesovi, kterého máme přímo tady v Yoknapatawphském okrese — „

„Nemluvě o tom, co je v Rusku,“ opakoval jsem.

„Cože?“ opáčil.

„Jo ták,“ povídám. „Tak on není jenom sochař. On je taky komunista.“

„Cože?“ opakoval pan doktor.

„Bartoň Kohl. Nevzali se ještě proto, že Bartoň Kohl je komunista. Že nevěří na církev a na manželství. Nesmí.“

„On chtěl, aby se vzali,“ odpověděl pan doktor. „Ten, kdo nechtěl, byla Linda“ A tak došla řada zase na mě se zeptat „Cože“, ale on seděl, rozohněný a nedotknutelný jak ježek. „Vy tomu nevěříte?“ zeptal se.

„Věřím,“ odpověděl jsem. „Proč bych nevěřil?“

196$

„Proč by si ho měla brát? Co už tak mohla vidět na tom manželství, na které se musela devatenáct let koukat, aby se jí na něm něco zalíbilo.“

„No dobrá,“ odpověděl jsem. „No dobrá. Ale já tomuhle nevěřím. Věřím tomu, co jste řek prve, že není čas. Že když je člověk opravdu mladej, dokáže věřit. Že když je člověk opravdu mladej a opravdu statečnej, může nenávidět nesnášenlivost a neztrácet naději, a jestli je opravdu statečnej, tak se podle toho řídí.“ Nespouštěl ze mě oči. „Škoda že nejsem i já statečnej,“ povídám.

„Nejde o to, koho si člověk bere, hlavně že si někoho bere, že je to manželství. Hlavně že to není cizoložství. I vy uvažujete takhle.“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Škoda že nejsem jeden z nich. Abych věřil, že se člověk nemá s ničím smiřovat, že má doufat a jednat podle toho. Za každou cenu. I kdyby mi muselo bejt znovu míň než pětadvacet, jako je jí, abych toho byl schopnej. I kdybych musel bejt třicetiletej sochař z Grinnich Village, jako je on.“

„Tak vy odmítáte uvěřit, že ona nechce nic jiného než se k někomu přitulit a být, jak se říká, šťastná?“

„Jo,“ odpověděl jsem. „Odmítám.“ A tak jsem tenkrát nejel, přestože mi řek:

„Nesmysl. Pojeďte. Pak si zaskočíme do Saratogy a podíváme se na ten příkop nebo pahorek, či co to bylo, kde váš předek, ten první přistěhovalec Vladimír Kyrilič Ratliff vstoupil na vaši rodnou půdu.“

„Tehdy nebyl ještě Ratliff,“ povídám. „Jak se jmenoval druhým jménem, to nevíme. Nelly Ratliffová nejspíš neuměla napsat jeho jméno, natožpak ho vyslovit. Po pravdě řečeno to možná neuměl ani on sám. Kromě toho si tenkrát ještě neříkal Ratliff, ale Ratcliffe. — Ne,“ pokračoval jsem, „stačí, že pojedete vy. Však od něko—

197$

ho seženete svědectví lacinějc než od člověka, kterej potřebuje nejenom zpáteční lístek, ale navíc třikrát denně jíst.“

„Svědectví o čem?“ zeptal se.

„Dyť se snad na tu cestu v tom vážným okamžiku jejího života, kdy se chystá ouředně nebo aspoň formálně žít na hromádce či se dát do kupy s přítelem opačnýho pohlaví, jak se říká lidově, vydáváte proto, abyste konečně jí a jemu řek, čí je nebo aspoň čí není, ne?“ A na to jsem řek: „Ale ovšem. Ona už to ví,“ a on odpověděl:

„Jak by to mohla nevědět? Jak by byla mohla devatenáct let žít v jednom domě s Flemem a věřit, že to může být její otec, i kdyby o tom měla nevyvratitelný důkaz?“

„Tak vy jste jí to neřek?“ zeptal jsem se. A pak povídám: „Takže ono to je ještě horší. Kdykoliv jí to nedá spát a třebas to v ní kapku zahlodá, stačí zajít za váma a říct: ,Po vězte mi pravdu. On není můj otec,‘ a může se spolehnout, že jí vždycky odpovíte: ,Mejlíte se, je.‘ To jste myslel tím, když jste říkal, že se na vás může spolehnout a že vás potřebuje?“ Nedíval se na mě. „Co byste dělal, kdyby tu otázku otočila a zeptala se vás: ,Kdo je můj otec?‘ „ Ne, skutečně se na mě nedíval. „Máte pravdu,“ pokračoval jsem. „Tuhle otázku vám nikdá nepoloží. Má trvám Gavina Stevense očíhnutýho tak dobře, aby věděla, že existujou lži, s kterejma by se neuměl vypořádat ani on.“ Vůbec se na mě nedíval. „Takže to spolíhání platí i pro druhou stranu,“ povídám.

Po deseti dnech se vrátil. A já jsem si pomyslel, že ji třeba ten sochař zatrhnul, když na to nebyla připravená, když ještě napůl spala, a než si všimla, kde je, vytáhnul ji z postele a odved k oltáři nebo třeba jen před smírčího soudce, a pan doktor je možná volnej. Pak jsem poznal, že to u mě nebyly ani lichý naděje, poněvadž už

198$

ta představa byla beznadějná. Jakmile jsem se totiž vymotal z pavučin těch nadějí, uvědomil jsem si, že už přece celý roky vím to, co Eula nejspíš poznala v momentě, kdy se na něj podívala: že volnej nebude nikdy, poněvadž nebude nikdy volnej chtět bejt, poněvadž visí celým svým životem na tom, že volnej není, a kdyby to neměl, tak by mu nezůstalo nic. Tím myslím, kdyby neměl právo, výsadu a možnost uplatňovat svůj sklon přebrat navěky zodpovědnost za někoho, koho to nikdy neomrzí a u koho se nemusí bát, že by mu někdy hodil za odměnu aspoň tu kostičku. A vzpomněl jsem si, jak tenkrát řek, že je odsouzená k tomu, aby zůstala věrná a monogamní — milovala jenom jednoho, ztratila ho a pak pro něj truchlila, a jak jsem odpověděl, že nejspíš jo, že bejt dcera Heleny Trojský je něco jako dejme tomu bejt bejvalej římskej papež nebo japonskej císař: že to nemá moc velkou budoucnost. A poznal jsem, že měl skorem pravdu, že jenom to slovo „odsouzená“ nepoužil pro tu správnou osobu: že k tomu není odsouzená ona, poněvadž jí při tom bude nejspíš dobře, ale že je k tomu odsouzenej ten, kdo její věrnost, monogamii a lásku přijme, a ten dotyčnej zodpovědnej, kterej za odměnu nechce, natož pak aby očekával, ani kostičku; a že z těchhle dvou bude nejspíš šťastnější ten, na kterýho spadne střecha, až poleze do postele nebo z postele.

Jenže by mi bejvalo dalo moc velkou fušku mu to rychle vysvětlit a můj zdravej rozum mi pochopitelně napověděl, že se o to nemám pokoušet. A tak jsem se mu částečně vyhejbal a bojoval se sebou stejně jak Jákob se svým andělem, ale nakonec jsem přec jen odolal a nic mu neřek — žádný lidský stvoření nestálo v životě před silnějším pokušením, znamenalo to zahodit dobrovolně příležitost moct jednou říct: „Já jsem vám to říkal.“ A čas plynul. Ta malá dodatečně přidělená pod-199$

nožka už byla přibitá na krbový římse a ještě pořád ji nikdo kromě toho černošskýho podomka neviděl — ale jakmile se o ní zmínil mně, tak jsem se o ní zmínil několika svejm blízkejm důvěrníkům já a (nejspíš) i on a stala se z ní jeffersonská legenda, součást snopesovský legendy a další památník Flema Snopese a jeho vzestupu čím dál vejš, vzestupu, kterej začal tou vodní nádrží, co se o ní ještě pořád nevědělo, jestli z ní už vytáhli všecku mosaz, která se za vlády Flema Snopese ztratila z elektrárny a kterou tam ty dva na smrt vyjukaný černošský topiči hodili.

Pak přišel rok 1936 a času zbejvalo čím dál míň: v Itálii byl Mussolini, v Německu Hitler a ve Španělsku zase tamten, přesně jak to pan doktor prorokoval. A jednou mi povídá: „Sbalte si aktovku. Zítra ráno letíme letadlem z Memphisu — Ne, ne,“ pokračoval. „Tentokrát se budou brát, a tak nemusíte mít strach, že se stykem s nima nakazíte. Jedou do Španělska, přidají se tam k armádě republikánů, a tak do ní zřejmě hučel a dotíral na ni tak dlouho, až konečně řekla: ,Tak ať je po tvým, krucifix.’ „

„Takže to nakonec žádnej liberální, emancipovanej, pokrokově smejšlející umělec není,“ povídám. „Jenom obyčejnskej mužskej, kterej je tý minky, že když je holka dost dobrá do postele, je dost dobrá i na to, aby měla po zbytek života střechu nad hlavou, něco k jídlu a trošku peněz v kapse.“

„No dobrá,“ odpověděl. „No dobrá.“

„Ale pojedem vlakem,“ řek jsem. „Ne že bych byl takovej strašpytel, abych se bál letět: ale až pojedem přes Virgínii, uvidím aspoň pozůstatky toho místa, kde se první přistěhovalec Vladimír Kyrilič prodral do Spojenejch států.“ A tak když přirazil k chodníku, stál jsem už na rohu s aktovkou a on otevřel dvířka, podíval se na mě, ale vtom mu to došlo a řek:

200$

„Prokrista.“

„To je moje,“ povídám. „Tu jsem si koupil.“

„Vy,“ odpověděl, „a v kravatě! Vy, který jste v životě na sobě neměl kravatu, natož pak svou.“

„Dyť jste říkal, proč tam jedem. Na svatbu.“

„Sundejte si ji,“ povídá.

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Takhle s vámi nejedu. Takhle se s vámi nebudu ukazovat.“

„Ne,“ opakoval jsem. „Třeba to není jen kvůli tý svatbě. Jedu se prvně ukázat místu, kde začínali všechny ty V. K. Ratliffové. Třeba se chci zalíbit jim. Nebo třeba nechci, aby se za mě museli stydět.“ A tak jsme večír nasedli v Memphisu na vlak a druhej den ráno jsme dojeli do Virgínie — do Bristolu, pak do Roanoke a Lynchburgu a nato jsme zahnuli k severovýchodu a jeli podle modrejch hor a někde před náma, kde přesně, to jsme nevěděli, bylo místo, kde konečně našel koutek, v kterým se moh zastavit, ten první Vladimír Kyrilič, o kterým jsme nevěděli, jaký měl příjmení, nebo kterej možná ani žádný příjmení neměl, dokavaď ho Nelly Ratliffová, co se tehdy psala Ratcliffeová, nenašla, stejně jako jsme nevěděli, co dělal, až na to, že byl v regimentu německej žoldáků v armádě generála Burgoynea, co dostal na frak u Saratogy, a že Kongres odmítnul schválit podmínky kapitulace a vykázal celou tu menažerii sakumprásk do Virgínie, kde se šest let potulovala, bez mináže a bez peněz, a některý z nich, jako například ten první V. K., dokonce bez jazyka. Jenže tendle nic z těch tří věcí nepotřeboval, poněvadž utek nejenom do správnejch končin, ale do přesně správnýho seníku, kde ho Nelly Ratcliffeová, která tam třeba hledala vejce či něco podobnýho, našla. A k tomu, aby moh jíst jídlo, co mu tam nosila, žádnou řeč

201$

nepotřeboval a možná že až do dne, kdy ho konečně vytáhla na světlo a ukázala ho svý famíliji, dokonce ani nevěděl nic o sedlačině, a během dalších událostí, to znamená, když si někdo — její máma nebo táta či bratři nebo kdo nebo taky možná jenom některej soused — všimnul, jak jí roste břicho, taky žádnej jazyk nepotřeboval. Prostě se vzali a ten V. K. dostal úředně jméno Ratcliffe a ten po něm, co byl v Tennessee, i ten další, co se přestěhoval do Missippi, se tak jmenoval taky, jenže v tý době se už psal Ratliff a každej nejstarší syn dostává dodnes jméno Vladimír Kyrilič a tráví půl života tím, aby to utajil.

Druhej den ráno jsme dojeli do New Yorku. Bylo brzy, před sedmou ráno. A to bylo moc brzy. „Nejspíš ještě nedojedli snídani,“ povídám.

„Kdepak snídani,“ odpověděl pan doktor. „Ještě si ani nevlezli do postele. Tady jsme v New Yorku, ne v Yoknapatawphském okrese.“ A tak jsme jeli do hotelu, kde měl pan doktor zamluvenej pokoj. Jenže to nebyl než jeden pokoj, ale tři: salón a dvě ložnice. „Mužem se nasnídat i tady nahoře,“ povídá.

„Tady?“ opáčil jsem.

„Pošlou nám snídani nahoru.“

„Tady jsme v New Yorku,“ povídám. „Snídat v ložnici nebo v kuchyni či na verandě za barákem můžem v Yoknapatawphským okrese.“ A tak jsme sešli dolů do jídelny a já povídám: „Tak kdy se tady snídá? Při západu slunce? Nebo to se teprve vstává?“

„Ne,“ odpověděl. „Nejdřív vyřídíme jednu pochůzku. — Ne,“ opravil se, „dvě pochůzky.“ Už se na ni zase díval, i když mu, abych byl spravedlivej, musím přiznat, že se o ní od toho prvního případu, když jsem nasedal v Jeffersonu do jeho vozu, už nezmínil. A vzpomínám si, jak mi jednou řek, že ať je v New Yorku počasí jaký

202$

chce, nikdy to není počasí správný pro lidi; ale když je to správný počasí, je tam hezky. V tomhle případě tam zřejmě to správný počasí bylo: takovej ten něžně dřímotnej modrej den na začátku podzimka, kdy se zdá, že obloha leží na zemi jak něžnej modrej opar a ty vysoký budovy se k ní řítěj vzhůru, ale pak se zastavěj, jejich ostrý obrysy se rozpliznou, jako by na ně ty sluneční paprsky nejenom svítily, ale jako by navíc šuměly, jak když bzučej dráty. Pak jsem uviděl ten krám, měl výkladní skříň, v který nebylo nic než jedna kravata, v celý výkladní skříni byla než jedna kravata.

„Počkat,“ povídám.

„Ne,“ odpověděl. „Dokud se na ni dívali jenom konduktéři ve vlaku, tak to nevadilo, ale před kazatele s ní nemůžete.“

„Ne,“ povídám. „Počkat.“ I já jsem už totiž slyšel o newyorských krámcích v zastrčených uličkách. „Jestli ta jediná kravata stojí za to, aby zabírala celej vejklad, tak za ni budou chtět nejspíš takový tři čtyry dolary.“

„To se nedá nic dělat,“ odpověděl mi. „Tady jsme v New Yorku. Jdem „

A uvnitř nebylo taky nic, jen pár zlatejch sesliček, dvě dámy v černejch šatech a ňákej chlap, oblečenej jako kongresman nebo aspoň kazatel, kterej dokonce věděl, jak se pan doktor jmenuje. A dál kancelář se stolkem, s vázou a s kytkama a ňáká malá tělnatá tmavá ženská v šatech, co by nepadly nikomu, a se šedivejma pramenama ve vlasech a s těma nejkrásnějšíma tmavejma očima, jaký jsem kdy viděl, i když trošku vykulenejma, která pana doktora políbila a pan doktor jí řek: „Myro Allanovno, tohle je Vladimír Kyrilič,“ a ona se na něj podívala a něco řekla. Ano, vím, že to bylo ruský, a pan doktor odpověděl: „Podívejte se na ni. Aspoň jednou, jestli to vydržíte,“ a já povídám:

203$

„Tak zlá zase není. Byl bych měl samozřejmě radši žlutočervenou a ne růžovozelenou, ale přesto — „ a ona povídá:

„Vám by se líbila žlutočervená?“

„Ano, madame,“ odpověděl jsem. A než jsem se stačil zarazit, tak jsem pokračoval: „Upřímně řečeno — „ a ona nato:

„No jen to dořekněte,“ a já jsem řek:

„Ale nic. Jen jsem si říkal, že kdybych si představil, že si mám vybrat a uvázat ňákou kravatu, tak bych si ji představoval ušitou z něčeho červenýho a na ní kytici slunečnic nebo možná jednu slunečnici uprostřed,“ a ona povídá:

„Slunečnici?“ a pan doktor řek:

„Helianthemum.“ A nato: „Ne, to jsem řek špatně. Tournesol, Sonnenblume,“ a ona povídá Počkejte a nato byla pryč a nato jsem řek zase já Počkejte.

„Ani pětidolarová kravata, by přece neuživila všecky ty zlatý sesličky.“

„Už je pozdě,“ odpověděl pan doktor. „Sundejte si ji.“ Jenže se vrátila s kravatou, na který nejenom nebyly slunečnice, ale navíc nebyla ani červená. Jenom uprášená. Ne, to jsem řek špatně: to už jsem si ji prohlídnul. Vypadala jako šlupka broskve, o který člověk ví, že když dokáže nemrknout, tak za minutu uvidí, jak na ní začíná vyrážet první broskvovej nádech. Až na to, že nevyrazí. Jenom zůstane poprášená zlatem jak záda opálený holky. „Ano,“ povídá pan doktor. „A pošlete mu někoho pro bílou košili. V životě na sobě bílou neměl.“

„Ne. V životě ne,“ povídá ona. „Nosí jen modré, že? A vždycky tuhle modř, že? Stejnou jako mají vaše oči?“

„Ovšem,“ odpověděl jsem.

„Ale jak to děláte?“ zeptala se. „To je prostě necháváte vyrudnout? Jen tím, že je perete?“

204$

„Ovšem,“ povídám. „Jenom tím, že je peru.“

„Chcete říct, že si je perete sám?“

„Dokonce si je sám i šije,“ řek pan doktor.

„Ovšem,“ řek jsem já. „Prodávám šicí stroje. Než jsem se nadál, tak jsem se na nich naučil šít.“ „Samozřejmě,“ odpověděla. „Tak zatím tuhle. Tu druhou, červenou, s tou Sonnenblume, zítra.“ A byli jsme venku, ale já jsem ještě pořád říkal Počkejte.

„Teď si musím koupit dvě,“ povídám. „Teď mluvím vážně. Chci říct, abyste byl tak laskavej a věřil mi, že jste v životě nepoznal člověka, kterej by mluvil vážnějc. Kolik přesně by podle vás stála ta ve vejkladu?“

Ale pan doktor se vůbec nezastavil, jen mi mezi všema těma lidma, co se prodírali oběma směry kolem nás a mezi náma, přes rameno odpověděl: „Já nevím. Kravaty od ní stojí až sto padesát dolarů. Dejme tomu pětasedmdesát — „ Bylo mi přesně tak, jako by mě někdo znenadání zlehka hranou dlaně seknul zezadu do krku, a další, co jsem si uvědomil, bylo, že se opírám o zeď, stranou od těch spěchajících lidí, mám záchvat lehký třesavky a pan doktor mě víceméně podpírá. „Už je vám líp?“ zeptal se mě.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Sedumdesát pět dolarů za kravatu? To není možný! To nedám!“

„Je vám čtyřicet let,“ odpověděl mi. „Od doby, co jste se prvně zamiloval, jste si měl kupovat minimálně jednu kravatu ročně. Kdy to bylo? V jedenácti? Ve dvanácti? Ve třinácti? Třeba už v osmi či v devíti, když jste přišel do první třídy — samozřejmě za předpokladu, že jste měl učitelku a ne učitele. Ale dejme tomu, že to bylo ve dvaceti. To je dvacet let, každý rok jedna kravata za dolar. To máme dvacet dolarů. Jelikož nejste ženatý a nikdy se neoženíte a nemáte žádné tak blízké pokrevní příbuzné, aby se o vás starali a doufali, že jim

205$

za to něco odkážete, a tudíž z vás ždímali nebo vám šli na nervy, můžete žít ještě dalších pětačtyřicet. To dělá dohromady šedesát pět dolarů. To znamená, že vás kravata od Allanovny přijde jenom na deset dolarů. Jste první na světě, kdo má kravatu od Allanovny za pouhých deset dolarů.“

„To nedám,“ opakoval jsem. „To nedám!“

„No dobrá. Tak já vám ji daruju.“

„To nemůžu udělat,“ povídám.

„No dobrá. Chcete se tam vrátit a říct jí, že tu kravatu nechcete?“

„Copak nechápete, že to nemůžu udělat?“

„No dobrá,“ povídá. „Tak jdem. Už jsme se beztak zpozdili.“ A když jsme pak došli do hotelu, zamířili jsme rovnou do hospody.

„Už jsme skorem tam,“ povídám. „Ještě pořád mi nechcete říct, kdo to je?“

„Ne,“ odpověděl. „Tady jsme v New Yorku. A tak si chci užít trochu legrace a zábavy.“ A za chvíli, když jsem si uvědomil, že pan doktor toho člověka v životě ani nezahlídnul, jsem přišel na to, proč tak neústupně trval na tom, abych se na tu cestu vydal s ním. Jenomže pak jsem si vzpomněl, že v tomdle případě pan doktor žádnou pomoc nepotřebuje, že když měl někdo pětadvacet let takovej podíl na tom, že pro vás byla prostá, běžná, normální trýzeň už jen pomyšlení, že se budete muset ráno zase probudit, jako tendle člověk, musíte k němu rozhodně cejtit něco jako potupenou spřízněnost. A pak jsem řek:

„No to jsem jelen! Zdravíčko, Hoaku.“ Kdo tam totiž nebyl jako Hoake, na spánkách kapku prošedivělej. Vypadal opálenej jako člověk, kterej se pohybuje jenom na zdravým povětří, ale na přepychově zdravým povětří, takže by byl na sobě ani nemusel mít ten tmavej

206$

luxusní oblek, kterej to dokazoval, o tom, jak ty dva číšníci obskakovali stůl, u kterýho seděl, ani nemluvě; seděl tam uvelebenej, poněvadž ho tam pan doktor dovlíknul odněkaď ze Západu, ať už to bylo odkaďkoliv, kde ho vypátral, stejně jako na ten slavnostní den dovlíknul mě. Ne, to nebyl pan doktor, kdo McCarrona dovlíknul ze vzdálenosti patnácti set kilometrů a mě ze vzdálenosti tří tisíc kilometrů proto, abysme se všichni tři sešli v tom momentě v newyorský putyce, ale ta holka: ta holka, která jednoho z nás v životě neviděla a druhejm dvěma, podle toho, co jsem doslovně slyšel, takže bych to moh odpřísáhnout, nikdy neřekla o moc víc než dobrýtro — ta holka, která nejenom nejspíš nevěděla, ale který bylo nejspíš úplně putna, že zdědila po svý mámě osudnou schopnost dovlíknout čtyry mužský do pavučiny, chytit je na ten jeden rdousivej pramen vlasů, ta holka, která nemusela ani pozvednout ruku a přivlíkla nás čtyry — svýho manžela, svýho tátu, mužskýho, kterej se nepřestává snažit položit život za její mámu, jenomže nemůže objevit nikoho, kdo by o ten jeho život stál, a člověka, co by se dal nazvat náhodným nezúčastněným rodinným přítelem — abysme sehráli vedlejší role při tom, až bude ona na tom běžícím oddávacím pásu na městský radnici říkat „ano“, než nasedne na loď a odjede do Evropy, aby tam mohla dělat ve válce to, co tam podle svejch představ měla dělat, ať už to bylo co bylo. A tak jsem to byl já, kdo řek: „To je pan doktor Stevens, Hoaku,“ zatímco se kolem nás ochomejtali už tři číšníci (tak byl zřejmě bohatej) a pomáhali nám se uvelebit.

„Co pijete?“ zeptal se pana doktora. „Co si dá V. K., to vím — whisky značky Bushmill,“ povídá číšníkovi. „Přineste celou flašku. — Budete si připadat jako doma,“ povídá mi. „Chutná úplně stejně jako to svin—

207$

stvo, co vyráběl Calvin Bookwright — pamatujete?“ Nato se na ni zadíval i on. „To je od Allanovny, že?“ zeptal se mě. „I vy jste se trošku zmohl od dob Francouzovýho Zátočí, že?“ Pak se podíval na pana doktora. Vypil celou sklenici na jeden zátah, ale než stačil dát pokyn, už tam byl číšník s lahví. „Nestarejte se,“ povídá. „Dal jsem vám svoje slovo. A dodržím ho.“

„A vy se taky nestarejte,“ povídám. „Linda patří panu doktorovi. V první řadě uvěří jemu, i kdyby někdo zapomněl a pokusil se jí něco říct.“ Mohli jsme se tam i naobědvat, ale pan doktor řek:

„Tady jste v New Yorku. Jíst ve sklípku strejčka Cala Bookwrighta můžem doma.“ A tak jsme šli do jídelny. A pak už byl čas. Na radnici jsme jeli taxíkem. Když jsme vystupovali, dorazil další taxík, z kterýho vylezli oni. Nebyl žádnej svalovec, jenom tak vypadal — jak fotbalista. Ne: jak šampión v boxu. Ne že by vypadal sveřepě, a ani nelítostně není to správný slovo. Vypadal jako člověk, kterej by moh nabančit vám nebo kterýmu byste mohli nabančit vy, ale kterýmu byste pravděpodobně nenabančili, nebo kterej by vás moh zabít či vy jeho, ale kterýho byste pravděpodobně nezabili; jako člověk, kterej se s váma o ničem nedohaduje, jenom se na vás dívá očima, který jsou stejně bledý jako oči Huba Hamptona, jenže ne tak tvrdý: prostě si vás prohlídnou, beze spěchu, důkladně a nic jim neujde, a kterej má předem úplně jasnou představu, co uvidí.

Šli jsme dovnitř. Byla tam dlouhá chodba, síň, řada dvojic, a nebejt toho, že ta řada neměla posledek, byli by v tý řadě poslední: za každou poslední dvojicí byla vždycky ještě jedna, ale netrvalo to nijak dlouho: dvojice došla ke dveřím, na kterejch stálo MATRIKA, a pak postoupila dovnitř. Ani tam to netrvalo dlouho: oba taxíky ještě čekaly. „Tak tohle je Grinnich Village,“ poví-

208$

dám. Dveře do bytu vedly rovnou z ulice, ale vzadu byl cejpek pozemku, kterej by se dal nazvat dvorkem, ale kterýmu městský lidi říkaj možná spíš zahrádka. Stál tam dokonce strom a na něm visely tři kousky něčeho, co byly na jaře nebo v létě bezpochyby listy. Ale uvnitř to měli hezký: bylo tam samozřejmě plno lidu a dvěma číšníkům, co se mezi nima proplítali dovnitř nebo ven s tácama, na kterejch stály skleničky šampaňskýho, vypomáhali tři nebo čtyry lidi z naší společnosti, a kromě toho tam byli ty lidi, co měli na dobu, co budou oni dva, to znamená Linda a její novomanžel, ve španělský válce, přebrat jejich byt — byl to mladej pár, stejně starej jako oni. „On je taky sochař?“ zeptal jsem se pana doktora.

„Ne,“ odpověděl pan doktor. „Novinář.“

„Jo ták,“ řek jsem. „Takže jsou nejspíš ženatý už od začátku.“

Opravdu to tam měli hezký: do pokoje padalo okny spousty světla. Byla tam hromada krámů, ale vypadalo to tam zabydleně — stěna plná knih, piano a obrázky, ty jsem poznal podle toho, že visely na zdi, a taky jsem poznal, že některý z těch ostatních věcí jsou sochy, ale co jsou ty další, to jsem nepoznal, byly z kusů dřeva nebo ze železa či z proužků plechu a z drátů. Jenže jsem se na to v tý chvíli před všema těma malířema, básníkama, sochařema a muzikantama nemoh zeptat, poněvadž Lindin manžel musel dělat nejdřív hostitele, než všichni — on, Linda, pan doktor, Hoake a já — vyklouznem a pojedem na loď. V Grinnich Village našly asi svůj sen mraky lidí, ale že se tam někdo dokonce žení, byla zřejmě událost. A jeden z těch lidí nebyl dokonce ani básník, ani malíř, ani sochař, ani muzikant, a dokonce ani žádnej obyčejnskej mravnej novinář, ale nejspíš obchodník s módním zbožím, kterej si uďál v so-209$

botu večír volno. Ještě jsme totiž skorem ani nebyli v místnosti a už se na ni nejenom zadíval, ale dokonce ji pomnul mezi palcem a ukazováčkem. „Allanovna,“ řek.

„Ovšem,“ odpověděl jsem.

„Oklahoma?“ zeptal se. „Nafta?“

„Jak prosím?“ opáčil jsem.

„Ach,“ řek. „Texas. Dobytek. V Texasu si člověk může svůj milión vybrat buď v naftě, nebo v dobytku, nemám pravdu?“

„Nikoliv,“ odpověděl jsem. „Missippi. Prodávám šicí stroje.“

A po chvíli ke mně konečně přistoupil Kohl a dolil mi skleničku.

„Prý jste vyrůstal s Lindinou maminkou,“ povídá.

„Ovšem,“ odpověděl jsem. „Tady to jste dělal vy?“

„Co?“ zeptal se.

„To, co je tady v pokoji,“ povídám.

„Ach tak,“ odpověděl. „Měl byste zájem podívat se ještě na něco? Proč?“

„To se teprv uvidí,“ odpověděl jsem. „Záleží na tom?“ A tak jsme se prostrkali, protlačili mezi lidma — člověk se už mezi nima musel pomalu prodírat — do chodby a pak jsme vyšli po několika schodech nahoru. A tam to bylo vůbec nejlepší: byla to podkrovní místnost, která měla celou jednu stranu střechy zasklenou — místnost, kde se dalo nejenom bydlet, ale kam se člověk moh uklidit a pracovat tam. Zůstal stát kousek za mnou a poodstoupil stranou, abych měl čas a prostor se tam porozhlídnout. A pak řek:

„Pohoršuje vás to, dopaluje vás to?“ a já jsem odpověděl:

„Proč by mě mělo něco pohoršovat nebo dopalovat, jen protože jsem to v životě neviděl?“

„Ve vašem věku by mělo,“ odpověděl. „To jenom

210$

dětem nevadí, když je něco překvapí, děti mají překvapení rády. Dospělým je překvapení proti srsti, ledaže jim člověk slíbí, že se jim to určitě zalíbí tak, že si budou přát, aby to bylo jejich.“

„Třeba jsem na to neměl ještě dost času,“ řek jsem.

„Tak si ho dopřejte,“ odpověděl. Opíral se o zeď, paže zkřížený jak fotbalista, zatímco k nám zdola stoupaly po schodech hlučný hlasy společnosti, který měl dělat hostitele, a já jsem si dopřával čas a rozhlížel se tam: u něčeho jsem nepoznal, co to je, u něčeho jsem to skorem poznal, a kdybych byl měl víc času, tak bych to možná poznal s jistotou, ale u něčeho jsem věděl, že nikdy úplně přesně nepoznám, co to představuje, a pak jsem najednou poznal, že na tom nezáleží, ani jemu, ani mně. Vidět, slyšet, cejtit, čuchat a chutnat to, co je člověk navyklej vidět, slyšet, cejtit, čuchat a chutnat, dokáže totiž každej, a na ničem se moc nezmění, jestli u toho ten dotyčnej je nebo není, kdežto když někdo dokáže vidět, slyšet, cejtit, čuchat a chutnat jinak, než jak je navyklej, a jinak, než si do toho momentu doved představit, patří možná k těm, co si je pámbů vyvolil k tomu, aby zůstali živí.

Pak nastal čas k tý schůzce. Myslím jako k tý, co sjednal pan doktor s Hoakem, kterej se zeptal: „Ale co jí — nebo spíš jejímu manželovi — jejím přátelům mám říct?“ a pan doktor odpověděl:

„Vždyť nepotřebujete nikomu nic říkat. O všechno jsem se postaral. Jakmile jí většina lidí připije na zdraví, tak ji prostě vemte za ruku a vypařte se s ní. Jenom pamatujte, že musíte být o půl dvanácté na palubě.“ Ale když pak spolu stáli ve dveřích připravený k odchodu, Hoake v tom tmavým luxusním nóbl obleku, v ruce buřinku, a Linda v kabátě, pod kterým měla ňáký parádní šaty, pokusil se to Hoake přec jen vysvětlit. Nebylo to

211$

tím, že by si byli podobný, poněvadž podobný si nebyli. Linda byla na ženskou velká, moc velká, než aby byla ňák moc foremná. Tím chci říct, že nebyla ten typ, na kterej se na ulici hvízdá, a Hoake byl, aby se tak řeklo, podsaditej a na mužskýho spíš malej. Ale měli nachlup stejný oči. Zkrátka mi připadalo, že každýmu, kdo se na ně podívá, musí bejt jasný, že jsou příbuzný. A tak se přec jen pokusil to vysvětlit: „Jsem dávnej přítel rodiny její maminky. Její dědeček a můj dědeček byli vzdáleně spřízněný — „ Ale pan doktor ho přerušil:

„No dobrá, dobrá, tak už běžte. A nezapomeňte na čas,“ a Hoake odpověděl:

„Kdepak, povečeříme v klubu Jednadvacet a potom jsme ve Stork klubu, kdybyste nám potřebovali zatelefonovat.“ Nato odešli, ostatní společnost až na tři další mužský, o kterejch jsem zjistil, že jsou to taky novináři, cizí dopisovatelé, taky odešla. A Kohl pomoh ženě svýho novýho nájemníka uvařit špagety, my jsme je snědli, připíjeli k nim zase víno, tentokrát červený, a přitom se mluvilo o válce, o Španělsku a o Habeši a o tom, že Habeší všechno začalo: že brzy zhasnou světla po celý Evropě a možná i u nás. A pak už byl čas jít na loď. A tam se pilo v ložnici další šampaňský, jenže sotva pan doktor otevřel první láhev, už vešla Linda s Hoakem.

„To už jste tady?“ zeptal se pan doktor. „My vás čekali nejdřív tak za hodinu.“

„Linda — my jsme se rozhodli, že Stork klub vynecháme,“ odpověděl Hoake. „A místo toho jsme se projížděli fiakrem po parku. Inu — „ povídá, ale ani neodložil buřinku.

Nato pan doktor řek: „Zůstaňte a dejte si trošku šampaňského,“ a Kohl taky něco řek. Ale Linda už měla nataženou ruku.

„Sbohem, pane McCarrone,“ řekla. „Děkuju vám za hezký večer a za to, že jste mi přišel na svatbu.“

212$

„ ,Hoaku‘ byste mi ještě říkat nesvedla?“ zeptal se.

„Sbohem, Hoaku,“ řekla.

„Počkejte na nás v taxíku,“ povídá pan doktor. „Za minutku vás doženeme.“

„Ne,“ odpověděl Hoake. „Vemu si jinej a tenhle vám nechám.“

A odešel. Linda za ním zavřela dveře, přikročila k panu doktorovi a vytáhla něco z kapsy.

„To je pro vás,“ řekla. Byl to zlatý zapalovač. Já vím, že si s ním zapalovat nebudete, poněvadž tvrdíte, že když si s ním zapálíte fajfku, máte dojem, že cítíte ty výpary.“

„Ne,“ odpověděl pan doktor. „Tvrdil jsem, že vím, že je cítím.“

„No dobrá,“ řekla. „Ale přesto si ho vemte.“ A tak si ho vzal. „Jsou na něm vyryté vaše iniciály. Vidíte?“

„G.L.S.,“ řek pan doktor. „Jenže to nejsou moje iniciály. Já mám jen dvě: G.S.“

„Já vím. Ale ten člověk říkal, že monogram má mít tři písmena, a tak jsem vám půjčila jedno svoje.“ A pak stála obrácená obličejem k němu, vysoká skorem jak on, a dívala se na něj. „To byl můj otec,“ řekla.

„Ne,“ odpověděl pan doktor.

„Ano,“ řekla ona.

„Chcete snad tvrdit, že vám řekl, že je váš otec?“ zeptal se pan doktor.

„Dobře víte, že ne. Vynutil jste na něm přísahu, že mi to neřekne.“

„Ne,“ odpověděl pan doktor.

„Přísahejte.“

„No dobrá,“ řek pan doktor. „Přísahám.“

„Miluju vás,“ řekla. „Víte proč?“

„Ne. Proč?“

„Poněvadž když mi lžete, můžu se vždycky spolehnout, že budete na své lži trvat.“

213$

Pak jsme se vydali na tu druhou, na tu vzpomínkovou pouť. Ne, nejdřív došlo ještě k něčemu. Příští den odpoledne. „Teď si spolu zajdem pro tu kravatu,“ řek pan doktor.

„Ne,“ odpověděl jsem.

„To jako chcete říct, že byste tam radši zajel sám?“

„Ovšem,“ odpověděl jsem. A tak jsem byl znovu v tý malý kanceláři, sám, ona měla na sobě zase ty šaty, co by nepadly nikomu, a dívala se mi na límeček, pod kterým nebylo nic, ačkoliv jsem tu kravatu a těch sto padesát dolarů ještě nepoložil na stůl vedle tý nový, na kterou jsem ani nešáh, poněvadž jsem se bál. Byla červená, ale o kapku míň než list černýho gumovníku, když se na něj člověk kouká na podzim, a nebyla na ní jedna slunečnice ani celá kytice slunečnic, ale byla posetá malejma žlutejma slunečnicema, který tvořily jakýsi kára, a každá z nich měla malej modrej střed, skorem přesně stejnýho odstínu, jakej maj po ňáký době moje košile. Neodvážil jsem se na ni šáhnout. „Promiňte,“ řek jsem. „Ale vidíte, že to prostě nejde. Prodávám v Missippi šicí stroje. Nemůžu si dovolit, aby se tam dověděli, že dávám za kravaty sedumdesát pět dolarů. Jenže stejně jako si já jako missippskej cesťák se šicíma strojema nemůžu dovolit nosit kravaty za sedumdesát pět dolarů, tak si trvám nemůžete vy, která s nima v New Yorku kšeftujete, dovolit, aby někdo nosil nebo si objednal kravatu a nezaplatil ji. A tak tady máte,“ povídám. „A moc vás prosím, abyste mi laskavě prominula.“

Ani se na ty peníze nepodívala. „Proč vám říkal Vladimíre Kyriliči?“ zeptala se. A tak jsem jí to řek.

„Jenže teď žijeme v Missippi a musíme se podle toho řídit. Nate,“ opakoval jsem. „A ještě jednou vás prosím, abyste mi pro-“

„Dejte to pryč z mýho stolu,“ povídá. „Ty kravaty jsem vám dala. Ty mi platit nebudete.“

214$

„Copak nechápete, že tohle taky nejde?“ povídám. „Stejně jako nemůžu připustit, aby si tam u nás v Missippi někdo ode mě objednal šicí stroj, a když mu ho dodám, tak mi řek, že si to rozmyslel.“

„No dobrá,“ povídá. „Když vy nemůžete přijímat kravaty, nemůžu zase já přijímat peníze. Dobře. Uděláme to takhle — „ Na stole leželo něco, co vypadalo jako džbáneček na smetanu, ale když to zmáčkla a víčko odskočilo, vyklubal se z toho zapalovač. „Tak je spálíme, půlku za vás, půlku za mě — „ ale já jsem řek:

„Počkejte! Počkejte!“ a ona se zarazila. „To ne,“ povídám. „To ne. Peníze se nepálej.“ A ona se zeptala:

„Proč ne?“ a nato jsme se na sebe zadívali; její ruka držela hořící zapalovač a oba jsme drželi ruku na penězích.

„Poněvadž jsou to peníze,“ odpověděl jsem. „Někdo někdy někde se trápil — mučil — chci říct, že peníze představujou kolikrát tolika bolesti a soužení, že s nima nejde ani zaplatit — totiž, takhle jsem to říct nechtěl…“ ale ona odpověděla:

„Já vím přesně, co jste chtěl říct. Peníze ničí jenom leváci, negramotní, bázlivci a lidi bez minulosti. A tak si je necháte. A tak si je odvezete zpátky do — jak jste to říkal?“

„Do Missippi,“ odpověděl jsem.

„Do Missippi. Někam, kde je někdo, kdo ty peníze — ne, potřebuje ne: Kdo by se staral o něco tak přízemního, jako je potřeba? Kdo by měl rád něco, co stojí sto padesát dolarů — klobouk, obraz, knížku, drahokam do ucha, rozhodně něco, co není zdaleka, zdaleka k jídlu — jenomže už nevěří, že to bude někdy mít — už víte, co myslím?“

„Vím přesně, co myslíte, vždyť jste to právě řekla,“ povídám.

215$

„Tak mě polibte,“ odpověděla. A ještě ten večer jsme s panem doktorem odjeli do Saratogy.

„Řek jste Hoakovi, aby jí radši nestrkal ňák moc peněz, nebo měl tolika rozumu, aby na to připadnul sám?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděl pan doktor.

„Čemu platí to ano?“ zeptal jsem se.

„Možná že tomu i onomu,“ odpověděl pan doktor. A odpoledne jsme se šli podívat na koně a druhý den ráno jsme jeli na bojiště v Bemis’s Heights a na Freemanovu farmu. Jenomže tam samozřejmě nebyl žádnej památník toho hesenskýho žoldáka, co možná ani neuměl německy, natož pak americky, a přirozeně tam nebyl ani žádnej pahorek či zákop nebo pařez nebo skála, který by promluvily a řekly nahlas: Na tomdle místě se tvůj první praotec, tvůj předek V.K. navždycky zřeknul Evropy a přidal se ke Spojenejm státům. A za dva dni, za který jsme urazili stejnou vzdálenost jako ty čtyry generace prvních V.K., jsme byli doma a začali sledovat, jak ve Španělsku a v Habeši zhasínaj světla, a tu temnotu, co se pak začala plížit k východu přes celou Evropu i Asii, až její stín dopadnul na Tichomořský ostrovy a nato i na Ameriku. Ale to všecko bylo ještě kousek před náma, když pan doktor řek:

„Pojďte ke mně do kanceláře,“ a tam řek: „Bartoň Kohl zahynul. Jeho letadlo — byl to vyřazený civilní dopravní stroj, vybavený pěchotními kulomety z roku 1918 a podomácku vyrobenými bombovnicemi, kterými amatérská posádka házela ručně podomácku vyrobené bomby: s tím bojovali proti Hitlerově Luftwaffe — bylo sestřeleno a vznítilo se, takže by ho nejspíš nemohla identifikovat, ani kdyby se byla dostala k místu, kde se zřítilo. Co chce dělat dál, to nepíše.“

„Vrátí se sem,“ povídám.

216$

„Sem?“ opáčil. „Zpátky sem?“ ale pak dodal: „A proč by vlastně ne, krucinál? Je to její domov.“

„Ovšem,“ přisvědčil jsem. „A její sudba.“

„Cože?“ zeptal se. „Co jste to říkal?“

„Nic,“ odpověděl jsem. „Jenom že s váma souhlasím.“

OSMÁ KAPITOLA

CHARLES MALLISQN

Linda Kohlová, byvší Snopesová, jak by napsal Thackeray (a vlastně i byvší Kohlová, protože Kohl byl mrtvý), nebyla první zraněný válečný hrdina, který konečně dorazil do Jeffersonu. Jenom byla první, komu se můj strejček obtěžoval jet naproti. Tím nemyslím na nádraží. V roce 1937 to už byl takový rok, co přes Jefferson jel vlak, z kterého by mohl vystoupit cestující s jízdenkou. A taky ne na autobusové nádraží, poněvadž tím nemám vůbec na mysli Jefferson. Jeli jsme jí naproti na letiště do Memphisu, poněvadž strejček zřejmě ráno v poslední minutě zjistil, že tu stotřicetikilometrovou cestu tam a zpátky nedokáže ujet sám.

Nebyla dokonce ani první hrdinka. V roce 1919 u nás strávila čtrnáct dní ošetřovatelka, která měla hodnost poručice — nebyla sice naše rodačka, jeffersonská občanka, ale byla spřízněná s jednou jeffersonskou rodinou (nebo měla možná jenom zájem o jednoho jejího člena) a sloužila na naší základně ve Francii a — jak aspoň tvrdila — strávila celé dva dny na stanovišti první pomoci, kam doslova doléhalo hřmění kanónů od Montdidieru.

Po pravdě řečeno byli v roce 1919 už i pětiletí Jeffersoňánci, jako jsem byl já, vůči válečným hrdinům tak

217$

trochu blasé, nejenom vůči těm, co neměli ani škrábnutí, ale i vůči těm zraněným, co vystupovali z vlaků od Memphisu nebo od New Orleansu. Tím nechci tvrdit, že by si i ti, co neměli ani škrábnutí, říkali hrdinové nebo že by se za hrdiny přímo pokládali, či že by si mysleli, že jsou nebo nejsou hrdinové, dokud nedojeli domů a nezjistili, že se do nich toto epiteton troubí ze všech stran, po čemž někteří z nich, několik málo z nich začalo nakonec věřit, že asi hrdinové jsou. Tím chci říct, že to do nich troubili hlavně ti, co ty šusparády, kde se to do nich troubilo, pořádali a organizovali — ti, co sami v té válce nebyli, a tak byli po ruce a mohli organizovat velké šusparády při vyloďování v přístavech i ty menší, místní, v okresních městech, které se neobešly bez opíkání masa na rožni a pití piva; ti, co v téhle válce nebyli a nehodlali jít ani do další, ani do žádné z příštích, pokud jim k tomu, aby se jí vyhnuli, postačí koupit si od daní osvobozené úpisy a organizovat šusparády, při nichž se vytrubuje o válečném hrdinství a při nichž jde o to, aby další vrh osmi, devíti a desítiletých osob mužského pohlaví viděl ty nárameníky s číslem divize, stužky za zranění a za zásluhy a medaile.

Nakonec aspoň někteří z nich začali věřit, že když na ně tolik hlasů troubí, že jsou váleční hrdinové, musí to být pravda a oni váleční hrdinové jsou. Podle strejčka Gavina, který byl svým způsobem taky voják (sloužil v šestnáctém a sedmnáctém roce, dokud jsme do války nevstoupili i my, u americké sanitní služby při francouzské armádě a pak zůstal ve Francii jako sekretář Ymky nebo jak se tomu říkalo), jim totiž nic jiného nezbývalo: byli to mladí muži či dokonce chlapci, z nichž většina měla předtím jenom velice vágní nebo naprosto mylnou představu o tom, kde ta Evropa je a jaká je, a vůbec žádnou představu o tom, co je to armáda, natož pak

218$

válka; mladí muži či dokonce chlapci, které přes noc hromadně polapali a udělali z nich expediční sbory a kteří do svých pětadvaceti let prožili (pokud to přežili) něco, v čem v té době ještě nerozpoznali největší zážitek svého života. Nato je vrhli, i tentokrát ať chtěli nebo nechtěli a i tentokrát přes noc, zpátky do toho, co oni pokládali za svůj starý známý svět a kvůli čemu, jak jim bylo řečeno, snášeli všechny ty útrapy a riskovali zranění a život, protože by to jinak, až se vrátí, nemuselo vůbec existovat, a zjistili, že to už neexistuje. A že ty kapely, slavnosti, šusparády, opíkání masa na rožni a všechno to vytrubování o jejich hrdinství nejenom nemělo dlouhé trvání, a než si na to stačili zvyknout, už doznívalo, ale než se dostali domů poslední loudálkové, bylo už prakticky totam a jim se nad vychládajícím masem, zvětralým pivem a za posledního netrpělivého doznívajícího třeskného akordu říkalo: „No dobrá, chlapečkové. Snězte si hovězí s bramborovým salátem, vypijte si pivo, ale nám, co už dávno plaveme v tomhle novém světě, jehož jediný a základní průmysl je mír, ne pouze mír solventní, nýbrž opojně výnosný, běžte z cesty.“

A tak podle Gavinova názoru museli věřit, že jsou hrdinové, přestože si už přesně nepamatovali, kdy nebo kterým činem se na okamžik nebo na vteřinku dostali či vstoupili do hrdinského stavu. Nic jiného jim totiž nezbývalo: měli za sebou teprve třetinu života, věděli, že už mají za sebou svůj největší zážitek, a zjišťovali, že ten svět, kvůli kterému toho tolik vytrpěli a tolik dali v sázku, změnili ti, co zůstali doma v bezpečí, během jejich nepřítomnosti tak, že ho oni nepoznávají a že v něm už pro ně není místo. A tak museli věřit, že aspoň trošička z toho všeho je pravda. A to byl (podle strejčka Gavina) důvod, proč vznikly všechny ty kluby a sva-219$

zy válečných vysloužilců: byl to jediný svatostánek, kde aspoň jednou do týdne spolu s ostatními, co byli podvedeni a o všechno připraveni, našli útočiště a. kde se mohli navzájem ujišťovat, že aspoň jeden zlomečíček z toho všeho se udál tak, jak se tvrdí. Po pravdě řečeno i ti, co se vrátili (aspoň do Jeffersonu) bez ruky nebo bez nohy, se vrátili stejní, jako když odjížděli: jenom podtržení, vytištění kurzívou. Byl tady například Tug Nightingale. Jeho otec byl příštipkář, měl malou dílničku v ulici za náměstím — vychrtlý človíček, který by i se svým kopytem, verpánkem a ostatním vercajkem na klíně nevážil ani padesát kilo, a který měl vzpurný knír, jenž mu zakrýval skoro celou bradu, a vzpurný, neporažený, nesnášenlivý pohled — byl zarytý baptista a nejenom věřil, ale věděl, že země je plochá a že Lee svou kapitulací u Appomattoxu zradil celý Jih. Byl vdovec a Tug bylo jediné z jeho dětí, co zůstalo naživu. Tugovi se podařilo málem postoupit až do čtvrté třídy, ale pak sám ředitel panu Nightingaleovi doporučil, že by pro jeho synka bylo lepší, kdyby ze školy vystoupil. A tak vystoupil a moh aspoň trávit veškerý čas okouněním u dražební ohrady za Dilazuckovou nájemní stájí, kde trávil veškerý volný čas už předtím, ale teď našel sám sebe: nejdřív se spřáhl s Lonzem Haitem, naším místním handlířem s koňmi a s muly, pak se samotným Patem Stamperem, který byl v koňařských a mulařských kruzích — a nejenom v Yoknapatawphském okrese nebo v severním Mississippi, ale takřka po celé Alabamě, Tennessee i Arkansasu — ve srovnání s Lonzem Haitem něco jako Fritz Kreisler ve srovnání s šumařem, co vrže na housle na venkovských tancovačkách, a který v Tugovi rozpoznal génia. Tug totiž neměl k mulům jenom nějaký obyčejný vztah či sympatie: byl pro ně homme fatal a každý mul, kůň či klisna byli

220$

v jeho rukou jako vosk: dokázal s nimi všechno, jenom je nedokázal s výdělkem prodat či koupit. Proto se nikdy nevyšvihnul výš než na obyčejného pacholka od koní a poskoka a nakonec si musel vydělávat na živobytí jako malíř pokojů: nebyl zrovna malíř prvotřídní, ale uměl zamíchat barvu a natřít s ní zeď nebo plot, pokud mu někdo ukázal, kde má skončit.

Takhle to s ním vypadalo až do roku 1916, kdy mu bylo asi třicet let a možná víc, ale pak se s ním znenadání něco stalo. Nebo se to s ním možná stalo už dřív a my — Jefferson — jsme si toho teprve tehdy všimli. Až do té doby byl — aby se tak řeklo — řadový venkovský malíř pokojů v okresním městě: starý mládenec, který bydlel s otcem v malém domku na kraji města a chodil se každou sobotu večer vykoupat k lazebníkovi, kde se trošku namazal — ne nějak moc: jenom se jednou za dva či za tři roky probudil v neděli ráno ve vězení, ale když se za sebe zaručil, tak ho pustili. Ne že by ho bývali zavřeli proto, že byl nějak moc namazaný, ale že se s někým porval, i když ty rvačky měla na svědomí whisky, po níž se oba účastníci dostali do stadia, kdy ten druhý (nebyl to vždycky ten samý: to nebylo zapotřebí) vždycky bez výjimky napad Tugovo staré, po otci zděděné přesvědčení, že generál Lee byl zbabělec a zrádce a že země je rovná placka a má na konci okraje stejně jako střechy šupen, co Tug natírá — v neděli odpoledne hrál chvíli v kostky ve velké roklině za hřbitovem a přitom se dostával z opice, aby se mohl v pondělí ráno vrátit k terpentýnu; k tomu přistupovala asi tak čtyřikrát ročně cesta do memphiského nevěstince.

Ale pak se s ním něco stalo. Ještě pořád chodil v sobotu večer k lazebníkovi se vykoupat a ještě pořád trošku pil, ale už ne tolik, aby pociťoval nutkání —

221$

pokud bylo Jeffersonu známo — pouštět se do bitek kvůli generálovi Leeovi, Ptolemaiovi a Isaaku Newtonovi, takže ho už neznal nejenom žalářník, ale ani usoužený noční policajt, který předtím vždycky v neděli ve dvě hodiny ráno přinejmenším zabouchal na zavřené holičství nebo kulečníkovou hernu a řekl: „Koukejte ztichnout, kluci, a jít domů.“ Stejně jako už nehrál v kostky v roklině za hřbitovem. Teď jsme ho vídávali, jak jde v neděli se svým vychrtlým miniaturním tatínkem se vzpurným knírem ke kostelu zarytých baptistů v jedné zastrčené uličce a odpoledne sedí na mrňavé verandičce jejich domku, malého jak pro panenku, a hloubá (ten člověk, kterého tři několikrát opakované třídy školy úplně zdolaly a čtvrtá zahnala na útěk) nad novinami a časopisy, které u nás byly jediným zdrojem informací o válce v Evropě.

Změnil se a ani my (Jefferson, mně byly teprve tři roky) jsme netušili, jak strašně se změnil, až teprve když v příštím dubnu 1917 potopili Lusitanii a vyšla prezidentova deklarace a kapitán (tehdy jenom obyčejný pan McLendon, kapitánem byl zvolen teprve pak) McLendon dal dohromady jeffersonský prapor, jenž byl na počest prvního plukovníka Sartorise (Sartoris v něm žádný nebyl, poněvadž Bayard a jeho dvojče už byli v Anglii na výcviku v Královském leteckém sboru) pojmenován Sartorisovi střelci, a my jsme se dověděli i všechno ostatní: že Tug Nightingale, ačkoliv mu už bylo přes třicet, takže i kdyby došlo k odvodům, on by jim pravděpodobně unikl, byl jeden z prvních, co se dobrovolně přihlásili a my — oni — zjistili, v čem je jeho dilema: neodvážil se dopustit, aby se jeho otec předem dověděl, že má v úmyslu vstoupit do yankeeské armády, poněvadž kdyby na to přišel, tak by ho vydědil a vyhnal. A tak nejenom kapitán McLendon, který řek:!

222$

„Cože? Co to má znamenat?“, ale ještě jeden — ten, který měl být jmenovaný jeho prvním seržantem — šli s Tugem domů a ten budoucí seržant pak vykládal:

„Bylo to, jako kdyby byl člověk zavřenej v komůrce s cirkulárkou a ta se v nejvyšších obrátkách sesmekla z osy, nebo dejme tomu s roubíkem dynamitu, kterej má zapálenej doutnák, a ten se mrská po podlaze jako had, takže k němu člověk nejenom nemůže blíž a šlápnout na něj, ale ani se mu nechce: chce se mu jedině vypadnout, a Mac povídá: ,Počkejte, pane Nightingale, to není yankeeská armáda: to je armáda Spojenejch států: vaší vlasti,’ a ten šlakovitej prťavej maniak se celej třese a srší vzteky, až se zdá, že mu uhoří knír, a huláká: .Postřílet ty parchanty! Postřílet je! Postřílet je!‘, ale Tug se nevzdává: ,Tati, tati, tady pan kapitán McLendon i Crack k nim patřej taky,’ ale starej Nightingale ječí: ,Tak postřílejte i je. Jen ty zatrackaný modropupkáče postřílejte!’, ale Tug se nevzdává: ,Tati, tati, jestli se k nim nedám teď, tak mě tak jako tak vemou, až začnou odvody,’ ale ten mrňavej maniak huláká a huláká: ,Všecky vás postřílet! Všecky vás postřílet, vy parchanti!’ Tak tak, kdyby bejval Tug vstoupil do německý armády nebo třeba i do britský či do francouzský, nejspíš by k ničemu nedošlo a ještě by dostal jeho požehnání. Ale do armády, který ho generál Lee tenkrát v roce 1865 zaprodal — nikdy. A tak Tuga vyhodil. Vypadli jsme všici tři z domu jak cukráři, ale než jsme doběhli na chodník, už byl v pokoji, kterej byl zřejmě Tugův. Nedopřál si ani tolika času, aby otevřel dveře. Prostě vykop okno i se sítí proti hmyzu a se vším a začal vyhazovat na dvůr Tugovo šatstvo.“

A tak Tug překročil svůj Rubikon a byl by měl být v bezpečí. Tím chci říct, že ho kapitán McLendon vzal k sobě. Byl — McLendon — z rodiny, kde bylo mnoho

223$

synů, bydlel ve velkém domě s obrovitou matkou, vážící skoro metrák, která ráda vařila i jedla, takže na jednom dalším už nesešlo. Možná že Tuga ani nezaznamenala. A tak by býval měl být v bezpečí, zatímco prapor čekal, až dostane rozkaz pohnout se z místa. Jenže ostatní ho nenechali na pokoji. Jeho vstup do armády byl trošku moc jedinečný, neřku-li melodramatický. Vždycky se vyskytl někdo, kdo řek:

„Tugu, je to pravda, že se generál Lee tehdy, když se vzdal, vzdávat nemusel?“ a Tug odpověděl:

„To říká tatínek. Byl u toho a viděl to na vlastní oči, i když mu bylo teprva sedumnáct,“ a ten druhý pokračoval:

„Takže tys musel jít vyloženě proti němu, tys musel jít vyloženě proti vlastnímu tátovi, aby ses moh přidat ke Střelcům?“ a Tug, který tam seděl a mlčel, s rukama, co nedokázaly natřít nic než hrbolaté zdi reterátu a hrubá prkna plotu, ale zato dokázaly s nezkrotným, nevypočitatelným mulem udělat věci, na jaké by si troufly jen málokteré jiné, mírumilovně spuštěnýma mezi koleny, protože už věděl, co přijde dál. A ten druhý — a s ním všichni ostatní, co byli v dostřelu — ho pozoroval jen tak na půl oka, poněvadž těmi zbývajícími třemi polovinami pozoroval kapitána McLendona na druhé straně místnosti. Po pravdě řečeno obyčejně všichni počkali, až McLendon odejde, až bude doslova venku. „Ovšem,“ odpověděl Tug. A ten druhý nato:

„Pročs to udělal, Tugu? Je ti už přece přes třicet, odvod ti nehrozí a tvůj táta je starej opuštěnej člověk a nebude mít nikoho, kdo by se o něj staral.“

„Nemůžem těm Němcům dovolit, aby takhle zacházeli s lidma. Někdo je musí donutit, aby s tím přestali.“

„A taks musel jít vyloženě proti vlastnímu tátovi, kdyžs chtěl vstoupit do armády a přinutit je, aby s tím

224$

přestali. Jenže teď zas budeš muset jít vyloženě proti němu, aby ses dostal na druhou stranu světa, kde bys na ně moh.“

„Já jedu do Francie,“ odpovídal Tug.

„Dyť povídám: na druhou stranu světa. Kterým směrem pojedeš? Na východ nebo na západ? Můžeš si jet, kudy chceš, dostaneš se tam tak jako tak. Nebo ještě líp, uzavřem spolu sázku. Jeď si na východ, pořád na východ, až narazíš na válku, pak těm Němcům udělej, co jim hodláš udělat, a pak jeď dál a dál, pořád na východ, a vsadím se s tebou o stovku dolarů proti tvýmu jednomu, že až uvidíš příště Jefferson, budeš se na něj koukat přes poštovní schránku slečny Joanny Burdenový, která bydlí jeden a půl kilometru západně od soudní budovy.“ Ale to už tam obyčejně byl kapitán McLendon. Nejspíš pro něj někdo doskočil. Třeba byl opravdu tak špatný velitel praporu, že byl právem zbaven velení dávno před tím, než prapor vůbec uviděl frontu, á za několik roků se pak stal přímo u nás v Jeffersonu vůdcem při něčem, s čím by člověk — nebo aspoň já — nerad ležel potmě, když se pokouší usnout, ale rozhodně držel prapor pohromadě (a ne těmi proužky na ramenou, poněvadž kdyby to bylo to jediné, co měl, tak by mu byl do prvního sobotního večera nezůstal jediný maník, nýbrž obyčejnou vrozenou lidskostí, kterou projevil nejenom v téhle chvíli, ale i později v té záležitosti, do které se zapletl) do té doby, než se ho ujal jeden lepší kapitán. McLendon byl už v uniformě. Pracoval v bavlně, byl nákupčí jedné exportní memphiské firmy a většinu peněz utrácel ve spekulacích s tržní cenou bavlny, ale když si oblíkl uniformu, na farmáře vůbec nevypadal.

„Co je to tady, krucifix?“ zeptal se. „Za co toho Tuga krucifix máte? Za nějakýho pitomýho mravence, kterej bude běhat kolem dokola po nějakým pitomým pome—

225$

ranči nebo po čem? Po ničem běhat nebude: veme to přímo přes vodu do Francie, kde bude bojovat za svou vlast, a až ho tam nebude potřeba, vrátí se přes stejnou vodu zpátky sem do Jeffersonu, stejnou cestou, jakou jel ocaď, stejně jako my, a všichni budem sakra rádi, že jsme se vůbec vrátili. Tak ať už od vás takovýhle“ (nahrazuju slovem pitomý) „řeči neslyším.“

Ať by byl Tug kapitána McLendona potřeboval nebo ne, dlouho už ho neměl. Ten týden byl prapor pohromadě, a tak ho poslali na výcvik do Texasu. A z Tuga, poněvadž dokázal natřít jakoukoli rovnou plochu, ovšem za předpokladu, že to není nic složitého a že ta plocha má okraje, a ne nějaké pomyslné ohraničení, a poněvadž měl kromě toho nadání zacházet s koňmi a s muly, nadání, v němž Pat Stamper okamžitě rozpoznal onu nevysvětlitelnou vlastnost zvanou genialita, udělala armáda přirozeně kuchaře a ještě týž den ho zprostila výcviku, takže byl nejenom první voják z Yoknapatawphského okresu (Sartoriovic kluci — dvojčata — se nepočítali, protože ti byli oficiálně v britských jednotkách), co jel za moře, ale dokonce se vrátil až s posledními americkými jednotkami, a to teprve na sklonku roku 1919, poněvadž vojenské úřady, co ho jmenovaly kuchařem, ho zřejmě někam zatrakaly (ne že by ho někde ztratily, moje zkušenosti z let 1942 až 1945 mě poučily, že vojenské úřady nikdy nic neztratí: jenom to někam zahrabou).

A tak byl zpátky doma, kde teď žil sám (starý pan Nightingale umřel v létě roku 1917, poněvadž, jak se vyjádřil strejček Gavin, ho zabila obyčejná nepřizpůsobivost, která ho ten den v dubnu roku 1865 donutila nastavit neústupnou pohrdavou tvář nelítostnému bohu dějin i vědy a od té doby neuhnout), a znova natíral stodoly a ploty a chodil se v sobotu večer koupat

226$

k lazebníkovi a znovu pil a v mezích svých možností hrál, jenom měl ve tváři pohled, jak se o tom vyjádřil V. K. Ratliff, jako kdyby ho učili, že čtvrtá dimenze je neviditelná a on tomu celý život věřil, ale najednou ji uviděl. A už neměl kapitána McLendona. Tím chci říct, že McLendon byl už sice zase doma, ale už nebyl Tugův velitel a Tug jeho vojín. Nebo to možná bylo tím, že by tady ta přirozená lidskost kapitána McLendona nestačila, i když jí musel mít ještě značnou zásobu, poněvadž při svých dalších střetnutích s lidskými problémy, co následovaly po tom, kdy zaštítil Tuga před drsnými fakty kosmologie, jí moc nevypotřeboval.

K téhle historii došlo taky u lazebníka (ne, já jsem u toho nebyl, to mi ještě pořád nebylo dost, aby mi dovolovali zdržovat se v sobotu večer do deseti hodin u lazebníka, i kdyby se mi bylo podařilo mamince utéct; tohle mám z doslechu, od strejčka Gavina, který to má od Ratliffa). Tentokrát byl tazatelem Skeets McGowan, který prodával u strejčka Willyho Christiana zmrzlinu — mladík, který se holedbal, naparoval a byl cítit spíš toaletní vodičkou než obyčejnou vodou a kolem kterého se u pultu strejčka Willyho motal značný houf čtrnácti a patnáctiletých děvčat a který, jak jsme si dodatečně uvědomili, byl o trošku starší, než jsme si vždycky mysleli; Ratliff se o něm vyjádřil, že toho ani za deset let nebude vědět tolik, kolik si myslí, že toho před deseti lety zapomněl. Právě ho oholili a navoněli, Tug skončil se svou koupelí a tiše seděl, zatímco na něj začínal působit první drink nebo dva.

„Takže když jste odjel z Texasu, dal jste se na sever,“ řek Skeets.

„Ovšem,“ odpověděl Tug.

!. „Tak nám o tom něco povězte,“ pokračoval Skeets.

Odjel jste z Texasu a zamířil na sever, do New Yorku.

227$

Tam jste nastoupil na loď a ta jela taky pořád k severu.“

„Ovšem,“ odpověděl Tug.

„Ale co když vás mírně oblafli? Co když tu loď stočili k východu nebo k západu Či přímo zpátky na jih — „

„Krucifix,“ odpověděl Tug. „Myslíte si, že nepoznám, kde je sever? Vzbuďte si mě o půlnoci a ukážu vám z postele rovnou na sever, ani nemusím rozsvěcet.“

„Oč se vsadíte? O pět dolarů? O deset?“

„Vsadil bych se s váma o deset dolarů proti vašemu jednomu, kdybyste byl nevydal všechny svoje dolary za ten šampon a za tu hedvábnou košili.“

„No dobrá, dobrá,“ odpověděl Skeets. „Tak teda ta loď plula přímo na sever, do Francie. A ve Francii jste zůstal dva roky a pak jste nasednul na jinou loď, a ta plula taky přímo na sever. Potom jste vystoupil a nasednul na vlak, co — „

„Držte hubu,“ odpověděl Tug.

„ — co jel taky rovnou na sever. A když jste z něj vystoupil, byl jste zpátky v Jeffersonu.“

„Drž hubu, ty parchante všivá,“ odpověděl Tug.

„Chápete, co to znamená? Jedno nebo druhý: buď přestěhovali Jefferson — „ To už Tug stál, ale Skeets byl zřejmě nepoučitelný: „ — jenže všichni lidi, co tady zůstali a v tý válce nebyli, vám potvrděj, že se nic takovýho nestalo. Nebo jste odjel z Jeffersonu přes Texas na sever, a když jste se vracel do Jeffersonu, mířil jste pořád na sever, ale přes Texas jste znovu nejel — „ K zpacifikování Tuga bylo zapotřebí všech holičů, zákazníků i všech lidí, co tam jen tak lelkovali, a nakonec i samotného nočního policajta. Skeets byl už ovšem tou dobou v záchrance na cestě do nemocnice.

A byl tady Bayard Sartoris. Vrátil se na jaře v devatenáctém roce, koupil si to nejrychlejší auto, jaké splašil, a trávil čas tím, že jezdil jak blázen po okrese nebo do

228$

Memphisu a zpátky, až se (jak jsme se všichni domnívali) jeho teta paní Du Préová rozhlídla po Jeffersonu, vybrala mu Narcissu Benbowovou, druhou rukou si mezi dvěma cestami chytila Bayarda a držela ho tak dlouho, než je sezdala, poněvadž doufala, že tím Bayardovi zachrání vaz. Byl totiž poslední sartoriovský Mohykán (John se v červenci v osmnáctém roce nechal konečně sestřelit); jenže jí to zřejmě nevyšlo. Tím chci říct, že Bayard, jakmile uved Narcissu do jiného stavu, což netrvalo nijak dlouho, byl už zase ve voze, až se do toho vložil sám plukovník Sartoris, který sice automobily nenáviděl, ale přesto se vzdal kočáru a páru koní a dovolil Bayardovi vozit ho do banky a z banky v naději, že ty hromady kilometrů najezdí aspoň pomaleji. Jenže plukovník Sartoris neměl v pořádku srdce, a když došlo k bouračce, zaplatil to životem on: Bayard prostě vylez z vraku a zmizel: opustil těhotnou ženu a všechno a do příštího jara se dál snažil zmírnit svou nudu zjišťováním, jestli se něco dá přinutit, aby to někam dorazilo rychleji, než on stačí vymyslet místo určení. Tentokrát to bylo pro změnu letadlo: nový vývojový typ, který se zkoušel na letišti v Daytonu: jenomže ho podfouklo, poněvadž shodilo ve vzduchu všechny čtyři křídla.

Ano: Bayard se nudil, strejček Gavin prohlásil, že válka je jediná civilizovaná příležitost, jaká se nabízí vrozené chlapské zvířeckosti a která tu zvířeckost nejenom omlouvá a posvěcuje, ale dokonce odměňuje, a že se Bayard prostě nudil: nikdy Němcům nezapomněl, ne že válku začali, ale že jí nechali, že s ní skončili. Maminka ovšem prohlásila, že to není pravda. Prohlásila, že se Bayard bál a styděl: ne že by se styděl za to, že se bojí, ale že na něj padla hrůza, když zjistil, že je schopen se stydět, že není vůči studu imunní. Prohlásila, že Sartorisovi jsou jiní než ostatní lidi. Že většina, takřka všichni

229$

lidi milujou v první řadě sebe, jenže to v hloubi duše vědí a dokonce si to v hloubi duše přiznávají, a tak se za to nepotřebujou stydět — nebo i když se stydí, nenahání jim ten stud strach. Kdežto Sartorisové nevědí, že milujou v první řadě sebe; ovšem až na Bayarda, kterému to začalo vadit a začal se za to stydět, teprve když odjel se svým bratrem dvojčetem do Anglie, kde se dostali do leteckého výcviku bez padáků v letadlech, zkonstruovaných z lepidla a z vázacího drátu. Nebo mu to možná ani pak nevadilo, přestože se dostali na frontu, kde i ti, co se toho dožili, měli takřka nulovou pravděpodobnost, že jako výzvědní letci přežijou první tři týdny služby. Jenže pak si najednou uvědomil, že jako jediný z celé eskadry, a pokud je mu známo jako jediný z celého Královského leteckého sboru, nebo možná ze všech vojenských leteckých útvarů na světě není sám, samojediný, nýbrž že jsou dva, poněvadž má dvojče, které podstupuje stejné riziko a podléhá stejné náhodě. A tak prakticky jediný ze všech lidí, co v té válce lítají, má zaručenou dvojnásobnou pravděpodobnost, naději, že se mu nic nestane (a vice versa, samozřejmě, protože jeho dvojče má zaručenou stejnou naději, pouze v opačném slova smyslu) — a v příštím okamžiku s jakousi hrůzou zjistil, že se za tuhle myšlenku, za tohle vědomí, za to, že ho to vůbec napadlo, stydí.

V tomhle byl podle maminky jeho problém — a zřejmě to byl i jeden z důvodů, proč se vrátil do Jeffersonu: chtěl se pokusit tímhle sveřepým, neradostným způsobem, který většinu lidí pohoršoval nebo rozčiloval či jim aspoň šel na nervy, vypátrat, kolik existuje možností, jak riskovat, že si zláme vaz: v tom byl jeho problém — v té skrznaskrz nesartorisovské schopnosti se stydět, s kterou nedokázal ani žít; ani se jí zbavit, s kterou nedokázal žít a smířit se s ní, ani ji ze sebe vyrvat. Proto

230$

riskoval, proto dával v sázku svůj život, odtud ten jeho fatalismus. A protože byli s Johnem dvojčata, vytanula na mysli stejná myšlenka — na tu dvojnásobnou naději dvojčete, že nebude sestřeleno — nejspíš ve stejném okamžiku i Johnovi. Jenže Johna pravděpodobně netrápila o nic víc než toho starého, toho původního plukovníka Sartorise, který byl jejich pradědeček, trápilo to, co dělal ve své válce on (strejček Gavin řekl — a asi za pět let nato jsem měl příležitost ověřit si to sám — , že ještě žádný chlap neprošel válkou, ani když sloužil jenom v Ymce, aby si z ní nepřivez něco, co by býval radši nedělal nebo na to aspoň radši nezapomněl). Tu nesartorisovskou slabost měl ale z celého jejich rodu jedině Bayard.

A tak tedy nesl dvojí břemeno (pakliže měla maminka pravdu). Jednak ho trýznilo vědomí, jak nízkých představ a jak sobeckých nadějí je ani ne tak schopen jako spíš, že je za ty nízké představy a sobecké naděje odsouzen se stydět, a jednak ho trýznilo pomyšlení, že pokud ta dvojnásobná šance, že z toho vyvázne bez úhony, vyjde v jeho prospěch a John bude sestřelen první, bude se muset on, Bayard, ať Johna přežije o sebedelší dobu, až se oba ocitnou mezi vševědoucími nesmrtelnými, jednoho dne postavit svému dvojčeti tváří v tvář s páchnoucí, jasně viditelnou skvrnou své slabosti, kterou už nebude lze skrývat. Ta páchnoucí skvrna nebyl ten nápad, poněvadž jeho dvojče, i když byli každý v jiné eskadře, muselo v tomtéž okamžiku dostat stejný nápad, nýbrž fakt, že John by se za něj na rozdíl od něho nikdy nestyděl. Šlo prostě o tohle: než John zahynul, podařilo se mu sestřelit tři Němčoury (byl pravděpodobně lepší střelec než Bayard nebo ho možná jeho velitel měl rád a vyhlížel mu jisté terče) a Bayard při metodě, jakou Britové zaznamenávali body

231$

(ledaže někdo proti veškerému očekávání řek: „Já za to nemůžu. Já měl tak v kalhotech, že jsem zapomněl odjistit.“), shrábl tolik devítin a šestnáctin, že to vydalo za dva Němčoury a možná kousek navrch, a vzhledem k tomu, že John už nežil a své body nepotřeboval, a dejme tomu, jenom dejme tomu, že by Bayard zešvindloval, zfalšoval, zfixloval záznamy nebo podplatil toho, kdo je zaznamenával, aby převedl všechny sartorisovské zásahy na jedno jméno, aby se tak aspoň jeden z nich vrátil domů jako eso — ten nápad nebyl sám o sobě tak nízký, poněvadž John na něj jistě nejenom připadl taky, ale kdyby byl zůstal naživu on a zahynul Bayard, tak by se mu ho podařilo nějak provést, nízký začal být až v tom okamžiku, kdy se za něj on, Bayard, začal stydět, a tím ho snížil a pokálel. A nemohl se ho z vlastního rozhodnutí zříct, protože až by jednoho dne v důsledku nějaké obyčejné, osudné události stanul před Johnovým duchem, John by se mu vysmál a dal mu najevo své pohrdání. A kdyby se ho zřekl tím způsobem, že by si strčil hlaveň pistole do úst, bylo by to Johnově duchu nejenom k smíchu a dal by mu nejenom najevo své pohrdání, ale dokonce by zůstal navždycky neusmířený a neusmiřitelný.

Ale Linda Snopesová — promiňte, Snopesová-Kohlová — byla náš první hrdina ženského rodu. A tak by byl člověk čekal, že se dostaví celé město nebo že aspoň vyšle své delegáty: občanských klubů a církví, o Americké legii a Veteránech z válek v cizině ani nemluvě, kteří by se dostavili, kdyby byla zvolená americkou královnou krásy, místo aby ji takříkajíc vyhodil do povětří Francův granát nebo mina či co to bylo, co v té sanitce nebo pod sanitkou, kterou řídila, vybouchlo a co se postaralo, aby totálně ohluchla. A tak jsem řek: „Proč se vlastně vrací domů? Tady nemá, ke komu by

232$

se dala. Co by dělala v Dámském komitétu, kde by jenom přispívala do tomboly domácími džemy a stínítky na lampy? Pokud vůbec umí dělat džem, poněvadž vaření bylo asi to poslední, co od své dívky vyžadoval sochař, který do chvíle, kdy někdo začal fašistickou válku a on do ní mohl jít, trávil stejně veškerý čas na komunistických schůzích. Nemluvě o tom, že v Jeffersonu, ve státě Mississippi, by nemohla vařit košer a musela se učit vařit znovu. Zvlášť jestli se to naučila v té špeluňce, odkud její tatínek tenkrát, když se sem přistěhovali, vypráskal Ratliffa.“ Jenže jsem se pletl. Nebyla to událost městská: jenom soukromá: týkala se pouze tří lidí, kteří byli sice náhodou všichni z Jeffersonu, ale patřili převážně k minulosti její matky: mého strejčka, jejího otce a Ratliffa. Pak jsem poznal, že budou jenom dva, poněvadž Ratliff odmítl nastoupit do vozu.

„Pojeďte,“ řek strejček Gavin. „Pojeďte s námi.“

„Počkám tady,“ odpověděl Ratliff. „Budu dělat místní uvítací výbor. Až do příštího případu,“ řek mně.

„Cože?“ zeptal se strejček Gavin.

„Ale nic,“ odpověděl Ratliff. „To je jen takovej vtip, co přede mnou jednou řek Chick, a já mu ho teďka připomínám.“

Pak jsem poznal, že z minulosti její maminky nebudou ani dva. Kolem banky jsme vůbec nejeli, natož pak abychom před ní zastavili. A tak jsem řek: „Pana Snopese by jistě ani ve snu nenapadlo promarnit nejmíň šest hodin výnosného lichvaření na cestu až do Memphisu, jen aby jel naproti své dceři, po všech těch výdajích, co vynaložil na to, aby ji dostal z Jeffersonu — nejenom musel zmrzačit De Spainův dům, ale dovízt na hrob její matky spoustu mramoru z Itálie, aby měla Linda něco, co by stálo za to, aby od toho odjížděla nebo se k tomu aspoň nevracela, jestli se ti to zamlouvá víc.“

233$

A taky jsem řek: „Dopustil jsem se chyby, nenarodil jsem se včas, abych moh buď v tvé válce hájit Das Demokratie, nebo v její Das Kapital. Tím myslím, že ještě nemám zmeškáno. Nebo si snad myslíš, že Hitler, Mussolini a Franco, ani když se dají všichni tři do kupy, nedokážou dostat nefalšovaného, nesporného absolventa Harvardova učiliště pro záložní důstojníky do opravdu vážného vojenského maglajsu? Nejspíš se totiž nedostanu do klubu Porcellian. F.D.R. v něm taky nebyl.“

A taky jsem řek: „Aha, tak protos dneska ráno trval na tom, abych jel s tebou: nemá sice ušní bubínky a neslyší, jestli říkáš - Ne nebo Prosím vás ne a dokonce ani Proboha ne, ale když pojedu v tom voze s váma, tak si tě aspoň nemůže vzít, dřív než dojedem zpátky do Jeffersonu. Ale zbývá ti ještě celé odpoledne, kdy mě můžeš vyhodit, nemluvě o těch osmi hodinách v noci, kdy si maminka s oblibou maluje, že jsem nahoře a spím. Nemluvě o tom, že se příští měsíc musím vrátit do Cambridge — leda bys byl toho názoru, že tvoje — mám říct panictví nebo prostě celibát? — stojí za tuhle oběť. A koneckonců proč by ne? Však to byl tvůj nápad poslat mě až do Cambridge v Massachussetts, abych nabyl toho, čemu žertem říkáme vzdělání. Když do tebe byla, jak tvrdí maminka, stejně celý život zamilovaná, jenomže byla moc mladá, než abys jí to řek. Nebo neví maminka vždycky všechno nejlíp?“

To už jsme dojeli na letiště. Myslím jako do Memphisu. A strejček Gavin řek: „Zaparkuj a pojďme na kafe. Máme nejspíš přinejmenším půl hodiny času.“ Kafe jsme si dali v restauraci. Ratliff jednou řek, že si Linda bude muset dřív nebo pozděj někoho vzít a že se to s každým uplynulým dnem kloní spíš k dřív. Ne, tak to neřek: řek, že strejček Gavin nemůže unikat navěky

234$

a že už je na spadnutí den, kdy některá ženská dojde k rozhodnutí, že je už natolik zralý a spolehlivý, aby začal doopravdy zařezávat a nedělal jen příležitostné drobné fušky; a že čím dřív k tomu dojde, tím líp, poněvadž teprve pak bude opravdu bezpečný. Zeptal jsem se ho: „Bezpečný? Před čím? Připadá mi, že je mu docela dobře. V životě jsem nepoznal neohrozitelnějšího člověka.“

„Tím nemyslím, že bude on před něčím bezpečný,“ odpověděl mi Ratliff. „Ale že my, Yoknapatawphskej okres, budem bezpečný před ním; že nebude mít tolika času strkat do všeho nos a život s ním bude bezpečnější.“

Jestli je to tak, dá to ještě nějakou práci, než před ním budem bezpeční. Gavin má totiž jednu povahovou vadu, která ho vždycky zachrání, ať nás ostatní ohrožuje sebevíc. Tím myslím, že lidi stárnou, zvlášť mladé patnáctileté nebo šestnáctileté holky, které někdy během půlroku nebo roku dokážou zestárnout víc než kdokoliv jiný za nějakých deset let. Tím myslím, že dával odjakživa přednost dětem, že byl odjakživa zranitelný vůči dívenkám, které si ho vybraly, jestli se vám to zamlouvá víc. Tím chci říct, že si je volil nebo jim padal za oběť, když byly ve věku, kdy přísaha věrnosti až do skonání světa přestává platit takřka dřív, než na ní uschne dech. Mám přirozeně na mysli Melisandru Backusovou v době, než jsem se narodil a než se narodila Linda Snopesová, tím chci říct, že Melisandře několik let před tím, než uvolnila místo Lindě, která po ní vyplnila vakuum, bylo dvanáct, třináct a pak čtrnáct a Gavin jí vybíral a objednával knihy básní, které jí četl nebo aspoň dohlížel a kontroloval, jestli je čte ona, a tak měl možná, když došla řada na Lindu, na svých úspěších a neúspěších už ověřeno, které knížky pozvednou nebo aspoň změní Lindino myšlení a charakter.

235$

Melisandra se ovšem záhy dopustila té nenapravitelné chyby, že o rok zestárla, a tak navždycky opustila ten bájný nezemský svět E. Spensera a mladého Miltona a přešla do lidského pokolení, kde i ten druh dívek, jaké si Gavina vybíraly nebo jaké si vybíral on, má možnost říct muži, jenž mluví o své věrnosti a oddanosti, aby přestal mlít a měl se k činu. Zkrátka, tenkrát se zachránil. I když jsem u toho nebyl, abych si pamatoval, jak šlo co přesně za sebou: jestli Gavin odešel nejdřív na Harvard nebo jestli se to událo mezi Harvardem a Heidelbergem či jestli se Melisandra nejdřív vdala. Když přijel z války, byla už rozhodně vdaná, za jednoho neworleanského podsvětního magnáta, který se jmenoval Harriss s dvěma es. A nevím, jak nebo kde se jí s ním ve světě podařilo seznámit — byla to plachá dívka, jedináček bez maminky, a bydlela na plantáži, která kdysi patřívala k našim největším a která byla šest kilometrů od města, ale už léta postupně chátrala, se svým ovdovělým tatínkem, jenž trávil veškerý čas s lahví whisky a se svazkem Horáce v létě na přední verandě a v zimě v knihovně. Melisandra se z té plantáže, pokud nám bylo známo, v životě nevzdálila, kromě toho, že ji černošský kočí denně vozil v kočáru do města, kde chodila do obecné školy, pak na střední a nakonec do Dívčí akademie. A ke všemu si vzala muže, o němž jsme věděli jen to, co o sobě sám řek: že se jmenuje Harriss s dvěma es (a možná že se tak i jmenoval) a že je neworleanský dovozce. To taky byl, jak jsme věděli, poněvadž (bylo to na začátku roku 1919, než se strejček Gavin vrátil domů) i Jefferson poznal neprůstřelný cadillac, co potřeboval dva šoféry v dvouřadovém obleku; který byl v levém podpaždí poněkud vyboulený.

Nemluvě o tom, že měl peníze. Pan Backus asi tak v té době umřel a vyskytli se samozřejmě i takoví, co

236$

tvrdili, že mu puklo srdce nad tím, že si jeho jediné dítě vzalo krále pašeráků. Ale počkal s tím rozhodně do té doby, než se přesvědčil, že jeho zeť je skutečný král, nebo aspoň že jeho říše prosperuje a vynáší, poněvadž ty peníze se začaly trošku ukazovat už před jeho smrtí — střechy a verandy byly vyspravené a podepřené trámy, i když před nátěrem domu pan Backus zřejmě cukl, a příjezdová cesta byla vysypaná štěrkem, takže když Melisandra přijela domů na první vánoce, mohla vychovatelka s kralevicem jezdit do města a z města automobilem místo tím starým kočárem taženým spřežením od pluhu. Pak pan Backus umřel a dům i hospodářské budovy dostaly nátěr. Nato se Harriss s těmi svými dvěma es začal objevovat v Jeffersonu, kde si časem dokonce udělal přátele, i když většina Yoknapatawphského okresu zůstávala zatím neutrální a ještě nepřešla na jeho stranu a jezdila tam v modelech T., na koních a na mulech, postávala podél silnice a pozorovala, jak se to, co bývala obyčejná, známá, zadlužená severomississipská bavlníková plantáž mění ve virginskou nebo longislandskou koňskou farmu s kilometry bílých prkenných plotů, zatímco my ostatní jsme ještě nemálo pyšní na to, čemu říkáme „osinatý“ drát, a na kůly z jakýchkoli mladých stromků, které jsou po ruce, a jak její bílé stáje dostávají elektrické osvětlení, parní vytápění, tekoucí vodu, komorníky a lokaje ke koním, zatímco spousta z nás ostatních musí ještě pořád spoléhat na petrolejky, když chce svítit, a naše ženy nosí dřevo na otop z nejbližšího hájku a vodu od studně nebo od pramene.

Když pak Harriss i se svými dvěma es umřel v neworleanském holičském křesle na obvyklou nemoc ráže 38, typickou pro jeho povolání, zbyly tu dvě děti, dědic a princezna. Koně i jejich podkoní a sluhové byli prodáni, dům zavřen a až na domovníka ostaven prázdný,

237$

paní Harrissová s dvěma es a s dvěma dětmi, pěti služebnými, kurýry, chůvami a sekretáři se vystěhovala a maminka i ostatní dámy, co s ní chodily v dívčích letech na Akademii, začaly dostávat dopisy a pohlednice z elegantních evropských velkoměst, na kterých jim Melisandra ze začátku sdělovala, že tamější klíma je pro děti lepší, a později že tamější klíma i školy jsou pro děti lepší a (to stálo na maminčině lístku) že doufá, že se Gavinovi daří dobře a že je už třeba i ženatý. „Takže aspoň před tou je bezpečný,“ řek jsem Ratliffovi, který tenkrát odpověděl:

„Bezpečnej?“

„Proč by ne, kruci? Na vílu z pohádky je už nejenom moc tlustá, ale má dvě děti a hromadu peněz: tak proč by si měla někoho brát, heršvec? Nebo aspoň Gavina. Gavin netouží po penězích: jenom po tom, aby moh strkat nos do cizích věcí a převychovávat lidi. Proč by neměl bejt bezpečnej, kruci?“

„To máš pravdu,“ odpověděl mi Ratliff. „Vypadá to, že musí bejt bezpečnej, že? Nebo aspoň do příštího případu.“ Vtip, který mu stál za to, aby ho opakoval před dvěma hodinami, kdy odmítl jet s námi. A tak Gavin na letišti pil šálek něčeho, čemu majitel té restaurace říkal kafe, a tvářil se povzneseně a nevyzpytatelně, arogantně a nedotknutelně jak veš na královnině zadnici. I Linda Kohlová (promiňte, Snopesová-Kohlová) měla možná spousty peněz, nejenom to, co jí zřejmě zanechala její matka, ale i to, co se strejčkovi Gavinovi jakožto jejímu poručníkovi podařilo vydolovat ze strejčka Willa Varnera. Z jejího otce nic dolovat nemusel, poněvadž starý Snopes nejspíš rád něco dobrovolně přihodil, jen aby se na něj ta neposkvrněná panenská spravedlivost přestala koukat, jak tomu říkal strejček Gavin nebo Ratliff. Ale neměla dvě děti, takže jsme

238$

s Ratliffem museli v tomhle případě skládat víru a spoléhat se jedině na ten starý odvěký předpoklad, opírající se o prostou pomíjivost, předpoklad, že každá holka je každým okamžikem o okamžik starší: že aby pro Gavina existovala, aby si jí všiml, musí být živá, a že je-li živá, musí být v pohybu, a že jediná fáze pohybu, která dokáže upoutat jeho pozornost, jeho oko, je ta, kdy ta holka přechází do puberty, jako kdyby vcházela nebo procházela dveřmi, v nichž jí zavíří sukně nebo se v nich mihne některá její končetina, že musí být v pohybu, který je sice zpomalený jak rychle běžící kamerou, ale je to přesto pohyb, určitý neodvolatelný okamžik.

Právě tohle ho vlastně vždycky zachránilo: že ten okamžik musel představovat pohyb. Že se ta dívka nemohla ve dveřích zastavit a že se nezastavila, ani když už těmi dveřmi prošla; někdy dokonce nezůstala stát ani tak dlouho, aby ty dveře za sebou zavřela, a už vešla do dalších a prošla jimi — to jest do manželství — , přehoupla se, aby se tak řeklo, jedním plavným skokem od dozrání k porodním bolestem. Ale to na věci stejně nic neměnilo. Strejček Gavin u těch dalších dveří stejně nebyl. Ten ještě pozoroval ty první. A jelikož život není ani tak pohyb kupředu jako spíš pohyb nevynalézavě se opakující, neokouněl strejček Gavin u prvních dveří nikdy dlouho, a už tu bylo další zavíření, další ještě nezaoblené mizející dospívající lýtko. A tak když jsem byl v Memphisu, abych mu pomohl dát téhle sbohem, říkal jsem si, že jsem měl Ratliffovi nakázat, aby se zatím po náměstí rozhlížel po té, co by mohla být další, poněvadž i Linda vyšoupla Melisandru Backusovou nejspíš dřív, než si Melisandra uvědomila, že ji Linda vystrnadila. Ale hned nato jsem pochopil, že to nebude zapotřebí. Strejček Gavin si ji zřejmě už vybral sám, proto tam mohl tak klidně, tak pokojně sedět a pít kafe, zatímco

239$

jsme čekali, až bude oznámen přílet Lindina letadla.

Konečně byl. Vyšli jsme na rampu. Zastavil jsem se u zábradlí. „Já počkám tady,“ řek jsem. „Budeš chtít mít kousek soukromí, dokud k tomu máš ještě příležitost, i když to bude jenom anonymita, a ne samota. Máš připravenou tu tabulku? Ale možná že už má nějakou přidělanou na manžetě nebo třeba na řemínku na noze jako letci mapy.“ Ale on šel prostě dál. Letadlo přirolovalo, byla to nová dakota 3, a po chvilce se objevila Linda. Z té dálky jsem jí neviděl oči, ale s očima koneckonců nic neměla, ta bomba nebo ten granát či mina nebo co to pod ní vybouchlo, jí poškodilo jenom uši — zdála se pořád stejně velká, na holku příliš velká, než aby byla foremná, ale nevím: u takovýchhle ženských, i když je jim už devětadvacet let, čeká člověka často překvapení, když jim svlíkne šaty. Pak jsem uviděl její oči, byly tak tmavě modré, že je člověk ze začátku pokládal za černé. A nevěděl, nebo aspoň já, jak nebo kde je sebrala nebo kde sebrala ty černé vlasy, když starý Snopes měl oči barvy stojatých rybničních vod a vlasy, které neměly vůbec žádnou barvu, a její matka měla sice oči modré, ale vlasy světlé, a kdykoli jsem si ji snažil vybavit, vypadala, jako by ji šťára ve skandinávské Valhalle právě vyhnala z nevěstince a policajtům se podařilo hodit na ni pár kousků šatstva, než ji zaženou do vozu. Lindiny oči byly taky hezké, a kdyby byl člověk ten, kdo jí ty šaty nakonec sundal, tak by o nich pravděpodobně řek, že jsou dokonce krásné. A když Gavina líbala, tím chci říct, že ho sama políbila, držela v ruce malý bloček a tužku, i když bylo jasné, že bude Gavin potřebovat trochu času, než si na bloček s tužkou zvykne nebo než ho začne používat, poněvadž řek nahlas, jak by řek každému jinému:

„Je tady Chick,“ a ona si na mě vzpomněla. Byla stejně

240$

velká jako Gavin a div ne stejně velká jak já, a zřejmě si kousala nehty, ale třeba s tím začala až po tom granátu nebo po té ztrátě, co ji postihla. A když někomu podala ruku, bylo jasné, že tu sanitku fakt šoférovala, že jí asi vyměňovala i pneumatiky, a nemluvila hlasitě, ale takovým tím suchým, drsným kvákavým hlasem, jakým mluví po čase lidi, co ohluchli, a dokonce se vyptávala na maminku a na tatínka, jako by byla normální jeffersonská panička, kterou to opravdu zajímá. Ale vtom si strejček Gavin vzpomněl, anebo se rychle učil, a vzal bloček a tužku a něco na něj nadrásal, trvám že slovo zavazadla, poněvadž odpověděla: „Ach ano,“ jako by slyšela, a vytáhla z kabelky útržky.

Než ty zavazadla vyprostili, byl jsem tam už s vozem. Žila s tím chlapem léta, než se vzali, ale nikdo by to do ní neřek. Stejně jako by do ní nikdo neřek, že bojovala ve španělské válce a že ji to na frontě vyhodilo do povětří. Nadhodil jsem: „Co kdybys ji pustil k volantu? Třeba pak nebude tak nervózní, že s tebou nemůže mluvit.“

„Co kdybys za něj zašed ty,“ odpověděl. A tak jsme to tak udělali a rozjeli se s hrdinkou domů, oni dva vzadu. Je možné, že se někdo zeptal: „Proč nejedeme všichni tři vpředu? Sedadlo je široké až až.“ Ale už se nepamatuju. Anebo se nikdo nezeptal. Rozhodně si vlezli na zadní sedadlo. Už se nepamatuju, jak co bylo, jenom že strejček Gavin řek: „Uklidni se. Nehrozí ti žádné nebezpečí. Držím ji za ruku.“

Drželi se za ně navzájem, ona měla jeho na klíně ve svých a ten kachní hlas po každém kilometru nebo tak řek: „Gavine,“ a po dalším kilometru nebo tak znovu: „Gavine.“ A ten bloček s tužkou neměla očividně ještě tak dlouho, aby si na něj stačila zvyknout, nebo možná že když člověk ztratí sluch a ocitne se v opravdovém

241$

tichu, zapomene, že kolem něho není takové soukromí a samota, jak se mu zdá. Nebo možná že když si strejček Gavin od ní vzal tužku a chtěl jí na bločku odpovědět, nemohla se dočkat, až dostane tužku zpátky, takže by bývalo bylo lepší, kdyby bývali měli bloček oba dva: „Ano. Máte pravdu. Cítím ho někde v lebce nebo vzadu v puse. Je to ošklivý zvuk, že?“ Ale Gavin zřejmě dělal pokroky, poněvadž ten kachní hlas pokračoval: „Ano. Vždyť vám říkám, že ho cítím.“ A pak znovu ten kachní hlas: „Ale jak? Jak při tom cvičení poznám, kdy je to správně?“ V tom měla pravdu. Jak by mohl člověk vrátit hlasu své hluché přítelkyně jeho ztracenou panenskou medovost, když k tomu má jenom čas ukradený své právnické praxi a pracovní době okresního prokurátora? Ale jaká by to byla příležitost pro manžela: učit svou ženu, hluchou jako poleno, že k docílení krásného témbru stačí, když při mluvení nebude pouštět tolik dechu. Anebo možná bylo další, co strejček napsal, jenom ten citát z Jonsona (nebo něco z Donna či Herricka nebo možná jenom ze Sucklinga — k němuž nebo k nimž ten někdejší Stevens pro její ucho — teď vlastně oko — přičinil poznámku): Malinové rtíky netrýzni zbytečnými řečmi. Radši mi dovol z nich vypíti tvé něžné Ano. Nebo třeba napsal něco ještě prostšího: Počkejte s tím až doma. Tohle není nejlepší místo k hlasové výuce. Kromě toho musí tohle mládě příští měsíc zpátky do Cambridge a pak budem mít spousty času i soukromí.

A tak jsme tedy vezli hrdinku domů. Už jsme viděli Jefferson, hodiny na soudní budově, o vodní nádrži jejího tatínka ani nemluvě, a ten kachní hlas řek o Ratliffovi: „Bartoňovi byl sympatický, Říkal, že nečekal, že mu bude někdo z Mississippi sympatický, ale že se mýlil“ Co na to napsal Gavin tentokrát, bylo jasné, protože

242$

hlas odpověděl: „Ani vy. Musela jsem mu slíbit — chci říct, ať už to bude on nebo já —, že Ratliff dostane jednu jeho věc. Pamatujete se — toho italského kluka, u kterého jste nepoznal, co to je, přestože jste už v životě nějaké ty sochy viděl, ale u kterého Ratliff, ačkoliv v životě nejenom neviděl žádného italského kluka, ale kromě konfederačního pomníku před soudní budovou vůbec nic, okamžitě poznal, co to je, a dokonce co ten kluk dělá?“ Byl bych si rád půjčil bloček aspoň na chvíli, než napíšu: A co ten italský kluk dělá? jenomže jsme byli, nebo aspoň hrdinka, už doma a Gavin řek:

„Zastav nejdřív u banky. Měli bychom ho předem upozornit — už ze slušnosti. Ledaže ho už někdo upozornil a on prostě odjel z města někam, kde by měl pro sebe kousek místa a moh tam zápolit se svou duší a připravit ji na okamžik, který ji čeká. Pakliže si už ovšem uvědomil, že nemůže Lindu prostě prohlásit za propadlou a sprovodit ji ze světa jako hypotéku či dlužní úpis.“

„To chceš, aby se uvítání odbylo tady na ulici, dřív než bude mít možnost trošku se namalovat?“ odpověděl jsem.

„Jen klid,“ řek. „Až budeš o něco starší, poznáš, že lidi jsou ve skutečnosti mnohem jemnocitnější, ohleduplnější a laskavější, než máš chuť v tomhle okamžiku věřit.“

Předjel jsem před banku. Ale být na Lindině místě, tak jsem asi ani nesáhl po tužce, ať bych kvákal jako kachna nebo ne, a řek bych: „Ale houby! Odvezte mě rovnou domů.“ Jenže ona to neřekla. Seděla, držela jeho ruku ve svých, nejenom na klíně, ale přitisknutou k břichu, rozhlížela se po náměstí a ten kachní hlas říkal: „Gavine, Gavine,“ a nato řek: „Támhle jde strejček Willy, vrací se od oběda.“ Až na to, že to nebyl starý Christian: ten už umřel. Ale nezáleželo na tom tolik,

243$

aby jí to někdo psal na bloček. A Gavin měl pravdu. Nikdo se nezastavil. Všiml jsem si, že ji dva lidi poznali. Ne, chci říct, že poznali dvě věci: vůz Gavina Stevense v jednu hodinu dvaadvacet minut odpoledne u chodníku před bankou a se mnou za volantem, a Gavina s nějakou ženskou na zadním sedadle. Všichni přece o Lindě Kohlové — chci říct o Lindě Kohlové-Snopesové — slyšeli přinejmenším to, že je to jakási ženská z Jeffersonu, která si troufla přiblížit se válce tak blízko, že jí roztrhala ušní bubínky. Strejček Gavin má totiž pravdu: lidi jsou laskaví, jemnocitní a ohleduplní. Nejde o to, že by člověk očekával, že nebudou, ale že došel předem k názoru, že nejsou, a tak ho to pak vyhodí z kolejí, vyšine z rovnováhy. Vůbec se nezastavili, jenom jeden řek Gavinovi Zdravíčko a šel dál.

Vystoupil jsem a vešel do banky. Jenže co bych asi tak dělal já, kdybych měl dceru, jediné dítě, jehož dědeček má pro ni moře peněz, a moh jsem si kdysi dovolit pustit ji do nějaké cizí školy, jenomže jsem ji nepustil, ačkoliv nikdo nevěděl, proč ji nechci pustit, ale pak jsem ji zničehonic pustil, i když ne dál než na univerzitu, která je všehovšudy osmdesát kilometrů od nás: a nikdo nevěděl, proč jsem ji pustil, věděl jenom to, že mám v úmyslu stát se prezidentem banky, jejíž nynější prezident je člověk, který, jak se každý domýšlí, od doby, co jsme se přistěhovali do města, souloží s mou ženou? To znamená, že nikdo nevěděl, proč jsem ji pustil, to se dověděl teprve za tři měsíce, když moje žena šla nejdřív do salónu krásy, kde předtím nikdy nebyla, a pak se v noci opatrně, aby si nerozcuchala novou trvalou, střelila do spánku, a já jsem se, když se prach usadil a ten smilník, ten bankovní prezident odjel nadobro z města, stal nejenom prezidentem jeho banky, ale dokonce jsem se nakvartýroval do jeho domu, takže

244$

by byl každý řek, že už tu dceru nepotřebuju, a ať si teda pro mě za mě táhne kam chce, jen když se nevrátí do Jeffersonu ve státě Mississippi. Jenomže jsem ji pustil z Jeffersonu, teprve když jsme oba nasedli do vozu a zajeli se podívat, jak je odhalován památník na hrobě její matky, a ona chvíli bezmocně poseděla před tou vytesanou tváří a před tím vytesaným bezmocným pošklebkem:

Žena statečná jest korunou manžela svého, povstanouce její děti blahoslaví ji.

Teprve pak jsem jí řek: „No dobrá. Už můžeš jet.“ A tak jsem vyšel zase z banky ven.

„Pan Snopes si vzal na odpoledne volno,“ řek jsem. „Aby moh jet domů a očekávat svou dceru tam.“ A tak jsme jeli tam, k té koloniální zrůdě, k tomu dalšímu pošklebku. Pan Snopes měl v Jeffersonu už tři památníky: vodní nádrž, náhrobek a panské sídlo. A kdoví, u kterého okna číhal na tu, kterou očekával, nebo kde očekával tu, na kterou číhal, vyberte si, co chcete. „Třeba bych měl jít taky dovnitř,“ řek jsem.

„Třeba bychom měli mít bloček a tužku oba odpověděl strejček Gavin. „Abychom slyšeli všichni tři.“ Byli jsme očekáváni. Vzápětí vyšel z hlavního vchodu černošský podomek a šofér v jedné osobě. Vytáh jsem zavazadla na chodník, zatímco oni dva stáli, ona stejně velká jako on, a Gavin právě tak v jejím náručí jako ona v jeho, a líbali se přímo na ulici za bílého dne a ten kachní hlas říkal: „Gavine, Gavine,“ ale ne tak, jako by Linda nemohla uvěřit, že je konečně u něj, ale spíš jako by ještě nebyla uvyklá na ten nový zvuk, který, jak byla přesvědčená, vydává. Pak ho pustila a on řek: „Tak jedem,“ a vrátili jsme se do vozu a tím to skončilo. Hrdinka

245$

byla doma. Uprostřed bloku jsem otočil a už jsem se ani neohlídl, jak bych rád prohlásil, kdyby to byla pravda: sluha ještě lítal po chodníku s kufry a ona tam ještě stála a dívala se za námi, na můj vkus trošku moc velká, zazděná ve svém tichu, nedobytná, nezranitelná, velebná.

V tom to bylo: v tom tichu. Kéž by neexistovaly žádné zvuky! Kéž by se všechno odbývalo v tichu, pak by nám žádné Zlo, na jaké by kdo připadl, nemohlo vlastně ublížit: ani výbuch, ani zrada, ani lidský hlas.

V tom to bylo: v té hluchotě, kterou na mě a na Ratliffa vyzrála. Ty ostatní zavířily sukní nebo se mihly či pohnuly některou končetinou, když vcházely nebo procházely pubertou, za níž byly hned další dveře, za nimiž byl hned oltář a dlouhé šňůry schnoucích plínek: cíl, konec. Ale tahle na něj vyzrála. Tohle nebyl okamžik, po němž pohyb pokračuje dál za dveře, nýbrž nehybné ticho po zaburácení hromu, ticho, v němž ona zůstává nehybná, zatímco dveře i stěny za nimi prchají pryč, dál, takže nebyla dítě pouhého okamžiku, ale nedobytná nevěsta ticha, ve svém panenství nezranitelná, neotřesitelná a navždycky bezpečná před jakoukoli změnou či zvratem. Pak se mi konečně podařilo vzít si na paškál Ratliffa. Trvalo to tři dny.

„Její manžel vám posílá dárek,“ řek jsem. „Tu sochu, co se vám tenkrát tak líbila: italského kluka, který něco dělá, toho, co se vám líbil a u kterého i Gavin, ačkoliv už viděl nejenom italské kluky, ale možná i dokonce takového, který dělal to co tenhle, ať už dělá co dělá, byl s rozumem v koncích. Ale žádné strachy! Vy nemáte doma manželku ženského pohlaví ani nevinné dcery ženského pohlaví, a tak ho můžete přechovávat přímo v baráku. — Ona si ho veme,“ řek jsem.

„Proč by ne?“ opáčil. „Však to pan doktor trvám vy—

246$

drží. A pak, kdyby si ho někdo jednoduše vzal, budem třeba my ostatní konečně bezpečný.“

„Chcete říct, že ty ostatní budou bezpečné, ne?“ zeptal jsem se.

„Chci říct to, co jsem řek,“ odpověděl. „Chci říct, že aspoň my ostatní budem bezpečný.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

CHARLES MALLISON

Gavin měl pravdu. Tohle bylo koncem srpna. Za tři neděle jsem už byl zpátky v Cambridgi a doufal, že budu příští rok v červnu absolvovat. Tím chci říct, že jsem se snažil, abych moh příští rok v červnu absolvovat, nebo možná že chci říct, že jsem chodil do ročníku, který hodlal nebo by aspoň měl příští rok v červnu absolvovat. Ale přesto jsem strávil v Jeffersonu tři týdny, a to je dost dlouhá doba, i kdyby trvali na ohláškách, které jsou u vdovy, která je nejenom vdova, ale navíc válečná hrdinka se zraněním, naprosto zbytečné. Pak mě ovšem napadlo, že třeba čekají, až se mě zbaví. Znáte to: bylo to něco jako ten starý obehraný srdcervoucí výjev, jenže obrácený naruby: zoufalé dítě, které pro změnu drží za šosy nastávajícího ženicha a křičí: „Tatínku, tatínku, tatínku!“ (V tomhle případě: „Strejčku, strejčku, strejčku!“), „prosím tě, my nechceme za ženu paní Smithovou.“

A pak jsem si řek (to už byl Den díkůvzdání, brzy jsem už měl jet domů na vánoce): Ani jednoho samozřejmě nenapadne se obtěžovat a oznamovat mi to až sem do Massachusetts. A dokonce jsem si řek, že se zeptám písemně, ne maminky samozřejmě, a rozhodně

247$

ne strejčka Gavina, poněvadž jestli k tomu už došlo, má moc práce, než aby mi moh odpovědět, a jestli k tomu ještě nedošlo, má taky moc práce, buď proto, že musí uhýbat, aby si zachránil život, pakliže je to on, kdo říká ne, nebo proto, že se ji snaží naučit mluvit aspoň do té míry, aby uslyšel to Tak dobře, jestliže je ten, kdo říká Ano. Ale že se zeptám Ratliffa, kterého to asi zajímá jen jako nezúčastněného diváka, i když se takové dávce zvědavosti, pokud jde o záležitosti druhých lidí, jakou se vyznačuje on, nedá říkat jenom nevinná — a třeba i telegraficky: Už spolu sdílí lože oficiálně nebo ještě ne? Já jen jako, jestli už vylezli s barvou ven nebo ji ještě tají, ovšem za předpokladu, že předpokládáte totéž, co se učíme předpokládat na Harvardu, že totiž jakmile se člověku podaří takovou tu ženskou, co je jak bidlo, svlíknout, zjistí, že není všude takové bidlo.

Pak přišly vánoce a já jsem si řek: Třeba jsem jim křivdil. Třeba celou tu dobu nechtěli přerušovat moje vzdělání nějakým naléhavým telefonem a čekali, až nastanou svátky pokoje a dobré vůle a já budu k dispozici a budu jim moct podržet prsten nebo kytici či co se to při tom drží. Ale za celé svátky jsem ji ani nezahlíd. Se strejčkem Gavinem jsem strávil skoro celý jeden den. Šel jsem k Sartorisům střílet s Benbowem křepelky (bylo mu teprve sedmnáct, ale byl považován za jednoho z nejlepších střelců pernaté v okrese, hned po Lutheroví Biglinovi, který byl povoláním napůl farmář, napůl cvičitel psů a napůl lovec, střílel na kšeft, levačkou, a nebyl o moc starší než Benbow, po pravdě řečeno byl asi tak starý jako já, a bydlel u řeky poblíž Old Wyottsportu). Strejček Gavin se pozval sám. Nebyl by — strejček Gavin — nijak vynikající nimrod, ani kdyby se mu pusa aspoň na chvíli zastavila, ale tu a tam se mnou chodíval. Za celý den nic. Až jsem se konečně zeptal:

248$

„Jak pokračuje hlasová výuka?“

„Paní Kohlové? Ne špatně. Ale tvoje neotupělé uši by to asi posoudily líp,“ a já jsem se zeptal:

„Kdy?“ a on odpověděl:

„Kdykoliv, kdy se k ní dostaneš tak blízko, abys moh poslouchat.“ A na Boží hod jsem o tom začal zase já. Obědval u nás obvykle Ratliff, jako host strejčka Gavina, i když ho měla ráda i maminka, ať už z toho důvodu, že byla Gavinovo dvojče nebo z jiného. Ale někdy jed strejček u Ratliffa a to mě pak vzal s sebou, poněvadž Ratliff uměl fantasticky vařit. Bydlel sám, v tom nejčistším domku, jaký jste kdy viděli, obstarával si sám domácnost a dokonce si šil ty modré košile, co bez výjimky nosil. A tak jsem se i tentokrát zeptal sám:

„Co kdyby přišla na oběd i paní Kohlová?“ Ptal jsem se maminky, ale odpověděl mi strejček Gavin:

„Prosím tě, tos jel celou tu dálavu až z Cambridge, jen abys strávil vánoce koukáním na studenej čumák toho starýho par —“ ale ještě včas se zarazil a řek: „Promiň, Maggie,“ a maminka odpověděla:

„Jsou to její první vánoce, bude muset jíst samozřejmě doma se svým tatínkem.“ Druhý den jsem odjel. Spoade — jeho otec byl v roce 1909 se strejčkem Gavinem na Harvardu — mě pozval do Charlestonu podívat se, jak to vypadá na bále svaté Cecilie. Na Štěpána jsme se stejně vždycky rozjeli. Tatínek jezdíval na týden do Miami koukat se na koně a maminka s ním, ne že by měla zájem o jezdecké koně, naopak: protože byla přesvědčená, že když bude s ním nebo aspoň nablízku či někde opodál, tak si tatínek žádného nekoupí.

Pak přišel rok 1938 a já jsem byl zpátky v Cambridgi. A už bylo září 1938 a já jsem byl ještě pořád nebo už zase v Cambridgi, už na právnické fakultě. Všichni jsme — každý podle svého — sledovali nebo oslavili či dali

249$

své požehnání Mnichovu a strejček Gavin mi napsal: „Už to nebude dlouho trvat.“ Ale to tvrdil už minulé jaro. A já jsem mu tehdá odpověděl:

„Jestli máš pravdu, tak jakou má pak cenu promarnit další dva nebo tři roky právnickýma študiema, když už nebude mít nikdo čas na civilní pře, i jestli budu ještě na světě, abych ho moh žalovat nebo hájit?“ a on odpověděl:

„Poněvadž po skončení téhle zůstanou lidstvu i spravedlnosti jenom zákony,“ a já jsem řek:

„A co jiného mají k dispozici dneska?“ a strejček Gavin odpověděl:

„Dnešní doba je krásná doba, doba rozkvětu, pokoje a míru, kdy spravedlnost nepotřebuješ, protože máš sociální péči. A kdy zákony jsou jenom poslední útočiště, když chceš dostat ruku do kapsy, která se nechce otevřít nebo se brání.“

To bylo na jaře, v červnu, když přijel s maminkou (tatínek se ztratil v Saratoze, ale slíbil, že se do Cambridge na vlastní slavnostní ceremoniál dostaví) podívat se na mou promoci. A já jsem se zeptal: „Cože? To ještě pořád nezvonily svatební zvony?“ a on odpověděl: „Moje rozhodně ne,“ a já jsem řek:

„Jak pokračuje hlasová výuka? No tak,“ pokračoval jsem. „Jsem už snad velikej. I já už mám absolutorium z Harvardu, i když se asi budu muset obejít bez Heidelbergu. No tak, ven s tím! To opravdu neděláte nic jiného, když jste spolu v závětří, než že se učíte mluvit?“ a on odpověděl:

„Nemel a pusť mě chvíli ke slovu. Pojedeš v létě do Evropy. Dostaneš to ode mě jako dárek. Letenku i tvou žádost o pas už mám. Stačí si zajít k některému oficiálnímu fotografovi a dát se vyblejsknout.“

„Proč do Evropy? Proč zrovna teď? A co když ani nechci?“ a on odpověděl:

250$

„Poněvadž tam příští léto už nemusí být. A tak ti nezbývá než jet letos. Jeď si to tam okouknout. Možná že tam budeš muset umřít.“

„Tak proč nepočkat, až na to dojde?“ a on odpověděl:

„Pak tam pojedeš v uniformě. Tohle léto tam ještě můžeš jet jako civil.“ Byli jsme tři. Zásluhou toho, že jsme chodili od Ponta k Pilátovi a tahali za všechny provázky, na jaké jsme došáhli, jsme to stihli dokonce na stejnou loď. A to léto jsem — ti druzí dva v posledním okamžiku zjistili, že nedokážou odjet z Paříže — uviděl na kole kousek Evropy. Tím myslím tu partii, co ještě byla k dispozici: ten koridor, o němž strejček Gavin předpokládal, že si v něm možná odbydu svoje umírání: Anglii, Francii a Itálii — tu Evropu, o níž strejček Gavin prohlásil, že už nebude existovat, poněvadž ti, kdo ji zbaví Hitlera, Mussoliniho a Franka a přežijou to, budou příliš vyčerpaní, a ti, co to jenom přežijou, už o ni stejně nebudou mít zájem.

A tak jsem se skutečně snažil si ji prohlídnout, poněvadž jsem zřejmě, přestože mi bylo čtyřiadvacet, stejně jako tehdy, když mi bylo čtrnáct a (jak se domnívám: už se na to nepamatuju) když mi byly čtyři, věřil všemu, co strejček Gavin říká. Po pravdě řečeno tam ta Evropa, na jakou se pamatoval on nebo aspoň na jakou si myslel, že se pamatuje, už nebyla. Já viděl jen jakousi klidnou, nahloučenou hysterii: byly to frenetické prázdniny, o kterých každý, jak domorodec, tak návštěvník, vypadal jako turista. Bylo tam příliš moc vojáků. Tím chci říct, že tam bylo příliš lidí, co byli oblečení a pro tu chvíli se chovali jako vojenské jednotky, jako kdyby uprostřed bojů za devětatřicetihodinový pracovní týden, hlučných parlamentních konkláve zabývajících se problémem, na které straně Piccadilly nebo Champs-251$

Elysées by se líp vyjímaly pytle s pískem, jako by šlo o to, na které straně místnosti rozvěsit obrázky, museli z jakýchsi taktických nebo dočasně praktických důvodů nosit maškarní kostým, aby posílili Maginotovu linii (takže to působilo dojmem, jako by všichni — nebo aspoň Francouzi — říkali: „Prosím vás, neutahujte si z nás. My tomu taky nevěříme.“). Nádherná zářící postava Gamelina si dál vytírala z knírů polívku a říkala: „Jen klid. Já jsem tady — „ jako by celá Evropa (ach ano, i my, Američanů tam bylo spousta) říkala: „Jelikož frčí Zlo, které je nejenom de riguer, ale ke všemu úspěšné, přidejme se všichni ke Zlu, a tím z něj uděláme Dobro.“

Pak jsem na posledních čtrnáct dní zůstal v Paříži i já, abych se přesvědčil, jestli ta Paříž E. Hemingwaye a Paříž Scotta Fitzgeralda (byly to možná dvě různé Paříže, jenom zabíraly tutéž plochu) už úplně zmizela nebo ne. Pak (zpozdil jsem se jenom o den) znova Cambridge: a tím vším si vysvětluju, i když nic z toho vůbec nic nevysvětluje, proč jsem ji uviděl až teprve skoro za jeden a půl roku. Takže jsme prožili Mnichov: okamžik uctivého mlčení, po němž jsme se znovu zajímali o své. A od strejčka Gavina přišel ten dopis, v němž stálo: „Už to nebude dlouho trvat.“ Jenomže pro mě už bylo pravděpodobně pozdě: až nastane čas, že i já budu muset jít — ne, tak jsem to říct nechtěl: až půjdu i já, rád bych šel jako pilot na stíhačce. Jenže mi bylo už čtyřiadvacet, za šest let by mi bylo třicet a možná že už je pozdě teď. Bayardovi a Johnovi Sartorisovým bylo dvacet, když v šestnáctém roce odjížděli do Anglie, a strejček Gavin mi vypravoval, že se kapitánem Královského leteckého sboru (dnešního Britského královského letectva) stalo dokonce dítě a nalítalo toho tolik, že ho britská vláda propustila a poslala domů a už

252$

ho nechala na zemi, aby se dožil aspoň plnoletosti. Takže nejspíš skončím jako navigátor nebo mechanik na bombardéru nebo mě třeba ve třiceti už vůbec do vzduchu nepustí.

Ale svatební zvony se ještě pořád nerozezněly. Třeba to bylo kvůli tomu hlasu. Moji zvědové — stačil mi samozřejmě jeden: maminka — hlásili, že soukromá výuka pokračuje dál. Třeba měla Linda pocit, že by to Ano nebylo ještě dost libozvučné a před zákonem neplatilo. A na tom — na platnosti před zákonem — by jistě trvali, když se poprvé pokusila o soužití au naturel, jak by se dalo říct, a ono jí vybouchlo přímo do obličeje. Ne, to jsem řek špatně. To spolužití jí vybouchlo, až teprve když se zlegalizovali, až teprve když jeden z nich, ať už to byl který chtěl, konečně prohlásil: „Do háje zelenýho, tak sežeň povolení a faráře, ale prosím tě, na kolenou tě prosím, už přestaň mlít.“ A tak má nejspíš z kněze nebo ze smírčího soudce stejný strach jako z ďábla či z kata, poněvadž objevit se před kterýmkoliv z nich ve společnosti člověka opačného pohlaví znamená, že si ten člověk podpisuje rozsudek smrti. A tu by strejčkovi Gavinovi určitě nepřála, poněvadž to Ano, co mu řekne, bude zřejmě ohromně něžné, když se kvůli tomu, aby ho mohla vyřknout, vrátila do Jeffersonu, a kdyby tak něžné nebylo, stát se vdovou po strejčkovi Gavinovi by jí nestálo za to, poněvadž by po něm moc nedědila.

Ne, i tentokrát jsem to řek špatně. Jestli musela žít s nějakým chlapem na hromádce pět let, než se uvolil si ji vzít, myslím jako se sochařem, který byl tak pokrokový a liberální, že ani Gavin nepoznal, co to vlastně sochá, vytváří, musel to být liberál značně pokrokový. A když nechal něčeho tak bezpečného a příjemného, jako je sochařit v Greenwich Village a žít s holkou,

253$

která si může dovolit a je ochotná platit činži a kupovat mináž, ať je jeho žena nebo není — když všechno tohle opustil a vydal se do Španělska bojovat na straně těch, o kterých mu každý mohl hned říct, že prohrajou, musel být mnohem pokrokovější než obyčejný liberál. A když ho milovala tak, že čekala pět let, než řek: „No dobrá, krucinál, tak zavolej pastora,“ a pak odjela do Španělska a nechala se vyhodit do povětří, jen aby mohla být s ním, musela k nim patřit i ona, poněvadž člověk zřejmě nemůže být umírněný komunista: buď je zuřivý komunista nebo zuřivý antikomunista. (A tak jsem se ho na to zeptal, myslím samozřejmě strejčka Gavina: „Dejme tomu, že je,“ odpověděl. „No dobrá,“ řek jsem. „A co je na tom, kruci?“ pokračoval. „No dobrá, dobrá,“ odpověděl jsem. „A co je ti vlastně do toho, kruci?“ řek. „No dobrá, dobrá, dobrá,“ odpověděl jsem.) A jenom to, že vylítla do povětří, ji z toho jistě nevyléčilo. A tak žádné svatební zvony zvonit nebudou. Ten první případ bylo jenom takové zakolísání poplatné mládí, k jakému už nedojde. Jenom jednou se zachovala jako nepřítel lidu, a už na to doplatila.

A tak žádný farář nebude. Hodlají prostě přímo tam u nás v Jeffersonu praktikovat lidovou demokracii, v níž jsou si všichni rovni bez ohledu na to, jak kdo vypadá, když mu ten druhý svlíkne šaty. A tak stačilo jen dumat, jak to pro všechny svaté v městečku tak malém, jako je Jefferson, kde si všichni lidi rovní nejsou, chtějí zařídit. Vlastně ne jak to chtějí zařídit, ale jak to chce zařídit: on, Gavin. Tím chci říct, že s tím si bude muset lámat hlavu, dělat starosti on, že tohle bude asi povinnost jeho. Její ne. Ona je volná, ona je od všech pozemských záležitostí oproštěná. Kdo může co vědět, pokud ovšem i jemu něco nevykastrovalo sluch, pokud i jeho nezbavila nějaká obřízka nutnosti i potře-254$

by poslouchat. Ať si třeba celý ostatní svět na všech svých hlučných cestách, mezi nimiž hledá tu, která vede k cíli, škobrtá o vlastní nohy na okraji propasti ve snaze najít pevný bod jako Chaplin ve svých starých filmech, ona má ticho: ten okamžik hromového zaburácení se jí navěky postaral o neproniknutelnou, soukromou samotu.

Na způsob nebo možnost bude muset připadnout on. Ona přinese jenom ochotu se podvolit a to, čemu by se dalo říct rodinný precedens. Až na to, že není její matka, nemluvě o tom, že Gavin není Manfred De Spain. Když se tu noc paní Snopesová zastřelila, bylo mi teprve třináct, takže dodnes nevím, kolik z toho všeho jsem opravdu viděl na vlastní oči a zapamatoval si to a kolik z toho do mě nahučel nebo mi namluvil strejček Gavin, poněvadž jsem prvních jedenáct nebo dvanáct let svého života strávil, jak to vyjádřil Ratliff, ve strejčkovi Gavinovi a myslel si to, co si myslel on, a viděl to, co viděl on, ne proto, že by mě k tomu byl měl, ale možná prostě proto, že mi to dovoloval, že mi to trpěl. Tím chci říct, že Linda a strejček Gavin nebudou mít tu jedinečnou zhůry danou výhodu, jakou měla její maminka s Manfredem De Spainem, to znamená tu auru, ten nimbus, tu atmosféru, ať už tomu říkáme jak chceme, v níž paní Snopesová nejenom existovala, žila a dýchala, ale kterou kolem sebe prostě tím, že existovala, žila a dýchala, šířila. Nevím, jaké slovo by se mi pro to zamlouvalo: tu auru nikoli nevázanosti, necudnosti, protože (to mám asi od Ratliffa, ale už se nepamatuju) takové malicherné morální vlastnosti, jako je zdrženlivost a čistota, jsou ženě, jako byla paní Snopesová, stejně vzdálené, jako jsou válce nebo cyklonu vzdálené nějaké úmluvy o tom, jakou prudkostí nebo kdy a kde se vybijou — nebo se spíš o ně žena, jako byla ona, prostě nestará

255$

nebo na ně nedbá. Tím chci říct, že když nějaká obec najednou objeví, že je, ať už na jak dlouho chce, jedinou majitelkou Venuše, nemůže připustit, aby ta Venuše byla cudná manželka a dokonce věrná milenka, ať už je nebo není a ať vlastně chce nebo nechce. To by bylo nejenom nemístné, ale vpravdě zločinné plýtvání; a kdyby ta obec, která byla vyznamenaná tak vysokým řádem, dělala, jako že nic nevidí, nebo dokonce napomáhala její cudnosti, zdrženlivosti, urážela by tím ty božské dárce a zasluhovala by si jejich pomstu. To by bylo něco podobného, jako kdyby se počasí celého jednoho zázračného, jedinečného roku — vítr, slunce, déšť, vedro a mráz — mělo soustředit nad okresem do jednoho zázračného okamžiku a my byli tak malicherní a troufalí, že bychom si chtěli vybrat, zvolit, rozhodovat, který okamžik to bude, místo abychom se všichni do jednoho, chlapi, ženské i děti, schopní pohybu, vyhrnuli honem na pole a obdělali ho do posledního kousku, který je schopen pojmout zrno. A tak jsme — jak muži, tak ženy — vůbec nereptali na to soužení a na to pozdvižení, co vyvolávala tím, že žila a dýchala, nebo na tu žárlivost, o níž jsme věděli, že je nemístná, pokud mezi sebou máme někoho, kdo na tu Venuši stačí a dovede si s ní v poctivém boji poradit, a tak může být naším šampiónem a pýchou, jako je pýchou okresu kůň, který je nejrychlejší z celého kraje. Byli jsme všichni na její a De Spainově straně, dokonce jsme osnovali jejich dostaveníčka a drželi nad nimi ochrannou ruku. Jenom kazatelé ji nenáviděli, poněvadž se jí báli, neboť božstvo, které v ní muži viděli, i když o to nijak neusilovala, a po kterém vzdychali (dokonce i ženy byly hrdé, že aspoň jedna příslušnice jejich pohlaví je jeho velvyslankyní), bylo silnější než ten bledý, zoufalý Galilejec, který byl jediný, koho proti tomu božstvu mohli postavit.

256$

Tohle všechno Linda neměla. Tohle totiž není přenosné. A tak jí a GaVinovi zbývala jen zdrženlivost. Abych to vyjádřil bez obalu: morálnost. Kam by totiž mohli jít? K ní ne, poněvadž na to by musel být hluchý její otec, a ne ona. A ke Gavinovi taky ne, protože dům, kde bydlel, nebyl jeho, nýbrž maminčin, a jedna z prvních zásad, jež mi vštípil (samozřejmě když k tomu nastal čas), byla, že džentlmen nevodí svou souložnici do domu své: za prvé ženy, za druhé matky, za třetí sestry a za čtvrté milenky. A aby oba podnikali zároveň náhodou cesty do dosažitelných míst, jako je Memphis nebo New Orleans či třeba Saint Louis a Chicago (jaké, jak jsme předpokládali, podnikala její maminka s Manfredem De Spainem), to nemohli, poněvadž morálce policie (o morálce toho polopodsvětního milieu, do něhož by se museli uchylovat, ani nemluvě) by se příčila představa, že někdo za tímhle účelem vylákal ženu hluchou jako pařez z bezpečí a nevinnosti jejího venkovského domovského městečka. A tak zbýval jedině jeho automobil ukrytý v zoufalém horečném spěchu za nějakým keřem a v něm okresní prokurátor Gavin Stevens, padesátiletý absolvent Harvardu, s doktorátem filozofie z Heidelbergu, s absolutoriem z humanitních věd z Mississippi, který sloužil v letech 1915—1918 v americké sanitní službě a v Ymce ve Francii, s Lindou Kohlovou, třicetiletou vdovou, zraněnou v boji v komunistické armádě ve Španělsku, kteří se v tom zaparkovaném automobilu ošahávají a hekají, jako by jim bylo sedmnáct.

Zvlášť až policie zjistí (chci samozřejmě říct, kdyby zjistila, kdyby se našel někdo, kdo by jí oznámil), že je komunistka. Nebo až to zjistí Jefferson, když už jsme tak u toho. Byli u nás dva Finové, kterým se v roce 1917 podařilo utéct s odřenýma ušima z Ruska a v roce 1919 z Evropy a kteří na začátku dvacátých let skončili v Jef—

257$

fersonu. Proč zrovna v Jeffersonu, to nikdo nevěděl — jeden byl příštipkář, ten převzal dílničku pana Nightingalea, a druhý klempíř — žádný z nich se nehlásil a ani se nedoznával ke komunismu, poněvadž v době, kdy Úřad pro ozdravění národa pana Roosevelta a odbory udělaly ze slova „komunismus“ nadávku, vztahující se především na Svazy průmyslových organizací Johna L. Lewise, neuměli skoro vůbec anglicky. Po pravdě řečeno nebylo podle jejich názoru zapotřebí se k němu hlásit ani se k němu doznávat. Pokládali prostě za samozřejmé, že v Jeffersonu existuje proletariát tak specifický, na první pohled jasný a rozpoznatelný, jak počasí toho kterého dne, a že jakmile se oni dva naučí anglicky, tak ho objeví, a protože jsou všichni proletáři, stanou se z nich ze všech i komunisti, neboť je to nejenom jejich právo a povinnost, ale ani se nemůžou nestát. To bylo před patnácti lety, i když ten tlustý, ten příštipkář, který se učil anglicky pomaleji, v tom ještě pořád neměl jasno a byl z toho zmatený, protože věřil, že pouze jazyková přehrada (nikoli poměry) má na svědomí, že jeffersonský proletariát odmítá nejenom pochopit, že je proletariát, ale dokonce se spokojuje s tím, že je střední třída, neboť je přesvědčen, že je to jenom dočasné období mezivládí, po němž bude zase on majitelem banky pana Snopese nebo filiálek obchodu s potravinami, které zatím patří Wallstreetovi Snopesovi, či dokonce bude na cestě (kdo může co vědět?) do guvernérova sídla v Jacksonu či dokonce do Bílého domu ve Washingtonu.

Ten malý, ten klempíř, byl chápavější. Třeba se na rozdíl od příštipkáře s jeho sedavým meditativním řemeslem dostal víc mezi lidi. Zkrátka, před nějakou dobou seznal, že aby se mohl stát v Jeffersonu příslušníkem proletariátu, musel by ten proletariát nejdřív sám

258$

vytvořit. A tak se toho podjal. Jediná možnost, jak to mohl dělat, bylo získávat lidi a obracet je na komunismus, a jediný materiál, jaký měl k dispozici, byli černoši. Mezi námi bílými Jeffersoňany mužského rodu, počínaje sobotními pouličními prodavači buráků a pražené kukuřice, přes ‘hokynáře v zapadlých, postranních uličkách, až k majitelům obchodních domů a zástupcům automobilových a benzínových firem, vládla totiž jednomyslná shoda, která dokonce nebyla v dolních vrstvách o nic slabší a byla dokonce hlasitější, v tom, že jsme byli proti každému, komu se v těch dobách říkalo komunista — proti Harrymu Hopkinsovi, Hughovi Johnsonovi i proti všem ostatním, co měli něco společného s Úřadem pro ozdravění národa, s Eugenem Debsem, s Průmyslovými dělníky světa a se Svazem průmyslových organizací — proti každému a všem, kteří zpochybňovali naše v Jeffersonu zrozené právo kupovat nebo pěstovat či těžit nebo nacházet něco tak lacino, jak to jen s pomocí kašulírování nebo švindlování či vyhrožování nebo použití síly šlo, a pak to prodávat tak draho, jak to poptávka nebo ignorance či ustrašenost kupců snese. Ti dva byli to jediné, co Linda, která byla v té naší nepřátelské pustině tak daleko od domova, měla, pakliže byla skutečně komunistka a pakliže komunismus není jenom politická ideologie, nýbrž náboženství, které se musí, nemá-li vyhynout, praktikovat — ty dva přistěhovalce od polárního kruhu, z nichž jeden byl prakticky bez lidské řeči, troglodyt, a druhý malý, horkokrevný, nesmiřitelný sršeň, kvůli němuž byli oba dva z lůna Jeffersonu vyvrženi, nikoli protože by se hlásili ke komunismu (nikoho moc nezajímalo, do jaké míry se ten malý ke komunismu hlásí, pokud’ se přímo nezaplete do místní mzdové politiky, stejně jako by byli mohli být oba republikáni, pokud by se nepokoušeli

259$

plést do našich demokratických městských a okresních voleb, nebo katolíci, pokud by nedemonstrovali před kostelem nebo nerušili modlitební shromáždění), ale poněvadž byli negromilci: poněvadž se scukli, politicky spřáhli s černochy. Nikoliv společensky: to bychom byli netrpěli ani jim, a ten malý ovládal jeffersonskou angličtinu natolik, aby to věděl. Ale stačilo vrchovatě, že se s nimi vůbec družili: místní policie už na ně zahlížela, i když jsme nevěřili, že by nějaký cizák mohl mezi našimi loajálními barevnými lidmi napáchat opravdové škody.

A tak bylo jasné, že jediné, co těm dvěma — Gavinovi a Lindě — zbývá, je manželství. Pak přišly vánoce roku 1938, poslední vánoce, než začla zhášet světla, a já jsem přijel domů na svátky a ona k nám jednou přišla na večeři. Ne na božíhodový oběd. Nevím, jak to bylo, jestli maminka s Gavinem došli k rozhodnutí, že bude taktnější ji na něj pozvat, aby mohla eventuálně odmítnout, nebo ji vůbec nepozvali. Ne, to jsem řek špatně. Vsadím se, že je maminka pozvala oba — ji i starého Snopese. Ženské jsou totiž obdivuhodné. Dokážou si přelíbezně a převelebně poradit s problémem, o který si chlapi celá léta rozbíjeli hlavu a o kterém člověk najednou zjistí, že nejenom nebyl důležitý, ale že vlastně vůbec neexistoval. Pozvala je oba, přesně jako by je byla zvala už celé století, kdykoliv ji napadlo, nebo aspoň jednou do měsíce, kdykoliv došla k rozhodnutí, že je pozve na nějaké jídlo, aby udělala radost jim, nebo došla k rozhodnutí, že udělá radost jí, když je pozve, ať už to bude radost i pro ně nebo ne, a Linda přesně stejným způsobem za oba odmítla.

A tak si jistě dovedete představit ten božíhodový oběd v domě, který nikdo, koho znám, uvnitř neviděl — až na maminku (ach ano, ta ho už určitě viděla, když

260$

byla teď Linda zase doma) a strejčka Gavina: tu jídelnu — stůl, židle, příborníky, lustry a všechno ostatní —, která vypadá přesně jako kdysi ve skladišti memphiského obchodníka s nábytkem, když za ni Snopes vyměnil zařízení maminky pana majora De Spaina, a v které sedí na jednom konci on a na druhém Linda, a podomka v bílé kazajce, který je obsluhuje — toho starého, jak psí čumák studeného parchanta, jehož slovník se skládá ze dvou slov, z nichž jedno zní Ne a druhé Zabavuju, a tu nevěstu ticha, která je ještě neposkvrněnější a čistší, než byla kdy jaká Caesarova žena, poněvadž je nezranitelná, navždycky bezpečná, navždycky neposkvrnitelná a cudná, která by ho, ani kdyby jí měl co říct, neslyšela, právě tak jako by on neslyšel ji, poněvadž by nepoznal, jakým jazykem to mluví; jak tam oba dva sedí proti sobě, po celý ten dlouhý strastiplný rituál, který speciálně tenhle den v roce vyžaduje. A nikdo neví, proč tam oba sedí, proč se oba tak trýzní, proč se tak trýzní a proč to podstupuje ona, čemu tím rituálem slouží či jaký trest si jím odpykává či — kdoví? jaké zjevení přivolává, co jím třeba chce otci připomenout. Třeba to bylo proto. Tím chci říct, proč se vrátila do Jeffersonu. Že se nevrátila proto, aby si vzala Gavina Stevense, nebo že si ho prozatím nevezme, bylo už jasné.

A tak to měla být jen obyčejná večeře, ačkoliv maminka by byla řekla (a nedala by si to vymluvit), že je to večeře na počest toho, že jsem zase doma. Copak jsem právě neřek, že ženské jsou obdivuhodné? Měla — Linda: byl to dárek, hádejte od koho — malý bloček s tenkými lístky ze slonoviny, se zlacenými růžky a na malých zlatých kroužcích, aby se daly stránky dobře obracet, a právě tak velkými, že se na ně vešla najednou jen tři slova, a k němu malé zlaté pisátko, kterým se na ně

261$

dalo něco napsat a pak to smazat kapesníkem či kouskem hedvábného papíru nebo v případě nutnosti (pokud šlo o chlapa) nasliněným palcem, a psát na ně znovu (třeba jí ho dal za ten zlatý zapalovač, který mu věnovala před pěti lety a který měl monogram G.L.S., ačkoliv jeho střední iniciála není L a vlastně ani žádnou střední iniciálu nemá, a který nikdy nepoužíval, poněvadž si nedal vymluvit, že pak z té své fajfky z kukuřičného klasu cítí výpary benzínu). Ale i když maminka na ten bloček psala stejně jako my ostatní, u ní to byl jen vyložený doprovod řeči, jako je například gesto ruky. Maminka totiž přitom na Lindu mluvila a dívala se na ni a vůbec svou ruku nesledovala, takže Linda by ty klikyháky, co maminka psala, pokud nějaké psala, stejně nerozluštila; prostě na ni mluvila úplně stejně jako na nás ostatní. A ajcem trajcem, jestli se nezdálo, že jí Linda rozumí, poněvadž spolu švitořily a štěbetaly, jak to ženské dělávají, a třeba se navzájem ani neposlouchají, jelikož to nemají zapotřebí, poněvadž se domluvily dřív, než jedna z nich spustila.

V těch dobách už totiž Linda mluvila. Ano, ano, Gavinova hlasová výuka do jisté míry pomohla, musela pomoct, vždyť když člověk vezme v úvahu, že aspoň něco z toho času, co spolu trávili, věnovali tomu, aby ztišili její hlas, dostala Linda spoustu lekcí, nebo aspoň dost. Ale byl to pořád ten kachní hlas: suchý, bez života, mrtvý. Ano, to je to pravé slovo, mrtvý. Nebyla v něm vášnivost, nebyl v něm oheň. A co bylo horší, nebyla v něm naděje. Tím chci říct, že to musí být zoufalé, když je člověk s někým v posteli, potmě, a pociťuje tolik lásky, vzrušení a rozkoše, až ji nemůže unést a musí se o ni s někým podělit, vrkat mu o ní, a když k tomu šepotu, vrkání, má jenom ten suchý, neživotný, kachní hlas. Tentokrát (v průběhu léta tu byla další večeře, ale

262$

tohle byla první, při které jsem seděl u stolu i já) začala mluvit o Španělsku. Ne o válce. Myslím jako o tom, že tu válku prohráli. Bylo to s podivem. Tu a tam se o ní zmínila, ne jako by ta válka nikdy nebyla, ale jako by strana, na které bojovala, nebyla dostala na frak. Někteří, jako například Kohl, padli, a spoustě dalších, jako například jí, to rozervalo na cimprcampr ušní bubínky nebo jim to urazilo ruce a nohy, a ostatní byli rozprášeni (a brzy nato byli dáni do klatby a vyslýcháni F.B.I., nemluvě o tom, že na ně dotírali a že je pronásledovali dobrovolníci, i když jsme zatím tak daleko ještě nebyli), ale potřeni nebyli a nic neprohráli. Vykládala o lidech, co v té válce bojovali, o lidech, jako byl Kohl. Vykládala o Ernestu Hemingwayovi a o Malrauxovi a o jednom ruském básníkovi, který by býval byl lepší než Puškin, kdyby byl nepřišel o život. A maminka čmárala na bloček, ale tomu, co podle svého přesvědčení psala, nevěnovala o nic větší pozornost než Linda, a přitom odpovídala:

„Neříkejte, Lindo!“ — chápejte: jak je tragické být vyřízený tak mladý, nedokončit své dílo. Ale strejček Gavin vzal mamince bloček a už taky odpovídal:

„Nesmysl. Žádný němý neslavný Milton neexistuje.

I kdyby byl umřel ve dvou letech, někdo by to napsal za něj.“

Jenom já jsem se nenamáhal psát do bločku. Taky pochybuju, že by se mi bylo podařilo jim ho vzít. „Jmenoval by se Bacon nebo Marlowe,“ dodal jsem.

„Nebo by měl třeba nějaký pěkný solidní pseudonym, jako například Shakespeare,“ řek strejček Gavin.

Ale Linda se na bloček ani nepodívala. Říkám vám, že když se bavily s maminkou, ani jedna ho nepotřebovala.

„Jak to?“ opáčila. „Jaký verš nebo odstavec či dokon—

263$

ce stránka, jakou kdy kdo složil a napsal, se vyrovná tomu, že někdo obětoval život, aby se lidem, jako je Hitler nebo Mussolini, řeklo ne?“ a strejček Gavin se už taky nenamáhal s bločkem.

„Má pravdu. Má absolutní pravdu, a zaplaťpámbů za to. Žádná oběť není ztráta. Žádná. Žádná.“ Pro Lindu to ovšem ztráta byla. Gavin vykládal, jaký byl Kohl silný člověk. Tím nemyslím, že by byl jenom vazba, ale že byl mužný, živý a že miloval to, co Řekové rozuměli pod slovem smích, člověk, který by byl rovnocenným partnerem a dokázal uspokojit emocionální i fyzický život kterékoli ženy. A Lindě bylo teprve třicet a ach ano, oči měla krásné a nejenom oči. Možná že Kohlovi nikdy nezáleželo na tom, co má pod šatama, a že na tom nebude záležet ani tomu, kdo bude mít to štěstí, že nastoupí po něm, strejčka Gavina nevyjímaje. A tak jsem konečně pochopil, co to mám před očima: ani maminka, ani Linda neměla zapotřebí se koukat, co maminka podle svého názoru na tu zatracenou slonovinovou tabulku čmárá, poněvadž maminka zřejmě nelenila a hned druhý den po Lindině návratu domů se dala do díla stejně nemilosrdně a neochvějně jako ty někdejší viktoriánské matky, jaké najdeme u Fieldinga, Dickense nebo Smolletta a co se vždycky v lovecké sezóně v Bathu či v Tunbridge Wells věnovali lovu lebek. Nato jsem zjistil ještě něco. Vzpomněl jsem si, jak jsme jednou víc než před rokem byli s Ratliffem sami v kanceláři a on mi řek:

„Koukej, proč marníš ty krásný dny žárlením na strejčka? Dřív nebo pozděj si ho stejně někdo veme. Jednoho krásnýho dne budeš dospělejší než on a budeš mít tolika svejch starostí, že se kolem něj nebudeš moct pořád ochomejtat a chránit ho. Tak proč by to nemohla bejt Linda?“ Chápete, co tím myslím? Že to zřejmě

264$

přenosné bylo. Tím myslím to, co měla její maminka. Gavin ji uviděl, když jí bylo třináct, a ejhle, co to s ním udělalo! A Bartoň Kohl ji uviděl, když jí bylo devatenáct, a ejhle, kde skončil! A já jsem ji viděl úhrnem dvakrát, myslím jako po tom, co jsem dospěl natolik, abych pochopil, co to mám před očima: jednou na memphiském letišti, minulé léto, a ten den u stolu s večeří, a už jsem věděl, že mě to nemine a že budu muset odvést strejčka Gavina do knihovny nebo do jeho pracovny či kde se takové rozmluvy odbývají a říct mu:

„Koukněte se, mladý muži. Já vím, jak nečestné jsou vaše úmysly. Ale zajímalo by mě, jestli jsou vážné.“ Nebo když ne jeho, tak někoho jiného. On to totiž nebude, Ratliff mi vykládal, že Gavin jednou řek, že je odsouzená k tomu, aby milovala jen jednoho, a až ho ztratí, aby po něm truchlila. Třeba se právě proto vrátila do Jeffersonu: když totiž někdo nechce nic než oplakávat, nezáleží mu na tom, kde je. A tak byla ztracená. Ztratila dokonce toho jediného, co jí zbýval a co by si ji měl vzít, když kvůli ničemu jinému, tak proto, že když byla ještě dítě, přičinil se víc než kdo jiný o to, aby se z ní stalo to, co je. Ale on to nebude. Musí obhájit svou předpověď, musí ospravedlnit svá slova bez ohledu na to, kdo se bude trýznit a kdo tím bude trpět.

Ano, ztracená. Co se vrátila domů, jezdila tím černým vozem venkovského bankéře a baptistického diákona v jedné osobě. Zřejmě ze začátku předpokládala, že v něm bude jezdit sama, ale starý Snopes vznesl námitky, že je přece hluchá. A tak každé odpoledne čekávala ve voze, až banka zavře a oni dva se vydají na objížďku po blízkém okolí a on bude poslouchat, jestli se k ní neblíží nějaké klaksony. Ty jízdy po kraji byly něco, co bylo od Snopese neodmyslitelné, poněvadž okres — ta jitra, ty farmy, ty úrody — byl jeho doména, jeho

265$

baronství, takže i tam, kde ještě nevlastnil hypotéky, které by se chystal prohlásit za propadlé, si mohl očima měřit a odhadovat to, co mu zatím uniklo.

To znamená kromě jednoho odpoledne v týdnu, obyčejně ve středu. Starý Snopes nekouřil, nepil a dokonce ani nežvejkal tabák. To, co tak vytrvale zpracovávaly jeho čelisti, byl, jak se o tom vyjadřoval Ratliff, ještě pořád ten žvaneček vzduchu, co si před třiceti lety přivez v puse z Francouzova Zátočí, když se přistěhoval do Jeffersonu. Ano, byla ztracená: a nebyl to ani strejček Gavin, za kým zašla, nýbrž Ratliff, kterému jednou odpoledne řekla: „Nemůžu vypátrat, kdo tady teď prodává whisky.“ Ne, ani ne tak ztracená, jako spíš byla moc dlouho pryč, protože důvod, proč nezašla za strejčkem Gavinem, sdělila Ratliffovi těmihle slovy: „Je okresní prokurátor. Říkala jsem si —“ Ale Ratliff ji poplácal po zádech, přestože to bylo na ulici, a řek tak, že to moh slyšet kdokoli, samozřejmě kromě ní:

„Byla jste moc dlouho z domova. Pojďte. Stavíme se pro něj.“

A tak jeli všichni tři Gavinovým vozem na Wyottovu křižovatku do takzvaného rybářského tábora za Jakelegem Wattmanem, aby věděla, kam má příště jet a mohla se tam vydat sama. To se dojelo k Jakelegovu nevymalovanému krámu (schválně ho nemaloval, aby si, až se k němu zase jednou přivalí nová obrodná vlna a nový šerif ho uvědomí, že mu musí udělat šťáru, při vytahování hřebíků a rozebírání pokliček, které nosil o kilometr a půl dál do rokliny, kde je schovával, dokud nenastal odliv onoho tažení a on je mohl odstěhovat zpátky na místo, kam se automobily dostaly pohodlně po dlážděné silnici, nenadělal škrábance), vystoupilo se z vozu a vešlo se do krámu s nenatřenými policemi, napěchovanými háčky na ryby, olověnými závažími na

266$

rybářské sítě, šňůrami, tabákem, články do baterek, kávou, fazolovými konzervami a patronami do brokovnic, kde byla na zdi připíchnutá úhledná řada úředních povolení k prodeji alkoholu, vystavených oddělením amerického daňového úřadu, a kde za pultem obehnaným králičím pletivem stál Jakeleg v pleskavých gumových vysokáčích, které nosil v zimě v létě, a s nabitým revolverem v jednom z nich, a řeklo se: „Zdravíčko, Jaku. Copak máte dneska?“ a on vám to řek. Byl to vždycky stejný druh, jako by mu bylo jedno, jestli ho člověk pije rád nebo ne, a za stejnou cenu, jako by mu bylo fuk, jestli to člověku vyhovuje nebo ne. A jakmile jste řekli, kolik toho chcete, černoch (v pleskajících gumových vysokáčích, které nosil Jake minulý rok) zmizel pod pultem nebo od pultu či aspoň z dohledu a pak se objevil s lahvemi a stál a držel je, dokud jste nedali Jakelegovi peníze a nedostali zpátky (pokud jste něco dostali), a Jakeleg pak otevřel v drátěné ohrádce dvířka, kterými přistrčil láhve, a vy jste se vrátili do vozu a bylo. Strejček Gavin vzal Lindu rovnou dovnitř a s největší pravděpodobností řek: „Zdravíčko, Jaku. Představuju vám paní Kohlovou. Neslyší, ale o chuť nepřišla a polykat může.“ A Linda se třeba i zeptala:

„Co má?“ a strejček Gavin nejspíš odpověděl na bločku: To je tady slovo do pranice. Tady se to buď veme, nebo nechá ležet. Prostě mu dejte osm dolarů nebo jestli chcete 2 tak šestnáct. A příště už možná přijela sama. Nebo třeba strejček Gavin zašel osobně do banky a tam pokračoval v cestě, až došel do té malé místnosti vzadu, a řek: „Hele, ty starej studenej psí čumáku, to tady budeš sedět a necháš svou jedinou dceru ženskýho pohlaví, která by neslyšela ani troubu svolávající k poslednímu soudu, jezdit samotnou do špeluňky Jakelega Wattmana pro pašovanou whisky?“ nebo to byla

267$

třeba prostá shoda okolností: středa odpoledne, kdy on — pan Snopes — nemoh říct: „Hele, moment. Kam to ksakru jedeš? To není ta cesta.“ Linda ho totiž nemohla slyšet a po pravdě řečeno ani nevím, jak s ní mluvil, poněvadž si nedovedu představit, že by jeho ruka psala cokoliv jiného než znamínka pro procenta nebo datum, kdy vyprší směnka. Možná že měli mapu okresních silnic, na které jí moh ukazovat, a že to až do té doby klapalo. A tak neměl jedno dilema, ale hned tři: za prvé: nejenom jestli má vůz prezidenta banky, který každý zná a pozná, jezdit do špeluňky, kde se prodává na černo whisky, ale jestli v něm má on sám sedět; za druhé, jestli má dopustit, aby se všichni jeho budoucí dlužníci z Yoknapatawphského okresu doslechli, že on, prezident banky, sedí ve voze a nechá své jediné dítě ženského pohlaví chodit samotné do té známé špeluňky v říčním korytu pro whisky, nebo za třetí, jestli tam má chodit sám a vlastní rukou, rukou baptistického diákona vysázet šestnáct dolarů, které představují část krve jeho života.

Byla ztracená. Gavin mi řek, že ji už víc jak před rokem začali večer navštěvovat (samozřejmě na její pozvání) ti dva finští komunisti. Jistě si to dovedete představit. Bylo to nejspíš v salónu. Strejček Gavin tvrdí, že si nahoře zřídila obývací pokoj, ale tohle se asi odbývalo v salónu, který byl na druhé straně, šikmo proti pokoji, kde, jak se mělo za to, trávil starý Snopes veškerý svůj mimobankovní život: kapitalistický salón a v něm dva finští přistěhovalci, dělníci, s dcerou bankéře, trojice, z níž jeden neumí anglicky a druhá neslyší, ať se mluví jakýmkoli jazykem, a tak se spolu dorozumívají prostřednictvím třetího, který se ještě nenaučil pravopis, a mluví spolu o nadějích, o šťastných zítřcích, o snu: o osvobození člověka od jeho tragického údělu,

268$

o tom, že se jednou konečně navždycky zbaví utrpení, hladu a bezpráví, o situaci lidstva. A o dvoje dveře dál — v místnosti, kde si odbývá všechno kromě jídla, s výjimkou toho, že tam nepřechovává bankovní hotovost, s nohama opřenýma o malou nenatřenou podnožku přibitou k adamsovskému krbu, vytrvale žvýkaje ten žvaneček vzduchu z Francouzova Zátočí, jak tomu říkal Ratliff — sám kapitalista, kterému patří jak ten salón, tak dům i celé to prostředí, v němž ta trojice sní, kapitalista, který začal jako nihilista a pak změkl a stal se z něj pouhý anarchista a který je už dnes nejenom konzervativec, ale dokonce zpátečník: do skály zapuštěný pilíř statutu quo.

Byla ztracená. Krátce nato začala strkat prsty, jak se o tom vyjádřil Jefferson, do černošských záležitostí. Zřejmě navštěvovala bez pozvání a bez upozornění jednotlivé třídy černošské obecné a střední školy, ačkoliv neslyšela ani hrom, rozumíte, a tak mohla všechno jenom pozorovat — obličeje, výrazy, gesta žáků i učitelů, kteří — jak žáci, tak učitelé — byli z nenadálé přítomnosti té nepochopitelné bělošky, jež vždycky něco řekla učiteli kvákavým kachním hlasem hluchých a pak nastavila bloček a tužku, aby na něm moh učitel odpovědět, vystrašení a možná i překvapení, ale rozhodně zaražení a dávali si před ní pozor. Až se tam objevil, pravděpodobně ihned po tom, co ho vyděšený posel našel — ředitel — odchovanec vysoké školy, inteligentní, pro svou věc zapálený, jak říkal strejček Gavin, a nato se ona, ředitel a ještě jedna starší učitelka odebrali do ředitelny, kde jim to ta běloška ani ne tak vysvětlila, jako se spíš oni, ti dva černoši, konečně dovtípili a třeba i pochopili, i když s ní nesouhlasili. Černoši totiž, pokud nejde o vášně zrozené z chtivosti, z nevědomosti a ze strachu — jako je například hazard, chlast

269$

—, ale o obyčejné lidské záležitosti, jsou mírní a jemní lidé, o něco mírnější a jemnější než běloši, protože jim nikdy nic jiného nezbývalo, a při styku s bělochy se chovají o něco moudřeji než běloši, poněvadž byli odjakživa v menšině a přitom museli přežít. Ti dva jako by předem věděli, že nevědomost a předsudky, s kterými bude muset ta běloška bojovat — nevědomost a předsudky, které budou její sen paralyzovat, které ho zaženou a které — pakliže bude tvrdohlavá a neustoupí — ji zničí —, neprojeví černá rasa, kterou chce pozvednout, nýbrž rasa bílá, jejíž je představitelkou.

A tak nakonec došlo k tomu, co všichni očekávali, co všichni předvídali, jen ona asi ne, možná proto, že byla hluchá, izolovaná, že žila v osamění a nebyla obklopená zvuky, jenom obklíčená gesty. Anebo to třeba předvídala, ale poněvadž prošla válkou, bylo jí to úplně fuk. Zkrátka a dobře, prosazovala tvrdošíjně svou myšlenku, jakousi každotýdenní soutěž, jejíž vítězové, nejlepší žáci toho kterého týdne ze všech tříd, by strávili další týden v jakési akademii, kterou by založila a v které by učili bílí učitelé, podrobnosti by se vypracovaly později, ale prozatím by se používal k jakési povšechné výuce její obývací pokoj v domě jejího otce, a vítěze z toho kterého týdne by vystřídali vítězové příštího týdne; týkalo by se to celé školy, od mateřské až ke studentům z nejvyšších tříd, protože ona je zastánkyně teorie, že když je někdo dost starý, aby se moh učit v sedmnácti, je na to dost starý už v osmi, kdy se učí nové věci snadněji. Chápejte, nemohla totiž slyšet ani ta slova, natož pak ty tóny, podtóny a polotóny zděšení, strachu a hrůzy, jež z těch černošských hlasů při děkování určitě zaznívaly. A nakonec sám ředitel, ten inteligentní, pro svou věc zapálený muž, s vyrovnanou tragickou tváří, vyhledal strejčka Gavina v jeho kanceláři.

270$

„Čekal jsem vás,“ řek strejček Gavin. „Vím, co mi jdete říct.“

„Děkuju vám,“ odpověděl ředitel. „Takže sám víte, že to nepůjde. Že ještě nejste tak daleko, stejně jako my.“ „V tom s vámi bude souhlasit jen málo příslušníků vaší rasy,“ řek strejček Gavin.

„Ani jeden,“ odpověděl ředitel. „Stejně jako nikdo nesouhlasil s panem Washingtonem, když to řek.“

„S panem Washingtonem?“

„S Bookerem T. Washingtonem,“ odpověděl ředitel. „A s panem Carverem.“

„Ach tak,“ odpověděl strejček Gavin. „A co řek?“

„Že se musíme nejdřív přičinit, aby nás bílí potřebovali. Za starých časů nás sice vaši lidi potřebovali, když ne v kultuře, pak aspoň v ekonomii, abychom vám pěstovali bavlnu, tabák a indigo. Ale to nebyla správná potřeba, to byla potřeba špatná, škodlivá. A tak nemohla vydržet. Musela zaniknout. A teď nás už nepotřebujete. Ve vaší kultuře ani ve vaší ekonomii už pro nás není místo. Kupujeme si sice stejné automobily na splátky, pálíme v nich stejný benzín, máme stejná rádia, z kterých posloucháme stejnou hudbu, a máme stejné ledničky, v kterých máme stejné pivo jako vy, ale tím to končí, a tak si to místo musíme ve vaší kultuře i ve vaší ekonomii vydobýt. Nejde o to, abyste nám to místo udělali proto, abychom se vám nepletli pod nohama, jako tady na Jihu, ani proto, abyste získali naše hlasy a mohli tak zvyšovat svá politická vítězství, jako na Severu, ale o to, abychom si to místo sami dobyli, abychom vás donutili se bez nás neobejít, abyste nás potřebovali proto, že to místo ve vaší ekonomii a ve vaší kultuře nemůže vyplnit nikdo než my, proto, že jsme jediní, kdo ho vyplnit může, a tak musí připadnout nám. Abyste nám nejenom říkali Prosím, ale abyste nám Prosím říkat mu-271$

seli, chtěli. Vyřídíte jí to? Řekněte jí, že jí děkujeme a že jí to nezapomeneme. Ale aby nás nechala na pokoji. Zachovejte nám své přátelství, ale pomáhejte nám, teprve až to budem potřebovat. A nechte si svůj patronát, dokud vás o něj nepožádáme.“

„To není patronát,“ řek strejček Gavin. „To přece víte.“

„Ano,“ odpověděl ředitel. „I to vím. Promiňte. Stydím se, že jsem…“ a dodal: „Prostě jí vyřiďte, že jí děkujeme a že na ni nezapomeneme, ale aby nás nechala na pokoji.“

„Jak můžete říct něco takového člověku, který chce podstoupit takové riziko, jen aby bylo dosaženo spravedlnosti, jen aby byla odbourána nevědomost?“

„Já vím,“ odpověděl ředitel. „Je to těžké. Možná že se ještě nějakou tu chvíli bez vaší pomoci neobejdem, když vás o ni už teď žádám. Na shledanou, pane,“ dodal a odešel. Ale jak jí to moh strejček Gavin říct? Nebo jak jí to moh říct někdo jiný, kdokoliv, ať už černoch nebo běloch? Ne proto, že by ho neslyšela: prostě by neposlouchala, neposlouchala by ani to hromadné solidární ne celé té černošské školy — ten sjednocený, nikoli snad odpor, nýbrž nehybnost, podobající se instinktivnímu klidu zvířete, které leží, nehýbá se, a dokonce nedýchá a nemyslí. Ale třeba to přece jen slyšela, poněvadž se otočila na podpatku a vydala se ze školy přímo na školní radu: když nemohla zrušit nevědomost postupně, po jednotlivých případech, pokusí se o to ve velkém, dosadí do černošské školy řádně vzdělané bělošské učitele, nebude žádat o pomoc nikoho, ani Gavina. A tak přepadla místní školskou správu, a když se školská správa dala na ústup a nakonec se vypařila, přepadla okresní inspektorát přímo v jeho posvátném doupěti, ozbrojená tentokrát nikoli nějakým mrňavým bločkem

272$

se zlatým pisátkem, ale obrovským blokem žlutých archů a tolika tužkami, aby se dostalo na všechny. Očividně udělali tu zásadní chybu, že ji tam vůbec vpustili. Pak, jak říkal strejček Gavin, se odehrálo něco jako:

Vrchní inspektor napsal: Dejme tomu čistě akademicky vzato chápete když dosadím bělošské učitele do černošské školy co se stane s černošskými učiteli nebo máte snad v úmyslu je dát na své konto penzionovat?

Kachní hlas: „To zrovna ne. Pošlu je na Sever do bělošských škol, kde je přijmou a budou školit stejně jako bělošské učitele.“

Tužka: Dejme tomu čistě akademicky vzato že pošlém černošské učitele pryč kde v Mississippi najdete bělošské učitele kteří by vyplnili místa co černoši uprázdnili a jak dlouho podle vás budou moct ta uprázdněná místa po černoších vyplňovat?

Kachní hlas: „Já je najdu, stačí, když jim poskytnete svou ochranu.“

Tužka: Svou ochranu před kým paní Kohlová. Ale na to už nemusela odpovídat. Už to totiž začalo: druhý den ráno se na chodníku před jejím panským sídlem objevilo slovo negromilka, napsané křídou, obrovskými písmeny, mezi nimiž musel její tatínek projít ve svém černém bankéřském klobouku a s malým motýlkem se zapínáním vzadu, žvýkaje svůj neodmyslitelný žvaneček vzduchu z Francouzova Zátočí. Jistě ten nápis viděl. Gavin vykládal, že ho nikdo nemohl nevidět, že se do oběda velké části ostatních Jeffersoňanů podařilo jakoby náhodou projít kolem a prohlídnout si ho. Ale co moh — bankéř, TENHLE bankéř — dělat? Plivnout na kapesník, kleknout si a smazat ho? A pak vyšla Linda, vydala se do soudní budovy bušit na zavřené dveře ostatních okresních autorit. A možná, s největší pravděpodobností, si toho nápisu nevšimla. Rozhodně to nebyl

2 73$

nikdo z nich, ani kuchařka, ani podomek, nýbrž jedna sousedka, kdo vzal koště a rozezleně, vztekle ten nápis aspoň rozmazal, aby se nedal přečíst, ne protože by se chtěla zastat Lindina nemožného snu, ani z instinktivního spřeženectví s příslušnicí svého pohlaví, nýbrž protože v té ulici bydlela. Kdyby ta slova vyjadřovala stručnou, krátkou, primitivní, nepokrytou sprostotu z oblasti vyměšování nebo sexu, jaké se tu a tam objevovaly i na chodnících jejich městské čtvrti, byla by mezi nimi prošla i ona, poněvadž kdyby se zastavila, tak by tím veřejně přiznala, že ačkoliv je dáma, ví, co znamenají. Ale nikdo si nesmí viditelnou, posměšnou křídou na chodníku ulice, ve které ona (a samozřejmě její manžel) bydlí a ve které stojí jejich nemovitost, dovolit dát podobu tomu odvěkému, hluboko zasutému atavistickému etnickému strachu slovem negromil, a dokonce ani negrobijce.

A tak se nakonec vrchní inspektor vydal na druhou stranu náměstí k bance, vešel dovnitř, kde pokračoval dál do té místnosti vzadu, v níž mezi propadlými hypotékami sedával starý Snopes, nohy opřené o římsu krbu: jejich rozmluvu bych byl rád slyšel: ten cizí člověk, co vešel, řek nejspíš něco jako: „Proboha, nemůžete si tu svou dceru držet doma nebo aspoň mimo soudní budovu?“ Ze zoufalství, protože co si od toho moh slibovat, vždyť jí nejenom bylo třicet a byla nejenom nezávislá vdova, ale navíc válečná veteránka, která se doslova (Ratliff by řek doslovně) nezalekla kanonády. Nedala se totiž zastrašit a nakonec to došlo tak daleko, že se inspektoři neodvážili po čas zasedání odemknout dveře, ani v poledne, kdy se měli jít domů najíst, a radši si nechali zadním oknem podávat chlebíčky z kavárny Dixie. Ale pak člověka najednou napadlo, že by třeba byla poslechla, že by si byla dala říct a udělala, co od ní starý

274$

Snopes chtěl, ale že se ji neodvážil požádat, natož pak jí nařídit, aby s tím přestala. Proč, to člověk samozřejmě nevěděl. Moh se jenom domýšlet: jaký dlužní úpis nebo hypotéku s jeho podpisem asi představovala v jeho minulosti, která mu nakonec vynesla tu zadní místnost v bance, kde moh sedět a sledovat, jak bohatne z hypoték a propadlých dlužních úpisů druhých lidí.

Zanedlouho musel totiž prakticky pokaždé, kdy vyšel z předního vchodu svého domu, procházet něčím horším než jen nějakou nepodepsanou nadávkou negromilka. Jednou večer (to jsem byl já v Evropě) vzplál zničehonic na trávníku před jeho sídlem neumělý kříž namočený v benzínu a museli přijít poldové, samozřejmě naštvaní a namíchnutí, ale bezmocní, a uhasit to. Ti poldové by byli bezmocní, i kdyby nebyli poldové. Chápejte: kdyby byla aspoň žila sama nebo byla dcera pouhého lékaře či advokáta nebo dokonce kněze, byla by to jiná, v tom případě by jim to byli oběma — jí i jejímu otci — přáli. Jenže jako na potvoru byla nejenom dcera bankéře, ale dcera TOHO bankéře, a tak ten kříž vlastně osvítil fakt, že členové organizace, která ho tam vztyčila, jsou hlupáci a troubové: jestliže obrana a ochrana čistoty bělošské rasy je v rukou, které nedělají rozdíl nebo — což je ještě horší — nepoznají rozdíl mezi přední zahrádkou bankéře a jinými zahrádkami, je bílá rasa v pěkné šlamastyce.

Příští měsíc přišel Mnichov. Nato uzavřel Hitler se Stalinem pakt, a když ráno Flem ve svém černém bankéřském klobouku a v motýlku a s Ratliffovým bagem vzduchu z Francouzova Zátočí vyšel z domu, nekráčel už po nějakém anonymním, neadresném nápise: ta velká načmáraná písmena, ta tři slova, jejichž variace a permutace zabíraly celý chodník, zněla:

275$

{KOHLOVÁ

KOMUNISTKA

ŽIDOVKA}

{ŽIDOVKA

KOHLOVÁ

KOMUNISTKA}

{KOMUNISTKA

ŽIDOVKA

KOHLOVÁ}

a on, bankéř, konzervativec, zpátečník, který víc než kdokoliv jiný z Jeffersonu nebo z Yoknapatawphského okresu usiloval o to, aby se čas vrátil aspoň do roku 1900, musel mezi nimi projít, jako by tam nebyla nebo jako by byla napsaná v jiné době a jiným jazykem, o němž nemůže nikdo předpokládat, že by mu Flem rozuměl, a celý Jefferson, nebo aspoň v zastoupení, ho pozoroval, aby viděl, jestli aspoň jednou na sobě nedá něco znát. Co jiného mu zbývalo? V tom okamžiku jsme totiž předpokládali, že kalkulujeme správně, že si Flem doslova nařídil: Neopovaž se; na seznamu jeho úspěchů a vítězství byla totiž i dvě úmrtí: nejenomže jeho žena spáchala sebevraždu, která Lindu připravila o maminku, ale kdyby byl býval jiný člověk než takový, že se jeho žena musela nakonec zastřelit, byl by možná vychoval dceru, jejíž Bartoň Kohl by nebyl židovský sochař, který měl v horoskopu válku ve Španělsku. Ale hned nato, v příští vteřině, jsme zjistili, že jsme vlastně mysleli přesný opak: že ta slova na chodníku, mezi nimiž Flem musel při každém odchodu z domova projít, pro něj nepředstavovala žádné zlověstné znamení ani hrozbu zkázy a pohromy, stejně jako by pro něj nebyla

276$

nenapravitelným neštěstím půjčka, kterou by špatně odhadl, pokud by nebyly zrušeny peníze. Že ho ani ve snu nenapadlo, aby si řek: To je kříž, který musím nést, ale že si řek: Stačí, když si lidi budou myslet, že je to kříž, a ne manévr.

Pak přišlo Polsko. Řek jsem: „Už pojedu,“ ale Gavin odpověděl: „Jsi moc starý. Do leteckého výcviku tě zatím asi nevemou,“ a já jsem se zeptal: „Zatím?“ a on odpověděl: „Dodělej ještě jeden rok práv. Co bude pak, to se neví, ale bude to něco jiného, než co máš teď před očima.“ A tak jsem se vrátil do Cambridge a on mi napsal, že F.B.I. vyšetřuje její případ, a taky napsal: Mám strach. Ne o ni. Ne z toho, co F.B.I. zjistí, protože to by jim řekla sama od sebe, jen kdyby je napadlo, že bude nejjednodušší jít za ní a zeptat se jí. A později mi to dopověděl: Jak konečně přestala tlouct na zamčené dveře, za kterýma se krčili a tajili dech inspektoři a školská správa, a jenom se každou neděli schází v jednom černošském kostele s třídou malých dětí, kterým tím suchým, monotónním kvákavým hlasem nahlas čte, nikoli snad ortodoxní biblické příběhy, ale aspoň mezopotámský folklór a severské pohádky, které si křesťanská církev přivlastnila a zahrnula je do svých svátečních obřadů, takže Lindě už nic nehrozí, neboť proti tomuhle paradoxu nemůžou vznést otevřeně námitky ani bílí kněží. A tak se na chodníku přestalo objevovat židovka komunistka Kohlová stejně jako negromilka (člověk by si rád řek, že se zastyděli), a ona už mezi tím nemusela denně cestou na náměstí procházet: nevěsta mlčení a ticha kráčela nezranitelná, izolovaná svou hluchotou, imunní, stejně jako chodívala, když jí bylo čtrnáct, patnáct a šestnáct: přesně jako mladá fenka stavěče těsně před tím, než objeví ptačí hejnko a ztrne před ním.

A tak když jsem přijel domů na vánoce, řek jsem

277$

Gavinovi: „Poraď jí, aby tu zatracenou stranickou legitimaci roztrhala, jestli jakou má. No tak, jen jí to řekni. Lidem stejně nepomůže. A stejně za to nestojej, lidi netoužej po tom, aby jim někdo pomáhal, stejně jako netoužej po nějakých radách nebo po práci. Chtějí koláče a hry, a oboje zadarmo. Člověk je odporné stvoření. Copak to kruci neví, vždyť strávila rok ve válce, která jí nejenom zabila manžela a rozervala jí na cimprcampr něco v hlavě, ale přes cenu, kterou zaplatila, strana, na které bojovala, prohrála. No jo, já vím, já vím, však jste se mi to s Ratliffem něco naomílali. Ratliff přímo do omrzení: ,Lidi nejsou vlastně zlí, jenom nerozumný’. Ale to je přece o důvod víc, to totiž znamená, že je to s nima beznadějné, že vůbec nestojí za to, aby se kvůli nim někdo soužil, namáhal a dostával do malérů.“ Nato jsem zmlkl, poněvadž mi položil ruku na hlavu. Musel ji už zvednout, když na mě chtěl dosáhnout, ale položil mi ji na hlavu úplně stejně, jako když jsem býval poloviční a byla mi jen třetina roků, jemně a něžně, a pak mě po ní pohladil a tiše a něžně mi odpověděl:

„Proč jí to neřekneš sám?“ povídá. Je to totiž hodný a moudrý člověk, až na případy, kdy do něj něco vjede a on zfanfrní a vyrazí směrem, který je, jak poznám i já, špatný, ale kterým se řítí vpřed jak bezhlavý a nedá se absolutně žádnou logikou ani zdravým rozumem přinutit, aby ho změnil, a řítí se dál a dál, dokud nás všechny nepřivede do pekelného maléru nebo do nějaké šlamastyky, které bych se i já se svým rozumem dokázal vyhnout. Ale hodný je. Možná že jsem někdy udělal chybu, když jsem mu důvěřoval a řídil se jeho radami, ale rozhodně jsem neudělal chybu v tom, že jsem ho měl rád.

„Promiň,“ řek jsem.

278$

„To nic,“ odpověděl. „Ale zapamatuj si to. Nikdy nemař čas lítostí nad svými chybami. Ale nezapomínej je.“ A tak jsem si vzal znovu na paškál Ratliffa. Ne: jenom jsem ho využil. Došlo k tomu na každoroční vánoční večeři, kterou vždycky doma uvařil a pak na ni Gavina a mě pozval. Jenže tentokrát musel Gavin jet do Jacksonu kvůli nějaké okresní záležitosti s kanalizací, a tak jsem šel k Ratliffovi sám a seděl v jeho vypulírované kuchyňce, před sebou studený punč z kukuřičné whisky od starého pana Calvina Bookwrighta, kterou od něj Ratliff zřejmě získával bez potíží, ačkoliv jinak nikdo nikdy předem nevěděl, jak u pana Cala, který už byl starý, pochodí — jestli mu whisky prodá nebo dá nebo ho vykáže z domu. Upíjel jsem Ratliffův studený punč — dělal ho tak, že nejdřív v trošce vody rozpustil cukr, pak za stálého mírného míchání přidával po lžičkách whisky a pak sklenici dolil dešťovkou z cisterny —, zatímco on v bělostné zástěře přes jednu z těch svých modrých košil, co si je sám zhotovoval, a bez kravaty vařil jídlo. (A uvařil ho vždycky sakra dobře, nejenom protože ho měl sám rád, ale poněvadž rád vařil, rád dováděl tu směs ingrediencí k nejvyšší dokonalosti. Pak si sundal zástěru a všichni tři jsme se u kuchyňského stolu pustili do jídla a zapíjeli ho červeným vínem z láhve, kterou jsem pravidelně obstarával já se strejčkem Gavinem.) Potom jsme se s kafem a s karafou whisky přestěhovali (jako obyčejně) do malé nablýskané místnosti, které říkal salón a v níž měl v koutě naleštěné harmonium a křesla a krb, v němž bývalo v létě plno zeleného krepového papíru, ale v zimě plynový hořák v podobě polen, poněvadž i nás už dostihl, zavalil pokrok, a uprostřed naleštěný stůl, na kterém byla na věšáčku pod šturcem vystavená kravata od Allanovny — měla sytý, ne docela rudý, ne docela vínový

279$

podklad a na něm vzor z miniaturních žlutých slunečnic, z nichž každá měla miniaturní modrý střed takřka přesně stejného odstínu jako jeho vyrudlá košile. Tu kravatu si přivez před třemi nebo čtyřmi lety z New Yorku, když se tenkrát jeli s Gavinem podívat na Lindinu svatbu a vyprovodit ji před odjezdem do Španělska, ale nikdy, i kdybych si musel vyříznout jazyk, bych mu byl neprozradil, že toho, co ji platil (byl to nejspíš Gavin), stála s největší pravděpodobností takových sedmdesát pět dolarů. Jednoho dne mi však přece jen něco v tom smyslu vyklouzlo, ale Ratliff mi odpověděl: „Já vím, co stála. Dyť jsem ji platil. Sto padesát dolarů.“ „Cože?“ zeptal jsem se. „Sto padesát?“ „Byly dvě,“ odpověděl. „Tu druhou jsem jaktěživ neviděl,“ řek jsem. „A taky pochybuju, že ji kdy uvidíš,“ odpověděl. „Ta není pro veřejnost,“ a vedle té kravaty stála soška, kterou mu odkázal Bartoň Kohl, a jestli byl Gavin s rozumem v koncích, když měl tenkrát poznat, co představuje, já jsem shořel jak papír, protože jsem nejenom nevěděl, co představuje, ale ani co ten chlapec dělá.

„Už chybí jen ten zlatý zapalovač, co mu dala,“ řek jsem. „Je to pokoj Lindy Snopesové.“

„Ne,“ odpověděl. „Pokoj Euly Varnerový. Mělo by toho tady bejt víc, ale třeba to stačí. Je to aspoň něco. Když má nějaká obec jednou za takových tisíc let to štěstí, že si ji vybere ňáká Eula Varnerová k tomu, aby v ní dejchala, je to nejmenší, co můžem udělat, že jí někdo postaví ňákej… ne, památník není tak docela to slovo, co by se mi líbilo.“

„Svatostánek?“ nadhodil jsem.

„Jo, to je vono,“ přisvědčil. „Svatostánek, co by to místo označoval a co by lidem, který to štěstí neměli, kterejm nebylo souzeno, aby v tý době byli už dost velký, připomínal…“ Zarazil se a zůstal stát jak přibitý.

280$

Jenom se tvářil, aby se tak řeklo, ne, zasněně ne, ale čtverácky, a možná že zadumaně, a tak jsem to dořek za něj:

„Neměl jste pravdu. Neudělají to.“

„Co?“ opáčil. „Co tím chceš říct?“

„Že si Gavina neveme.“

„Ovšem že ne,“ odpověděl. „Dojde k něčemu ještě horšímu.“

Nato jsem zase já řek: „Co? Co jste to říkal?“ Ale on už byl zase Ratliff, přívětivý, vážný, neproniknutelný.

„Ale trvám, že pan doktor i to přežije,“ dodal.

DESÁTÁ KAPITOLA

GAVIN STEVENS

Mohl bych jí býval říct, navrhnout, aby to udělala, a ona by to byla udělala — a okamžitě, honem, s rozkoší a s nadšením by tu legitimaci roztrhala. Aspoň v jednom byla jako její maminka: potřebovala, měla tu smůlu, že potřebovala mít něco dostatečně silného, dostatečně důvěryhodného (v daném případě, v jejím případě, nejenom někoho, kdo by byl dostatečně pevný, poněvadž pevný byl i Kohl: až na to, že byl jenom člověk, z masa a kostí, a tak nevydržel), co by přijalo, co ona nabízí; a přitom jí bylo osudem souzeno, aby ji to v tomhle, v jejím případě, zklamalo; tím nechci říct, že by ji Kohl zklamal, ale že i on měl ve svém horoskopu nešťastnou sudbu. Jestliže ho tedy nahradila komunistická strana, která prokázala, že je vůči střelám imunní, a tudíž nesmrtelná, takže ji Linda nebude muset nikdy oplakávat, proč by byla tu legitimaci neroztrhala, a dokonce s rozkoší, s nadšením a s radostí. Neboť jakou

281$

dokonalejší oběť může láska požadovat, než když se jí člověk zřekne, zvlášť když tím sám sebe poníží, když za to zaplatí něčím, co by nezasvěcený materialistický svět ve své hrubé necitlivé nevědomosti označil přízviskem zbabělost a hanba? Mám odjakživa mlhavé podezření, že ti staří křesťanští mučedníci měli vlastně ty své tury nebo lvy rádi, možná je dokonce milovali.

Ale navrhl jsem jí něco jiného. Psal se rok 1940. Ten nibelungovský maniak zdecimoval Polsko a obrátil se znovu na západ, kde mu prodali Paříž, tu nádhernou nesmrtelnou kurtizánu civilizovaného světa, jako by to byla obyčejná kurva, a jedině zásluhou anglické národní povahy se obrátil zpátky k východu. Za rok se stane naším spojencem Leninův Frankenstein, ale pro Lindu už bude pozdě, pro nás taky, to už bude pozdě pro mír celého západního světa na příštích sto let, jak říkal v soukromí jeden malý tlustý velikán v Anglii, jenže když někomu teče do bot, atd.

Začalo to u mě v kanceláři. Byl to klidný, upravený člověk, takřka splývající s okolím, neurčitého věku mezi dvaceti a padesáti, vypadající stejně jako všichni jeho kolegové, blýskl mi před očima federálním odznakem (jmenoval se Gihon), přijal nabídnutou židli, řekl Děkuju vám a začal klidně a neosobně, jak to mají ve zvyku, jako kdyby jenom předával nějaký ne příliš důležitý vzkaz. Ach ano, byl jsem bezpochyby na jeho seznamu poslední, úplně poslední, neboť si mě bez mého vědomí bezpochyby zvenčí i zevnitř důkladně prověřil, měl pře-i ce celé dny, a možná i měsíce na to, aby propátral a prosil si všechno, co se o mně mohl dovědět, a utvořil si na mě svůj názor.

„Víme, že všechno, co dělá, co se pokouší dělat, dělá zcela otevřeně, takže má každý možnost se o tom dovědět, doslechnout — „

282$

„Myslím, že se to tak dá bez obav vyjádřit,“ odpověděl jsem.

„Ano,“ přisvědčil, zcela otevřeně, bez jakéhokoli zlého záměru. S nejlepšími úmysly, jenom ne dvakrát … uskutečnitelnými. Není to po pravdě řečeno nic, co by dáma neudělala, jen je to trošku…“

„Výstřední?“ navrhl jsem.

„Děkuju vám. Ale máte pravdu. Můžu vám důvěrně prozradit, že má legitimaci komunistické strany. To vy ovšem nevíte „

Na to jsem řekl zase já: „Děkuju vám.“

„A jakmile byl někdo jednou komunista — je to, věřte mi, jako v tom známém pořekadle (bez jakýchkoli narážek, jak jistě chápete), že jakmile byl někdo jednou prostitutka… 1 když každý po klidné úvaze dojde k názoru, že to neplatí ve všech případech. Jenže tohle bohužel nejsou doby na klidné úvahy. Žádat nebo čekat, natož pak doufat, že vláda a národ budou klidně uvažovat, když pravděpodobně dřív, než si uvědomujeme, budeme stát před —“

„Ano,“ řekl jsem. „A co mám podle vás udělat? Co bych podle vašeho domnění mohl já udělat?“

„Je to vaše … jste prý, jak jsem byl informován, její nejstarší a dodnes nejdůvěrnější přítel —“

„Samozřejmě bez jakýchkoli narážek,“ odpověděl jsem. Ale on neřekl Děkuju vám. Neřekl nic, vůbec nic. Jenom seděl a díval se na mě skrz brýle, šedivý, splývající se svým okolím jako chameleon, a šla z něj hrůza jako z šlápoty na břehu Robinsona Crusoea, příliš splývající se svým okolím a jakožto jedno křehké kolečko té strašlivé moci, co představoval, příliš nijaký. „Chcete tedy ode mě, abych použil svého vlivu —“

Jakožto občan a vlastenec, který je natolik inteligentní, aby věděl, že do pěti let jsme v téhle válce i my

283$

— těch pět let stanovím jakožto nejzazší maximum, protože než Němci přišli úplně o rozum a vyprovokovali nás, abychom vstoupili do tamté války, trvalo jen tři roky — a že nemůžem tak docela přesně vědět, kdo v ní bude náš nepřítel, a pak už třeba bude pozdě —“

a přemluvil ji, aby tu legitimaci předala dobrovolně vám a slavnostně odpřísáhla, co jste zplnomocněn od ní vyžadovat,“ řekl jsem. „Ale copak jste sám právě neřekl, že kdo byl jednou kurva (samozřejmě bez jakýchkoli narážek), zůstane už kurva navždycky?“

„V tom s vámi zcela souhlasím,“ odpověděl. „V tomhle případě nemůže být řeči o nějakých narážkách.“ „Tak co po mně — nebo po ní vlastně chcete?“

Vytáhl malý notýsek a otevřel ho. Měl dokonce zaznamenané dny a hodiny: „Byla se svým manželem ve Španělsku, šest měsíců a devětadvacet dní byli oba příslušníky loajalistické komunistické armády, dokud on nepadl. Ona tam zůstala a po svém zranění sloužila v nemocnici jako ošetřovatelka, dokud ji loajalisté nevyevakuovali přes hranice do Francie — „

„To je i ve zdejších záznamech, v Jeffersonu.“

„Ano,“ odpověděl. „Předtím žila sedm let v New Yorku jako družka — „

a to je samozřejmě hrubé provinění nejenom podle Jeffersonu ve státě Mississippi, ale i podle Washingtonu.“ Ale vůbec se neodmlčel.

zjištěného zaregistrovaného člena komunistické strany, důvěrného přítele dalších zjištěných členů komunistické strany, což možná v jeffersonských záznamech není.“ „Ano,“ odpověděl jsem. „A dál?“ Zavřel notýsek, zastrčil ho zpátky do kabátu a pak znovu seděl a díval se na mě, naprosto chladně, naprosto neosobně, jako kdyby ten prostor mezi námi byly

284$

čočky mikroskopu. „Takže nejenom ve Španělsku, ale i ve Spojených státech zná lidi, které zatím ve svém archivu nemáme — a členy a agenty komunistické strany, význačné osobnosti, které nejsou tak nápadné jako židovští sochaři a profesoři Columbijské univerzity a další inteligentní amatéři — „ Vtom jsem totiž konečně pochopil.

„Ach ták,“ řekl jsem. „Vy mi nabízíte handl. Chcete vyměnit její imunitu za jména. Váš úřad je ochoten přetřít tuhle nepřítelkyni na obyčejnou donašečku. Máte nějaký zatykač?“

„Ne,“ odpověděl. Vstal jsem.

„Pak tedy sbohem, pane.“ Ale on se nehýbal.

„Vy jí to nenavrhnete?“

„Ani mi nenapadne,“ odpověděl jsem.

„Vaše vlast je ohrožená, možná smrtelně.“

„Ne z její strany,“ odpověděl jsem. Nato i on vstal a vzal si ze stolu klobouk.

„Doufám, že toho nebudete litovat, pane Stevensi.“

„Sbohem, pane,“ odpověděl jsem.

Nebo jsem jí to tak rozhodně napsal. Přestože se už tři roky snažila, opravdu snažila naučit se odezírat ze rtů. Ale nevím. Možná že žít mimo lidské zvuky znamená žít mimo čas, v němž žije lidstvo, takže neměla čas se učit, obtěžovat se s učením. Ale skutečně nevím. Třeba nepotřebovala ani ty tři roky svobody, imunity před lidskými zvuky, aby zjistila, že celé dilema situace lidstva je v tom tlachání, kterým se člověk obklopuje, do kterého se uzavírá, jímž se chrání před pokutami, před nezaplacenými účty za svou pošetilost, jejichž vyrovnáním by se jeho situace zlepšila, dala do pořádku, byla radostnější. A tak jsem napsal:

Běžte pryč odejděte odsud

„To jako myslíte, abych se odstěhovala?“ zeptala se.

285$

„Abych si našla někde něco svého? Byt nebo dům?“ Myslím abyste odjela z Jeffersonu, napsal jsem. Abyste odjela vůbec pryč Nadobro Dejte mi tu zatracenou legitimaci a odjeďte z Jeffersonu „To už jste mi řek jednou.“

„Ne, neřek,“ odpověděl jsem. Dokonce jsem to vyslovil, a už jsem to i psal a rozvrhoval si, kolik místa ten odstavec zabere: O té legitimaci ani o komunistické straně mezi námi nepadlo nikdy ani slovo. Ani před těmi třemi lety, když jste mi poprvé chtěla říct, že ji máte, a ukázat mi ji a kdy jsem vás zarazil, kdy jsem to nepřipustil, odmítl vás poslouchat: nepamatujete? Ale ona už zase mluvila:

„Já myslím tehdy, když mi bylo patnáct nebo šestnáct a vy jste řek, že musím pryč z Jeffersonu.“

A tak jsem ten odstavec nenapsal. Místo toho jsem napsal: Ale tehdy jste nemohla teď můžete dejte mi tu legitimaci a jeďte. Na chvíli, na okamžik zůstala klidně stát. V tak nenadálých krizových situacích jsme se vůbec nepokoušeli psát na slonovinový bloček. Bloček byla hračka, tretka, šperk, pro dámy. Vlastně takřka k ničemu: tenké slonovinové aršíky lemované zlatem a spojené kroužky, rovněž zlatými, měly přibližně rozměry hrací karty, takže se na jeden aršík vlastně nevešlo najednou víc než taková tři slova, podobající se anagramu, tajence pro děti — dejme tomu hádance nebo příběhu na pokračování vyrvanému ze slabikáře. Ale kdykoli potřebovala prodiskutovat něco, při čem nesmělo dojít k omylu, nebo něco, u čeho se vyplatilo probrat to zevrubně, jako například peněžní záležitosti, postavili jsme se nahoře v jejím obývacím pokoji, co si zřídila, ke krbové římse, kterou si nechala přidělat přesně v té výšce a šířce, aby se na ni dal položit velký blok a ona mohla číst moje slova zároveň s tím, jak jim moje

286$

ruka dává tvar, jako by to byla řeč, jako by je takřka slyšela.

„Kam mám odjet?“ zeptala se. „Kam můžu odjet?“ Kamkoli do New Yorku zpátky do Evropy ale v New Yorku se ještě najde pár lidí co vás a Bartona znali přátelé ve vašem stáří Podívala se na mě. S těmi rozšířenými zřítelnicemi se její oči zdály takřka černé a slepé.

„Já mám strach,“ řekla.

Znovu jsem začal mluvit. Když člověk mluvil pomalu, dokázala jednotlivá slova odezírat ze rtů: „Vy? A strach?“ Odpověděla:

„Ano. Byla bych nerada bezmocná. Nechci být bezmocná. Nechci být na někom závislá.“ Rychle jsem přemítal, jako ve vteřině, kdy si člověk musí přihodit nebo si líznout či položit karty na stůl a kdy každý zlomek vteřiny snižuje o jeden bod hodnotu jeho karty. Psal jsem vytrvale dál a ona přihlížela. Od čeho jsem tady já a pak jsem stáhl ruku z bloku, aby si to mohla přečíst. Nato řekla tím suchým neživým tónem, kterému Chick říkal kvákání:

„Gavine.“ Ani jsem se nepohnul. Opakovala: „Gavine.“ Ani jsem se nepohnul. Řekla: „No dobrá. Lhala jsem vám. Ne s tou závislostí. Závislá nebudu. Ale musím být prostě tam co vy.“ Dokonce ani nedodala: Protože jste jediný, koho mám. Jenom stála, oči takřka v jedné rovině s mýma, a dívala se na mě z kraje jakési — přes jakousi propast, temnotu. V jejím pohledu nebyla skleslost ani otázka a dokonce ani naděje. Věděl jsem, že za okamžik přijdu na to, co v něm je; a pak znovu tím kachním hlasem opakovala: „Gavine.“

Začal jsem překotně psát, ve výtryscích, v chuchvalcích, ve shlucích o třech nebo čtyřech slovech, nazvete si to jak chcete, aby mohla číst zároveň s tím, jak píšu:

287$

To nic nebojte — se odmítám si vás — vzít 20 let je moc — velký rozdíl než — aby to klapalo a kromě — toho nechci

„Gavine,“ řekla.

Znovu jsem se pustil do psaní, vytrhával žluté stránky z bloku a odsunoval je stranou: Nechci

„Miluju vás,“ řekla. „Vždycky když musím říct nějakou lež, zjistím, že jste ji už dávno vymyslel za mě.“

Napsal jsem: To není — lež nikdo — nemluvil o Bartoňovi Kohlovi

„Ano,“ odpověděla.

Ne napsal jsem.

„Ale se mnou můžete,“ řekla. Ano. Použila toho

výrazu, vyslovila to slovo svým kvákavým kachním hlasem i s tou ostrou sykavkou. Od dob, co jsme začali s hlasovou výukou, jsme měli problémy s tím, jak změkčit tón, který neslyšela. „Je to přesně naopak,“ řekla mi. „Když řeknete, že šeptám, mám v hlavě pocit, jako by mi tam zahřmělo. Ale když to řeknu takhle, tak to ani necítím.“ Byl to skoro výkřik. Stejně jako v téhle chvíli, kdy si nejspíš myslela, že ztišila hlas, a kdy jsem já stál a čekal, až dozní to, co mi připadalo jako ozvěna hromu.

„Vy se červenáte?“ řekla.

To kvůli tomu slovu napsal jsem

„Jakému?“

Co jste právě řekla

„Tak mi poraďte jiné. Napište mi ho, abych ho viděla a zapamatovala si ho.“

Napsal jsem: Žádné jiné které by bylo správné neexistuje jenom jsem staromódní takže mě ještě trošku šokuje — šokuje mě když ho vysloví žena a vůbec ji to nešokuje až teprve když si uvědomí že mě šokuje a pak jsem napsal: Ne tak to není šokuje mě to že celé

288$

to kouzelné vášnivé vzrušení se vyjádří a odbyde tímhle jediným střízlivým nehezkým zvukem

„No dobrá,“ odpověděla. „Tak to nevyjadřujte slovy.“ Chcete říct že byste napsal jsem.

„Samozřejmě že můžete,“ řekla. „Kdykoliv. To přece víte.“

Napsal jsem: Na to jsem se vás neptal Přečetla si to. Ale ani se nepohnula. Napsal jsem: Podívejte se na mě. Podívala se na mě, hledíc na mě z kraje toho, přes to, co za okamžik, ať je to co je to, rozpoznám.

„Ano,“ řekla.

Napsal jsem: Copak jsem vám právě neřekl že se nemusíte vůbec bát, ale tentokrát jsem jí musel zlehka přisunout blok, abych upoutal její pozornost, teprve pak řekla, i když se na mě nepodívala:

„A nemusím ani pryč?“

Napsal jsem Ne, tentokrát jí před očima, které pak zvedla, podívala se na mě a já poznal, z kraje čeho a přes co se to na mě dívá: přes tu nezměřitelnou ztrátu, přes ten neusmiřitelný žal, přes tu věrnost a stálost, a zatímco jsem psal, její suchý kvákavý hlas opakoval: „Gavine, Gavine, Gavine.“

Napsal jsem poněvadž my 2 jsme na celém světě jediní co se dokážou milovat a přitom spolu nemusí — ale konec věty jsem už jenom dočmáral, jako když zakončuju podpis, protože mě popadla, přitiskla se ke mně, dost zprudka, a její hluchý suchý hlas repetil: „Gavine, Gavine. Já vás miluju. Já vás miluju,“ takže jsem se jí musel vyvinout, abych dosáhl na blok a mohl napsat: Dejte mi tu legitimaci Upřela oči na blok, ruce, které pouštěly mé rameno, se zastavily. „Legitimaci?“ zeptala se. A pak řekla: „Já jsem ji ztratila.“

A já jsem pochopil: projelo to mnou jako blesk. Na—

289$

psal jsem váš otec a přitom jsem řekl: „Ach ten parchant, ten parchant,“ a v duchu jsem si pomyslel: Počkej! Počkej! Musel to udělat. Vmysli se do jeho postavení. Co jiného mohl udělat, jakou jinou zbraní by ubránil svou holou existenci, než mu ji ona zničí — postavení, kterému obětoval všechno — ženu, domov, přátele, klid — aby získal tu jedinou kořist, o níž ví, o níž si myslí, o níž ho sám svět, jak ho on chápe, ujišťuje, že je to to jediné, po čem touží, to jediné, co stojí za to mít. No ovšem! — získat její legitimaci, mávat jí nad hlavou pohrůžkami, že ji předá F.B.I., aby ji zarazil, než ho zničí, byla možná jediná zbraň, jaké mohl použít. Ale přitom jsem si říkal: Nebuď hlupák. Použije jí k tomu, aby ji zničil. Nejspíš si tu židovku komunistku Kohlovou načmáral na ten chodník o půlnoci sám, aby si naskládal do zásoby sympatie Jeffersonu pro den, kdy bude nucen svěřit své jediné dítě ústavu pro choromyslné. Napsal jsem:

Hrabal se vám ve vašem pokoji v šuplíku stolu „Někdo se mi v něm hrabal,“ odpověděla. „Vloni. Říkala jsem si —“ a já jsem napsal:

Váš otec

„Tak?“ Ano, přesně tímhle tónem. Napsal jsem: Copak nevíte že to byl on

„Záleží na tom? Poslali by mi nejspíš jinou. Ale ani na tom nezáleží. Nezměnila jsem se. A nemusím mít nějakou potištěnou kartičku, kterou bych to dokazovala.“

Tentokrát jsem psal pomalu a pečlivě: Nemusíte nikam jezdit už to po vás nebudu žádat ale až vás přece jen požádám, abyste odjela tak mi prosím vás věřte a ihned odjeďte všechno zařídím uděláte to „Ano,“ řekla.

Napsal jsem: přísahejte

290$

„Ano,“ odpověděla. „Pak se můžete oženit.“ Nebyl bych mohl tak jako tak něco napsat. Chytila mi obě ruce, sevřela je mezi svými a přitiskla na svou hruď. „Musíte. Chci, abyste se oženil. Nesmíte o to přijít. Každý to musí aspoň jednou prožít. Každý. Každý.“ Dívala se na mě. „To slovo, co se vám nelíbilo, vám jednou řekla i moje maminka, viďte.“ Nebyla to ani trochu otázka. „A udělali jste to?“

Vyprostil jsem si ruce a napsal Dobře víte že ne „Proč ne?“

Napsal jsem Protože jí mě bylo jenom líto a když někdo chce udělat něco pro druhého jen protože mu je ho líto není to pravděpodobně pro něj tak moc důležité „Ale mně vás není líto. To přece víte. Copak nevíte, že pro mě by to důležité bylo?“

Napsal jsem Nebo protože jsem pro ni nebyl dost dobrý a oba jsme to věděli ale já jsem si říkal že když to neuděláme bude si třeba až do smrti myslet že bych dobrý byl, ale vytrhl jsem ten list, zmačkal ho a strčil do kapsy a napsal Musím už jít „Nechoďte,“ řekla. A pak řekla: „Ano, běžte. Mně už je totiž dobře, už ani nemám strach.“

Napsal jsem Neměla jste ho od začátku proč mít a pak na stejný list Klobouk a ona mi šla pro klobouk a já jsem zatím nastrkal ostatní popsané listy do kapsy a pak jsem si vzal klobouk a vykročil ke dveřím, ale ten kvákavý hlas říkal „Gavine“, dokud jsem se neotočil. „Jak jsme to řekli? Jediní dva lidi na světě, kteří se milují a přitom spolu nemusí — Miluju vás, Gavine,“ řekla tím hlasem, tím tónem, který byl pro ni možná šepot, vrkání, ale který byl pro každého, kdo má tu smůlu, že nepřišel o sluch, pronikavý a trhal uši skoro jako klakson starodávného automobilu.

A tak jsem vyrazil, rychle, honem pryč z jeho domu,

291$

z jeho sídla, z jeho paláce k jeho bance, že stejně rychle, honem, vpadnu do té malé místnosti, kde shodím, srazím, vyděsím ty nohy opřené o krb, a už budu natahovat ruku: „Já bych si vzal tu legitimaci, když dovolíte.“ Jenomže to by znamenalo zahodit zbůhdarma příležitost, vlastně dar nebes. Proč bych mu poskytoval možnost zvolit si okamžik, kdy vydá, postoupí ten důkaz F. B. I.? Proč neudeřit první, proč na něj nepoštvat F. B. I., dřív než stačí, jak by řekl Ratliff, kousnout; proč na něj neposlat toho mírného tuctového šedivého chlapa, aby blýskl odznakem a řekl: „Dověděli jsme se ze spolehlivých pramenů, pane Snopes, že máte v držení legitimaci komunistické strany. Chcete k tomu něco prohlásit?“

Jenže jsem nevěděl, kde bych v té chvíli našel Gihona, a kromě toho jsem mu předtím vypověděl nepřátelství, takže by mi nevěřil. A tak jako zástupce F. B. I. nepřicházel v úvahu. Musím se obrátit přímo na ty všemocné velikány zvané ti nahoře. Můj udavačský dopis nesmí mít žádné kazy. Musí odpovídat milieu a držet se striktně slovníku podobných pisatelů. A tak to musí být samozřejmě koresponďák. Ze začátku jsem si říkal, že ho budu adresovat prezidentovi Spojených států, ale vzhledem k tomu, že pan Roosevelt dostává od všelijakých cvoků záplavu podobné pošty, můj lístek by se v ní asi utopil. A tak zbývají jedině vojáci. Vojáci nikdy neztratí jediný popsaný nebo podepsaný kousek papírku (všechno ostatní ztratí, ano, všechno ostatní odloží nebo to někomu dají či to zničí, ale kousek podepsaného papírku nikdy, i když kvůli němu musí držet a oblékat do uniformy tisíc lidí, co nedělají nic jiného, než ho střeží), takže můj lístek by se rozhodně jednoho krásného dne objevil na světle, ale mohlo by to trvat i sto let a to mi bylo dlouho. Nato jsem zničehonic uslyšel, jak si

292$

kladu otázku: „Co je špatného na tom prvním nápadu s F. B. I.?“, na niž byla jediná odpověď: „Nic.“ A hned jsem měl ten lístek před očima celý. Pisatel je poučený, ví, že existují dva Hooverové: jeden vyrábí vysavače a druhý býval prezident a kromě toho se tak prý jmenuje hlava F. B. I. A tak jsem to měl celé před očima:

Herbert Hoover, oddělení F. B. I.

ale pak jsem se zarazil, protože do Washingtonu to adresovat nešlo. Tenhle pisatel nejenom ví, co a jak, ale domýšlí do důsledků, a tak mě nejdřív napadl Parchman, Mississippi, státní káznice, jenomže tamější poštovní úředník je pravděpodobně nějaký důvěryhodný vězeň, který je tam nejspíš na doživotí, takže pro něj nějaký časový úsek, který se dá počítat na pouhé dny, zvlášť když jde o nějakou korespondenci, nic neznamená, a můj lístek by se mohl ztratit. Pak mě napadlo řešení: hlavní město Jackson. To by bylo přesně ono: není to vlastně velkoměsto, tamější agenti se tam asi nudí a flákají, a tak po té příležitosti skočí. A kromě toho to není daleko. Takže to bude znít takhle:

{Herbert Hoover, oddělení F. B. I.

Jackson, Miss.}

{Jestli si zajedete do Jeffersonu v Mississippi a uděláte v domě i v bance Flema Snopese štáru, tak tam odhalýte legitimaci komenistický strany

Vlastenec}

293$

Namítnete mi, že jsem s tou šťárou ten pisatelův slovník trošku přeťápl a že tím slovem „odhalýte“ zacházím trošku daleko. Ale na to vám můžu namítnout, že náš pisatel ví přesně, co dělá, že „šťára“ a „odhalýte“ jsou přesně ta slova, u nichž by se nikdy nedopustil té chyby, aby je pominul, ať by je transkriboval jakkoli: jedno vyjadřuje něco, co ho může kdykoli v budoucnosti postihnout (stejně jako kohokoliv jiného), a druhé jde ruku v ruce s prvním a s potrestáním.

Jen kdybych se odvážil. Chápete? I kdybych se mu vloupal do domu nebo do bankovního trezoru, tu legitimaci našel, vymazal na ní její jméno a nahradil ho jménem jeho, aby se mu podívali na zoubek, byla by ona první, kdo by vyskočil, vystřelil do výšky a vysvětlil to, popřel a pak prohlásil, potvrdil, že ta legitimace je její. Nejspíš by předtím zašla za Gihonem nebo za někým jiným, kdo by byl po ruce a ke komu by se jí podařilo proniknout, a vyjevila mu svoje názory, pokud by měla za to, že by ho mohly zajímat. A od té chvíle až do doby, kdy se ta mocnější aliance, ta aliance kosmických šílenců, vyčerpá tak, že nastane mír a na všechno se zapomene, by ji ve dne v noci při procházkách, při jídle i ve spánku soužili, trýznili a špehovali. A tak jsem od toho nakonec upustil, ne kvůli její nevinné domněnce, že to není důležité, že na tom vlastně nezáleží, ale z vlastního nesprávného přesvědčení nebo — a (nebo) z právnického přesvědčení, že je to Flemův jediný obranný prostředek a že ho nepoužije, dokud ho k tomu nedožene strach.

Nebo třeba naděje. Zkrátka a dobře, takhle to vypadalo, ale pak ji upřímně řečeno zachránila bitva o Anglii. Jinak by nezbývalo nic než za ním prostě jít a říct: „Chci tu legitimaci,“ a to by bylo jako přistoupit k cizímu člověku a zeptat se: „Neukrad jste mi náprsní

294$

tašku?“ Ale na nějaký čas ji zachránila bitva o Anglii, a stejně tak jeho. Tím myslím zprávy, historky o té hrstce dětí, co v ní bojují, historky, které k nám pronikaly. Na sklonku jara, v létě a na podzim 1940 byla totiž čím dál neklidnější. Ach ano, ještě pořád vedla tu svou nedělní výuku černochů, ještě pořád „strkala nos tam, kam nemá“, jak tomu říkalo město, ale nad tím už svým způsobem všichni mhouřili oči, možná proto, že ji už víc znali, a kromě toho ještě nikdo nepřišel na způsob, jakým jí v tom zabránit.

Tak to šlo až do června, kdy přijel z Cambridge domů Chick. Pak jsem si zničehonic uvědomil — objevil jsem — dvě věci: že to je teď zřejmě Chick, kdo zastupuje naši rodinu v okruhu jejích známých, a že Linda zná dokonce ještě víc jmen z R.A.F. a ještě víc strojů, na kterých R.A.F. lítá, než on, že zná jména jako Malan, Aitken, Finucane, Spitfire, Beaufighter, Hurikán, Buerling a Deere, i jména jak cizinců, tak Američanů, kteří nechtěli čekat, i Poláky a Francouze, co se odmítali dát potřít: Daymond, Wzlewski, Clostermann. A v září jsme pak udělali kompromis: Chick se uvolil dodělat ještě jeden ročník práv a my jsme svolili, aby studoval na univerzitě v Oxfordu místo v Cambridgi. A proto to asi udělala: když odjel, neměla nikoho, s kým by si vyměňovala ta jména, a tak když za mnou přišla do kanceláře, nebývalo by mě to mělo překvapit. Taky mi neřekla, že i já musím nějak pomoct, že i já musím něco udělat, že nemůžu sedět se založenýma rukama, nýbrž:

„Jedu pryč. Dostala jsem zaměstnání v jedné kalifornské továrně na letadla, která se posílají do Evropy,“ a já jsem načmáral, nadrásal: Počkejte. „Všechno je v pořádku,“ odpověděla. „Všechno je zařízené. Napsala jsem jim, že neslyším, ale že se vyznám v motorech

295$

a v řízení náklaďáků natolik, abych se naučila, co potřebujou. A oni mi odpověděli, abych jen přijela a vzala si s sebou pár papírů. Rozumíte: pár papírů, kde by stálo, že mě znáte dost dlouho, abyste je mohl ujistit, že nejsem nemravná a moc se neopíjím a že mě ještě nikdo nenačapal při nějaké krádeži. Tohle musíte udělat vy, poněvadž to můžete dokonce podepsat jako předseda odvodní komise Yoknapatawphského okresu.“ Ale já jsem právě psal Počkejte, nebo ne, nepsal jsem to znovu, poněvadž to už bylo na papíře: jenom jsem ji jednou rukou chytil a druhou jí před očima přidržel bloček, dokud si nepřečetla, co tam stojí, a nezarazila se nebo se aspoň nezarazila na tak dlouho, aby si to mohla přečíst nebo aspoň zmlknout, a já mohl napsat:

v té továrně v každé továrně je individuum s neomezenou mocí zvané bezpečák kterého jedině jeho pověření chrání před tím aby byl odveden, ale hned jsem stránku vytrhl a už jsem psal dál, s její rukou, s její paží na svém rameni, takže jsem na tváři cítil její dech a vůni jejích vlasů a tak ho bude samozřejmě hájit třeba svým životem a bude jim v krátkých intervalech předhazovat věrohodné podvratné živly takže se dřív nebo později dostane i na vás a oni vás vyhodí pama a vytrhl jsem stránku a bez zastávky jsem pokračoval tujete se na Biloxi Oceán Spring na mississippském pobřeží byla jste tam —

„Ano, s maminkou a —“ a já jsem si pomyslel, že se zarazí, ale ona se ani neodmlčela a s Manfredem. Pamatuju.“

Napsal jsem loděnice Pascagoula kde se staví lodi co vozí letadla tanky děla když vás chtějí vzít v Kalifornii tak vás vezmou i tam nechcete jet tam?

„Ano,“ odpověděla. A pak: „Pro Rusko.“ Dlouze se nadechla. „Ale nějaký bezpečák bude i tam.“

296$

Napsal jsem ano ale je to blízko byl bych tam hned a i kdyby bezpečák řekl ne našel bych vám pravděpodobně něco jiného „Ano,“ řekla, jak klidně, pomalu dýchala u mého ramene. „Blízko. Mohla bych jezdit na neděle domů.“ Napsal jsem možná že budete muset o nedělích pracovat potřebujou lodě „Tak byste moh jezdit vy tam. Odvodní komise o víkendech nepracuje, ne?“

Napsal jsem uvidíme

„Ale byli bychom přece jen tu a tam spolu. Proto jsem se bála té Kalifornie, je to moc daleko. Ale Pascagoula je blízko. A tak bychom se aspoň občas vídali.“ Napsal jsem samozřejmě

„Tak dobře,“ odpověděla. „Samozřejmě že pojedu tam.“

A jela, hned po Novém roce, to už jsme psali 1941. Znal jsem tam jednoho advokáta, takže sehnala v jednom privátě malý byt s vlastním vchodem. A zřejmě byla přesvědčená, že jakmile se jednou zbaví Jeffersonu, jakmile bude aspoň dvanáct hodin od Snopesových nebo mých či našich společných zákazů, nemůže jí nikdo bránit v tom, aby si koupila malý vůz a sama ho řídila, až jsem jí pohrozil, že jakmile se něco takového doslechnu, prozradím sám pascagoulské policii, že je hluchá. A tak se toho nápadu vzdala a můj přítel advokát jí zařídil, aby mohla jezdit do práce s několika dalšími, kteří jezdili střídavě svými vozy, a zatím pracovala ve skladu, ale takřka ihned mi sdělila, že už je skoro přesvědčila, aby ji nechali nýtovat, že při tom bude mít její hluchota vlastně své výhody. Zkrátka a dobře, mohla chodit zase v modrákách, byla znova nepatrný šroubeček, který se zabýval, snažil se vypořádat s těmi smrtonosnými technickými obludnostmi, v něž se proměnila

297$

válka, a možná dokonce našla svůj klid, pokud ho mohla vůbec najít. Zkrátka a dobře, ze začátku chodily dopisy, kde stálo: Až přijedete, tak uděláme to a to, a pak Jestli přijedete, tak nezapomeňte, nato uplynulo několik týdnů a přišel jen koresponďák, na kterém stálo: Stejská se mi po vás, a dost, s tou takřka nic neříkající strohostí pohlednic, na nichž stává: Škoda že tady nejste s námi nebo Tohle je náš pokoj, jaké posílají pologramotní lidi, a po něm konečně zase dopis. Tím chci říct, že tentokrát byl lístek v obálce: Všechno v pořádku. Chápu. Vím, co má odvodní komise práce. Prostě přijeďte, až budete moct, poněvadž vám něco chci. Na to jsem odpověděl ihned, bezprostředně (málem jsem dodal: protože jsem nevěděl, co si o tom mám myslet. Jenomže vím přesně, co jsem si myslel) Něco se mě zeptat nebo mi něco říct? a předem jsem věděl, jak bude znít její odpověď: Ano. Něco říct.

A tak (bylo už zase léto) jsem odtelegrafoval datum a ona odpověděla: Pokoj zamluvený přijdu naproti k vlaku líbám a já (já, který jsem odmítl jí dovolit, aby si koupila vlastní) jsem odpověděl: Přijedu vozem vyzvednu vás v loděnicích v úterý po šichtě líbám a pak jsem na ni čekal. Vyšla se svou směnou, v modrákách, a ještě než mě políbila, přivinula se ke mně a už mi podávala bloček a pisátko a pak řekla: „Povídejte,“ a já, když jsem se jí vyvinul, jsem začal psát, ale zase z toho lezly jen omezené výtrysky, chuchvalce o třech nebo čtyřech slovech, které jsem vždycky musel smazat. Nejdřív mi řekněte — oč jde „Pojďme na pláž,“ a já:

Nechcete jít dřív — domů a převlíknout se „Ne. Pojďme na pláž.“ A tak jsme šli. Připadalo mi, že jsem ještě nezaparkoval vůz, a už jsem psal Tak mi to řekněte, ale ona už byla z vozu venku, už čekala, až si

298$

ode mě bude moct vzít bloček a pisátko a strčit je do kapsy, pak mě vzala oběma rukama za paži, kterou měla blíž, a tak jsme šli, ona se přitiskla oběma rukama k mé paži, takže jsme každých pár kroků do sebe drcli a zakymáceli se. Slunce právě zapadalo a náš společný stín se před nás kladl do dálky souběžně s čarou přílivu a já jsem si říkal: Ne, ne, to jistě není to, ale vtom řekla:

„Počkejte,“ pustila mě a začala se hrabat v opačné kapse modráků, než v které měla bloček. „Něco pro vás mám. Málem jsem na to zapomněla.“ Byla to mušle. Pravděpodobně jsme jich na těch dvou stech metrech, co jsme ušli od vozu, pošlapali milión. Ještě pořád jsem si říkal Tohleto to jistě není Tohle to nemůže být. „Našla jsem ji první den. Bála jsem se, že ji ztratím, ale neztratila. Líbí se vám?“

„Je krásná,“ odpověděl jsem.

„Cože?“ zeptala se a už mi podávala bloček a pisátko. Napsal jsem: Je nádherná ale — už mi to řekněte

„Ano,“ odpověděla. Znovu se oběma rukama přitiskla k mé paži a chytila, sevřela ji a už jsme zase šli a já jsem si říkal: Proč by ne? Proč by to nemohlo být to, proč by nemohl být někde na světě aspoň jeden další Bartoň Kohl či aspoň nějaká jeho slabší náhražka, něco, co by stačilo, nebo co by bylo aspoň trošku lepší než hoře, ale vtom řekla: „Už“ a zastavila se, otočila nás, takže jsme stáli tváří v tvář tomu kratinkému okamžiku, kdy se slunce zastaví, než definitivně skočí do vody, a ty vysoké kosmaté palmy a borovice zůstanou přibité na místo tou už zhasínající explozí až do chvíle, kdy si s nimi začne pohrávat, pohazovat noční vítr. Pak to pominulo. Zbyl jen západ slunce. „Tak,“ řekla. „Teď je všechno v pořádku. Byli jsme tady. Zachránili jsme to. Nepřišli jsme o to. Já jen chci říct, že země, slunce musely od začátku světa urazit strašlivě dlouhou cestu, aby dospěly

299$

právě k tomuhle dni, k téhle minutě a k téhle vteřině, a že by byla škoda, kdyby toho dne, té minuty a té vteřiny nikdo nevyužil, žádná dvojice lidí, která se po všech obtížích a po všem tom dlouhém čekání sešla, utíká po břehu k místu, které je už nedaleko a kde budou spolu konečně sami a kde o nich nikdo na světě nebude vědět a nebude se o ně starat, ani se mezi ně plést, takže to bude, jako by ještě svět neexistoval, jenom oni dva, a svět, který ještě nebyl vynalezen, může začít,“ a já jsem si říkal: Třeba k tomuhle jednou dospěje každá věrnost a stálost, ať to bolí koho bolí. Člověk slýchá o lásce, o ztrátě, o hoři, o věrnosti a stálosti a je třeba i svědkem lásky a ztráty, a možná lásky, ztráty i hoře, ale nikdy všech těch pěti — vlastně čtyř, poněvadž věrnost a stálost, jaké tu mám na mysli, jsou od sebe neoddělitelné — věcí najednou — ale to už říkala: „Tím nemyslím jenom — „ vtom se však i ona zarazila, dřív než bych byl mohl pozvednout ruku a přitisknout jí ji k ústům, kdybych to byl chtěl udělat, a pak řekla: „Nebojte se, já jsem nezapomněla. Už nikdy to slovo neřeknu.“ Podívala se na mě. „Takže už víte, oč mi jde.“ „Ano,“ odpověděl jsem. To mi odečetla ze rtů. Napsal jsem manželství „Jak jste to uhádl?“

Na tom nezáleží, a pak jsem napsal Jsem rád „Miluju vás,“ řekla. „Pojďme se najíst. Pak půjdem domů a já vám to řeknu.“

Nejdřív domů — převlíknout se napsal jsem.

„Ne,“ odpověděla. „Kvůli podniku, do kterého jdem, se převlíkat nemusím.“

A tak šla nepřevlečená. Mezi těmi ostatními návštěvnicemi by byla mohla na sobě mít cokoliv, třeba i naslouchátko a fíkový list, a pozornost by pravděpodobně vzbudilo to naslouchátko. Byla to putyka. V těch do—

300$

bách rozkvětu loděnic tam byla v sobotu (a pravděpodobně i kterýkoli jiný večer) o půlnoci už jistě pěkná mela, rodeo, jak se říká. Pro mě to s tím naplno řvoucím rádiem bylo rodeo už v té chvíli. Ale já ovšem nejsem hluchý. Zato jídlo — platýs a krevety — bylo prvotřídní a číšnice mi k placatici, kterou jsem si přinesl, donesla skleničky a led. A Lindin hlas v tom randálu, co dělali ostatní, nebyl tak nápadný. Vykládala totiž o věcech, které jako by měla předem promyšlené, takže mi stačilo odpovídat Ano a Ne, po pravdě řečeno mlela doslova páté přes deváté, o loděnicích, o práci, o ostatních lidech, tak trochu jako malá holčička, která přijede ze školy domů na první prázdniny, a jídlo do sebe házela nerozkousané, a jakmile jsme dojedli, řekla: „Už můžem jít.“

Ještě mi neprozradila, kde budu bydlet, a já jsem zase nevěděl, kde zůstává ona. A tak když jsme se ocitli zpátky ve voze, rozsvítil jsem na chvilinku světlo na palubní desce, aby viděla na bloček, a napsal jsem: Kam „Tudyma,“ odpověděla. Bylo to směrem zpátky do města, a tak jsem jel, až řekla: „Tady zabočte,“ a já jsem zabočil a ona hned nato řekla: „Támhle to je,“ a tak jsem musel zajet k chodníku, abych se mohl na bločku zeptat:

Co

„Hotel,“ odpověděla. „Hned támhle,“ a já jsem napsal:

Chceme si přece — promluvit nemáte tam co — bydlíte obývací — pokoj kde by bylo — ticho a kousek soukromí

„Zůstaneme tam přes noc oba. Všechno je zařízené. Máme pokoje vedle sebe, dělí nás jenom zeď, a až si pohovoříme a budem v posteli, tak můžu kdykoliv v noci zaklepat a vy mě uslyšíte a já na tu zeď přitisknu ruku a budu cítit vaši odpověď. — Já vím, ale nebudu

301$

klepat tak hlasitě, abych někoho rušila, aby to slyšel někdo jiný než vy.“

Hotel měl parkoviště. Vzal jsem svoje zavazadlo a šli jsme dovnitř. Majitel ji znal, v té době znal tu hluchou mladou ženu, která pracovala v loděnicích, pravděpodobně už každý, nebo o ní aspoň slyšel. Rozhodně nás nikdo nezastavil, majitel ji oslovoval jménem, ona mě představila, on mi dal dva klíče, ale ani cestou k jejím dveřím nás nikdo nezastavil, a tak jsem jí odemkl dveře: v pokoji už stálo její příruční zavazadlo, ve váze byly dokonce květiny a ona řekla: „Teď bych se vykoupala. Pak zaklepu na zeď,“ a já jsem odpověděl:

„Ano,“ poněvadž to mi uměla odečíst ze rtů, a šel jsem do svého pokoje. Ano, proč by musela existovat nějaká věrnost a stálost, jen protože si člověk představuje, že existují? Kdyby lidstvo bylo jako jeho sny, kde by byly jeho sny? A za chvíli zaklepala na zeď mého pokoje a já jsem vyšel z jedněch dveří, udělal pět kroků do druhých a zavřel je za sebou. Byla v posteli, pod hlavou dva polštáře, v nějaké splývavé jupce nebo županu, vlasy (když jezdila tou sanitkou, dala si je ostříhat, ale už je měla zase dlouhé, že se daly svazovat stužkou stejně temně modrého odstínu, jaké měly její oči) vykartáčované (nebo na noc učesané), jednou rukou držela v klíně bloček a pisátko a druhou několikrát poklepala na postel vedle sebe, abych si tam sedl.

„Nebudete ho vlastně potřebovat,“ řekla, pozvedla bloček a zase ho spustila, „poněvadž stačí, když budete říkat Ano, to slyším. Kromě toho už stejně víte, oč jde, a tak se nám bude snadno vykládat. A možná že když vám řeknu, co to je, co chci, abyste mně k vůli udělal, tak to pro vás bude ještě snadnější. Tak poslouchejte. Chci, abyste to udělal mně k vůli.“ Vzal jsem si bloček.

Samozřejmě že to — udělám ale co

302$

„Pamatujete se, jak tam na pláži konečně zapadlo slunce a nezbylo nic než červená záře, borovice, písek, oceán a vy a já, a jak jsem řekla, že by se po tom všem čekání a po tom odloučení nemělo nic z toho promarnit, že by toho měli využít aspoň dva lidi na světě, kteří byli tak zoufalí a tolik se jeden kvůli druhému natrápili, že si zaslouží, aby už nic nepromarnili, a tak se konečně rozběhli, pospíchali k místu, které už nebylo daleko, u kterého už takřka byli, a to zoufalství, to trápení bylo najednou pryč, pryč —“ ale vtom se jí, jak jsem ji pozoroval, pod tíhou mého pohledu, jak by se dalo říct, vyřinuly slzy a kutálely se jí po obličeji, ačkoliv jsem ji v životě neviděl plakat a ačkoliv ani ona zřejmě nevěděla, že pláče. A tak jsem napsal:

Přestaňte „S čím?“ a já: pláčete

„Ne, nepláču,“ a já: podívejte se — na svůj obličej Na stole leželo běžné standardní příruční zrcátko a krabice papírových kapesníčků, ale já jsem místo toho vytáhl svůj kapesník a podal jí ho. Jenže ona si prostě přiložila bochánky dlaní k obličeji a rozmazala tu vláhu dolů a do stran, jako když je člověk zpocený, a když ten pohyb dokončila, dokonce ji setřepla, utřela jako opravdovský pot.

„Nebojte se,“ řekla. „Já to slovo nevyslovím. Nemám totiž vůbec tohle na mysli. To není důležité, stejně jako není důležité dýchat, dokud na to člověk nemusí myslet, ale prostě se nadechne, kdy je zapotřebí. Důležité je to jenom tehdy, když se z toho stane problém nebo otázka, jestli se člověku znovu nadechnout podaří. Jde o to ostatní, o ty maličkosti: o polštář, na kterém je ještě obtisk tvaru hlavy, o kravatu, která má ještě tvar krku,

303$

ze kterého byla minulý večer sundaná, přestože už žádný krk neobepíná a visí přes pelest, dokonce i ty zuté boty na podlaze, které tam zůstaly stát a z nichž pravá je maličko vytočená tak, jako by ty boty ještě zvedaly jednu nohu trošku výš než druhou, jak podle tvrzení černochů z dávných dob chodí hrdý člověk —“ A já: Přestaňte přestaňte — už zase — pláčete „Já to necítím. Od toho dne necítím na obličeji nic, ani vedro, ani zimu, ani déšť, ani vodu, ani vítr, nic.“ Tentokrát si vzala kapesník a utřela se s ním, ale když jsem natáhl ruku se zrcátkem a dokonce začal psát kde máte pudřenku, zrcátko si nevzala. „Dám si už pozor. — A právě tohle bych přála i vám. Protože vás miluju. Nebýt vás, pravděpodobně bych nebyla, kde jsem. Ale se mnou je všechno v pořádku. A tak bych to přála i vám. Chci, abyste mi to udělal k vůli,“ a já:

Ale co vám mám udělat — k vůli to jste — mi neřekla

„Oženit se,“ řekla. „Já myslela, že to víte. Copak jste neříkal, že víte, co vám chci říct?“ a já:

Já abych — se oženil

„A koho jste myslel, že myslím? Nebo jste myslel, že já — Gavine.“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„To jsem vám odečetla ze rtů. Řekl jste Ne. Ale lžete. Myslel jste, že tím myslím sebe.“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Pamatujete se, jak jsem vám tenkrát řekla, že kdykoliv máte za to, že mi musíte zalhat, můžu se spolehnout, že se budete své lži držet a trvat na ní, ať vám ji vyvrátím sebepřesvědčivěji?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Tak je to jasné,“ řekla. „Ne, myslela jsem tím vás. To je to, co bych chtěla, abyste mi udělal k vůli. Chci, abyste

304$

se oženil. Chci, abyste to taky prožil. Pak bude totiž všechno v pořádku. Budem pořád spolu, ať je nebo musí být jeden z nás sebedál. Jak jste to říkal? Jediná dvojice lidí na celé zeměkouli, která se může nejenom milovat bez toho, ale která dokonce ani nemusí to slovo, co nerad slyšíte, vyslovit. Slibujete?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Já vím, že nemůžete prostě vyjít zítra ze dveří a okamžitě ji najít. Třeba to bude rok i dva trvat. Ale stačí, když se přestanete bránit myšlence, že byste se oženil. Jakmile to uděláte, bude už všechno v pořádku, poněvadž ostatní přijde samo od sebe. Uděláte to?“

„Přísahám,“ řekl jsem.

„No ne, vy jste řekl Přísahám, že?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Tak mě polibte.“ Políbil jsem ji. Držela mě kolem krku, pevně, ze vší síly. Okamžik, který ihned pominul. „A ráno raníčko se vraťte domů.“ A já jsem napsal:

Chtěl jsem zůstat — celý den

„Ne, zítra. Hned po ránu. Dám ruku na zeď, a až budete v posteli, zaťukejte, a jestli se v noci probudím, tak třeba zaťukám já, a když budete vzhůru nebo ještě nebudete pryč, tak mi zaťukáním odpovězte, a když neucítím, že ťukáte, tak mi můžete zítra nebo pozítří napsat z Jeffersonu. Poněvadž teď je mi už dobře. Dobrou noc, Gavine „

„Dobrou noc, Lindo,“ odpověděl jsem.

„To jsem vám taky odečetla ze rtů. Miluji vás.“

„Já vás taky,“ řekl jsem.

„To jsem vám taky odečetla ze rtů, ale přesto mi to napište na bloček, aby to bylo první, co mi zítra řekne ,dobrýtro‘.“

„Ano,“ řekl jsem a natáhl ruku po bločku.

305$

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

CHARLES MALLISON

Tentokrát jsem byl v uniformě. A tak mi stačí rozhodnout, přijít na to, kdy to tentokrát bylo, které tentokrát mám na mysli. Nebylo to tehdy, kdy jsem uviděl znovu Lindu, tehdy byla ještě v Pascagoule a stavěla lodi pro Rusko. A nebylo to tehdy, kdy jsem přijel do Jeffersonu znovu, poněvadž tenkrát jsem se stavoval doma cestou do hnědého mundúru. A tak tím tentokrát myslím asi tehdy, kdy jsem si vzal znovu na paškál Ratliffa. Ale možná že tím myslím vlastně až tehdy, kdy jsem znovu uviděl Gavina po svatbě, kdy už byl ženatý.

Psal se totiž rok 1942 a Gavin měl po svatbě s Melisandrou Harrissovou (byvší Backusovou, jak by řek Thackeray). Chodil s tím džbánem pro vodu prostě moc dlouho, jak by se o tom vyjádřil Ratliff, ovšem za předpokladu, že by se o tom vyjádřil. Jednou v neděli ráno přišel Pearl Harbor a já jsem Gavinovi obratem pošty, aby se tak řeklo, z Oxfordu zatelegrafoval: Už je to tady. Jedu. Zatelegrafoval jsem Gavinovi, poněvadž jinak bych se byl musel vybavovat po telefonu s maminkou a maminka lezla meziměstsky strašně do peněz, a tak jsem radši zatelegrafoval za dvaačtyřicet centů Gavinovi, poněvadž ten telefonní rozhovor s maminkou pak půjde na tatínkův účet v Jeffersonu.

Tehdy jsem přijel domů právě včas, abych na vlastní oči viděl, jak se začíná nevinně drolit to, co Gavin zřejmě pokládá za svou nedobytnou baštu, a abych mu stál po boku, dělal mu družbu, šel mu za mládence při jeho pohromě. Došlo k tomu takhle: na univerzitě se mi nepodařilo dostat se do kursu vládního leteckého výcviku,

306$

ale bylo mi řečeno, že každý, kdo má univerzitní diplom a aspoň jednu nalítanou hodinu, zvlášť sólově, má velkou šanci dostat se přímo do důstojnické školy. Na oxfordském letišti byl jeden zemědělský pilot, který mě vzal do učení, dokonce na větším letadle, než byly ty malé kafemlejnky o padesáti koních, na jakých se lítalo v oficiálním kursu, na letadle toho typu (jak prohlašoval), na jakém se odbývá základní výcvik.

A tak když jsem posílal strejčkovi Gavinovi ten telegram, měl jsem nalítáno patnáct hodin, z nich tři sólově, a když mi pak volala maminka, měl jsem už sbaleno a vůz obrácený směrem k Jeffersonu. A tak jsem to stih a byl u toho, když to celé začalo, ať už to Gavin pokládal za ohlášky nebo ne. Tím myslím, než to začalo s tím longislandským hřebčincem, kam madame Melisandra Harrissová (byvší Backusová) kdysi, dokud Němci nezačali vyhazovat Američany do povětří doslova na dohled od irského pobřeží, tu a tam dopravila z Evropy svoje děti (teď už byly dospělé, takže Gavin nevyženil žádné pastorky, jenom příbuzné). Pak musela jezdit do Jižní Ameriky a tentokrát přivezla argentinského kavaleristu, který jezdil překážkové dostihy a o kterém se ten bláznivý hoch, jedna z Harrissových ratolestí (tím nechci říct, že obě ty ratolesti byly bláznivé, jenom že jedna z nich byl chlapec), domníval, že mu nejde ani tak o to, aby se oženil s jeho sestrou, která měla stejně jako on jenom apanáž, nýbrž s penězi, jejichž správkyní byla zatím jeho matka. A tak (ten blázen samozřejmě) si usmyslil, že toho argentinského kavaleristu zavraždí a použije k tomu divokého hřebce, který patřil Rafemu McCallumovi, od něhož ho (ten blázen) koupil či ho z něj nějak vylákal, zkrátka ho nějak dostal do stání, kam ten nic netušící Argentinec měl přijít potmě, otevřít dveře, za kterými by měl být kůň, jenž je (podle

307$

názoru toho Argentince) nejenom mírný, ale dokonce napůl slepý. Jenže Gavin to buďto vyčetl z lógru, nebo to vytušil svým šestým smyslem či mu to prozradil jeho kouzelnický proutek nebo k čemu se v podobných případech uchyloval, a Rafeho včas vyzpovídal a byl u vrat maštale dřív a tomu bláznovi to překazil.

Tím byl Argentinec zachráněný a ten blázen si musel ještě tu noc vybrat mezi armádním odvodním střediskem v Memphisu a strejčkem Gavinem, a tak si vybral armádu, a tím se taky zachránil, a to odpoledne se ten Argentinec a sestra toho blázna vzali a odjeli z Jeffersonu, a tím se zachránili i oni. Ale strejček Gavin tam zůstal a já jsem druhý den nato musel pokračovat v cestě na pozemní předletecký výcvik, a když jsem přijel domů příště, byl jsem už v uniformě a z Gavina byl nejenom manžel, ale zároveň otec pastorka, z kterého, kdyby ho byl nezachránil Gavinův nestydatý zásah, jaký by člověk nepřál ani psovi, by se byl stal nevinný strůjce vraždy, jako když ho vyšije, a otec pastorkyně, provdané za argentinského kavaleristu, který se stal jeho zetěm. (V té době jsem už byl i já sezdaný, se zaměřovačem — na pilota jsem to nedotáh, ale aspoň jsem věděl, že budu lítat vpředu —, který mi přidělila vláda, jež mi nedůvěřovala, a tak do zamčené černé skříňky, která byla ke mně připoutaná řetízkem, i když jsem spal, nasadila špióny, aby hlídali, co s ním provádím. Než mi ho svěřila, tak mě vycvičila, abych já na oplátku nedůvěřoval svým špiónům a vůbec nikomu, kdo ji uznává — čímž vznikla situace nejenom silně nepohodlná, ale hlavně nepřestajně nabitá vzájemným podezíráním a vzájemnou nedůvěrou, situace, z níž se sice po nějaké době vyvine vzájemná nenávist, ale na niž si člověk zvykne a jež je pravděpodobně nejlepší průpravou pro šťastné manželství.) A tak když jsem spatřil

308$

Jefferson příště, byl jsem už v uniformě tak dlouho, že jsem moh vykonat návštěvu u venkovského šlechtice a jeho lady za bílým plotem sídla jeho předků, které mělo stáje s elektrickým osvětlením, a říct Bůh vám žehnej, děti, a pak si vzít znovu na paškál Ratliffa.

„Teď už si ji vzít nemůže,“ řek jsem. „Když už jednu ženu má.“

Člověka nikdy nenapadlo použít ve spojitosti s Ratliffem slovo věcný. Nebo aspoň do tohohle okamžiku, do téhle chvíle. „Máš pravdu,“ odpověděl. „Neveme si ho. Dojde k něčemu ještě horšímu.“

Flem

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Protože dodávka, co ho svezla z Clarksdaleu, před městem, které se jmenovalo Lake Cormorant, odbočovala, musel vystoupit a jít pěšky. A bylo jasné, že do Memphisu má ještě hezky daleko. Uvědomil si, že to nejdůležitější, to svým způsobem nejúděsnější, co se mu po těch třiceti osmi letech přihodilo, je, že zapomněl, že existují vzdálenosti, že zapomněl, jak daleko může být jedno místo od druhého. Á kromě toho se bude muset najíst. Měl totiž jedině tu desetidolarovku, co mu dali u brány v Parchmanu s novými modráky, kloboukem a botami, plus ty tři dolary a osmdesát pět centů, co mu zbyly z těch čtyřiceti dolarů, které mu tenkrát před osmnácti lety jeho bratranec Flem — musel to být Flem, po tom, co si tehdy uvědomil, že Flem nepřijede ani nepošle nikoho z Francouzova Zátočí, aby mu pomohl, a co přestal z okýnka vězení volat na každého, kdo šel dole po ulici, aby poslal Flemovi vzkaz, mu bylo jasné, že nikdo kromě Flema a možná soudce neví a možná se ani nestará, co se s ním stalo, kde je — poslal těsně před tím, než tam poslal Montgomeryho Warda, aby ho zlákal k pokusu o útěk v ženských šatech a čepci proti slunci, a oni ho samozřejmě chytili a napařili mu dalších dvacet let.

Byl to malý, těsný, úhledně napěchovaný krámek za benzínovou pumpou u dálnice, olepený plakáty. Vedle něho parkoval otřískaný, zaprášený a zablácený vůz a v krámě byl jenom majitel a jakýsi černošský mládenec v pozůstatcích vojenské uniformy. Mink požádal o bochník chleba a najednou si vzpomněl na sardinky,

313$

jejichž chuť si i po těch takřka čtyřiceti letech vybavil. Mohl si dovolit vydat ještě jeden niklák, ale ke svému zděšení a chvilkovému přesvědčení, že se musel přeslechnout, se dověděl, že by ho byla plechovka stála šestadvacet centů — malá, plochá, na omak pevná plechovka, kterou by byl před svým příjezdem do Parchmanu dostal vždycky za pěťák — a jak tam stál v tom nevěřícím zděšení, majitel před něj postavil jinou malou plechovku a řekl: „Tudle můžete mít za jedenáct.“

„Co je to?“ zeptal se.

„Lančmít odpověděl majitel.

„Co je to lančmít?“ řekl.

„Neptejte se,“ odpověděl majitel. „A jezte. Co jinýho byste chtěl koupit za jedenáct centů.“

Pak uviděl u protější zdi stoh bas s nealkoholickými nápoji, vyrovnaný do výšky pasu, a jeho ústa a hrdlo mu vyvedly prachškaredý kousek — vyskočil, vytryskl v nich čůrek, který pálil jako oheň nebo miliarda mravenčích štípanců, a stékal mu dolů do žaludku. A jeho hlas s jakousi nevěřícnou hrůzou, přestože si Mink opakoval Ne! Ne! To by stálo nejmíň čtvrťák, řekl: „Jednu si trvám vemu.“

„Celou basu?“ zeptal se majitel.

„Jenom jednu láhev si člověk koupit nemůže?“ opáčil a přitom překotně počítal a říkal si: To je aspoň dvacet lahví. To by mi z těch desíti dolarů nic nezbylo. Třeba mě to zachrání. A když majitel postavil chladnou opocenou láhev před něj na pult, neměl už ani čas si říct Vemu si ji, přiložím si ji k puse, a teprve pak se zeptám, zač je, jináč bych se na ni třeba ani neodvážil šáhnout, protože ji už držel v ruce, nahýbal, měl její hrdlo vražené takřka do pusy: ten první hlt byl studený, až pálil, a příliš rychlý, než aby Mink vůbec cítil, jak chutná, poněvadž nedokázal zabrzdit, ovládnout svou nedočka-314$

vost a chtivost, takže ho vůbec neochutnal, nepřesvědčil se, jestli za těch osmatřicet let nezapomněl, jak chutná: jenom jak je dobrá, a tak pravidelnými hlty, při nichž se snažil krotit, vytáhl láhev do poslední kapky a teprve pak ji odtrhl od úst a s hrůzou poslouchal, jak jeho hlas říká: „Dám si ještě jednu,“ přestože se v duchu napomínal: Dost! Dost!, a pak úplně klidně a naprosto nevzrušeně stál, než majitel sundal čepičku z druhé opocené láhve, a nato vzal i tuhle, přivřel oči a pil, až ji vyprázdnil do dna, a pak nahmatal jednu z bankovek, které měl jen tak v kapse, v níž nosil ty tři dolarovky (desetidolarovku měl pečlivě složenou v novinách a připíchnutou v malé kapsičce na laclu modráků spínacím špendlíkem), položil ji na pult, ale nepodíval se na ni a na nic, jenom čekal, až mu majitel řekne o další bankovku nebo třeba i o dvě. Majitel však po chvíli položil na pult šedesát osm centů a bankovku si vzal.

Ty dvě prázdné láhve stály totiž ještě na pultě, každému na očích. Překotně si říkal: Kdybych tak moh sebrat drobný a vypadnout, než si jich všimne — možná že by to bývalo šlo, ale rozhodně to bylo příliš velké riziko, kterého by se neodvážil, které neměl čas podstoupit: nemohl kvůli nějakým dvěma dolarům riskovat, že majitel vykřikne, skočí přes pult, zavře dveře na závoru a pro Minka pak přijde nějaký další šerif. A tak nechal drobné ležet a řekl: „Za tu limonádu jste si nevzal peníze.“

„Jak to?“ opáčil majitel. Rozházel mince po pultě: „Lančmít, jedenáct, chleba — „ Vtom se zarazil a stejně tak náhle mince shrnul zpátky na hromádku. „Odkaď říkáte, že jdete?“

„Já jsem nic neříkal,“ odpověděl Mink. „Přišel jsem po silnici.“

„Byl jste dlouho pryč, viďte?“

315$

„Byl „ odpověděl.

„Tisícerý díky,“ řekl majitel. „Máte pravdu, za ty dvě coca-coly jsem zapomněl. Ty zatracený odbory vyhnaly cenu coca-coly stejně jako všeho ostatního do nebes. Měl jste dvě, že jo?“ a vzal si z drobných půldolar a zbytek přistrčil Minkovi po pultě. „Jestli jim to někdo nezatrhne, tak nevím, co si lidi počnou. Vypadá to, že se budem muset těch zatrackanejch demokratů splejt, jestli se nechcem octnout v chudobinci. Kam jste to říkal, že máte namíříno? Do Memphisu?“

„Nic jsem neříkal,“ chystal se odpovědět. Ale ten druhý už, anebo spíš ještě, mluvil s tím černochem a podával mu další otevřenou láhev.

„To je na účet podniku. Skočte do vozu a dovezte ho na křižovatku. Tam bude mít dvakrát větší naději, že ho někdo sveze, třeba někdo z druhý dálnice.“

„Já jsem se ještě nechystal ject,“ odpověděl černoch.

„Ale chystal,“ odpověděl majitel. „Dyť to není ani celej kilometr. No tak,“ řekl Minkovi. „Tam vám někdo zaručeně zastaví.“

A tak už zase jel, v tom otřískaném zabláceném voze. Černoch se na něj na okamžíček zadíval škvírkami očí, pak oči odvrátil. „Vodkaď jste přijel po silnici?“ zeptal se. Neodpověděl. „Z Parchmanu, víte?“ Nato vůz zastavil. „Tady jste na křižovatce,“ řekl černoch. „Třeba vás někdo veme.“

Vystoupil. „Tisícerý díky,“ řekl.

„Sak jste mu to zaplatil,“ odpověděl černoch. A tak musel znovu šlapat, ale hlavně že byl z krámu. Už se u žádného nesmí zastavit. Kdyby ty láhve byly po dolaru, měl by přesně vymezenou hranici, za kterou by ho pokušení nebo aspoň nedostatek vůle nemohly ohrozit. Ale vzhledem k tomu, že jedna stála pouhý čtvrťák, nedalo se, pokavaď se nedostane do Memphisu a nebude

316$

de ten revolver držet doslova v ruce, předvídat, u kolikátého z těch dvanácti zbývajících dolarů by se zarazil, než by měla jeho dušička pokoj. Ještě než vyšel z krámu, už si říkal: Buď chlap. Buď chlap. Musíš bejt chlap, máš toho moc před sebou, máš toho moc v sázce, a když pak zase šlapal, ještě se trochu potil a nabíral zhluboka dech, ne že by byl zadýchaný, spíš jako někdo, kdo bez jakékoli předtuchy zabloudil do doupěte, do náruče Semiramidy nebo Mesaliny a pak se z ní dostal, ale ještě pořád nemůže uvěřit, ještě pořád žasne, že vyvázl životem, a děsí se vlastní neohroženosti.

A pak začal objevovat ještě něco. Po většinu těch dvaceti nebo kolika let, než ho zavřeli do Parchmanu, a po celých těch osmatřicet, co následovaly, chodil jenom po měkké půdě. Najednou šlapal po betonu. Nejenomže se mu špatně šlo, ale bolely ho všechny kosti a svaly až nahoru k lebce, až najednou na konci překlenuté stoky objevil mezi bujným plevelem, který nevrhal žádný stín, špinavou kaluž, a tak si zul ta nová nepoddajná bagančata, co mu dali spolu s novými modráky, a pak seděl s nohama ve vodě, jedl maso z konzervy a chleba a říkal si: Musím se hlídat. Asi bysem neměl vůbec chodit někam, kde ji prodávaj, a taky si říkal, ale ne zoufale: ještě pořád vzpurně: Nejspíš bude stát celou desetidolarovku, a třeba i víc. Takže mi zbejvaj tři dolary a osumdesát pět centů, z kterejch jsem už dvaaosmdesát utratil, a nato se zarazil, vytáhl z kapsy hrst mincí a opatrně je rozložil na zem vedle sebe. Původně měl tři dolarovky a osmdesát pět centů, a tak pomalu odpočítal osmdesát pět centů, půldolar, čtvrťák a dva nikláky, a dal je stranou. Tomu člověku v krámě dal za chleba jednu dolarovku a on mu vrátil v drobných na jedenáct centů, lančmít stál taky jedenáct centů, to dělá dvaadvacet, pak si ten člověk vzal půldolar za ty limonády,

317$

to dělá sedmdesát dva centy, takže by mu mělo zbývat osmadvacet centů. Pomalu si přepočítal jednu po druhé zbylé mince, pak znova přepočítal mince, které si dal stranou, aby se přesvědčil, jestli to souhlasí. Ale bylo to zase jenom osmnáct centů místo osmadvaceti. Desetník se někam vypařil. A lančmít stál jenom jedenáct centů, na to se pamatoval, poněvadž se o tom nějak dohadovali. A tak to asi dělá ten chleba, musí to dělat ten chleba. Co jsem stál v krámě, podražil o deset centů, řekl si. A jestliže může chleba člověku přímo před očima vyskočit o deset centů, možná že ten revolver nekoupím ani za celejch těch třináct dolarů. A tak se musím někde stavit a najít si práci.

Na dálnici byl velký provoz, ale vozy jezdily rychle, byly to velké automobily, zbrusu nové, a náklaďáky byly jak železniční vagóny, to nebyly ty uprášené dodávky, co by mu nabídly, že ho svezou, ale vozidla boháčů, kteří mají naspěch, kteří člověka, co jde sám, v modrákách, snad ani nevidí. Nebo možná ještě hůř: jsou tak velké, rychlé a nablýskané, že by nejspíš ty druhé, které by mu zastavily, odstrčily, aby se jim v Memphisu nepletly pod nohama. Ne že by na tom záleželo. Memphis ještě nebylo vidět. A on by už ani nedokázal odhadnout, kdy vidět bude, a tak si říkal: Než se dostanu někam, kde si ho budu moct koupit, budu možná potřebovat o deset dolarů víc. Ale než bude stát před tímhle konkrétním problémem, před touhle překážkou, musí se dostat do Memphisu, a až se tam dostane, bude mít těch třináct dolarů a tři centy celé, bez ohledu na to, kolik k nim bude muset přidat, aby se tam dostal. A tak musí nějak schrastit další peníze, poněvadž ví, že se třeba v dalším krámě při cestě, v kterém budou prodávat limonády, neudrží. A tak se musím někde zastavit a poprosit o práci, ale poněvadž jsem

318$

v životě o práci nikoho neprosil, nebudu to třeba ani umět, a taky si říkal: Tím se to protáhne nejmíň o den, možná o víc, a klidně, i když bez zoufalství si řekl -.Jsem na to už taky moc starej. Třiašedesátiletej člověk by neměl mít zapotřebí zvládat takovýhle věci, a taky si řekl, i když ne zoufale: zatím pořád nezdolně: Ale však člověka, kterej musel čekat osmatřicet roků, už ten jeden nebo dva dni nezabijou.

Byla to udělaná ženská, ale ne tlustá a ne stará, s trošku tvrdým pohledem, oblečená do neforemných, ne nejčistších šatů, a stála na malé neupravené zahrádce, kde strhávala z dřevěné konstrukce vedle malého domku uschlé klematisové šlahouny. „Jste boží člověk?“ zeptala se.

„Jak prosím?“ opáčil.

„Vypadáte jako kazatel.“

„Ne prosím,“ odpověděl. „Byl jsem pryč.“

„Co byste uměl?“

„Moh bych dělat to co vy. Můžu shrabat zahradu.“

„Co ještě?“

„Byl jsem farmář. Doved bych trvám cokoliv.“

„Především byste se trvám rád najed,“ řekla. „No dobrá. Všici jsme boží tvorové. Dodělejte tady ten klematis. Pak si vemte hrábě, stojej u kuchyňskejch dveří. A nezapomeňte, že se na vás koukám.“

Snad se koukala za záclonami, nevěděl odkud. Ani se na to nesnažil přijít. Ale zřejmě se koukala, poněvadž když přihodil na kupu poslední shrabek, stála už na miniaturní přední verandě, řekla mu, kde najde kolečko, dala mu tři sirky a pak stála a koukala se, jak odváží suché listí na přilehlou prázdnou parcelu a podpaluje ho. „Dejte kolečko a hrábě tam, co jste je vzal, a poďte do kuchyně,“ řekla. Poslechl — byl tam sporák, výlevka, lednička, stůl se židlemi a na něm talíř s nedovařenými

319$

tuřínovými listy a vycmrdlými kousky vepřového, talířek s dvěma krajíčky kupovaného chleba a sklenice vody. Chvíli stál a nehýbal se, ruce klidně spuštěné podél těla, a díval se na to. „Nevoní vám to?“ zeptala se.

„To ne,“ odpověděl. „Jenom nemám hlad. Potřeboval bych spíš peníze, abych se dostal dál. Musím do Memphisu a pak ještě zpátky do Missippi.“

„Chcete ten oběd nebo ne?“ zeptala se.

„Ano, prosím,“ odpověděl. „Tisícerý díky,“ a posadil se, ona na něj chvíli koukala, ale pak otevřela ledničku, vytáhla otevřenou konzervu a postavila ji před něj na stůl. Byla v ní půlka broskve.

„Vemte si,“ řekla.

„Ano, prosím,“ odpověděl. „Tisícerý díky.“ Třeba se na něj ještě kouká. Snědl, co mohl (bylo to studené), a odnesl talíř, nůž a vidličku do výlevky, že je umyje, ale vtom se vrátila.

„Já to umeju,“ řekla. „Jděte šest kilometrů dál po silnici. Přijdete k poštovní schránce bratra Goodyhaye. Umíte číst, ne?“

„Já to najdu,“ odpověděl.

„Řekněte mu, že vás posílá Beth Holcombová.“

Našel to. Musel. Řekl si: Musím to najít, a řekl si, že třeba i přečte to jméno na listovní schránce, poněvadž ho přečíst musí, poněvadž ty nesrozumitelné hieroglyfy rozluštit musí, a jak tam pak stál a díval se na kovový kotec se slovy br. J. C. Goodyhay, nikoli vyraženými, nýbrž namalovanými, ne snad zrovna nepořádně nebo nedbale, jenom netrpělivě, s jakousi divokou netrpělivostí, tak si buď chvíli před tím, nebo zároveň s tím, co si uvědomil, že na něj někdo poblíž volá, řekl: Třeba jsem uměl odjakživa číst a jenom jsem to nevěděl, dokud jsem to nepotřeboval. Zkrátka a dobře, když ten hlas uslyšel, pozvedl pohled k maličkaté, zpustlé, zane-320$

dbané zahrádce a k dalšímu malému dřevěnému domku, na jehož miniaturní verandičce stál jakýsi člověk, máchající rukama a volající na Minka: „Tady je to. Poďte,“ — byl to malý čilý člověk mezi třicítkou a čtyřicítkou, se studeně palčivým pohledem, s velkým horním rtem advokáta nebo řečníka a s protáhlou bradou puritána z kreslených seriálů ze starých dob, a řekl:

„Heršvec, vy jste kazatel.“

„Ne,“ odpověděl. „Byl jsem pryč. Chci se dostat — „

„No dobrá, dobrá,“ řekl druhý. „Obejděte to zadem, já tam na vás počkám,“ a vešel spěšně zpátky do domku. Mink obešel domek do zadní zahrádky, která byla pokud možno ještě v zoufalejším a neutěšenějším stavu než ta přední, poněvadž tam stálo další stavení, jež bylo ani ne tak rozebrané jako spíš zhroucené a rozpadlé — změť trámů, trámců, okenních a dveřních rámů a dokonce nedotčených kusů postranního obití, mezi níž chodil nebo spíš stál člověk, který byl zřejmě stejně starý jako on, Mink, ale měl na sobě vojenskou blůzu, ne toho střihu, který po Pearl Harboru napodoboval britský vzor, ale na ramenou s označením divize, jež před Pearl Harborem taky neexistovalo. Když se Mink objevil, začal se ten člověk mezi tou změtí dříví ohánět sekyrou. Měl nejvyšší čas, poněvadž hned nato se rozlítly zadní dveře domku a z nich vyšel ten první muž, v ruce rámovku. Teprve když ji Mink uviděl, všiml si kozy a hromádky pořezaných kusů. „No dobrá, dobrá,“ řekl první muž a podal pilu Minkovi. „Všechny zdravé kusy nechte. Hřebíky nevyštipujte, ty vytahujte. Pořežte všechny prkýnka na stejný kousky. Tadydle tatík vám bude říkat co a jak. Já jsem v baráku,“ a vrátil se do domku. Dveře za ním prudce zaklaply, sotva je pustil, jako by je při zavírání vcucl za sebou.

„Tak tě taky lapli, ty pišišvore,“ řekl ten ve vojenské blůze (zřejmě tatík).

321$

Mink na to neodpověděl, ale zeptal se: „To je důstojnej pán?“

„To je Goodyhay,“ odpověděl druhý. „Kázat jsem ho ještě neslyšel, ale i kdyby vůbec neotevřel hubu, byl by rozhodně lepší kazatel než kuchař. Inu, někdo ty placky připalovat musí. Než se stačil vrátit z války v Pacifiku, utekla mu prej žena s ňákým zatrackaným cesťákem, kterej prodával ňáký p… smažený brambůrky. Tehdá to dělaly všecky, a pokavaď jsem si všimnul, dělaj to furt, přestože už válka skončila a nemaj to nač svádět. Ale co jeden nabrečí, já odjakživa tvrdím, že pro jedno kvítí slunce nesvítí, není tadle, bude jiná. Takže tebe taky lapli, hm?“

Tentokrát odpověděl. „Musím se dostat do Memphisu a pak zpátky do Missippi. Už jsem se zpozdil. Musím ještě dneska večír dál. Kolik platí?“

„Jakýpak platí,“ odpověděl druhý. „Před třema dnima jsem si taky myslel, že shrábnu ňákej ten dolar a potáhnu dál. Stavíš totiž kostel, ty filištíne. A tak bysme měli asi oba doufat, že ten pacholek umí kázat, poněvadž peníze nedostanem dřív jak v neděli po sbírce.“

„V neděli?“ opáčil.

„Samo,“ odpověděl druhý. „Dneska máme čtvrtek. Tak si to spočítej.“

„V neděli,“ opakoval. „To je až za tři dni.“

„Samo,“ řekl druhý. „U nás jsou od čtvrtka do neděle dycinky tři dni. Na to je zákon.“

„Kolik budem brát v neděli?“

„Třeba i celej dolar na ruku. Pracuješ pro Pána Boha, a ne kvůli mamonu, ty šašku. Ale jídlo a postel dostaneš —“

„Tak dlouho jenom za dolar pracovat nemůžu,“ odpověděl. „Nemám čas.“

„Třeba to bude víc jak dolar. Podle toho, co tady

322$

slyším, se zdá, že má něco do sebe. Rozhodně mu na to skáčou. Zřejmě byl jako seržant námořní pěchoty na takovým tom vyloďovacím člunu v Pacifiku akorát ten den, co se na ně snes střemhlavej japonskej bombardér a všichni se snažili vyskočit do vody, než dopadne bomba, až na jednoho maminčinýho mazánka, kterej dostal studený nohy nebo se do něčeho zamotal, takže se mu vyskočit nepovedlo, a náš důstojnej pán — až na to, že tehdá ještě žádnej důstojnej pán nebyl, to až teprva za několik málo minut nato — se vrátil a pokusil se ho z toho vymotat, ale vtom vylít celej člun do luftu a vzal důstojnýho pána i toho maminčinýho mazánka s sebou ke dnu, jenže důstojnýmu pánovi se ňáko podařilo sebe i toho maminčinýho mazánka vyprostit a dostat se zpátky nad hladinu. Takle aspoň zněla oficiální verze, když mu dávali metál, poněvadž podle důstojnýho pána nebo aspoň podle jeho oveček — jak jsem slyšel, jsou to povětšinou bejvalí vojáci a jejich ženy nebo děvuchy, který prostě zbouchli a nevzali si je, většinou mladý, až na pár starejch, co průvan strhnul za ostatníma, jak by se dalo říct; ty starý jsou asi matky a tátové vojáků, co padli nebo takoví, jako je ta sestra Holcombová, ta, co tě zatrhla o kus dál na silnici a co se nejspíš nikdá dost nerozehřála, aby přišla k děcku, a co asi ani nikdá neměla žádnýho manžela, a jestli jo, tak mu buď pámbů milostivej, prostě takový, který žádnej průvan nestrhnul, ale který samy zamávaly na autobus, poněvadž se jim zdálo, že se svezou zadarmo —“ Na chvíli umlkl, ale hned pokračoval: „Ne, já vím přesně, proč se tadle přidala — aby slyšela ňáký ty slovíčka, co důstojnej pán vplítá do toho, co vydává za kázání. Kde jsem to přestal? Už vím. U toho vyloďovacího člunu. Důstojnej pán to měl podle svýho tvrzení už bezpečně, v klidu a míru za sebou a ležel mrtvej na dně Pacifiku, když

323$

vtom se nad ním zničehonic vztyčí Kristus Pán v celý svý slávě a povídá mu: ,Nastoupit v řad!‘ a tak to uďál a Ježíš povídá: ,Zorr! Čelééé-m vzad!‘ a odvelel ho natrvalo k jiný posádce, sem, na kraj Memphisu ve státě Tennessee. Něco do sebe má, rozhodně to stačilo na to, aby se mu povedlo zrekrutýrovat výcvikovej tábor nový víry, a ta teď potřebuje kostel. A ajcem trajcem, jestli si nemyslím, že si sežene i tesaře, kterej mu ho sbije dohromady. Co řek, když se na tebe podíval?“ „Cože?“ zeptal se Mink.

„Jaký byly jeho první slova, když se na tebe podíval?“ „Povídá: ,Heršvec, vy jste kazatel.‘ „

„Takže chápeš, co chci říct? Zhypnotizoval mraky lidí a ty mu teď v kraji vyšťouraj každej barák, a pokavaď před ním nikdo nesedí na verandě, tak ho zbouraj a odtáhnou sem, kde se rozebere, jak to právě děláme my, jenže pořád nemá tesařskýho mistra, kterej by to sbil dohromady a uďál z toho kostel. Tesařský mistři jsou totiž členové odborů a pracujou per diem za hotový na dřevo, zatímco jemu ten úkol přidělil sám Ježíš Kristus, kterýho peníze nezajímaj anebo ho aspoň nezajímá, kolik peněz to spolkne. A tak důstojnej pán se svejma zakopanejma předníma hlídkama, rozmístěnejma nahoru i dolů při silnici, jako je například sestra Holcombová, co chytila do tenat tebe, prosejvá kraj a hledá ho.“

„Prosejvá?“ zeptal se.

„Krz síto. Jako mouku. Každej musí projít toudle zadní zahrádkou, poněvadž hledaj někoho, kdo by, až budem mít dost vytrhanejch a naskládanejch prken, fošen a okenních trámů, uměl ten kostel sbít dohromady. Takže bysme se do toho měli pustit. Sice jsem ho ještě doslovně nenachytal, že by špehoval za okenní roletou, ale takovej bejvalej seržant od námořní pěchoty, i když

324$

přeškolenej na kněze, není někdo, s kým by bylo radno nějak moc laškovat.“

„Chceš říct, že nemůžu odejít?“

„Co bys nemoh? Celej širej kraj je ti k dispozici. Ale peníze dostaneš až v neděli po sbírce. Nemluvě o tom, že bys měl dneska kde spát, a pokavaď nejseš vybírávej, dostal bys i to, čemu on říká jídlo.“

Po pravdě řečeno neměl domek žádné rolety ani záclony, za nimiž by se dalo špehovat. Když se kolem sebe pořádně rozhlídl, mělo stavení vlastně vzhled silně pomíjivý, podobně jako ta bez ladu a skladu navršená halda stěn, oken a dveří, mezi nimiž on a ten druhý pracovali: jenom byl ještě sbitý, a tak stál. Jak se pozvolna vršil stoh upotřebitelných prkýnek a hromada dříví na topení, na něž jeho pila redukovala nepoužitelné kusy, čas od času uslyšel, že kazatel přechází v té nedotčené části domku, a řekl si: Jestli si tam skládá kázání, tak podle toho, co se odtamtud’ ozejvá, sebou člověk při přípravě na bohoslužbu musí mrskat a házet stejně, jak když kšíruje mula. Slunce už skoro zapadlo, a tak si řekl: Za todle musím dostat nejmíň dolar. Potřebuju ho. Musím dál. Nemůžu čekat až do neděle, ale vtom někdo trhl zadními dveřmi, až se rozlítly, a kazatel řekl: „Padla. Večeře je hotová. Poďte.“

Šel dovnitř za tatíkem. O nějakém mytí se nikdo ani nezmínil. „Čítal jsem začal. Ale už bylo pozdě. Kuchyně nevypadala ani tak spartánsky jako spíš neutěšeně, jak veřejné tábořiště v parku při silnici, a byla tam i automatická plotna, jak tomu říkal Mink, který ještě nikdy neviděl plynový ani elektrický sporák, až teprve u paní Holcombové. Goodyhay u něj stál v nedobrovolné nehybnosti, obklopen vzteklými zvuky smažení, a Mink znovu řekl: „Čítal jsem —“, ale Goodyhay se otočil od sporáku s třemi talíři, z nichž na každém leželo

325$

zuhelnatělé kolečko čehosi, co na tom smaltovaném povrchu vypadalo cize, opuštěně a nejedle jako kravinec. „Já už jsem jed,“ řekl Mink. „Čítám, že pudu dál.“

„Cože?“ opáčil Goodyhay.

„Až se dostanu do Memphisu, budu vlastně teprva na začátku cesty,“ řekl. „Musím ještě večír dál.“

„Takže chcete peníze hned,“ odpověděl Goodyhay a položil talíře na stůl, na němž už stála obrovská láhev kečupu, miska se strojově krájeným chlebem, cukřenka a plechovka kondenzovaného mlíka, jež měla nahoře propíchané dírky. „Posaďte se,“ řekl Goodyhay, otočil se zády ke sporáku, odkud Mink cítil kávu, jež v důsledku té zuřivé netrpělivosti, která měla na svědomí i přismahlé hamburgry, tu hromadu dřeva na dvoře a ta písmena na dopisní schránce, překypěla. Goodyhay se znovu obrátil, tentokrát se třemi šálky kávy, a znovu řekl: „Posaďte se.“ Tatík už seděl. „Povídám, abyste se posadil,“ opakoval Goodyhay. „Peníze dostanete v neděli po sbírce.“

„Já nemůžu tak dlouho čekat.“

„No dobrá,“ odpověděl Goodyhay a plácl si na talíř kečup. „Nejdřív se navečeřte. Na to jste si už vydělal.“ Mink se posadil. Druzí dva už jedli. Goodyhay už po pravdě řečeno s jídlem skončil a v témže okamžiku, kdy odložil vidličku, vstal, ačkoliv ještě žvýkal, a šel a trhl otevřenými dveřmi k sobě (zezadu na nich viselo cosi, v čem Mink nerozpoznal kamuflážovou vojenskou helmu, jakou nosila námořní pěchota na Tichomořských ostrovech a v džunglích, protože se díval na pažbu automatické pistole na konopném opasku, která vyčuhovala zpod helmy) a z ledničky za dveřmi vyštrachal i on plechovku kompotu půlených broskví, odnesl ji na stůl a začal broskve i sirup pleskat s nestrannou spravedlivostí na tři umaštěné talíře; všichni tři je snědli

326$

a Goodyhay dojedl opětně nejdřív ze všech. A pak poprvé, co ho Mink poznal, chvíli naprosto nehnutě seděl, takřka jako by spal, dokud nedojedli i druzí dva. Nato řekl: „Úklid,“ a zase jako první se vydal s talířem, příborem a šálkem k výlevce, pod kohoutkem je umyl a pak stál a pozoroval, jak to druzí dva dělají po něm, jak utírají a ukládají na poličku nádobí, stejně jak to udělal on. Potom řekl Minkovi: „Tak co? Jdete nebo zůstanete?“

„Musím zůstat,“ odpověděl Mink. „Já potřebuju peníze.“

„Dobrá,“ řekl Goodyhay. „Klekněte si,“ a zase jako první poklekl na kuchyňskou podlahu pod chabavou září jediné slabé holé žárovky, visící od stropu na šňůře, a druzí dva ho následovali, ale hlavu držel vzhůru, ty studené palčivé oči poustevníka z pouště ani nepřivřel a řekl: „Spas nás, Ježíši, spas nás parchanty ubohý.“ Pak vstal a řekl: „No dobrá. Večerka. V sedm přijede náklaďák.“

Byl to vlastně přístavek a místnost byla jen o něco málo větší než skříň ve zdi. Měla jedno okýnko, dveře, jež ji spojovaly s domkem, jedinou žárovku na zavěšené šňůře, na podlaze tenkou matraci s přikrývkou z plachtoviny, ale bez polštářů a bez prostěradel, a pak už nic. Goodyhay jim přidržel dveře, aby mohli projít, a zase je zavřel. Osaměli.

„Hele,“ řekl tatík. „Zkus je.“

„Co?“ opáčil Mink.

„Dveře. Jsou zamčený. Ale kdybys chtěl ven, tak se dostaneš. Okno zamčený není. Jenže dveře vedou do baráku a on nehodlá připustit, aby některej z nás kandidátů na mistra tesařskýho na rozloučenou vybrakoval podnik. Pracuješ sice pro Pána Boha, šikulko, ale četě velí seržant od námořní pěchoty.“ Zívl. „No aspoň dostaneš v neděli svoje dva dolary — tři, jestli ti započítá

327$

dnešek jako celej den. Nehledě k tomu, že ho uslyšíš kázat. A to může stát i za tři dolary. Chápej: jeho kázání vycházej v omezeným nákladu, jako ty tisky, co je vydávaj jenom ve dvou nebo ve třech exemplářích, takže si za něj můžou počítat desateronásobnou cenu.“ Zamrkal na Minka. „A víš proč? Dlouho to už totiž nepotrvá.“ Zamrkal na Minka. „Poněvadž to nepřipustěj.“ Znovu na něj zamrkal.

„Takže mi nedaj ani ty dva dolary?“ zeptal se Mink.

„Ale jo,“ odpověděl druhý. „Tím myslím ty lidi z okolí, co ještě nejsou obrácený. Ty si to nenechaj líbit. Ty ostatní, co museli čtyry nebo pět roků snášet tu zatracenou válku a chtěj na ni zapomenout. Celejch pět let snášeli všelijaký trápení a vydávali peníze na to, aby se jí spleli, a když se chtěj znovu uvelebit, tak se tady jak na potvoru objeví banda parchantskejch, vládou podporovanejch, z armády propuštěnej vyžírků, který se chovaj, jako kdyby to, o čem říkaj, že to tu válku zavinilo, ještě neskončilo a hodlalo to pokračovat, dokavaď s tím někdo něco neudělá, banda lidí, který většinou neplatěj daně a který by bejvali volili nejspíš radši Normana Thomase než Roosevelta, natož pak než Trumana, a který se v polovičce roku 1946 pokoušej vzkřísit Pána Ježíše. Takže to možná za ty tři dolary bude i stát, vyposlechnout si ho, dokavaď je na volným povětří. Příště ho totiž budeš možná muset poslouchat krz vězeňský mříže.“ Znovu zívl na celé kolo a začal si svlíkat vojenskou blůzu. „Inu, knížku, s kterou bysme se mohli stočit do klubíčka, tady nemáme, i kdyby se nám chtělo, a tak zbejvá jedině jít do hajan.“

A tak šli. Světlo bylo zhasnuté a Mink ležel na zádech, ruce složené na prsou, a klidně dýchal. Říkal si: Arciže to budou tři dolary. Arciže mi započítaj i dnešek, a taky si říkal: Jenže do soboty ztratím tři dni, poněvadž

328$

i když se do Memphisu dostanu ještě v neděli, po vejplatě, budou krámy, kde bych to moh koupit, až do pondělka do rána zavřený. A taky si říkal: Ale ty tři dni ještě počkat trvám můžu, a nato s úšklebkem: Nejspíš budu muset, poněvadž nevím, jak jinak to zaonačit, a takřka v okamžení usnul a spal klidně a dobře, poněvadž když se probral, ihned si uvědomil, že je denní světlo, a než si uvědomil, že je tam sám, ještě chvíli klidně ležel. Dodatečně mu pak připadalo, že jak tam klidně a pokojně ležel, jeho ruka si mimoděk ještě skoro minutu, než si uvědomil, co se stalo, pohrávala se spínacím špendlíkem na hrudi, který byl otevřený. Nato se posadil, vztyčil, a ani se nemusel podívat na otevřené okno s pohupující se sítí proti hmyzu, a už jeho ruka horlivě štrachala v kapsičce v laclu modráků po složených novinách, v kterých měl večer přišpendlenou tu desetidolarovku. Jeho hlas kňoural, místo co by vydával nadávky, které se ze sebe snažil vypravit. Bušil pěstmi na zamčené dveře, až se s trhnutím otevřely a v nich se objevil Goodyhay, který se rovněž podíval na znásilněné okno.

„Ten parchant vás oloupil,“ řekl Goodyhay.

„Měl jsem deset dolarů,“ odpověděl Mink. „Musím ho chytit. Pusté mě ven.“

„Moment,“ řekl Goodyhay, ale stál dál ve dveřích jak nějaký zátaras. „Toho nechytíte.“

„Musím,“ odpověděl. „Já těch deset dolarů potřebuju.“

„To jako k tomu, abyste se dostal domů?“

„Jo!“ odpověděl a znovu zaklel. „Bez nich nemůžu nic dělat. Pusté mě ven.“

„Jak dlouho jste nebyl doma?“ zeptal se Goodyhay.

„Osmatřicet roků. Řekněte mi, kudy se podle vás dal.“

„Moment,“ odpověděl Goodyhay, ale pořád se nehýbal. „No dobrá,“ řekl pak. „Postarám se, abyste v neděli dostal svou desetidolarovku zpátky. Umíte vařit?“

329$

„Umím usmažit vajíčka a maso,“ odpověděl Mink.

„Dobrá. Uvařte snídani a já naložím auto. Pod’te.“ Ukázal mu, jak zapálit sporák, a odešel. Mink nalil do kávové konvice z minulého večera vodu, jak to dělával, dokud lógr neztratil veškerou vůni i barvu, nakrájel do kuthanu bůček, jak to dělával kdysi, poprášil ho moukou a rozklepl vejce na smažení, a pak chvíli stál, v ruce dveře, a hloubavě si prohlížel těžký revolver v pouzdře pod helmou a v duchu si říkal: Kdybych si ho moh na dva dni pučit, nepotřeboval bych žádnejch deset dolarů, a pak: Byl jsem bez vejstrahy oloupenej, ačkoliv jsem nic neudal, to mě přeci opravňuje, abych někoho oloupil zase já. Nehledě k tomu, že to potřebuju desetkrát, stokrát a tisíckrát zoufalejc,, než ten druhej potřebuje mejch hloupejch deset dolarů, a pak si, po pravdě řečeno klidně, řekl: Ne. Nikdá jsem nekrad. Tak hluboko jsem nikdá nekles a taky neklesnu.

Když přešel ke dveřím a zavolal na Goodyhaye, měl Goodyhay a ještě jeden člověk už náklaďák naložený neporušenými kusy stěn a rozebranými prkny. A tak jel Mink na náklaďáku, už zase po dálnici k Memphisu, a říkal si: Třeba dokonce pojedou přes Memphis. Škoda že nemám těch deset dolarů, ale pak toho nechal a jenom jel a poddával se pohybu, dokud náklaďák nezabočil na postranní cestu. Jeli kolem nebo už byli na nějaké velké usedlosti, na nějakém panství, plantáži — s širokými lány bavlníkových polí, ještě bílými, čekajícími na sběrače. Hned nato zahnuli na vozovou cestu vedoucí přes pole, po níž přijeli k močálovitému soutoku zarostlému vrbovím, kde stála další dodávka a další stoh rozebraných stěn a skupinka tří nebo čtyř chlapů, kteří se něčím nápadně podobali Goodyhayovi a řidiči jeho — jejich — náklaďáku. Čím nebo proč, to by byl nedokázal říct — a taky nad tím nešpekuloval: nevěnoval moc

330$

pozornosti ani další armádní blůze, ani provazu nataženému do čtyřúhelníku mezi zatlučenými kolíky, který vyznačoval rozměry toho, co chtěli postavit, ať už to bylo co bylo, a u kterého vyložili náklaďák, a Goodyhay řekl: „No dobrá. Vraťte se s Albertem pro další náklad.“

A tak jel tentokrát v kabině, zpátky k faře nebo co to bylo, kde s Albertem naložili náklaďák a vraceli se k soutoku, kde by už vzhledem k tomu, že tam pracuje tolik lidí — pakliže někdo z těch ostatních čtyř pracuje jen zpolovice tak rychle a tak usilovně jako Goodyhay — mohli mít jednu stěnu postavenou. Ale místo toho byl druhý náklaďák, Goodyhay i čtyřúhelník z kolíků a provazu pryč a u hromady dříví seděli jenom tři chlapi. „Co je?“ zeptal se Albert.

„No,“ odpověděl jeden z nich. „Někdo mu to halt rozmluvil.“

„Kdo?“ zeptal se Mink. „Co mu rozmluvil? Musím dál. Už jsem se stejně zpozdil.“

„Ten chlápek, co mu tady todle patří,“ odpověděl Albert. „Co nám dal dovolení tu kapli tady postavit. Jemu to nejspíš rozmluvil zase někdo jinej. Třeba banka, která na to má hypotéku. Třeba Legie.“

„Jaká legie?“ zeptal se.

„Americká. Ta, co se roku 1918 zastavila ve vývinu. Copak jste o ní neslyšel?“

„Kde je důstojnej pán Goodyhay?“ zeptal se Mink. „Musím dál.“

„Jak chcete,“ řekl Albert. „Na shledanou.“ A tak čekal. Když se vrátil druhý náklaďák, bylo už poledne. Jel rychle, ale Goodyhay z něj vyskočil, ještě než zastavil.

„No dobrá,“ řekl. „Tak nakládejte.“ A tak jeli znova po memphiské dálnici a uháněli stejně jako ty ostatní vozy, mezi nimiž pádili, aby se jim Goodyhay neztratil z dohledu, a Mink si říkal: Škoda že nemám těch deset

331$

dolarů, i jestli nedojedem ani tentokrát až do Memphisu. Nedojeli. Goodyhay odbočil a už se znovu rychleji, než by se byli odvážili, nebýt toho, že by se jim Goodyhay v prvním náklaďáku mohl ztratit, řítili kupředu neutěšenou krajinou, neboť sytě zelená Delta přešla do zvětralých jílovitých kopců, až přijeli do ještě neutěšenější končiny, a Goodyhay zastavil — byla to skládka, planina se změtí zrezivělých automobilových karoserií, kotlů a vyřazených strojů z čistíren bavlny a s cihlovým a betonovým rumem. Kolíky už byly znovu zatlučené a mezi nimi byl do čtyřúhelníku napjatý provaz. Goodyhay stál vedle svého náklaďáku, který je předtím vedl, máchal rukou a křičel: „No dobrá. Jsme tady. Poďme na to.“

A tak konečně došlo zase na vlastní práci. Jenže už bylo pozdě. Většina dne se už překulila a druhý den byla sobota, zbýval tedy jen jeden celý den. Ale Goodyhay ho vůbec nepustil ke slovu. „Neříkal jsem vám, že v neděli dostanete svejch deset dolarů? No tak.“ Ale tentokrát se nezeptal: „Doved byste uvařit večeři?“, jenom trhl dveřmi ledničky, otevřel ji, vyškubl z ní zakrvácený papír s masem na hamburgry a odešel z kuchyně. A Mink si vzpomněl, jak kdysi dávno vařil kdesi kaši, a tak si našel kukuřičnou krupici a vhodnou nádobu. Ten večer Goodyhay dveře nezamkl. Mink zmáčkl kliku, aby se o tom přesvědčil, pak si lehl a zase ležel klidně na zádech, ruce složené na prsou jako nebožtík, dokud ho Goodyhay neprobudil, aby šel smažit slaninu a vajíčka. Náklaďák už tam byl a tentokrát bylo na place tucet chlapů a už se začínalo rýsovat, jak ta kaple (jak tomu říkali) bude vypadat. Pracovalo se až do tmy a Mink pak řekl: „Dneska není zima a kromě toho se můžu přikrejt tadyhle lepenkou na střechu a začít za rozednění, než ostatní — „

332$

„V neděli nepracujem,“ řekl Goodyhay. Jedem. Jedem.“ Pak přišla neděle. Pršelo: řídké, vytrvalé mrholení počínajícího podzimu. Přijel pro ně jakýsi muž se svou ženou, tentokrát nikoliv s náklaďákem, nýbrž s osobním vozem, hodně ojetým a už trochu otřískaným. Znovu zabočili na křižovatku, tentokrát nikoliv do neutěšené, ale prostě prázdné krajiny, a jeli, až dorazili k nenatřené hranaté budově, jež v Minkovi vyvolala jakousi vzpomínku a připomněla mu něco z doby před osmatřiceti lety, než odjel do káznice: To je černošská škola, pomyslel si, když vystupoval mezi pět nebo šest dalších pocákaných a otřískaných osobních vozů a dodávek a k hloučku lidí, kteří tam čekali a z nichž bylo několik starších, ale z nichž většina byli chlapi a ženské v Goodyhayově věku nebo o něco mladší. Znovu měl pocit, že jsou jeden jako druhý, že jsou si podobní i něčím jiným než jen oblečením — těmi armádními blůzami, zelenými vojenskými pršiplášti a jednou polní čapkou, na níž bylo ještě znát, kde z ní byly odpárané důstojnické distinkce. Někdo u jeho lokte řekl: „Zdravíčko.“ Byl to Albert. Vtom Mink rozpoznal slečnu nebo paní Holcombovou, jíž tehdy pohrabal zahradu, a pak uviděl nějakou tlustou smutnou černošku — byla to nemladá ženská, která vypadala macatě, ale zároveň vychrtle. Zarazil se, ale ne že by se polekal: jenom zpozorněl.

„Vy berete i negry?“ zeptal se.

„Tuhle jsme vzali,“ odpověděl Albert. Goodyhay už byl ve stavení. Ostatní se v jakémsi chumlu sunuli pomalu ke dveřím. „Její syn to koupil zrovna tak jak syn ňáký bělošky, i když jeho jméno není na stejný straně pomníku jako jména ostatních. Vidíte támhletu ženskou v tom žlutým klobouku?“ Klobouk už byl špinavý, ale dosud rádoby honosný, a kabát, kdysi bílý, byl taky troš-

333$

ku rádoby honosný. Obličeji mezi kloboukem a kabátem mohlo být dvacet pět let, a pravděpodobně kdysi na dvacet pět let i vypadal, ale teď už byl pohublý, i když ne ještě docela ztrhaný. „Pravda,“ řekl Albert. „Ještě pořád vypadá kapku jako kurva, ale měl jste ji vidět vloni na jaře, když přišla z toho podniku v Catalpa Street. Její manžel velel pěší četě, když nás Japončíci hnali z Asie a my ustupovali všici pomíchaný — Australani, Angláni, Francouzi z Indočíny — a už jsme se nepokoušeli nic držet, jenom se vždycky po setmění pár lidí zakopalo na tak dlouho, než nás dohonili opozdilci, a druhej den jsme se dali znovu do pohybu, včetně těch, co byli zakopaný, pokavaď tam do bílýho dne eště ňáký zbyli. Jeho četa měla ten den hlídku, on byl v jedný díře a jeho družstvo bylo rozvinutý v rojnici, když vtom se připlazil jeden černoch s municí. Byl to nováček, víte. Jako ten negr. Bylo to prvně v jeho životě, co se dostal tak blízko k ňákýmu Japončíkovi.

A tak si to dovedete jistě představit: jste skrčenej ve smradlavý zapocený díře v zemi, uši a oči napnutý, jen vám v další minutě vypadnout z ďůlků jak kuličky, a všude před váma štěbetaj hlásky jak cvrčci v seně, jenže pak si uvědomíte, že to nejsou cvrčci, poněvadž za chvilánku začnou štěbetat anglicky: ,Vojáku, dneska večel umleš, vojáku, dneska večel umleš,‘ a ten negr si to přisype s pytlem ručních granátů a zásobníků do poloautomatickejch pušek a vy, poručík, mu řeknete, aby si vlez do díry, položíte mu prst na spoušť pušky a nakážete mu, aby tam zůstal, a sám se odplížíte podat hlášení veliteli stanoviště nebo něco.

Dovedete si to jistě představit. Člověk vydrží jen tolik a tolik. Neví, kdy ten moment nastane, ale znenadání je tady, a on ví, že tím končí, že už toho má dost, že už toho má plný zuby stejně jako každej druhej, že se o nic

334$

takovýho nikoho neprosil, a že si zkrátka nemůže pomoct. V tom je ta svízel, že člověk neví nic předem, že ho nic nevaruje, že mu nic neřekne, aby se na to duševně připravil. Zvlášť když je to za války. A napadne ho, že něco, co vydrží tak málo jako člověk, nemá ve válce co pohledávat, že jestli s těma válkama nehodlaj přestat, měli by vynalízt něco praktičtějšího, s čím by v nich bojovali. Zkrátka a dobře, když nastane druhý ráno, první světlo, skutálí se mezi nás jak ňákej přihranej basketbalovej míč první z uříznutejch hlav, s kterou se člověk večír před tím třeba rozdělil o plechovku mletýho hovězího. Jenomže tentokrát je to hlava toho černocha. A proč by taky ne? Dyť jste tomu negrovi, kterej výrost na arkansaský plantáži, vy, běloch, kterej jste nejenom poručík, ale ke všemu mluvíte po arkansasku, řek: ,Popadni tady tudle motyku nebo pušku, a zůstaň tady, dokavaď se nevrátím.’ A tak jakmile jsme zahnali Japončíky tak daleko, abysme mohli strávit další děn hromadným uhýbáním před jejich letadlama, co nás kropily z kulometů, zašel náš poručík za skládku krámů, co jsme sebou tahali a pokoušeli se je podpálit a rozdělat oheň — na džungli je legrační to, že se tam člověk furtumpryč potí, i za tmy, že je v jednom kuse vyprahlej jak troud a pil by, poněvadž tam není voda, ať si předem myslel co chtěl, a že když šloupne na osluněný místečko, naskáčou mu pliskejře, než si zapne košili. Až má dojem, že když upustí čutoru nebo bajonet či třeba jenom štrejchne podkůvkou na botě o kořen, vyskočí jiskra a podpálí celej kraj. Ale zkuste si v ní rozdělat oheň! Jen si zkuste něco spálit, a budete mrkat na drát. Zkrátka a dobře, ten poručík zašel za tu skládku, aby měl kousek soukromí, a strčil si hlaveň revolveru do pusy. Tak proč by tady nemohla bejt?“

To už byli všichni uvnitř — Mink poznal, že černoš-

335$

ský pach — pach chudoby, utajovaného strachu, trpělivosti a utrpení — stejně jako před těmi osmatřiceti lety vytrvává ještě dlouho po tom, co jsou místnosti prázdné, a že není velká naděje ho vypudit — a všichni (předpokládal, že si říkají sbor) šli husím pochodem k lavicím bez opěradel, ta ženská v žlutém klobouku do přední, ta tlustá černoška se usadila sama v zadní, a Goodyhay se postavil proti nim na druhém konci místnosti za prkno, položené přes dvě kozy, ruce nikoliv zaťaté: jenom sevřené v pěsti, položené na prkně, a stál, dokud všichni nezmlkli.

„No dobrá,“ začal Goodyhay. „Nikdo, kdo si myslí, že mu stačí sedět na zadní části těla a spása se na něj snese jako průtrž mračen nebo něco, mezi nás nepatří. Člověk musí vstát a rozběhnout se za ní sám, a pak ji popadnout za pačesy a držet a dokonce ji bránit, když je zapotřebí. A jestli ji nikde kolem sebe nevidí, tak ať si ňákou vynajde. Ať si vynajde spásu, kterou by mu On schválil, a pak ať si vyslouží právo chytit ji za pačesy, držet ji a rvát se o ni, když je zapotřebí, ale rozhodně ať ji drží, i kdyby se všichni čerti ženili a z nebes padaly trakače — „ ale vtom ho přerušil nějaký mužský hlas: „Řekni nám ještě jednou, jak to bylo, Joe. Prosím tě. Řekni nám ještě jednou, jak to bylo.“

„Co?“ zeptal se Goodyhay.

„Řekni nám ještě jednou, jak to bylo,“ opakoval onen muž. „Prosím tě.“

„Dyť jsem se o to pokoušel,“ odpověděl Goodyhay. „Všichni jste mě slyšeli. Jenže se to nedá vypovědít.“

„Ale dá,“ řekl ten muž. Nato se ozvaly i ženské hlasy: „Ale jo, Joe. Řekni nám ještě jednou, jak to bylo,“ a on, Mink, nepřestával pozorovat ty nikoli zaťaté, jenom sevřené ruce na prkně, ty studeně palčivé oči poustevníka — poustevníka z pátého století, který se

336$

u vchodu své mezopotámské jeskyně dívá do prázdna —, to tělo, nehybně strnulé, které jako by vynakládalo obrovské úsilí, aby uneslo nějakou tíhu.

„No dobrá,“ řekl Goodyhay. „Tak jsem tam ležel. Bylo mi dobře, všechno bylo v háji, a tak mi bylo dobře. Však víte, jak je člověku pod vodou, kdy jako by nic neváží, jenom leží a seshora k němu proniká světlo jak krz dřevěný rolety, který se mírně klepou a chvějou ve větříku a přitom nedělaj vůbec žádnej kravál. A tak jsem tam ležel a pozoroval, jak se mi samy od sebe vznášej ruce a jak na mě padaj stíny těch dřevěnejch rolet, jak se po nich mihaj a třepotaj, a jak mám i chodidla a nohy úplně beztížný a nikam nemusím pochodovat, dokonce ani nemusím dejchat, a nepotřebuju spát a nic: prostě mi je fajn. Když vtom najednou nade mnou stojí On. Vypadal jak každej jinej maník, co právě vylez z díry, možná kapku starší, jenomže neměl helmu, kastrol. Prostě tam stál vlasatej, kouřil cigaretu a i po něm přebíhal nahoru a dolů stín tý rolety. ,Nastoupit v řad, vojíne,’ povídá.

Já nemůžu,’ odpověděl jsem. Věděl jsem totiž, že dokaď budu ležet klidně, bude mi fajn, ale jakmile začnu pomejšlet na to, abych se pohnul, nebo se o to pokusím, zjistím, že nemůžu. A proč bych se měl doprkvantic hejbat? Bylo mi fajn. Měl jsem to odbytý. Měl jsem to za sebou. Měl jsem svůj kutlošek. Ať si ty posr..ci nahoře dělaj se svou posr..ou válkou, co chtěj.

,To byla první příležitost,’ povídá. ,Máš jenom tři. Ty, vzornej vojín, říkáš, že nemůžeš. U Cháteau Thierry a u St. Mihiel by ti u kumpanie říkali vzornej vojín. U Guadalcanalu se to taky ještě říká?’

,Jo,’ povídám.

,No dobrá, ty vzornej vojíne,’ povídá On. ,Nástup.‘ A tak jsem vstal. ,Pohov,’ povídá. ,Vidíš?‘ povídá pak.

337$

Já myslel, že nemůžu,’ povídám já. Já jsem nevěřil, že bych moh.“

Japaby ne,“ povídá On. Jináč bys nám byl na pendrek. Lidí, co věděj, že můžou, máme habaděj, poněvadž když věděj, že můžou, tak už nemusej. My potřebujem lidi, co si myslej, že nemůžou, ale pak to udělaj. Ty druhý nás nepotřebujou a my nepotřebujem je. A povím ti ještě něco: Takový my v jednotce ani nechcem, takový my ani neberem. Jen by se nám motali pod nohama. Když to jednomu nestojí za to, tak to nestojí za nic. Nemám pravdu?‘

,Ano, pane,’ povídám.

,Tam nahoře mi taky můžeš říkat Pane, když chceš,’ povídá. ,Žijeme ve svobodný zemi. Tam je nám to všem fuk. Už je ti dobře?‘

,Ano, pane,’ povídám.

,Zorr,‘ povídá On. A já jsem srazil kufry, bláto nebláto. ,Čelééém vzad!’ povídá. V životě jsem neviděl nikoho udělat čelem vzad perfektnějc. ,Pochodééé-m v chod!‘ povídá. A já jsem vykročil, ale On povídá: ,Zastavííí-t stát!‘ a tak jsem se zastavil. ,A jeho necháš ležet,’ povídá. Měl pravdu, já už zapomněl, že tam tiše leží, že už to má taky za sebou, jak zákon káže — ten zatrackanej prťous, co se, jak to takovýdle vždycky dělaj, akorát v tu pravou chvíli podělal, pustil kormidlo a snažil se vypařit, a tak celou tu zatrackanou šlamastyku zavinil. Měli jsme všichni z pekla kliku, že neměl na rameni žádnou posr..ou frčku, takže neměl možnost připravit o kejhák celou naši jednotku.

Já ho neunesu,’ povídám.

,To už je podruhý,‘ povídá. ,Už máš jen jednu příležitost. Nechceš jí využít a definitivně se toho splejt?‘

Já ho neunesu,’ povídám.

,Prima,’ povídá On. ,To je potřetí a naposled. Už ne—

338$

budeš muset nikdy říct, že něco nemůžeš. Jseš totiž zvláštní případ. Dali ti tři příležitosti. Ale dneska přídě příkaz, že teďkon už bude mít každej než jednu: ,Zvedni ho.‘ A tak jsem ho zvednul. ,Odchod,‘ povídá. A to je celý. Já jsem vám říkal, že to nejde vypovědít. Prostě jsem tam byl, ale vypovědít to neumím.“ Mink je všecky pozoroval, cizí, nejenom neusmířený, ale neusmiřitelný: ne že by se na ně díval svrchu, jenom čekal, a dokonce nijak netrpělivě, poněvadž i kdyby byl v té chvíli za toho nedělního dopoledne v těch deset nebo jedenáct či v kolik hodin v Memphisu, musel by stejně nějak protlouct dvacet čtyři hodiny, než by mohl přejít k dalšímu kroku. A tak je prostě pozoroval: ty dva postarší páry, samozřejmě manželské, na nichž bylo vidět, že to jsou farmáři, bezpochyby pachtýři, kteří tam přijeli z nějaké zadlužené bavlníkové plantáže, patřící bance nebo nějakému syndikátu, co na ní měl hypotéku, a kterým před třemi, čtyřmi nebo pěti lety odvedli syna, aby daleko daleko od domova přinesl svou oběť, a kteří už byli staří a byli tam taky cizí, kteří už byli příliš staří na podobné věci a kterým ty jejich skoupé, suché slzy, nebo spíš puchýře než slzy, nepřinášely útěchu. Když ta osamělá černoška v zadní lavici vstala a šla uličkou k tomu špinavému žlutému klobouku, který ta mladá ženská měla vmáčknutý do ohbí lokte jako nějaké dětsky zoufalé a nešťastné dítě, nikdo z bělochů se na ni kale nepodíval, ale všichni se na lavici sesedli, aby se mohla posadit k ní a dát jí ruku kolem ramen. Goodyhay stál dál, zavřené pěsti rukou opřené o prkno, chladně palčivé oči přivřené, a pak řekl naprosto stejně jako tehdy večer před třemi dny, když všichni tři klečeli na podlaze: „Spas nás, Ježíši, nás parchanty ubohý.“ Nato se podíval na Minka. „Vy tam,“ řekl. „Postavte se.“ A Mink se postavil. „Chce se dostat domů. Odpracoval

339$

si než jeden celej den, ale aby se dostal domů, potřebuje deset dolarů. Nebyl doma osmatřicet let. Potřebuje jich ještě devět. Co vy na to?“

„Nechte to na mně,“ řekl ten v důstojnické čapce. „Vyhrál jsem včera večír v kostkách čtyryatřicet dolarů. Já mu z nich těch deset dám.“

„Řek jsem devět,“ odpověděl Goodyhay. „Jeden dolar dostane. Dejte mu desítku a já vám jeden vrátím. Říká, že se musí prvně dostat do Memphisu. Jede tam večír někdo z vás?“

„Já,“ odpověděl někdo další.

„Dobrá,“ řekl Goodyhay. „Chce někdo zpívat?“

A tak uviděl po těch letech Memphis za okolností, které byly pro člověka, jenž ho tak dlouho neviděl, nejpříznivější, jedinečné. Jak dlouho ho neviděl, to si dovedl vypočítat. Když se oženil, bylo mu dvacet. Před svatbou vyždímal, vydoloval z jinak neplacené práce, kterou dělal na nájemní farmě příbuzného, co ho jakožto sirotka vychovával, tolik, aby mohl zajet třikrát do memphiského nevěstince. Poslední cestu podnikl v roce, kdy se ženil. Když jel do Parchmanu, bylo mu šestadvacet. Dvacet šest dolarů bez dvaceti dolarů je šest dolarů. V Parchmanu byl osmatřicet let. Šest dolarů a osmatřicet dolarů je čtyřiačtyřicet dolarů, takže uviděl Memphis nejen po čtyřiačtyřiceti letech, ale dokonce za nejpříhodnějších okolností, za jakých ho mohl vidět, v noci, kdy temnou zemi nalevo i napravo i před ním zdobil svit nazdařbůh rozházených neónů, které ještě nikdy předtím neviděl, a v dálce nízko na obzoru byla vidět zlověstná záře vlastního velkoměsta. Seděl na kraji sedátka jako dítě, malý skoro jako dítě, a upíral oči kupředu, zatímco vůz uháněl, splývaje s třpytnými body ostatních pádících vozů směřujících kupředu, jako by je to vzdálené velkoměsto, ke kterému směřovaly,

340$

přitahovalo čím dál rychleji nebo je do sebe vsakovalo. Najednou se zprava vyřítil vlak, táhnoucí za sebou dlouhou šňůru osvětlených svítících okýnek, rychlý a pomíjivý jako sen. Mink si uvědomil, že se tu všechno sbíhá jak špice obrovského tmavého kola položeného na náboji, po nichž v hustých přímočarých šicích uhánějí jak mravenci automobily, jako by celá ta země posetá briliantovými a rubínovými světly spěchala, vrhala se kupředu a byla vsakována tou září nízko nad obzorem, představující jakousi obludnou, děsivou, nepředstavitelnou radost či rozkoš.

Pak se i sbíhající silnice vyšňořily kulatými světly, velkými a zavěšenými vysoko ve stromech jak krocani na hřadu. „Řekněte mi, až budem blízko,“ poprosil.

„Blízko čeho?“ zeptal se řidič.

„Memphisu.“

„Tohle už je Memphis,“ odpověděl řidič. „Už jsme kilometr za městským obvodem.“ A Mink si uvědomil, že kdyby šel pěšky, sám, a neměl by se koho zeptat, a nikdo by mu to neřekl, začaly by mu ty nejhorší starosti, teprve až by se dostal do Memphisu. Poněvadž to město, které měl z té doby před čtyřiačtyřiceti lety v paměti, už neexistovalo. A tak si pomyslel: Byl jsem moc dlouho pryč. Když člověk musí vyřídit něco takovýho jako já, a je sám, a má k tomu než to málo, co mám já, a navíc má před sebou ještě sto třicet kilometrů, tak si prostě nemůže dovolit bejt tak dlouho pryč, jako jsem byl já. Tehdy by ho byl svezl někdo z Francouzova Zátočí na voze nebo by třeba byli jeli dva či tři na tažném mulovi do Jeffersonu s pytlem kukuřice za vydluženým sedlem, nechali si muly v ohradě za Obchodním hotelem a dali negrovi čtvrťák, aby je krmil, než přijedou zpátky, na nádraží by nasedli na vlak a na křižovatce přestoupili na ten, co jezdí do centra Memphisu, kde je nádraží skoro uprostřed města.

341$

Ale teď bylo všechno jiné: i kdyby měl tolik zbytečných peněz, aby je mohl utrácet jen za to, že se sveze, většina vlaků, jak mu před čtyřmi dny řekli, byla stejně zrušena, přestala jezdit. Ty vlaky prý vystřídaly autobusy, ale on za celé ty čtyři dny neviděl nic, co by se podobalo nádraží, kde by si mohl na nějaký ten autobus koupit lístek a nasednout do něj. A pokud jde o okraj Memphisu, odkud by tehdy před čtyřiačtyřiceti lety došel do města za hodinu, byli podle toho řidiče už víc než kilometr za ním, a přitom ještě z Memphisu neviděli víc než tu záři na nebi. I když už je doslova v Memphisu, má zřejmě k cíli, který má v paměti a ke kterému míří, ještě stejně daleko, jako je od Varnerova krámu do Jeffersonu. Nebýt toho, že ho tam dovezlo auto toho řidiče, který zhruba ví, kam se Mink potřebuje dostat, byl by možná musel těch deset dolarů utratit za jídlo, poněvadž než by se dostal ke krámu, kde si může koupit revolver, bloudil by po Memphisu.

Auto už bylo vklíněné do ubíhající řady ostatních vozů, které blikaly, blýskaly a zářily barevnými světly. Po pravdě řečeno zářilo a žhnulo, světélkovalo a hemžilo se nesčíslnými barvami a hlučelo všelijakými zvuky celé vůkolí: zničehonic přelítl tu noc tam nahoře shluk blikajících zelených, červených a bílých světel. Mink poznal, vytušil, co to je, ale z opatrnosti se nezeptal, a jen si řekl, jen se okřikl: Nezapomínej! Nezapomínej, ze se ti nic nestane, jen nesmí nikdo zjistit, že to neznáš.

Ale už byli v končinách, v nichž poznával město. Okamžik jenom stálo, třpytilo se a semknuté se tyčilo až nad hvězdy. Pak ho pohltilo. Najednou se jakoby střemhlav sneslo dolů a tu svou nesmírnou betonovou masu a tíhu na něj vydýchlo, až mu vyrazilo dech a oh musel lapat po vzduchu. Pak poznal, čím to je. Město nikdy nespí, pomyslel si. Nespalo tak dlouho, že už za—

342$

pomnělo, jak se spí, a nemá čas se ani na chvíli zastavit a znova se to naučit; vůz uvězněný v té uvězněné mase se vždycky odplazil o kousek dál, pak zastavil a zase se odplazil o kousek dál, podle toho, jak mu velela blikající, měnící se barevná světla, jaká bývala na železnicích, ale za chvíli se vymanil a mohl zastavit.

„Tady stavěj autobusy,“ řekl řidič. „Sem jste chtěl, ne?“

„To už mi stačí,“ odpověděl.

„Odsaď jezděj autobusy všudy. Mám tam s váma zajít a zjistit, jak je to s vaším?“

„Tisícerý díky,“ odpověděl. „To už mi stačí.“

„Tak teda na shledanou,“ řekl řidič.

„Mockrát vám děkuju,“ odpověděl. „Na shledanou.“ A opravdu, konečně byl na autobusovém nádraží, jenomže kdyby šel dovnitř, třeba by podle některého z těch nových zákonů, o nichž se dověděl v Parchmanu — zákonů, že člověk nesmí řezat prkna ani zarážet hřebíky, dokud nezaplatí sdružení, co mu k tomu dá svolení, a dokonce ani nemůže na vlastním pozemku pěstovat bavlnu, dokud mu vláda neřekne, že smí —, musel nasednout na první autobus, co bude odjíždět, ať jede kam chce. A tak měl před sebou zbytek noci, vlastně takřka celou, poněvadž bylo ještě brzo. Ale to bude jenom dvanáct hodin a po tu dobu se může proměnit v další z těch anonymních, nezřetelných tváří, které se kolem něho pod tou barevnou září, vzrušené, veselé i truchlivé, mačkají a spěchají a hemží. Nato se něco stalo. Město, kroužící, nepostižitelné a závrať vyvolávající, se bez jakékoli výstrahy zatočilo, zavířilo, pak stejně náhle zabrzdilo, znovu znehybnělo a on nejenom věděl přesně, kde je, ale i jak strávit těch dvanáct hodin. Až se změní světla, musí přejít ulici, nechat se obalit a pohltit tou mačkanicí, jakmile budou jednou na druhé

343$

straně, může se z ní vyprostit a jít dál. A už tam byl: říkalo se tomu Konfederační park — prostranství, které křižovaly cestičky a květinové záhony, přesně jak to měl v paměti, s řadou laviček u kamenné zídky s výklenky, v nichž dřepěla stará železná děla z občanské války a za nimiž člověk tušil a cítil řeku, k níž se před těmi čtyřia-, pěta-nebo šestačtyřiceti lety, když utratil večer předtím polovinu peněz v nevěstinci a druhou polovinu měl schovanou na další noc, po níž mu nezbude nic než zpáteční lístek do Jeffersonu, chodíval dívat na parníky.

Nábřeží v přístavu jimi bývalo vroubené a měly jména jako Stacker Lee, Ozark Belle a Crescent Queen. Připluly z takových dálek, jako je Cairo a New Orleans, a setkávaly se a míjely, zatímco je pozoroval. Na nábřeží rachotily povozy tažené koňmi a muly a zpívali tam lodníci, kteří po lodních můstcích dopravovali sem či tam žoky bavlny, stroje v klecích a jiné náklady a bedny, a lavičky podél strmého břehu byly plné lidí, kteří je stejně jako on pozorovali. Ale v téhle chvíli byly lavičky prázdné, a když došel až ke kamenné zídce mezi stará děla, nebylo tam nic než rozlehlá prázdná říční hláď, jen mokrý temný chlad, dující, vanoucí přes rozlehlou prázdnou řeku, takže si honem začal zapínat bavlněný svetr, který měl přes bavlněnou košili. Nikde se neozýval ani hlásek: jenom ten nepřestajný, neusínající šepot velkoměsta za jeho zády, a nikde ani stín pohybu kromě drobnohledných automobilů plazících se po mostě o kus dál po proudu, jež spěchaly, i ony přitahovány k tomu neutuchajícímu, tím neutuchajícím vášnivým a vzrušeným šepotem, dědictvím toho, do čeho kdysi zřejmě zabloudil a kde se potuloval i on a co opustil a zradil, poněvadž musel být tak dlouho pryč. A byla mu zima, přestože se schoval za jedno staré

344$

dělo, které páchlo studeným, věkovitým železem, zachumlaný do hrubých bavlněných modráků, jež byly příliš nové, takže ještě nepřevzaly tvary jeho těla, nepřiléhaly k němu, a proto nehřály. Zanedlouho tam bude příliš velká zima, přestože tam bude klid a ticho, v kterých by mohl strávit zbytek těch dvanácti hodin. Ale už předtím si vzpomněl na to druhé místo, říkali mu Soudní náměstí, kde by ho před chladem od řeky chránily vysoké budovy, ovšem za předpokladu, že ještě chvíli vyčká, až lidi, co tam možná sedí na lavičkách, přepadne ospalost a oni půjdou domů.

A tak se otočil zpátky k té záři a k tomu šepotu, k tomu rezonantnímu betonovému šumu, jenž sice ještě nespal, ale v němž už jako ve stoupajícím slábnoucím kouři nebo páře byla jakási vyčerpanost, takže to, co z něho zbývalo, se už vznášelo jen vysoko mezi římsami a karnýsy. Ojedinělé automobily, co kolem něho tu a tam projely, jako by prchaly ve strachu, před osaměním, osamělé, přestože se blýskaly barevnými světly. Bylo tam tepleji. A po chvíli dostal za pravdu: Nebyl tam už nikdo než on. Lehl si na lavičku, která mu vyhovovala, a když přitáhl kolena a zachumlal si je do zapnutého svetru, nevypadal o nic větší než dítě a o nic méně osiřelý, opuštěný. Jenže pak mu — to už uplynula nějaká ta chvíle, nějaký ten čas, valná část času, protože už byla studená a prázdná noc — zabušilo na chodidla něco tvrdého. Policajt. Poznal to i po těch čtyřiačtyřiceti letech, přestože tam bylo tolik věcí nových a jiných.

„Zatracený Mississippi,“ řekl strážník. „Chci říct, kde tady bydlíte? To jako nemáte kde spát? Víte, kde je nádraží? Běžte si tam. Tam vás nechaj za padesát centů vyspat. Běžte.“ Ani se nepohnul. Pravda, vypadal osiřelý, opuštěný, ale o nic víc politováníhodný než škorpión. „Jo ták, vy jste ke všemu švorc? Nate.“ Byl to půldolar.

345$

„A už běžte. Mazejte. Budu tady stát a dívat se, dokavaď mi nezmizíte z očí.“

„Tisícerý díky,“ řekl. Půldolar. Tak tohle je ta další stránka nových zákonů, co mezitím vydali. Teď si vzpomněl, že i o tom slyšel v Parchmanu. Říkalo se tomu podpora nebo výpomoc: ta vláda, co vám na jedné straně nedovolí na vašem vlastním pozemku pěstovat bavlnu, vzápětí otočí jak na čtyráku a dá vám postel nebo jídlo či dokonce hotové peníze, stačí odpřísáhnout, že nemáte žádný majetek, nebo to dokázat tím, že dáte svůj barák, pozemek či dokonce vůz a spřežení připsat ženě nebo dětem či kterémukoli příbuznému, na kterého se můžete spolehnout, kterému můžete důvěřovat, věřit. A kdoví? Jestli ceny starších revolverů stouply stejně jako ceny všeho ostatního, třeba ho právě těch padesát centů navíc vytrhne, i když se už neobjeví žádný další policajt.

Ale objevil se ještě jeden. To už byl Mink na nádraží. To se aspoň nezměnilo: tatáž dutě se rozléhající rotunda, kterou procházel od jeffersonského vlaku v těch třech případech, kdy byl v Memphisu — v tom prvním nezapomenutelném (už si to vypočetl: naposledy tam byl před čtyřiačtyřiceti lety a poprvé to je o tři dolary víc, takže to bylo před čtyřiceti sedmi lety) s naskrblenou hrstičkou těžce, trpce získaných dolarů a se svým mentorem a vůdcem, jenž mu řekl o těch domech v Memphisu, které mají nejenom ten jediný účel, ale jsou plné bělošek, z nichž může mít každou, pakliže má peníze: jeho zkušenosti sestávaly do té doby z horečnatých neplánovaných epizod, stejně náhlých, jako je zvracení, a nevyžadovaly větší přípravu než jedním trhnutím rozepnout knoflíky a pak se sehnout k zaprášenému býlí u cesty nebo k řádku bavlny, kde ležela a čekala takřka neviditelná nemytá mladá černoška. Ale

346$

v Memphisu to bylo jiné: tam s průvodcem vystoupil z vlaku a šel s ním do ulice, kde leželo v odevzdání na zádech celé město, aby ho do sebe pojalo jako do náruče, jako do objetí, v kapse ho pálil skrovňoučký štůsek bankovek, které vyždímal, vydobyl mezi jednotlivými žněmi prací na stěhovavých pilách nebo za celé měsíce za pluhem na nesmiřitelném najatém tálku, ten jeho nuzný podíl, kvůli němuž se musel s otcem hrdlit pokaždé, kdy se chtěl zmocnit aspoň nikláku. Bylo tam teplo a takřka prázdno, ale tenhle policajt s ním škubl a probudil ho, než si Mink stačil uvědomit, že usíná. Policajt sice nebyl v uniformě, ale Mink věděl, že existují i takoví.

„Povídám, na kterej vlak čekáte?“ zeptal se.

„Já nečekám na vlak,“ odpověděl.

„No dobrá,“ pokračoval policajt. „Tak vypadněte. Běžte domů.“

A nato stejně jako ten první dodal: „Vy nemáte kde spát? No to se nedá nic dělat, zato máte odkaď vypadnout, ať už pudete do postele nebo ne. Tak šup! Sypte!“ a pak, protože se Mink nehýbal: „Sypte, povídám. Nač čekáte?“

„Na ten půldolar,“ odpověděl.

„Nač?“ opáčil policajt. „Na jakej — No ne, ty jeden —“A tak se pohnul, rychle se otočil a už uhýbal, ne větší než kluk, kterého by tak velký člověk, jako byl ten policajt, v tak velkém městě těžko chytal. Neutíkal: šel, jen tak rychle, aby na něj policajt nedosáhl, ale aby neměl ani důvod na něj křičet, a tak prošel rotundou na ulici a na policajta, který zůstal stát ve dveřích a vykřikl za ním: „A ať vás tady už nenachytám!“ se ani neohlídl.

Už se čím dál víc orientoval. V ulici, která křižuje tuhle, je další nádraží, ale tam by to dopadlo stejně. Ti policajti na nádraží, kteří nosí obyčejné šaty jako každý

347$

druhý, nepodlíhají zřejmě zákonům o podporách a výpomocích. Kromě toho se už noc blížila svému konci. Cítil to. A tak prostě šlapal, ale přitom se příliš nevzdaloval, poněvadž věděl, kde je; a tu a tam se v některé prázdné postranní ulici nebo uličce zastavil a posadil se na nějakém prahu nebo za hromadou popelnic či nádob na odpadky, ale zase se vždycky probudil, dřív než přišel na to, že usnul. Pak znovu vykročil do města, které bylo — či aspoň ta čtvrť — tiché a prázdné a které patřilo povýtce jemu, a s tím někdejším úžasem, který neztratil nic ze své užaslosti, přestože byl skoro stejně starý jako on, si říkal: Člověk dokáže přestát všechno, hlavně když vydrží jít a jít.

Pak nastal den, ale ne že by se probudilo město. Město vůbec nespalo, nevracelo se do viditelnosti, jenom znovu odhalovalo ty bledé, nevyspalé, vycmrdlé tváře, jež spěchaly, zarmoucené i veselé, za obrovskými, nepředstavitelnými rozkošemi. Věděl přesně, kde je. Na tomhle chodníku mohly být ještě jeho šlápoty z dob před čtyřiačtyřiceti lety, a tak poprvé po pěti dnech, co vyšel ráno z brány Parchmanu, pocítil jistotu a připadal si nezranitelný a nedotknutelný. Teď bych moh utratit i celej dolar a v ničem by mi to nezabránilo, říkal si v malém špinavém krámě, kde už kmitalo několik černochů a kde byl zřejmě vedoucím nebo tam aspoň obsluhoval zákazníky jakýsi mladý černoch. Třeba mu ten krám dokonce patří. Třeba v těch nových zákonech dokonce stojí, že negr může být majitelem krámu, a vtom si vzpomněl na něco dalšího z těch dob před osmatřiceti lety.

„Zvířátkový keksy,“ řekl. Byl už totiž na místě. Už ho nemohlo nic ohrozit, nic se ho nemohlo dotknout nebo ho poškodit. „Podražily trvám taky aspoň o deset nebo patnáct centů, že jo?“ a podíval se na malou krabičku,

348$

pomalovanou jako cirkusová maringotka a zdobenou zvířátky jak nějaký heraldický znak.

„Deset centů,“ odpověděl černoch.

„O deset centů víc než kolik?“ opáčil.

„Stojej deset centů,“ řekl černoch. „Chcete je nebo ne?“

„Vemu si dvě krabičky,“ odpověděl. A pak znovu šlapal, spěchal, protože už svítilo slunce, mezi tím hemžením, a přitom pojídal malinkatý vanilkový zvěřinec. Měl spousty času, poněvadž už ho nemohlo nejenom nic ohrozit, ale poněvadž už dokonce přesně věděl, kde je. Stačilo by otočit hlavu (i když ji neotočil) a uviděl by ulici, uviděl by doslova průčelí domu (v němž jeho mladší dcera dělala bordelmamá, ale to nevěděl a pravděpodobně by dceru ani nepoznal), do kterého tenkrát před sedmačtyřiceti lety vešel se svým mentorem a v kterém na něj čekalo zářivé objetí žen, jež měly nejenom stejně lepé tvary a poskytovaly člověku to co Helena, Eva a Lilith, ale byly stejně jako ony bělošky, a v kterém tenkrát v posteli veřejné ženštiny řekl ne nejenom krušným divokým letům svého krušného jalového života, nýbrž i smrti.

Výkladní skříň se nezměnila: totéž neumyté sklo za drátěným mřížovím, za nímž byla tatáž unavená bendža, ozdobné hodiny a podnosy s bižuterií. „Chtěl bych si koupit revolver,“ řekl jednomu ze dvou mužů za pultem, kteří měli tváře modré jako piráti.

„Máte povolení?“ zeptal se muž.

„Povolení?“ opáčil. „Chci si jenom koupit revolver. Řekli mi, že je prodáváte. Peníze mám.“

„Kdo vám řek, že prodáváme revolvery?“ zeptal se muž.

„Třeba si ho nechce koupit, ale jenom vyzvednout,“ řekl druhý muž.

349$

„Aha,“ odpověděl první. „To je jiná. Jakej revolver si chcete vyzvednout, tatíku?“

„Cože?“ opáčil.

„Kolik máte peněz?“ zeptal se první. Mink vytáhl z laclu modráků složené noviny, vyndal z nich desetidolarovku a rozložil ji. „To je všechno, co máte?“

„Ukažte mi ten revolver,“ řekl.

„Za deset dolarů žádnej revolver nekoupíte, dědo,“ řekl první. „Heleďte se. Zkuste ještě další kapsy.“

„Počkej,“ řekl druhý. „Třeba by si vyzvednul některej z mý soukromý zásoby.“ Sehnul se a sáhl pod pult.

„To je nápad,“ řekl první. „Když bude z tvý soukromý zásoby, tak na něj nepotřebuje povolení.“ Druhý se vztyčil a položil něco na pult. Mink se na to klidně zadíval.

„Vypadá jako želva,“ řekl. A taky vypadal: byl tuponosý, s krátkou hlavní a bachratým bubínkem a celý zrezivělý, a s tou zahnutou pažbičkou a plochým hadím kohoutkem se skutečně podobal fosilnímu pozůstatku nějaké malé předdiluviální želvy.

„Co to povídáte?“ řekl první. „To je pravej špeciální buldok pro detektivy, jednačtyřicítka, nejlepší obrana, jakou můžete mít. Chcete ho přeci na obranu, ne? Poněvadž jestli ho chcete na něco jinýho, jestli s ním chcete jet do Arkansasu a obírat a střílet s ním lidi, tak se to nebude policii zamlouvat. Za to vás strčej do chládku i v Arkansasu. Takový věci nemůžete provádět ani dole v Missippi.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Mink. „Na obranu.“ Položil bankovku na pult, vzal revolver, zlomil ho a podržel si hlaveň proti světlu. „Je uvnitř špinavej,“ řekl.

„Ale vidět krz něj je, ne?“ řekl první. „Nemyslíte, že kule jednačtyřicítka projde každou dírou, krz kterou je vidět?“ Mink spustil revolver a už ho vlastně zase zavíral, ale vtom si všiml, že bankovka zmizela.

350$

„Počkejte,“ řekl.

„Jistě, jistě,“ odpověděl první a dal bankovku zpátky na pult. „Dejte mi ten revolver. Za deset dolarů si nemůžete vyzvednout ani tendle revolver.”

„A kolik byste chtěl?“

„Kolik máte?“

„Už jenom tři. Musím se dostat domů do Jeffersonu.“

„To se ví, musí se dostat domů,“ řekl druhý. „Dej mu ho za jedenáct. Nejsme zloději.“

„Není nabitej,“ řekl.

„Za rohem na Hlavní je krám, tam si můžete koupit nábojů do jednačtyřicítky, kolik chcete, krabice je za čtyři dolary,“ řekl první.

„Já nemám čtyry dolary,“ odpověděl. „Zbydou mi než dva. A musím se dostat domů do — „

„Co by dělal s celou krabicí jen kvůli sebeobraně?“ řekl druhý. „Já vám povím co. Dám vám za další dolar dva ze svejch soukromejch zásob.“

„Musím mít aspoň jeden náboj na vyzkoušení,“ řekl. „Ledaže se mi za něj zaručíte.“

„My po vás taky nechcem, abyste se nám zaručil, že s ním nikoho nepřepadnete ani nepicnete,“ řekl první.

„Ale no tak, musí si ho přeci vyzkoušet,“ řekl druhý. „Dej mu ještě jeden náboj za — čtvrťák byste ještě moh postrádat, ne? Tydle náboje do jednačtyřicítek se špatně sháněj, víte?“

„Nestačil by desetník?“ zeptal se. „Musím se ještě dostat domů.“

„Ale no tak,“ řekl druhý. „Dej mu ten revolver a tři náboje za dvanáct dolarů deset. Musí se dostat domů. Přece bys nebyl takovej gauner, abys vzal na hůl někoho, kdo se chce dostat domů.“

A tak bylo všechno v pořádku. Vyšel do plné, dřímotné sluneční záře začínajícího podzimu, do nespícího,

351$

vášnivého velkoměsta. Už bylo všechno v pořádku. Stačilo mu dostat se do Jeffersonu, a ten byl jenom sto třicet kilometrů odtamtud.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Když přijel Charles Mallison v září 1945 domů, byl v Jeffersonu nový Snopes. Charlesovo letadlo bylo sestřeleno („samozřejmě,“ dodával vždycky Charles, když o tom vykládal), ale nezřítilo se. Pilotem byl Plexisklo. Plex. Jmenoval se vlastně Harold Baddrington, ale byl posedlý celofánem, kterému říkal plexisklo, a ta posedlost se takřka rovnala fóbii. Prostý pohled nebo i jen představa nového balíčku cigaret, nové košile či kapesníku, které si teď člověk musel kupovat v obalu jako v neviditelné neprostupné kukle, ho dokázala uvrhnout do stavu nakažlivého, takřka hysterického třeštění, do jakého upadali, jak toho byl Charles svědkem, někteří civilisté, zvlášť ti kolem padesátky, při představě Němců nebo Japonců. Měl — Plex — plán, jak pomocí celofánu vyhrát válku: místo bomb by sedmnáctky a čtyřiapadesátky, britské lancastery a blenheimy házely balíčky tabáku, nových košil a spodního prádla, uzavřené hermeticky z továrny, a jak by Němci stáli ve frontě a čekali, až se dostanou k lizu, bylo by je možno ve velkém kropit z letadel nebo by je mohly dokonce bez jediného výstřelu zajímat paradesantní jednotky.

Dokonce ani neseskočili padákem, Plexovi se podařilo s tím jedním motorem nádherné přistání. Svízel byla v tom, že si k tomu vybral farmu, kterou si to ráno německá patrola zvolila k nácviku nějakého nového

352$

úkonu nebo k čemu, co jim právě ti nahoře nařídili, a tak se celá osádka ocitla takřka okamžitě v zajateckém táboře u Limbourgu, z kterého se takřka vzápětí vyklubalo nejnebezpečnější místo, v jakém se kdo z nich za války ocitl. Byl vedle seřaďovacího nádraží, které Britské královské letectvo pravidelně každou středu v noci bombardovalo z výšky asi dvanácti nebo patnácti metrů. A tak strávili vždycky šest dnů sledováním, jak se kalendář neúprosně plazí ke středě, kdy pravidelně jak hodiny propuklo pandemonium výbuchů, dopadajících bomb a dorážejících štěkajících motorů aeroplánů, vzduch byl plný světlometů, střel z kulometu a hvízdajících střepin protiletadlových granátů a celé baráky se krčily pod kavalci nebo pod čímkoli, co by o pár centimetrů zesílilo jejich kryt, ať už byl jakýkoli, a všichni pociťovali horečnatou touhu, potřebu, impuls vylítnout ze dveří, začít máchat rukama a volat nahoru do toho pekla: „Hej, kluci! Prokristapána, mějte slitování! To jsme my! To jsme my!“ Kdyby to byl film nebo román, a ne válka, říkal Charles, tak by byli utekli. Ale nevěděl o nikom a neznal nikoho, kdo by byl utekl z opravdovského, autentického zajateckého lágru, a tak museli čekat, až budou normálně jako každý jiný osvobozeni, a teprve pak se mohli vrátit domů, kde Charles zjistil, že v Jeffersonu je další Snopes.

Ale aspoň zůstali — jako Jefferson — na svém. V tomtéž létě totiž, v roce 1945, kdy Jefferson získal toho nového Snopese, zlikvidoval Ratliff Clarence. Ne že by ho zastřelil nebo něco podobného: jenom ho zlikvidoval jakožto složku toho, co Charlesův strejček Gavin nazýval konstantním strachem a hrůzou Jeffersonu před Snopesy, anebo, jak by se dalo říct, uhýbáním před Snopesy. Došlo k tomu při kampani, která končila srpnovými primárkami. Charles přijel domů až za měsíc

353$

nato a na pikniku, kde k tomu došlo a kde byl Clarence Snopes doslova potřen na hlavu v závodu do Kongresu, který (ten závod) se měl konat až teprve příští rok, protože šlo o volby celostátní, nebyl vlastně ani strejček Gavin. To měl Charles na mysli, když říkal, že to bylo Ratliffovo dílo. Když si strejček Gavin vzal na paškál Ratliffa a uhodil na něj: „No dobrá. Co se to tam tenkrát ten den vlastně stalo?“, byl Charles právě u strejčka Gavina v kanceláři.

Senátor Clarence Egglestone Snopes, jehož jméno všichni američtí svobodomyslní yoknapatawphští běloši, kteří měli právo i povinnost chodit k urnám a udělat svůj křížek pokaždé, kdy jim starý Varner řekl, že ho mají udělat, vyslovovali „Clance“, byl pár prvních let po tom, co ho starý Varner vysvětil nebo odvelel — v každém případě přemístil — do horní sněmovny zákonodárného sboru v Jacksonu, jenom senátor Clarence Snopes, který na sebe právě začínal trochu nabírat (jako mladík i jako mladý muž býval mohutný jak hora, i když poměrně pevný, a přestože neohrabaný, byl pohyblivý, ale pak mu z té sedavé duševní práce jednoho ze zvolených otců, ochránců a mentorů parlamentních zájmů Yoknapatawphského okresu začal červenat nos, pod očima se mu začly dělat pytlíky a opasek trošku vydouvat), a jednoho horkého červencového dne uprostřed let dvacátých, kdy nikdo jiný z Jeffersonu a vůbec z celého Yoknapatawphského okresu, pokud mu ještě nebylo šedesát, nechodil v kabátě, se objevil na náměstí v bílém plátěném obleku s černým hedvábným nákrčníkem a Jefferson si buď těsně před nebo těsně po či možná současně se svým překvapením nebo šokem, s nímž ho zaznamenal, uvědomil, že se teď podpisuje senátor C. E. Snopes a Charlesův strejček řekl: „Kde se vzalo to E?“ a Ratliff odpověděl:

354$

„Třeba ho spolu s tím bílým svatebním kvádrem sebral někde na cestě, když projížděl Memphisem do Jacksonu cestou do práce nebo z práce. A proč by ne? Copak nemá zvolenej senátor zákonodárnýho sboru svý osobní práva stejně jako každej obyčejnej svobodnej volič?“

Ale Charles byl toho názoru, že Clarence tím všechny vyvedl trošku z rovnováhy, jako šampión v boxu svého protivníka, kterého ještě vlastně nezasáhl jediným pořádným úderem. A tak když se dověděli, že jejich osobní Cincinnatus už není C., nýbrž senátor Egglestone Snopes, přijali to bez reptání. Charlesův strejček Gavin jenom poznamenal: „Egglestone? Proč Egglestone?“ a Ratliff jenom poznamenal:

„Proč by ne?“ a strejček Gavin na to jenom poznamenal:

„Jistěže, proč by ne?“ A tak když se to C jednoho dne vrátilo, ani to nezaznamenali. Teď to byl senátor C. Egglestone Snopes, s neoddiskutovatelným panděrem, s pytlíky pod očima a se spodním rtem debatéra naběhlým od řečnění. Clarence totiž řečnil všude a kdekoliv, při shánění finančních prostředků, v dámských klubech, v každém městě a při každé příležitosti, kde se vyskytlo publikum, které nemohlo utéct, a strejček Gavin i Ratliff si už v době, kdy byl Charles ještě v Německu v zajateckém táboře, uvědomili, že Clarence hodlá kandidovat do Kongresu ve Washingtonu a že starý Will Varner by se mohl přičinit, aby byl zvolen — ten Clarence Snopes, jenž stoupal výš a výš, od osobního konstábla, kterého si Varner ve svém osobním druhém újezdu sám jmenoval, přes inspektora újezdu a pak k zástupci okresu v Jacksonu, jímž byl z celého okresu zvolen právě on zásluhou starého Willa a jeho lichvářských schopností na všech stranách vydírat. A teď

355$

v roce 1945 měl být zásluhou Varnerů, kteří se sčuchli dohromady a čachrovali s volebními hlasy v celém kongresionálním okrsku, popostrčen přímo do sněmovny reprezentantů v samém Washingtonu, kde by ve spárech nikoli jen nějakého obyčejného Willa Varnera z okolí nebo z okresu, nýbrž nějakého Willa Varnera vpravdě celonárodní, či dokonce mezinárodní velikosti, nebyl ve své činnosti ničím omezován, pakliže proti tomu někdo něco včas nepodnikne. Tak to vypadalo až do toho červencového dne, kdy se pořádal piknik u Varnerova mlýna, kde podle zvyku a tradice nejenom místní kandidáti na okresní a státní úřady, nýbrž i regionální a okrskoví kandidáti na úřady celonárodní, jako například Clarence Snopes, mívali první výkop, i když vlastní volby měly být až v příštím roce. Ale Clarence se nejenom neobjevil na řečnické tribuně, aby oznámil, že bude kandidovat, ale dokonce zmizel z pikniku, ještě než se začal podávat oběd. A druhý den se po okrese rozletěla zvěst, že se nejenom rozhodl nekandidovat do Kongresu, ale že se dokonce chce, až skončí jeho nynější období ve státním senátě, vzdát veškeré veřejné činnosti.

A tak Charlesova strejčka Gavina vlastně ani tak nezajímalo, co se stalo s Clarencem, jako spíš co se stalo se starým Willem Varnerem. Ať už byl totiž Clarence potřen v závodu do Kongresu čímkoli, nepostihne to jeho, nýbrž starého Willa, o Clarence tady po pravdě řečeno vůbec nešlo, ten byl totiž každému lhostejný, stejně jako je člověku lhostejný roubík dynamitu, dokud někdo nezapálí doutnák. Jinak byl pro každého jenom hromádka pilin a umaštěný papír, které by ani pořádně nehořely, kdyby je někdo podpálil. Byl samozřejmě bezzásadový a nemorální, ale sám, bez ruky či bez inteligence, která by ho vedla, napovídala mu a dávala

356$

mu rozhřešení, by byl padl za oběť komukoli, poněvadž měl jedině slepý instinkt sadisty a šejdíře, a pokud byl sám, byl vlastně nebezpečný jenom lidem, nad nimiž stál morálně a intelektuálně, a to nemohl být z populace celého širého světa nikdo jiný než nějaký další Snopes, a z celé snopesovské populace to mohl být jenom jeden, a sice jeho nejmladší bratr — sedmnáctiletý Doris, hromotluk, který se Clarencovi podobal nejenom svými rozměry a postavou, nýbrž i tou dětinskou mentalitou a morálními zásadami rosomáka; jediný rozdíl mezi nimi byl v tom, že Dorise ještě nikdo do žádného státního zákonodárného sboru nezvolil. Kdysi na konci dvacátých let poslal Byron Snopes, který oloupil banku plukovníka Sartorise a utekl do Texasu, domů na dobírku čtyři děti, které byly napůl Snopesové a napůl Indiáni z kmene Apačů, a Clarence, jenž trávil léto mezi dvěma zasedáními zákonodárného sboru doma, využíval jejich poroby ke svým kanadským žertíkům. Jenomže už byl senátor státu, a tak musel trošku dbát, aby si před lidmi zachoval určitou důstojnost, ne kvůli svým voličům, ale poněvadž ani on nebyl zdaleka takový hlupák, aby si zahrával s amour propre starého Willa Varnera. A tak ty žertíky s těmi čtyřmi indiánskými dětmi jenom vymýšlel a prováděl je jeho bratr Doris, až nakonec ty čtyři indiánské děti nachytaly Dorise samotného v zemi nikoho, zajaly ho, přivázaly v lese ke kůlu a dokonce už rozdělaly ohýnek, ale pak někdo zaslechl jeho křik, ještě včas tam dorazil a zachránil ho.

Clarencovi tehdy už ovšem táhlo na třicítku a byl už státní senátor: jeho dráha začala dávno předtím, už v jeho osmnácti nebo devatenácti letech, ve Varnerově krámě, kde vedl a ujařmoval (byl mohutný a silný a podle Ratliffa se rád pral, ovšem za předpokladu, že měl dostatečnou převahu, pokud šlo o tělesné rozměry)

357$

tlupy bratranců a nohsledů, kteří se rvali, pili, hráli hazard, tloukli černochy a byli postrachem ženských a děvčat z celého okolí Francouzova Zátočí, až to (jak vykládal Ratliff) starého Varnera rozzlobilo a namíchlo, a tak nařídil místnímu smírčímu soudu, aby jmenoval Clarence jeho konstáblem, a tím ho odstranil z veřejného kolbiště. V tomhle úřadě našly Clarencův život, existence a osud konečně svou náplň — jako raketa v okamžiku, kdy je odpálená.

Jeho vzestup nebyl ovšem tak rychlý, rozhodně ne hned z počátku. Nebo možná ani ne tak jeho vzestup, jako se spíš tak rychle neprojevil, neukázal v pravém světle. Ze začátku to takřka působilo dojmem, jako by se jenom rozhlížel, orientoval, zjišťoval, kde to vlastně je, a teprve pak s jakousi udivenou nevěřícností uviděl perspektivy, jež se před ním otvírají. Ze začátku to byl jenom údiv, ale pak se ho nad těmi neomezenými možnostmi, o nichž mu předtím nikdo neřekl, zmocnilo nadšení. Ze začátku se totiž dokonce choval slušně, ze začátku si každý myslel, že když se choval tak neslýchané v dobách, kdy za sebou neměl nic než jednomyslnost své staré nevázané smečky, bude se, až za sebou bude mít neohrozitelný majestát zákona organizovaného á la Will Varner, chovat dvojnásob neslýchané. Ale on jim vytřel zrak. Stal se z něj šampión a obhájce občanské morálky a veřejného pořádku ve Francouzově Zátočí. Prvních pár černochů, co se mu připletli do cesty při uplatňování jeho nové úřední pravomoci, si to ovšem odskákalo. Ale najednou bylo i v tom týrání černochů něco neosobního. Než se převtělil v boha, tloukl se svou bandou černochy ze zásady. Ne že by je mlátili jako jednotlivé černochy nebo že by dokonce proti nim, jak se vyjádřil Charlesův strejček Gavin, vedli válku jakožto proti představitelům rasy, jež je jim cizí, poněvadž

358$

jinak vypadá, a proto je pro ně per se nepřítel, nýbrž (Charlesův strejček Gavin prohlásil, že to Clarence a jeho banda nevědí, protože si to neodvažují přiznat) poněvadž se té cizí rasy báli. Báli se jí, nikoliv protože je černá, ale protože je — ty černochy — dohnali k tomu, aby dokázali víc s méně a s horším, pakliže chtěli v bělošském ekonomickém systému přežít — aby při farmaření i při jiné práci dokázali víc s méně nářadím a s horším nářadím, aby se spokojovali s menším přepychem, aby se udrželi naživu při menším plýtvání — a tím jim ukázali, jak bělošský ekonomický systém, založený na plýtvání hmotnými statky, ohrožovat. Ale tohle teď přestalo. Když teď Clarence zpracovával nějakého černocha svým pendrekem nebo pažbou pistole, kterou už nosil z moci úřední, byla v tom jakási nezúčastněnost, jako by ho nezajímalo, že ten člověk má černou pleť, a dokonce ani to, že má lidské tělo, pouze do jaké míry lze člověka v mezích zákona zranit, pouze jako pokusný králík nebo morče, na němž se chce přesvědčit či si vyzkoušet, ověřit nebo na němž možná jenom den ze dne zkoumá, jak daleko vlastně sahá jeho úřední pravomoc a zákonná imunita a jak je tělesně silný, nebo spíš jestli mu s tím nezadržitelným tokem času neubývají síly.

Nebyli to totiž vždycky černoši. Po pravdě řečeno jedna z prvních obětí Clarencova nového postavení byl jeho poručík, jeho zástupce z bývalé bandy. V tomhle případě se Clarence zachoval pokud možno ještě nelidštěji, neboť ten chlap se s ním pokoušel smlouvat na základě jejich bývalého vztahu a minulosti. Působilo to dojmem, jako by byl Clarence do svého bývalého přirozeného, normálního instinktu a sklonů k násilí a tělesnému týrání schválně vnesl jakousi nepodplatitelnost a bezúhonnost; jako by si je byl — tu nepodplatitelnost

359$

a bezúhonnost — musel vypůjčit na tak vysoký úrok, že je musí hájit do posledního dechu. Zkrátka a dobře se změnil. A lidi — jak prohlásil Charlesův strejček Gavin — se začali okamžitě domnívat, že ten nový stav vytrvá navěky, po zbytek jeho života, poněvadž než se povznesl mezi ctnostné, tak si taky všichni mysleli, že se změnit nemůže. A věřili tomu, i když zjistili — nebyly to jenom zvěsti, Clarence se tím sám chlubil a chvástal —, že se stal členem Ku-klux-klanu, který byl v okrese založen (daleko se nedostal a dlouho nevydržel; nebýt Clarence, byl by se neudržel vůbec) a do kterého ho přijali, poněvadž ho mohli potřebovat nebo, jak to vyjádřil strejček Gavin, poněvadž nejspíš v celém širém světě neexistoval způsob, jak by mu zabránili ve vstupu, hlavně proto, že to bylo něco podle jeho gusta a on zase podle jejich. Tohle všechno se událo před tím, než se stal konstáblem ve Francouzově Zátočí. Bylo to jeho panické vykročení, aby se tak řeklo, první metál zaznamenaný veřejností, poměrně ještě neškodný, poněvadž i Ku-klux-klan měl tolik rozumu, aby se o Clarence nějak moc neopíral. Byl (Clarence) jenom další poslušné číslo, bojůvkář — to, co se za několik roků nato rozumělo pod slovem „pistolník“ —, ale pak přišel den, kdy ho podrážděný a rozhořčený Will Varner povýšil na konstábla a do roka se šuškalo, že je důstojníkem místního klavernu nebo jak se tomu říkalo. A za další rok už byl místní drak nebo orel: starý Varner ho ustavil strážcem veřejného pořádku a Clarence sám sebe prohlásil za arbitra mravů veřejnosti.

Teprve tehdy nejspíš konečně rozpoznal celý rozsah a nádheru svých stoupajících vyhlídek: s nevěřícím údivem — a kdoví? možná dokonce s pokorou, že k tomu byl vyvolen právě on, že toho byl shledán hodným právě on — nad tou zřejmě neomezenou šíří, nad tím ne—

360$

ohraničeným polem působnosti pro své sklony a nadání: nejenom k tomu, jak tlouct lidi, jak do nich bušit, až padnou do bezvědomí a podrobí se, ale i jak z nich těžit; nejenom k tomu, jak používat jejich nevyčerpatelných řad jako munice, jak jich využívat jako prasat nebo ovcí, ale i jak z nich týt, jak je zapřahat, aby táhli jak muli nebo voli a přitom jedním okem neustále šilhali po další brázdě, která se bude vyorávat druhý den nebo příští rok, jak využívat nejenom jejich oprávnění udělat křížek, kdykoli a kdekoli jim to starý Varner nařídí, nýbrž i jejich sklonů k vášni, hrabivosti stejně jako jejich ustrašenosti — jako by se byl zabýval politikou odjakživa, a nikoli teprve několik málo let ve funkci konstábla z Balíkova. A při tom všem se řídil, jak tvrdil Charlesův strejček Gavin, jen neomylným instinktem, neměl žádného preceptora a žádný příklad. Bylo to totiž ještě před tím, než se Huey Long povznesl tak vysoko, že ukázal jejich mississippskému senátorovi Bilbovi, co člověk bez zábran a s trochou drzosti a kuráže dokáže.

A tak když Clarence oznámil, že kandiduje do státního zákonodárného sboru, věděli — okres —, že nebude potřebovat žádný jiný volební program než jméno strejčka Billyho Varnera. Po pravdě řečeno dospěli okamžitě k názoru, že Clarencova kandidatura nebyl vůbec jeho nápad, ale nápad strejčka Billyho, jehož podráždění už prostě dosáhlo takového stupně, že chce mít Clarence úplně z očí. Jenže se mýlili, Clarence volební program měl. A v tom okamžiku někteří z nich, několik málo z nich, jako například Charlesův strejček Gavin a Ratliff, spolu s několika dalšími, z řad mládeže, například s Charlesem (tehdy mu bylo teprve osm nebo deset let), kteří ty dva poslouchali — nebo aspoň (jako například Charles) poslouchat museli —, zjistili, že by se

361$

ho měli bát, že by se před ním měli třást a být ve střehu. Vyhlásil totiž vlastní volební program, program, jaký by se nikdo, kdo nemá jeho amorální troufalost, neodvážil vyhlásit, poněvadž z něj v očích jeho voličů udělal odpadlíka; ten nepatrný počet hlasů, které rozhodly o jeho vítězství, nejenom nepocházel ze zdrojů, jež spadaly do sféry autokracie Willy Varnera, ale pocházel dokonce od lidí, kteří by za každých jiných okolností dali ve volbách přednost kterémukoli jinému příslušníku lidského pokolení: vystoupil totiž (Clarence) veřejně proti Ku-klux-klanu. Až do dne, kdy oznámil, že kandiduje, byl místní orel, drak nebo jak ty tituly zní — nebo si to aspoň okres myslel. Ale najednou se stal jeho smrtelným nepřítelem a zřejmě po okrese pronášel volební projevy, jako by ten úřad chtěl získat jen tak mimochodem a jako by jeho pravým posláním bylo draka zničit, a pak ten závod vyhrál zásluhou nepatrné většiny hlasů, jež pocházely především z Jeffersonu — hlasů učitelů, mladých, akademicky vzdělaných lidí, žen z domácnosti —, gramotných, nevinných liberálů, kteří věřili, že slušnost, právo a svoboda přežijí prostě proto, že oni sami jsou slušní a spravedliví, a kteří až do chvíle, kdy jim k tomu Clarence poskytl příležitost, nebyli politicky jednotní, a dokonce se ani vždycky neobtěžovali jít k urnám, dokud jim konečně to, čeho se báli a co nenáviděli, nezplodilo šampióna. A tak jel do Jacksonu nikoli jako vítězný kandidát na politický úřad, ale jako paladin oddaný vznešené věci, a vkročil (jak prohlásil Charlesův strejček Gavin) do posvátných síní zákonodárného sboru obklopen aurou neposkvrněnosti Bílého rytíře a zároveň aurou zděšení a zmatku lidí svého druhu, lidí, z jejichž středu se jaksi vymkl a jež zavrhl. Ku-klux-klan v Yoknapatawphském okrese totiž doslova zničil: jeden bývalý člen se o tom vyjádřil takhle: „Safraporte,

362$

když nedokážem vyhrát nad hrstkou učitelů, redaktorů a superintendentů nedělní školy, jak bysme krucinál mohli doufat, že vyhrajem nad celým pokolením negrů, katolíků a židů?“

A tak ten úřad získal. Udělal kariéru, jak by řekla Charlesova generace. Po příští dva roky až do dalších voleb se neměl čeho bát a mohl se rozhlížet a jako horolezec na římse zkoumat, kam šlápnout dál. Jako alpinista, jak se o tom vyjádřil Charlesův strejček Gavin. Až na to, že horolezec nešplhá jen proto, aby se dostal na vrcholek. Ten se pokouší horu zlízt, i když ví, že ji nikdy nezleze. Ten šplhá prostě proto, že mu vědomí, že mezi ním a jeho zkázou stojí jen jeho osobní kuráž, vůle a odvaha, přináší osobní uspokojení a klid, kdežto Clarence ani neví, že je to hora, poněvadž se nemůže zřítit, jenom ho může někdo shodit, a jestli si někdo myslí, že je tak silný nebo pohotový, aby ho dokázal shodit, tak ať si to jen zkusí.

A tak si okres ze začátku myslel, že Clarence je prostě zticha a jenom pozoruje a poslouchá, aby se naučil pravidlům své nové živnosti. Nevěděli, že se vlastně učí, jak rozpoznávat příležitosti, jež se mu naskýtají; a že v tom pokračuje, i když už konečně začal mluvit, pronášet ve sněmovně řeči, v očích těch naivních neviňátek, která přidala ten nepatrný počet svých hlasů, jejichž zásluhou byl zvolen s těsnou převahou, ještě pořád ten Bílý rytíř, který v Yoknapatawphském okrese zlikvidoval bigotnost a nesnášenlivost. Ostatní z okresu si už dávno uvědomili, že z jeho kázání srší stejná nenávist k černochům, ke katolíkům a k židům jako z dogmat organizace, kterou zlikvidoval, aby se dostal tam, kde je. Když se objevily Stříbrné košile, byl Clarence jedním z prvních Mississippanů, co se k nim přidali, a přidal se k nim, jak prohlásil Charlesův strejček Gavin,

363$

nikoli kvůli zásadám, jež vyznávaly, ale poněvadž pravděpodobně dospěl k názoru, že to bude trvalejší organizace než nějaký Klan, který rozhodoval jenom v okrese a který on sám zlikvidoval. V té době byl už totiž jeho kurs zřejmý: přidat se ke všemu, k čemukoli, k jakékoli organizaci, k níž patří lidské bytosti, které může k něčemu dokopat nebo které může ovládat, držet v patřičných mezích tím, že využije jejich náboženství nebo vlasteneckých emocí nebo prostě jejich hrabivosti, jejich hladu po politickém korytu. Narodil se jako příslušník baptistické církve ve Francouzově Zátočí. Teď přešel do sboru v Jacksonu, kde (to už bylo po jeho druhém zvolení) učil v nedělní škole. V tomtéž létě se okres doslechl, že uvažuje o tom, že se na nějakou dobu vzdá svého postavení v zákonodárném shromáždění a zavojákuje si v armádě nebo ve válečném námořnictvu, aby se dostal do Americké legie.

Měl zkrátka zelenou. Dělal kariéru. Charles by byl prohlásil, že „rozdělil okres“, jenže slovo „rozdělil“ by napovídalo, že je tu jakási rovnováha či aspoň že se kláda ještě pohupuje, i když její lehčí konec neodvolatelně visí ve vzduchu. Ale pokud jde o Clarence a Yoknapatawphský okres, ten tenčí konec klády se už vůbec nepohupoval, nýbrž trčel ve vzduchu jako ve vyhnanství a jeho pohyby byly už stejně neslyšitelné jako randál, který někdo dělá ve vzduchoprázdnu. Pohltil (Clarence) celý okres jak velryba nebo sova a stejně jako sova zbytky skládající se z kostí a z chlupů, jež nepotřeboval, vyvrhl na ten neškodný konec klády ve vzduchu — tu hrstku k záhubě odsouzených gramotných neviňátek, špatně placených vzdělaných, liberálních běloruček, které ho zvolily do mississippského senátu, poněvadž se domnívaly, že zlikvidoval Ku-klux-klan, spolu s tou menší hrstkou ostatních naivních lidí, jako byl Charle-364$

sův strejček Gavin a Ratliff, kteří ho tenkrát volili jako menší ze dvou zel, poněvadž vystoupil proti Klanu, a kteří byli odsouzeni ještě neodvolatelněji k záhubě, poněvadž ti učitelé ze škol, učitelé hudby i ta ostatní vzdělaná neviňátka a běloručky, co uměli nazpamět projevy prezidenta Roosevelta, byli ochotni vždycky znovu uvěřit, že čest, spravedlnost a slušnost přetrvají, jen protože oni sami jsou čestní, spravedliví a slušní, kdežto Charlesův strejček Gavin a Ratliff tomu nikdy nevěřili a nikdy neuvěří.

Clarence je ovšem nezničil. Na to jich nebylo dost. Bylo jich po pravdě řečeno tak málo, že jim i nadále rok co rok klidně posílal en gros vyráběné vánoční pohledy, o nichž se tvrdilo, že je dostává od firmy, které pomáhá každoročně získávat zakázku na automobilové poznávací značky. Pokud jde o ostatní voliče z okresu, ti jenom čekali, až Clarence označí, kde chce mít ten křížek, který ho zvolí do každého úřadu, jakého se mu zachce, včetně toho nejvyššího, o němž se okres — včetně (aspoň dočasně) toho typu naivních lidí, jako byl Charlesův strejček Gavin — domníval, že je Clarencovým cílem: do úřadu guvernéra státu. V té době dominoval na obzoru ambic každého mississippského politika Huey Long. Okresu tudíž připadalo přirozené, že si z něj vzal příklad i jejich vlastní politik. I když Clarence vydával stejně jako Long bojový pokřik Pusťte bohatým žilou, jako by ho byl vynalezl sám, i Charlesův strejček Gavin a Ratliff dosud věřili, že nemá na mušce nic vyššího než guvernérovu rezidenci. Třebaže v tom údobí 1930—1935 neměl stát Mississippi žádné vyložené boháče, jimž by se dalo pustit žilou — žádný průmysl, žádnou naftu, žádný zemní plyn, který by stál za řeč —, představa, že by se někomu, kdo má peníze, daly ty peníze vzít, neboť si je nezaslouží o nic víc než oni,

365$

poněvadž není o nic inteligentnější ani pilnější, jenom měl prostě víc štěstí, hrála do noty každému nájemnímu farmáři i pachtýři s volebním právem, a to nejenom v Yoknapatawphském okresu, ale v celém Mississippi. Clarence by byl mohl být zvolen mississippským guvernérem, i kdyby jeho volební program hlásal, že se má pustit žilou boháčům v Louisianě nebo v Alabamě, či když na to přijde, třeba v Mainu nebo Oregonu.

A tak zděšení té malé ztracené buňky nenapravitelných puristů Charlesova strejčka a Ratliffa nad zvěstí, že Clarence na okamžik zauvažoval, že převezme v Mississippi Americkou legii, nebylo ještě nic ve srovnání se zděšením, jaké se jich zmocnilo před třemi lety, kdy seznali (Charles sám u toho nebyl, to už byl pryč z Yoknapatawphského okresu, na výcviku na svůj desetiměsíční pobyt v německém zajateckém táboře), že nejmocnější politická složka ve státě, složka, která zaručeně dovede svého člověka na místo guvernéra, nabídla Clarencovi kandidaturu na úřad guvernérova náměstka, a že Clarence odmítl. Neudal žádný důvod, ale taky nemusel, vždyť celý okres — nejenom ta malá buňka Charlesova strejčka, ale všichni — věděl, kam Clarence míří, co je a co odjakživa bylo jeho ctižádostí: Washington, Kongres. Hrůza se zmocnila jenom těch katakomb za bestiariem, všichni ostatní triumfovali a jásali: ti všichni se svezli na Clarencových šosech k nějakému (poměrně) bezvýznamnému korýtku v Jacksonu a teď viděli jasnou cestu k tomu nesmírnému, neomezenému korytu ve Washingtonu.

A nebylo to jenom zděšení a hrůza, nýbrž panický strach a třas před člověkem, který využíval Ku-klux-klanu, dokud ho potřeboval, a pak, když ho už nepotřeboval, využil jejich nevinnosti k tomu, aby ho vyřídil, před tím člověkem, který využíval baptistické církve,

366$

dokud si myslel, že mu může prospět, který využíval Úřadu pro nouzové práce, Úřadu pro pomoc národu, Úřadu pro zemědělskou reformu, Správy veřejných prací a všech ostatních organizací, jež vznikaly na základě snů či nadějí, že by lidi v době krize a strachu nemuseli tolik trpět, anebo pakliže musí, že by aspoň měli trpět všichni stejně; před tím člověkem, který byl pro nebo proti podle toho, jakým směrem vál politický vítr, a který se na konci třicátých let otočil proti straně, jež ty organizace zplodila, a rozezvučel svým hlasem posvátné síně, v nichž se aspoň příležitostně rozléhaly hlasy státníků a humanitářů, a v hlase měl plno rasové, náboženské a ekonomické nesnášenlivosti (kdysi bylo nejsilnějším heslem jeho politického vyznání pouštět žilou bohatým, teď byla nejzvučnějším heslem hrozba odborů), mezi kterým a Kongresem nestálo nic než ta hrstka neviňátek, která byla dosud s to věřit, že se zlo dá vykořenit jen proto, že je to zlo, a kterých se Clarence nebál ani tolik, aby jim přestal posílat ty laciné vánoční pohlednice.

„Ti nebudou stačit,“ prohlásil tenkrát Charlesův strejček, „poněvadž ti v naší zemi nikdy na nic nestačí, ani kdyby se znásobili deseti tisíci. On by jim totiž znova vytřel zrak.“

„Možná,“ odpověděl Ratliff (tohle všechno vykládal Charlesovi jeho strejček v září, když se Charles vrátil domů a už bylo po všem a Clarence, poněvadž se byl nucen vzdát závodu, ať už ho k tomu přimělo cokoliv, byl vyřízený. Rozmluva Charlesova strejčka a Ratliffa se odbývala v dubnu před tím). „Potřebovali by, aby se mezi dneškem a sedmnáctým srpnem aspoň na den nebo na dva vrátila domů mládež. Škoda že lidi, co začali tudle válku a odvedli všecky mladý voliče, neměli tolika rozumu, aby s ní chvíli počkali, než se podaří

367$

zabránit Clarencovi v tom, aby se dostal do Kongresu, že jo?

„Potřebovali by?“ zeptal se Charlesův strejček. „Koho tím myslíte?“

„Copak jste právě neřek, že starý lidi, jako jste vy a já, nemůžou s Clarencem nic udělat, jen složit ruce do klína a trudit se?“ odpověděl Ratliff.

„Vždyť taky nic jiného dělat nemůžem,“ odpověděl Charlesův strejček. „Ne že by nás nebylo dost. Však to byli lidi vašeho a mého věku i generace, kdo se zasloužil o to, aby to došlo tak daleko, jak to je. Jenže pro nás už je pozdě. My už nic nezmůžem. Možná proto, že se prostě bojíme vystrčit znovu hlavu. Nebo jestli se nebojíme, tak se aspoň stydíme. Ne: ne že bychom se báli — jsme prostě moc staří. Dejme tomu unavení, příliš unavení, než abychom měli strach z prohry. Nenávidět zlo nestačí. Se zlem se — se zlem musí někdo něco udělat. Jenomže to už bude muset být někdo jiný a těch jiných tady nebude dost, ani kdyby toho Japončíci nechali do srpnových primárek. My už to totiž nebudeme.“

„Třeba ne,“ odpověděl Ratliff. Charlesův strejček měl pravdu. Ale možná že měl pravdu i Ratliff. Jeden z prvních z okrsku, kdo oznámil, že se přihlásil k závodu a chce Clarencovi konkurovat, patřil k těm jiným strejčka Gavina — muž z opačného konce okrsku, který nebyl starší než Charles: jenom — jak se Charles vyjádřil — statečnější. Oznámil, že kandiduje do Kongresu, dokonce ještě dřív než Clarence. Volby měly být až v příštím roce, v roce 1946, takže Clarence měl spousty času. Dělal to ovšem vždycky tak, vždycky si počkal, až to oznámí ten druhý kandidát nebo kandidáti, a prozradí, nebo aspoň naznačí, jaký bude jejich volební program. A taky poučil Yoknapatawphský okres proč: že když čeká, až bude poslední, nemusí si žádný volební pro-368$

gram vymýšlet, poněvadž do té doby se mu jeho hlavní, jeho nejnebezpečnější protivník o program postará. A stejně tak využil i tohohle, využil jeho chrabrosti jakožto zbraně, kterou ho chtěl potřít.

Jmenoval se Devries. Yoknapatawphský okres o něm do roku 1941 neslyšel. Zato od toho roku ano. V roce 1940 byl ve svém výcvikovém ročníku pro záložní důstojníky na univerzitě primus, absolvoval s hodností důstojníka a do Nového roku 1942 už byl za mořem.

V roce 1943, kdy byl povolán zpátky do Spojených států, aby figuroval při upisování válečných půjček, už byl major a měl (podle Charlese) tolik stužek, že by se z nich dala uvázat mašlička motýlka. Získal je v boji jako velitel černošské pěchoty, neboť jakýsi hlaváč teoretik z osobního oddělení ho přidělil k černošským jednotkám, pravděpodobně v domnění, že jakožto Jižan bude nepochybně „rozumět černochům. A Devries jim nepochybně právě proto (jak se Charles domníval) velel dobře: jako Jižan totiž věděl, že si žádný běloch s černochy nerozumí a nikdy neporozumí, pokud je bude dohánět k tomu, aby byli v první řadě černoši a teprve pak lidi, poněvadž tohle — tahle neprorazitelná dělící zeď — je jejich jediná ochrana a obrana, pakliže mají přežít. Možná že neuměl prodávat válečné půjčky. Rozhodně do toho nevkládal příliš elánu. Tradovalo se totiž, že takřka dřív, než si jeho rodina uvědomila, že je doma, byl už zase na cestě zpátky do války, a když se z ní vrátil podruhé, v roce 1944, byl už plukovník, měl místo nohy protézu a chyběla mu už jenom poslední stužka, a když byl na cestě do Washingtonu, kde měl tu poslední, tu nejvyšší dostat, vyšla najevo historka, že když zakončil své druhé období v první linii a měl se vrátit domů, připíchl mu generál k jeho poslední medaili ještě jednu, ale on ji místo toho hodil do svého vojen-369$

ského kufru, oblíkl se znova do bojového dresu a nedal jim pokoj, dokud mu nedovolili vrátit se na frontu potřetí, a že jednou večer předal velení zbytku svého pluku svému zástupci a sám ještě s jedním černošským seržantem a s jednou spojkou se doplížil k místu, kde nepřátelská dělostřelecká palba držela v pasti zbytky druhého praporu, a poslal je se spojkou jakožto s vůdcem zpátky a s tím seržantem odrážel jejich útok tak dlouho, dokud nebyli ti maníci mimo nebezpečí, a když pak odnášel seržanta zpátky, tak to koupil i on, ale pak se k němu doplazil jeden obrovitý černoch z Arkansasu, zemědělský nádeník, sebral oba a donesl je za čáru, a když se Devries probral z narkózy, měl jen jednu nohu, ale tak dlouho otravoval lidi, až mu tam poslali toho nádeníka, a pak donutil ošetřovatele, aby z jeho kufru vydoloval tu medaili, a tomu nádeníkovi řekl: „Nazvedni mě, ty kolohnáte,“ a tu medaili mu připíchl.

Tohle byl Clarencův protikandidát při volbách do Kongresu. To znamená, že i kdyby armáda neměla nikoho jiného, o kom by experti mohli předpokládat, že rozumí černochům, nedokázal by se Devries (podle Charlese) tak jako tak s tou jednou nohou prořečnit na frontu ještě jednou. Takže teď mohl přesvědčovat už jen civilisty, aby ho někam poslali, a jediné místo, na jaké Devries připadl, byl zřejmě Kongres. Možná (to všechno podle Charlese) že by někdo, kdo nebyl tak nerozumný, aby šel dvakrát dobrovolně do jedné a té samé války, v sobě nebyl našel odvahu postavit se tomu vysezenému právu Clarence Snopese. I kdyby to totiž byli zařídili líp, praktičtěji: buď tak, aby se rok 1944 odehrál v roce 1943, nebo tak, aby se volby odložily, nebo aby toho Japonci v roce 1945 nechali dřív a všichni kriplové z volebního okrsku se dostali zpátky domů včas, ještě pořád by jich nebylo dost a Devriesovi by

370$

nakonec zbyli jenom dědici těch nezkoordinovaných politických neviňátek, co byla tak naivní, že si myslela, že demagogie, bigotnost a nesnášenlivost musí vymizet, nemůžou nevymizet, a taky vymizí, jen protože to je demagogie, bigotnost a nesnášenlivost, a co jich Clarence před takovými dvaceti lety využil a pak je odhodil. Charlesův strejček Gavin řekl Ratliffovi:

„Budou vždycky na omylu. Mají za to, že bojujou proti Clarencovi Snopesovi. Ale nebojujou. Nestojí proti žádnému jedinci, dokonce ani proti žádné situaci: roztloukají si hlavu o jeden ze základních kamenů našeho národního charakteru. To znamená o premisu, že politika a politický úřad nejsou a nikdy nebudou cestou ani prostředkem, pomocí nichž si můžem mírumilovně, důstojně, čestně a ničím neohrožováni vládnout, ale národním útočištěm pro naše budižkničemy, kteří neuspěli v žádném jiném povolání, jímž by mohli vydělat na živobytí pro sebe a pro svou rodinu. A které musíme proto živit, šatit a poskytovat jim přístřeší z vlastních kapes a prostředků, z vlastních peněženek. Nejjistější způsob, jak být v Americe zvolen do nějakého úřadu, je zplodit sedm nebo osm dětí, a pak přijít na pile o ruku nebo o nohu: tyhle dvě věci — ten bezohledný optimismus, co zplodil těch sedm nebo osm dětí, které neuživím ničím jiným než prací na pile, a ta neuvěřitelná nešikovnost, jež dopustí, aby se má ruka nebo noha ocitla v dosahu řezající pily — by měly každého samy o sobě zbavit veškeré důvěry veřejnosti. Na tohohle si nepřijdou. Bude zvolen do Kongresu z toho prostého důvodu, že kdyby zvolen nebyl, nemohl by dělat nic jiného, zač by mu kdokoli na světě dával v sobotu večer výplatu. Starý Will Varner ani to jeho scuknuté snopesovské příbuzenstvo a pokrevenstvo nemají naprosto v úmyslu poskytovat Snopesovi po zbytek jeho života stravu a přístřeší. Uvidíte.“

371$

Zdálo se, že bude mít pravdu. Nastal květen, už byl takřka čas zahájit politickou sezónu. A protože to Němci položili, měla to být po čtyřech letech zase jednou sezóna dobrá. Ale Clarence dosud výslovně nepotvrdil, že bude kandidovat. Každý samozřejmě věděl proč. Jenom nikdo nemohl přijít na to, jak chce ve svém volebním programu využít Devriesovy vojenské minulosti. Přesněji řečeno, jak hodlá využít jeho vojenské slávy k tomu, aby ho pobil jako kandidáta do Kongresu. A když se to konečně začínalo rýsovat, Yoknapatawphský okres — aspoň určitá jeho část — zjistil o Clarencovi, s kterým žil ve vší nevinnosti přes dvacet let, něco, co o něm ještě nevěděl. A sice, jak je jeho talent k sjednocování normální — dalo by se říct jinak neškodné — lidské nízkosti a talent k tomu, jak ji dostat k urnám, vlastně nebezpečný. Tentokrát totiž dohnal ty, jejichž šampiónem se měl stát, k tomu, že za ním přišli a doslova ho museli prosit, aby se jejich šampiónem stal. Museli ho nejenom prosit, aby se stal jejich rytířem, ale dokonce si museli vymyslet nebo aspoň určit, ve jménu které jejich posvátné věci má bojovat.

Jednoho dne v květnu nebo na začátku června (jak vykládal Charlesovi strejček Gavin) se zničehonic celý kraj dověděl, že Clarence nejenom nebude kandidovat do Kongresu, ale že se chce úplně stáhnout z veřejného života. Nebylo to žádné obvyklé veřejné prohlášení, spíš se to tiše ve voličském stádu starého Willa Varnera, které chodilo za Clarencem k urnám už pětadvacet let, špitalo od ovečky k ovečce. Prohlásil to mírně, jak vykládal Charlesův strejček Gavin, a dokonce trošku smutně, s jakýmsi mírným údivem, že to není lidem jasné.

„Ale vždyť už jsem starý,“ řekl (bylo mu přes čtyřicet). „Je na čase, abych se stáhnul do ústraní. Zvlášť

372$

když tady máme tak statečného mladého muže, jako je ten kapitán Devries —“

„Plukovník Devries,“ opravili ho.

„Plukovník Devries — který vás může zastupovat, který může pokračovat v práci, kterou jsem se snažil pomoct našemu lidu a našemu okresu —“

„Chcete říct, že ho budete podporovat? Že ho budete taky volit?“

„Ovšem,“ odpověděl Clarence. „My starci jsme už pro lid i pro okres udělali, co bylo v našich silách. A nastal čas, abychom se stáhli. Teď potřebujem v Kongresu mladé muže, zvlášť takové, co tak statečně bojovali ve válce. Generál Devries ovšem —“

„Plukovník Devries,“ opravili ho.

„Plukovník Devries — je možná o něco mladší než ten, koho bych si vybral já. Ale to spraví čas. Má samozřejmě určité představy, s jakýma bych já osobně nesouhlasil a s jakýma nebude souhlasit spousta dalších Mississippanů a vůbec jižanských staromilců. Ale třeba jsme už moc staří, nemoderní, a třeba už to, več jsme věřili a co jsme zastávali a zač jsme trpěli, když nebylo zbytí, vlastně neplatí, není už vlastně to, co lidi chtějí, a že jeho nové představy jsou pro Yoknapatawphský okres, pro Mississippi i pro Jih ty pravé — „

Nato se samozřejmě zeptali: „Jaké nové představy?“ A to stačilo. Řekl jim: „Jaký kurs asi nastoupí — může se odvážit nastoupit — člověk, jako je tenhle plukovník Devries (najednou si bez potíží vzpomněl, jakou má přesně hodnost), který si tak oblíbil černochy, jimž velel v boji, že se dvakrát dobrovolně přihlásil a musel možná i zatahat za nějaké provázky (poněvadž každý by jistě uznal, že v boji za vlast a za demokracii už splnil víc než svůj podíl a že má nárok — ne, že si vysloužil právo —, aby ho už omluvili), aby se moh

373$

vrátit do přední linie a družit se s černochy; který dal v sázku vlastní život, aby zachránil jednoho černocha, a kterému pak zase zachránil život jiný. Jaký kurs tenhle statečný člověk (copak to nezaznamenala i vláda a vlast a nepotvrdila to těma medailema, co mu dala, včetně té nejvyšší, jakou vůbec rozdávají?), tenhle čestný člověk (ta medaile je odznakem cti, copak to není obsaženo v jejím názvu?) nastoupí, může nastoupit, odváží se nastoupit, jakmile se jednou stane členem Kongresu, který vydává zákony, co mají navždycky zbourat normální, přirozené (přirozené? — vždyť je ustavil a vyhlásil sám Bůh) bariéry mezi bělochem a černochem.” A tak dále. A to stačilo. Clarence už byl zvolen, jak řekl Charlesův strejček, a okres a kraj už by byly ani nemusely utrácet peníze za volební lístky a za urny, ani počítat hlasy. Ta čestná medaile, kterou vláda Devriesovi udělila za to, že dal v sázku svůj život, aby obhájil zásady, na nichž je ta vláda založená a díky jimž existuje, zničila navždycky jeho naději, že bude sloužit v Kongresu, který ho pasoval na rytíře.

„Vidíte?” řekl Ratliffovi Charlesův strejček. „Na tohohle si nepřijdete.”

„Chcete říct, že ani vy nevíte, co by se proti tomu dalo dělat?” opáčil Ratliff.

„Ovšemže ne,” odpověděl Charlesův strejček. „Přidejme se k němu.”

„Přidat se k němu?” řekl Ratliff.

„Je to nejúčinnější, nejstarší — ach ano, a bezpochyby první, úplně první ze všech politických maxim — už od toho šerého okamžiku, kdy se dva jeskynní lidi spřáhli proti třetímu.”

„Přidat se — k němu?“ opakoval Ratliff.

„No dobrá,” odpověděl Charlesův strejček. „Tak poraďte vy, co a jak. A já se přidám k vám.”

374$

Ratliff, jak pak Charlesův strejček vykládal, na něj jenom několikrát zamrkal. „Musí přece existovat ňákej jednodušší způsob. Je to jenom prostá, jednoduchá otázka, a tak na ni musí existovat ňáká prostá, jednoduchá odpověď. Clarence chce bejt prostě a jednoduše zvolenej do Kongresu, jakým způsobem, to je mu putýnka; ale musí existovat ňákej prostej a jednoduchej způsob, jak by mu lidi, co ho tam prostě a jednoduše nechtěj, řekli Ne, jakej způsob to bude, to je zase putýnka těm lidem.“

A Charlesův strejček opakoval: „No dobrá. Tak ho najděte. A já se přidám k vám.“ Ale ani pro Ratliffa to nebylo očividně tak prosté a jednoduché: jenom pro Clarence. Charlesův strejček prohlásil, že po tomhle už Clarence nebude muset vyhlašovat žádnou veřejnou kampaň ani závod, že mu bude stačit, když zůstane na pikniku na Varnerově pile a bude stát na řečnickém pódiu tak dlouho, dokud si nebude jist, že lidi, co dosáhli jednadvaceti let od doby, kdy Will Varner řekl naposledy voličům, koho mají volit, pochopili, jak na lístku rozluštit jméno Snopes. Po pravdě řečeno toho mohl Devries rovnou nechat a podle Charlesova strejčka byli takoví, co si mysleli, že by toho nechat měl. Jenže jak toho mohl nechat, když měl v truhle v podkroví, nebo kde ji přechovával, tu medaili — když měl těch pět nebo šest medailí — za odvahu a za chrabrost? A tak dokonce přijel do Jeffersonu, do Clarencova hájemství, a pronesl svůj projev, jako by se nechumelilo. Ale dopadlo to přesně tak, jak se čekalo. Ještě se nevrátilo dost vojáků, kteří by věděli, co ta medaile představuje. A přestože se volby měly konat až příští rok, nikdo nemohl vědět, že i Japonci ještě v tom roce zvednou pracky. Pro ostatní, pro rodiče a pro jejich bratrance kriply a podobně, kterým poslali svou plnou moc, aby je

375$

ve volbách zastupovali, byl Devries negromil, kterého za to ta yankeeská vláda doslova vyznamenala. Po pravdě řečeno se začalo tvrdit, že tu medaili od Kongresu dostal za to, že když si měl vybrat, jestli zachrání černocha nebo bělocha, vybral si černocha a toho bělošského chlapce tam nechal zahynout. Charlesův strejček ovšem prohlásil, že s tímhle nepřišel Clarence: že aspoň tohle se mu musí po právu přiznat: ne že by nebyl ochoten zajít tak daleko, aby to pustil do světa: jenom nepotřeboval další munici, poněvadž byl už tak dlouho, ani ne tak v politice jako spíš prostě Snopes, že věděl, že jenom hlupák by zaplatil dva dolary za hlas, který si může koupit za padesát centů.

Člověka musel nad Devriesem dokonce tak trochu pojmout smutek, poněvadž ho vlastně porazila medaile, která mu nedovolila se vzdát. A nejenom smutek. Strejček Gavin totiž -Charlesovi vykládal, že i ti, co v životě neměli umělou nohu, a pakliže jim jejich štěstí vydrží, nikdy ji ani mít nebudou, začali uvažovat, co to obnáší umělou nohu mít nebo nemít, muset s ní žít, natož pak na ní stát a chodit. Devries na rozdíl od Clarence totiž při kampani nepoužíval toho odvěkého úspěšného manévru a neseděl ve voze na náměstí ani nezastavil s vozem na silnici, aby nechal voličstvo, hlasy, stát či dojít k vozu a podat kandidátovi ruku a poslechnout si ho. Místo toho chodil, ten umělý, mrtvý výrůstek tahal za sebou nebo ho zapřel o pódium a pak hodinu stál a mluvil, předestíraje argumenty hlasům, o kterých předem věděl, že je ztratil, a při svém projevu se snažil potlačit v obličeji sebemenší šepot toho podrážděného, rozhořčeného pahýlu. Charlesův strejček Gavin vykládal, že nakonec i těm, co ještě byli svolní ho volit, naháněl pohled na něj takovou hrůzu, že i oni museli v obličeji potlačovat sebemenší projevy toho, že slyší šepot

376$

onoho pahýlu, až si nakonec i oni začali přát, aby už to bylo odbyté, aby už ten debakl byl za nimi, a uvažovat (jak prohlásil Charlesův strejček), jak by to mohli sami skoncovat a Devriese vysvobodit, aby mohl jít domů a tu protézu zahodit, useknout, zničit a být si prostě mrzák.

Pak se přiblížil den, v který se vždycky ve volebním roce pořádal piknik strejčka Billyho Varnera, na nějž se tradičně dostavovali všichni okresní uchazeči o nějaký úřad, ať už okresní, státní nebo celoamerický, a kde musel i Clarence formálně oznámit svou kandidaturu, a Charlesův strejček Gavin vykládal, že se chytali už i toho stýbla, že jakmile jednou Clarence oznámí, že kandiduje do Kongresu, bude mít třeba Devries pocit, že může své jméno stáhnout a zachránit si tvář.

jenomže to nebylo zapotřebí. Když snědli oběd a řečníci se shromáždili na pódiu, Clarence mezi nimi nebyl. Krátce nato se rozneslo, že z pikniku odjel, a do druhého dne celý okres věděl, že se nejenom vzdal závodu do Kongresu, ale dokonce oznámil, že odchází z veřejného života vůbec. A že to tentokrát myslí vážně, poněvadž to nebyl sám Clarence, nýbrž starý Will Varner, kdo rozhlásil, že s Clarencem je konec. To bylo v červenci 1945. V příštím roce, kdy konečně došlo k volbám do Kongresu, už nebojovali ani Japonci a Charles i většina ostatních, kteří věděli, co ta Devriesova medaile představuje, byli i se svými hlasy doma in persona. To už však jenom rozhojnili většinu, která byla pro Devriese. Tu medaili vlastně ani nepotřeboval, poněvadž Clarence Snopese už potřel Ratliff. Pak přišlo září. Charles se vrátil domů a druhý den jeho strejček zatrhl Ratliffa na náměstí, odvedl si ho do kanceláře a řekl:

„No dobrá. A teď nám vyložte, co přesně se tam tenkrát ten den stalo.“

377$

„Kterej den a kde?“ opáčil Ratliff.

„Však vy víte, tenkrát na tom pikniku strejčka Billyho Varnera, když se Clarence vzdal závodu do Kongresu.“

„Jo to,“ odpověděl Ratliff. „No, do toho tehdá zasáhnula, aby se tak řeklo, boží ruka, i když jí samozřejmě trošku pomohly ty dvojčata, kluci sestry plukovníka Devriese.“

„Ano,“ řekl strejček Gavin. „To taky: proč Devries tahal až z Cumberlandskýho okresu svou sestru a její rodinu jen proto, aby ho slyšely oznamovat, že se chce zúčastnit závodu, o kterém každý věděl, že ho už prohrál.“

„To právě zařídila ta boží ruka, co jsem o ní mluvil,“ odpověděl Ratliff. „Plukovník Devries by se bejval samozřejmě nemoh až někde v Cumberlandským okrese doslechnout o jedný malý, starý, opuštěný gumovníkový houštince za mlejnem strejčka Billyho Varnera, nebo jo?“

„No dobrá, dobrá,“ odpověděl Charlesův strejček. „Nechte si houštinky i kluky dvojčata a prostě nám to vysvětlete.“

„Ty kluci, ty dvojčata, byli dva kluci dvojčata a ta houštinka byla psí houštinka,“ řekl Ratliff. „Jak vy, tak Chick samozřejmě víte, co je to zač, takový kluci dvojčata, a už jsem měl na jazyku, že jak vy, tak Chick samozřejmě víte, co je to zač, taková houštinka. Jenže když se nad tím zamyslím, tak to trvám nejspíš nevíte, poněvadž jsem to do tý doby nevěděl ani já, až teprva když jsem viděl na tom svahu hned za mlejnským rybníkem strejčka Varnera ten chomáč gumovníkovýho, jasanovýho, ořešákovýho a dubovýho mlází, který je tam stejně jako například inkoust do plnicího pera, kterej bejvá v městským hotelu u dveří pisárny, k dispozici každýmu potřebnýmu zájemci — „ „Stop,“ skočil mu do

378$

řeči Charlesův strejček. „Psí houštinka. Tak pokračujte. Nevím jak vy, ale já mám dneska dopoledne plný ruce práce.“

„Dyť vám to vysvětluju,“ řekl Ratliff. „Byla to taková psí zastávka. Něco jako poštovní úřad, aby se tak řeklo. Zastavuje se tam nejspíš jednou denně každej pes z druhýho újezdu a každej pes z kongresovýho volebního okrsku a každej pes z Yoknapatawphskýho okresu tam nejmíň jednou v životě zvednul nožičku a nechal svou vizitku. Však to znáte: dva psi přiklušou, začnou čuchat a pes číslo jedna řekne: ,Ať jsem pes, jestli sem nepřiklusal ten starej honicí hafan s useknutým ocasem z Wyottovy křižovatky. Co myslíš, co tady dole dělá?‘ ,Bane,‘ řekne dvojka. ,Todle je ta fenka, co ji Res Grier dal tenkrát Solonovi Quickovi oplátkou za to, že za něj půl dne vyměňoval na kostele šindele, pamatuješ?‘ a jednička odpoví: ,Ne, ta fenka přišla až po něm. Tady todle je ten starej honicí pes z Wyottovy křižovatky. Já myslel, že se sem po tom, co mu tenkrát proved ten Littlejohnův poloairdale, bude bát‘ Však to znáte: takhle a podobně.“

„No dobrá,“ řekl Charlesův strejček. „Tak pokračujte.“

„To je celý,“ odpověděl Ratliff. „Pak už se jenom odbejval ten, jak by se dalo říct, piknik strejčka Billyho Varnera, co se ho vždycky účastněj vybraný politický debutanti a všichni voliči a kandidáti do okruhu šedesáti kilometrů, který maj dodávku nebo někoho, na kom můžou vydyndat, aby je svez, nebo spřežení či aspoň jednoho mula, když není po ruce nic jinýho. Nezávislí voliči se hemžili kolem hájinky, aby mezi nima moh senátor Clarence Egglestone Snopes kroužit, dokavaď nenastane čas postavit se na pódium a říct všem, kde maj vlastně udělat ten křížek. Však to znáte: všechno

379$

probíhalo v klidu a míru, jako obyčejně, a podle zákona, normálně, jenže pak ňákej anonymní poťouchlík — nechci říct rošťák, poněvadž to musel bejt jasně sám plukovník Devries, žádnej jinej přeci nemoh vědít o těch klukách dvojčatech, natož pak co dělaj tak daleko od Cumberlandskýho okresu, rozhodně se nemoh, aby se tak řeklo, jedním vrzem dovědít akorát o těchhle klukách dvojčatech a zároveň o ňáký místní psí houštince — ňákej anonymní poťouchlík, ať už to byl kdo byl, těm klukům napověděl, co se stane, když dejme tomu dva lidi zhruba jejich velikosti vyženou ty psy na chvíli z tý houštinky a uříznou metličku větviček, hezky hluboko pod úrovní psího terče, a nějak se přitřou k senátorovi C. Egglestonovi Snopesovi, až bude mámit z voličů hlasy, a těma vlhkejma větvičkama mu zlehoučka, nepozorovaně, aby ho nevyrušili, přejedou zezadu po nohavicích. Nepozorovaně a zlehoučka, takže nikoho nevyrušili, poněvadž Clarence — a ani nikdo jinej — si zřejmě prvních šesti nebo osmi psů vůbec nevšimnul, až teprva když ucejtil, že mu začínaj vlhnout nebo ho možná jen studit nohavice, a podíval se jedním okem přes rameno na tu čekající řadu strůjců svýho politickýho osudu a druhým už koukal, kudy by moh pelášit k nejbližšímu automobilu nebo dodávce, u který by se daly vytáhnout okýnka, jenže ty znásobující se kunčofti, co měli jen místa k stání, se za ním táhli jak papírky na drakovým ocase, dokud se nedostal do vozu, nepřibouchnul dvířka a nevytočil sklo nahoru; ty zklamaný psi obíhali kolem automobilu jak takový ty strakatý koně a labutě na kolotoči, až na to, že skákali po třech, poněvadž měli, aby se tak řeklo, plnej zásobník, nataženou spoušť a zamíříno. Až konečně někdo našel majitele toho vozu, vzal si od něj klíček a rozjel se s Clarencem domů, a když konečně zastavili na dvorku bejvalýho pana senátora,

380$

kde už byl v bezpečí, poněvadž jeho psi byli zřejmě taky na pikniku, zašel někdo do baráku a přines mu suchý kaťata, aby se bejvalej pan senátor moh v automobilu převlíknout. Ba ba. Rázem z něj byl bejvalej pan senátor. Ani v suchejch kaťatech se už totiž na piknik nevrátil, nejspíš si říkal, že by to byl i tak moc velkej risk a moc velká štrapác. Jako že by to byla moc velká štrapác muset myslet na to, že se vzdávám politickýho závodu a přitom celou tu dobu hlídat, jestli ňákej pes nerozpozná můj obličej, třebaže mi kaťata už voněj čistotou a nezajímavě.“

„To jsem jelen,“ řekl Charlesův strejček. „To mi připadá moc jednoduché. Tomu nevěřím.“

„Čítal, trvám, že kdyby musel stát na jedný noze a odkopávat psy od tý, co na ní stojí, tak by se mu špatně přesvědčovalo lidi, že ho maj volit, to že by bylo i na mississippský voliče moc,“ odpověděl Ratliff.

„Povídám vám, že tomu nevěřím,“ odpověděl Charlesův strejček. „To by ho přece nedonutilo se vzdát, i kdyby se to dověděli, i kdyby to byli viděli všichni, co na tom pikniku byli. Copak jste právě neřek, že ho nasadili do auťáku a takřka okamžitě odvezli?“ Nato se Charlesův strejček zarazil. Podíval se na Ratliffa, který tam stál a klidně na něj pomrkával. A pak dodal: „Nebo aspoň —“

„To se ví,“ odpověděl Ratliff. „O to právě při tom handlu šlo.“

„Při jakém handlu?“ opáčil Charlesův strejček.

„Při handlu, co uzavřel ten podlej anonymní rošťák,“ odpověděl Ratliff. „Někdo rozhodně uzavřel handl, že jestli se senátor Snopes poděkuje a zdejšího závodu do Kongresu se nezúčastní, tak ty lidi, co ty psy viděli a co straněj Devriesovi, na to zapomenou, a ty, co to neviděli, se to nedověděj.“

381$

„Ale s tím by si přece doved poradit“ řekl Charlesův strejček. „Že by Clarence Snopes cukl a dokonce něčeho nechal, jen protože na něj pár psů zvedlo nožičku? Kruci, vždyť by to nakonec dopadlo tak, že by každá psí známka v Yoknapatawphském okrese platila za hlas, odevzdaný v nepřítomnosti voliče.“

„Ach vy mluvíte o Clarencovi,“ řekl Ratliff. „Já myslel, že o strejčkovi Billym Varnerovi.“

„O strejčkovi Billym Varnerovi?“ opáčil Charlesův strejček.

„Ovšem,“ odpověděl Ratliff. „Ten podlej rošťák zašel zřejmě přímo za strejčkem Billym Varnerem. Nebo rozhodně strejček Billy mu ještě to samý odpoledne vzkázal, že se senátor Clarence Egglestone poděkoval a že se závodu do Kongresu nezúčastní, i když o tom bejvalýho pana senátora, jak se zdá, ani neuvědomil. Ach ano, strejčkovi Billymu řekli přesně to, co jste právě řek vy: že by to Clarencovi nakonec neublížilo; dokonce použili o volební taktice těch psů úplně stejný slova jako vy, jenom kapku důraznější. Ale strejček Billy odpověděl, že ne, že Clarence Snopes se v druhým újezdu o nic ucházet nebude.“

,Ale dyť se neuchází jenom v druhým újezdu,’ řekli, ,dokonce ani ne jenom v Yoknapatawphským okrese. Uchází se v celý jedný osmině státu Missippi.’ Ale strejček Billy odpověděl: ,A kdyby to bylo sto osmin, ať mi celý Missippi i s Yoknapatawphským okresem vleze na záda. Nedovolím, aby druhej újezd a Francouzovo Zátočí zastupoval někdo, koho ňákej šlakovitej pes, co pude kolem něj, nerozezná od kůlu v plotě.’ „

Charlesův strejček se zadíval na Ratliffa. Už se na něj díval nějakou tu chvilku. „Takže ten neznámý všetečka, o kterém tady vykládáte, znal nejenom ta dvojčata, ty Devriesovy synovce, a tu psí houštinku, ale i starého Willa Varnera.“

382$

„Už to tak vypadá,“ odpověděl Ratliff.

„A tak to vyšlo,“ řekl Charlesův strejček Gavin.

„Už to tak vypadá,“ opakoval Ratliff.

Charles i jeho strejček se dívali na Ratliffa, jak tam sedí a mrká, úpravný, nenucený, přívětivý a nevyzpytatelný, na sobě jednu ze svých úhledných modrých košil, které si sám šil a ke kterým nikdy nenosil kravatu, přestože, jak Charles věděl, měl doma dvě, za něž před deseti lety, tenkrát, když byl se strejčkem Gavinem na Lindině svatbě, zaplatil Allanovně po sedmdesáti pěti dolarech za kus, a které neměl v životě na sobě. „Ó, vy Cincinnate,“ řekl Charlesův strejček.

„Cože?“ zeptal se Ratliff.

„Ale nic,“ odpověděl Charlesův strejček. „Jenom jsem uvažoval, kdo to byl, kdo těm dvojčatům řekl o té psí houštince.“

„Inu, trvám, že plukovník Devries,“ odpověděl Ratliff. „Vojákovi, kterej získal ve válce tolika metálů a kterej má tříletou praxi na Němcích, na Talijánech a na Japoncích, nedalo nejspíš žádný velký mutýrování vymyslet ňákou politickou strategii.“

„To všechno byli jenom obyčejní zabijáci nebo prostě rození sadisti, kteří si mysleli, že můžou všechno,“ řekl Charlesův strejček. „Ale tady tohle byl rodilý, zkušený, v Americe vyrostlý profesionální politik krajského formátu.“

„Třeba není žádnej z nich tak nebezpečnej, jenom musí člověk mít oči otevřený a využít všeho, všech svejch schopností, jak nejlíp umí,“ odpověděl Ratliff. A dodal: „Inu,“ a vstal, hubený, nenucený, každým coulem přívětivý, každým coulem neproniknutelný, a pokračoval, ale na Charlesovu adresu: „Znáte to velký ječmenový pole v zátočině pod pastviskem strejčka Billyho, pane majore? Prej tam bylo minulou zimu poráde

383$

plno husej. Nechcete si tam, až začne sezóna, zaject pár si jich zastřelit? Strejček Billy nám to trvám dovolí.“ „Tisíceré díky,“ odpověděl Charles.

„Tak ujednáno,“ řekl Ratliff. „Na shledanou, pánové.“ A byl pryč. Charles se zahleděl na strejčka, který si přitáhl arch papíru a začal na něj psát: ne rychle, jenom nanejvýš zaujatě, zamyšleně.

„Takže, cituju,“ řekl Charles, „.budete to muset být vy, vy mladí,‘ konec citátu. Myslím, že to znělo nějak takhle, ne? — tenkrát v létě roku 1937, kdy jsme se my moralisti museli pokusit pobít samotného Roosevelta, abychom se propracovali ke Clarenci Snopesovi?“

„Na shledanou, Charlesi,“ odpověděl jeho strejček. „Poněvadž, cituju; ,my to už nebudem,’ „ pokračoval Charles. „ ,My už jsme příliš staří, příliš unavení, my už jsme ztratili schopnost věřit sami v sebe —’ „

„Krucifix,“ odpověděl Charlesův strejček. „Řekl jsem na shledanou.“

„Jak račte,“ pokračoval Charles. „Hned to bude. Poněvadž, cituju: ,Spojené státy, Amerika: nejohromnější země na světě, pokud si to budeme moct i nadále dovolit,’ konec citátu. Až na to, že tam místo ,dovolit‘ musíš dát spolehnout se na Boha’. Tentokrát tě totiž zachránil On, i když samozřejmě použil jako nástroje V. K. Ratliffa. Ale příště může být Ratliff bůhvíkde, prodávat někomu šicí stroj nebo rádio —“ Ba ba, Ratliff už prodával i rádia a jedno jezdilo vzadu v jeho dodávce v téže malé napodobenině domu jako ten ukázkový šicí stroj — ještě dva roky a ten miniaturní dům dostane na střechu miniaturní televizní anténu —“a Bůh se třeba včas nedoví, kam pro něj šáhnout. A tak se člověk musí naučit důvěřovat v Boha, ale přitom na něj nespolíhat. Po pravdě řečeno bychom to potřebovali zaonačit tak, aby se On moh taky někdy spolehnout na nás. Pak nebude

384$

muset být tak všudypřítomný a nebude se tolik opotřebovávat.“ Nato se na něj jeho strejček podíval a Charlese zničehonic napadlo: Ano, ano, tatínka mám taky rád, ale tatínek vždycky jenom něco říkal mně, kdežto strejček Gavin poslouchal, i když jsem něco říkal já, třebaže to, co jsem říkal, i mně samotnému připadalo nakonec hloupé, a vždycky mě vyslechl až do konce a pak odpověděl: „Inu, já nevím, jestli to má hlavu i patu, ale vím, jak to zjistit. Pojďme to zkusit.“ Pojďme to zkusit, a ne zkus to.

„Ano,“ řekl strejček. „Stejně jako já.“

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Ale v době, kdy Ratliff zlikvidoval Clarence a ten se stáhl zpátky do soukromého života ve Francouzově Zátočí, bydlel v Jeffersonu už dva roky nový Snopes. Takže Jefferson, pokud jde o to, co by Charlesův strejček nazval snopesovskou situací nebo dilematem, zůstal na svém.

Tenhle byl zbrusu nový, svobodný, jmenoval se Orestes a říkalo se mu Res. Ano, Orestes. Proč, to nevěděl ani Charlesův strejček Gavin. Vykládal Charlesovi, jak se kdysi v roce 1943 město dovědělo, že Flemovi Snopesovi patří i pozůstatky toho, čemu se říkalo Compsonovo panství. Nebylo toho moc. Tradovalo se, že kdysi v roce 1909 prodali Compsonovi podstatnou část svých pozemků městu na golfové hřiště, aby mohli poslat na Harvard nejstaršího syna Quentina, a ten tam pak na konci prvního ročníku spáchal sebevraždu. Asi před deseti lety jejich nejmladší syn Benjy, idiot, podpálil dům

385$

i sebe a oba shořeli. Po tom, co se Quentin na Harvardu utopil a co zkrachovalo manželství jeho sestry Candace, která zmizela, nikdo nevěděl kam, a co její dcera Quentin, o níž nikdo nevěděl, kdo je její otec, slezla jednou v noci po okapové rouře a utekla s komedianty, se totiž Jason, prostřední syn, konečně zbavil Benjyho, poněvadž konečně přemluvil matku, aby ho dala do ústavu. Jenomže to nedopadlo. Podle Jasonovy verze matka tak dlouho skučela a brečela, až Jason povolil a přivezl Benjyho zpátky domů, kde pak Benjy ani ne za dva roky nato nejenom sám sebe upálil, ale zároveň úplně zničil jejich dům.

A tak si Jason vybral pojistku, k tomu si něco vypůjčil na prázdnou parcelu a postavil pro sebe a pro matku na hlavní ulici vedoucí k náměstí novou cihlovou vilku. Jenže ta parcela měla velkou cenu, protože kolem ní už rostl Jefferson. Po pravdě řečeno se golfové hřiště už v roce 1929 přestěhovalo do venkovského klubu a Jason koupil bývalé hřiště zpátky. Nikoho to nepřekvapilo. Jason začal už na střední škole dělat po vyučování a o sobotách příručího v železářství strejčka Ika McCaslina, jež tehdy vedl jakýsi člověk jménem Earl Triplet, o kterém se všichni domnívali, že ho strejček Ike vyštrachal kdesi v Deltě na posedu nebo na rybách u jezera, poněvadž tam trávil většinu svého času. Nebylo tedy divu, že se město domnívalo, že Triplet už dávno strejčka Ika z podniku vystrnadil, i když se strejček Ike, když zrovna nebyl na rybách nebo na lovu, dosud v krámě ochomejtal a i když mu Triplet bezpochyby ještě prodával kule a patrony do brokovnice a rybářské potřeby za režijní cenu. Stejně jak to nepochybně dělal, jak město předpokládalo, i Jason, když pak zase na oplátku on vystrnadil Tripleta zpátky na posed nebo k nevodu či ke kyblíku se střevlemi.

386$

Zkrátka, představitelem McCaslinova železářství byl teď prakticky Jason. A tak nikoho nepřekvapilo, když se dověděl, že Jason přikoupil k původním rodinným nemovitostem ten kus, který jeho otec obětoval, aby mohl poslat jeho staršího bratra na Harvard — na školu, kterou měl Jason v opovržení, neboť považoval všechna učiliště od desáté třídy výš za pouhé útočiště budižkničemů a strašpytlů. Charlesův strejček vykládal, že když vešel do soudní budovy a podíval se do knih, tak ho překvapilo, že Jason sice zaplatil opuštěné golfové hřiště hotově, ale nezaplatil hypotéku uvalenou na ostatní pozemky, na které si vypůjčil peníze tehdy, kdy stavěl tu novou vilku, z níž od té doby platil bance Flema Snopese promptně úroky a zřejmě v tom hodlal pokračovat. Takhle to šlo až do Pearl Harboru. Člověk měl skoro chuť věřit, že má v japonském parlamentu nějakého moc schopného a oddaného špióna. A na jaře roku 1942 dalšího špióna, stejně schopného a oddaného, jenže v americkém kabinetě: Charlesův strejček prohlásil, že když člověk Jasona poslouchá, má chuť věřit, že nejenom dostal předem věrohodné informace, že se v Jeffersonu bude stavět cvičební letiště, nýbrž i věrohodný slib, že nebude vybudováno nikde jinde než na tom starém golfovém hřišti. Charlesův strejček prohlásil, že tehdy v Jeffersonu o letištích nikdo nic nevěděl a ani o nich moc nepřemýšlel a že všichni byli ochotní řídit se Jasonovým názorem, že je-li nějaké volné prostranství dost velké, aby se tam dal odpalovat golfový míček, je dost velké i na to, aby tam přistávala letadla.

Nebo tomu aspoň uvěřil ten pravý. Ten pravý, Flem Snopes, prezident banky, který měl hypotéku na druhou polovinu Jasonova pozemku. Charlesův strejček Gavin prohlásil, že to muselo být něco, jako když při vykládaném

387$

pokru ve dvou mají oba hráči jako tajnou kartu eso a dohodnou se, že ta druhá dvě esa neplatí. Říkal, že samozřejmě nikdo nevěděl, co se vlastně odehrálo. Že všichni věděli jedině to, co se vědělo o Jasonovi Compsonovi a o Flemovi Snopesovi. Říkal, že zřejmě nastala chvíle, kdy Flem, který od začátku věděl, že toho o letištích neví tolik co Jason, musel prožít úděsný okamžik, kdy ho určitě napadlo, že toho možná neví tolik ani o penězích. A tak nemohl riskovat, že Jason koupí další kartu a zvýší sázku. A musel ho požádat, aby ukázal, co má v ruce.

Nebo (jak říkal Gavin) si to aspoň Jason takhle myslel a mával tím iluzorním letištěm po náměstí, aby panu Snopesovi nahnal strach a přinutil ho udělat první tah. A pan Snopes ho taky zřejmě udělal: vypověděl Jasonovu hypotéku, kterou měla jeho banka v držení. Samozřejmě v naprostém přátelství a bez křiku, jak to taky Jason očekával, prostě si Jasona pozval do své soukromé kanceláře vzadu a řekl mu: „Je to pro mě stejně mrzutý, jako je to asi mrzutý pro vás, pane Compsone, ale vidíte, jak to vypadá. Když teď naše vlast bojuje na obou stranách světa za holej život a existenci, je povinnost i výsada každýho přispět v tý bitvě svou troškou do mlejna. A proto má moje správní rada dojem, že by měl každej cent bankovních fondů jít na záležitosti, který souvisej přímo s válečným úsilím.“

Přesně tohle si Jason přál: „Ale samozřejmě, pane Snopesi. V tom s váma bude každej vlasteneckej občan z celýho srdce souhlasit. Zvlášť když máme to válečný úsilí přímo tady v Jeffersonu, jako například to letiště, na který bude vystavená smlouva, jen co se vyjasní, komu ten pozemek náleží,“ a jmenoval za to bývalé golfové hřiště přirozeně cenu, která by zaplatila tu hypotéku. Nebo, kdyby se to panu Snopesovi a jeho

388$

správní radě víc zamlouvalo, by on, Jason, jmenoval úhrnnou cenu za veškeré compsonovské pozemky, plus výši té hypotéky, a tak by jednání s vládou v záležitosti toho letiště přesunul na správní radu banky nebo na nějaký výbor vlasteneckých občanů, jenom by si vymínil právo doufat, že hotové letiště bude pojmenováno Compsonovo letiště, ne jakožto jeho, Jasonův památník, nýbrž jakožto doklad o tom, že jeho rod má v historii Jeffersonu své místo, za které se přinejmenším nemusí stydět, neboť zplodil jednoho guvernéra a jednoho brigádního generála, ať už jejich památka za tu poctu stojí či nikoliv. Charlesův strejček totiž prohlásil, že i Jason je svým způsobem prohnaný, aspoň v tom smyslu, že si dovede vypočítat, že člověk, který vynaložil tolika peněz na to, aby měl své jméno na mramorovém pomníku nad hrobem své nevěrné ženy, jak to udělal Snopes, by mohl vydat ještě něco peněz na to, aby po něm bylo pojmenováno letiště.

Nebo si aspoň myslel, že by mohl. V lednu roku 1943 se totiž Jefferson dověděl, že Compsonovo panství patří panu Snopesovi — ne bance: panu Snopesovi jakožto soukromé osobě. Charlesův strejček Gavin na to prohlásil, že Jason zajásal předčasně a poněkud odkryl karty. Ale to mu nemohl nikdo vyčítat, vždyť se do té doby kromě té italské firmy, co zhotovila ten mramorový pomník, ještě nikomu nepodařilo Snopesovi prodat něco tak amorfního, jako je prestiž. A ti Italové mu kromě toho prodali vážnost, a to nebyl žádný luxus, nýbrž nutnost: Jason dokonce s panem Snopesem, kterého si (jak říkal Charlesův strejček Gavin) vždycky vyčíhal, přepadl na ulici, aby u toho měl publikum, občas zavedl na své bývalé otcovské pozemky řeč, a vyptával se, jak pokračuje Snopesovo letiště; a to i po tom, co si i ti, kteří nevěděli, co vlastně to letiště je, uvědomili, že tam

389$

žádné letiště nebude, poněvadž vláda už určila jakožto jediné přijatelné terény pro letecký výcvik plochou prérii dál na východ u Columbusu a dokonale plochou krajinu v Deltě dál na západ u Greenvillu. Nato začal Jason projevovat panu Snopesovi svou účast a vedl na veřejnosti dlouhé tirády o tom, jak je ta vláda pitomá; že pan Snopes vlastně předběhl svou dobu, ale že v průběhu času, jak bude válka pokračovat a my si budem dál utahovat opasky, bude Snopesovo pojetí letiště, které je samý pahorek, uznáno nevyhnutelně za jediné praktické a proslaví se po celém světě jakožto Snopesův model na výstavbu letišť, poněvadž podle tohohle modelu se ranveje, které bývají dlouhé jeden a půl kilometru, dají zkrátit na polovic, stačí když se pahorek, na němž je ranvej, seřízne buldozerem a obě strany ranvaje se pak dají použít jak při startu, tak při přistávání, takže letadla budou startovat i přistávat jak mouchy na hrací kartě zastrčené do skuliny.

Je ovšem možné, že Jasonovo chování bylo jen chování člověka, jak prohlásil strejček Gavin, který si potmě píská, aby zahnal, i když už je pozdě, nějakou hrůznou představu. Byl totiž svým způsobem opravdu prohnaný, poněvadž aby se bez jakékoli pomoci a s tím málem, co dal v sázku, dostal tam, kde byl, musel se v té prohnanosti pilně cvičit. A třeba ho, hned jak podepsal to ujednání, a dokonce dřív než si vybral šek, napadlo, že i Flem Snopes se musel v prohnanosti pilně cvičit, když se stal prezidentem banky, a přitom dal v sázku ještě míň než on, Jason, který měl aspoň dům a kus pozemku, kdežto Flem jenom ženu. A třeba díky jakési jasnozřivosti, kterou jak on, tak Flem podědili po svém společném mistru ďáblovi, předem uhodl, že Flem Snopes nechce a nikdy nehodlá mít na tom pozemku letiště, že to byl jenom on, Jason, kdo předpokládal, že průvod-390$

ní jev války, to, že je nemovitý majetek nucen produkovat čím dál větší počet letadel, tanků a děl, nikdy neskončí, kdežto Flem věděl své. Věděl, že letadla, tanky a děla vinou svého nihilismu a vrozeného zastarávání ničí samy sebe, zatímco pravý průvodní jev války, který se sám od sebe neustále obnovuje a vzrůstá a který potrvá a bude nadále vzrůstat a sám od sebe se obnovovat až na věky věkův, je porodnost, počet dětí, které budou potřebovat prostor, na němž by se daly stavět zdi, aby se ty děti měly kde schovat před nepohodou a horkem a aby měly kde ukládat své hromadící se krámy.

Jenže už bylo pozdě. Pozemek už patřil Snopesovi, kterému stačilo prostě sedět a čekat, až se válka vyčerpá. A jestli ji Amerika, Jefferson, vyhraje nebo prohraje, na tom nezáleželo. V obou případech počet obyvatelstva vzroste, vláda nebo někdo bude muset těm lidem poskytnout nějaké přístřeší a to přístřeší bude muset někde stát — na tom kousku půdy, který se táhne půl kilometru oběma směry a který už město začalo obcházet, obstavovat a obklopovat před Pearl Harborem a který až na ten cípeček v rohu, jehož majitelem je jeden vrtohlavý stařec jménem Meadowfill, s kterým si to Flem, až bude zapotřebí, vyřídí v deseti minutách, patří Flemovi Snopesovi. A tak další Jasonův počin nikoho nepřekvapil. Charlesův strejček prohlásil, že jediné, co na něm člověka překvapilo, bylo, že si vybral a pokoušel se podplatit právě jeho, Gavina Stevense, aby našel nějaký háček ve smlouvě, kterou tenkrát ten pozemek postoupil panu Snopesovi; nebo pakliže žádný nenajde, aby si nějaký vymyslel. Charlesův strejček prohlásil, že Jason zodpověděl jeho nevyslovenou otázku sám: „Kruci, copak se o vás netvrdí, že jste nejhoněnější advokát v těchhle končinách? Že jste študoval

391$

nejenom na Harvardu, ale i v tom německým městě?“

„Chcete říct, že jestli Flemovi Snopesovi nedokáže vyfouknout zpátky vaše pozemky Harvard, měl by to dokázat Heidelberg?“ opáčil Charlesův strejček Gavin. „Vypadněte, Jasone.“

„No ovšem,“ odpověděl Jason. „Vyženil jste peníze, a tak si můžete dovolit bejt poctivej, že jo?“

„Jasone, povídám, abyste koukal vypadnout,“ opakoval Charlesův strejček.

„Beze všeho, beze všeho,“ řekl Jason. „Však já někde najdu advokáta, co nemá v bance Flema Snopese tolika peněz, že se ho musí bát.“

Jenže by býval měl vědět sám od sebe, že Flem Snopes by nikdy nikomu nezaplatil za smlouvu, která by mohla mít nějaký háček nebo cokoliv, proč by byla napadnutelná. Ale nepřestával se pokoušet: Charlesův strejček vyprávěl Charlesovi, že v Jasonově snaze najít nějakou, jakoukoli cestu, jak ten Snopesův nárok zvrátit nebo aspoň zpochybnit, bylo jakési chladně palčivé neumdlévající rozhořčení revivalisty, který zjistí, že za jeho zády nastoupil na jeho místo jiný kazatel a obrátil na víru ovečku nebo nemocného, kterého on celé léto zpracovával, či rozhořčení lháře či zloděje, kterého podfoukl nebo okradl jiný lhář nebo zloděj. Ale zřejmě pohořel všude: Snopesův nárok na celé bývalé Compsonovo panství byl neotřesitelný, a tak to nakonec vzdal. V tomtéž týdnu znovu nastoupil onen Wat Snopes, který Flemovi před dvaceti lety přešupačil dům starého De Spaina na panské sídlo z dob před občanskou válkou a předělal Compsonovu kočárovnu (nebyla spojená s hlavní budovou, a tak se ji Benjymu nepodařilo spálit) na malou jednopatrovou rezidenci, v které měsíc nato bydlel nový jeffersonský Snopes Orestes. A to nejenom jakožto Flemův zástupce, jehož vlastním za-392$

městnáním bylo čelit předem všem machinacím, na jaké by Jason mohl ještě připadnout nebo jaké by mohl vymyslet. Do léta totiž Res rozdělil přilehlý pozemek ploty na ohrady a zabýval se tím, že prodával a kupoval podřadný dobytek a prasata. Kromě toho už mezi ním a starým Meadowfillem, jehož zahrada sousedila s jeho ohradou pro prasata, vypukla jakási partyzánská válka.

Starý Meadowfill byl v Jeffersonu nechvalně známý už před válkou: byl tak lakomý, že si i na pile dokázal našetřit peníze a mohl si dovolit jít na odpočinek. Po tom, co si koupil ten cípek Compsonova pozemku, byl ještě asi tak rok majitelem pily a prodával dříví a postavil si domek, bez elektřiny a bez tekoucí vody, a když pak pilu prodal, šel do toho domku se svou šedivou udřenou ženou a s jejich jediným dítětem na odpočinek. A protože bylo každému jasné, že člověk, který šel na odpočinek, ačkoliv pracoval na pile a neumřel na to a má všechny okončetiny, nemá zbytečný dolar, který by si od něho mohl někdo půjčit nebo mu za něj něco prodat, mohl od rána do večera usilovat o to, aby si získal a udržel titul největšího skrblíka z celého Jeffersonu a pravděpodobně z celého Yoknapatawphského okresu.

Charles si vzpomínal na jeho dceru — tichou, skromnou myšku, na kterou se nikdo dvakrát nepodíval, ale která pak v roce 1942 nejenom odmaturovala na střední škole jako premiantka, nýbrž dokonce s nejlepšími známkami, jakých kdo kdy dosáhl, a navíc dostala stipendium ve výši pěti set dolarů, které vypsal prezident Jeffersonské banky (nikoli Snopesovy: té druhé) k uctění památky svého jediného syna, námořního pilota, jenž padl v jedné z prvních bitev v Tichém oceánu. Stipendium odmítla. Zašla za panem Hollandem a řekla mu, že už přijala místo u telefonní společnosti a že to stipendium

393$

nebude potřebovat, ale že by si místo toho ráda půjčila od banky pět set dolarů á konto svého budoucího platu, a když na ni pan Holland naléhal, prozradila mu i důvod: chce si doma zřídit koupelnu; maminka jednou týdně, v sobotu večer, v zimě v létě, ohřeje vodu na kuchyňském sporáku a nalije ji do kulatého smaltovaného škopku na podlaze uprostřed kuchyně, v kterém se pak postupně po řadě všichni vykoupou: otec, pak dítě a naposledy matka: nato se toho ujal sám pan Holland a přes rozhořčení běsnícího starého Meadowfilla (který nehodlal dopustit, aby se do jeho domácnosti pletli cizí lidi, ale když už by to muselo být, měl by radši hotové peníze) dal v domku zřídit koupelnu a Essie poskytl v bance doživotní místo.

Tak bylo jediné dítě starého Meadowfilla nejenom zajištěné, ale dokonce přispívalo na výdaje domácnosti a rozhořčení starého Meadowfilla dostoupilo takové výše, o jaké se ani jemu nikdy nesnilo. Až do té doby nakupoval jídlo sám, chodil každé ráno do města s prázdným jutovým pytlem od krmení, smlouval ve špinavých krámcích v zastrčených a postranních uličkách, jež zásobovaly především černochy, aby získal lacino olezlé nebo zasmrádlé zbytky potravin, kterými by i ti černoši povrhli. Pak až do večera trávil čas schovaný v domku, kde ne sice zrovna číhal, ale rozhodně čekal, až na jeho neoplocený pozemek vběhne nějaký zatoulaný pes nebo malý kluk, který podnikne ze sportu útok na pár ubohých neošetřovaných ovocných stromů, jimž pan Meadowfill říkal můj sad, a pak na něj křičel a nadával mu. Ale pak s tím přestal. Počkal přesně rok, jako kdyby chtěl získat jistotu, že Essie její zaměstnání zůstane. Pak jednou ráno, když umřela jejich ochrnutá stará sousedka, koupil od její rodiny kolečkové křeslo, v kterém žila celá léta, ani nepočkal, až pohřební prů-

394$

vod vyjde ze stavení, a dostrkal ho ulicí, na které se tehdy objevil naposledy, domů a usedl do něj. Ze začátku ne natrvalo. I když, jak prohlásil Charlesův strejček, denní nákupy pak obstarávala Essie, bylo Meadowfilla dosud tu a tam vidět na dvorku, kde dál vrčel na malé kluky a nadával jim nebo házel kamením (měl ho pořád po ruce hromádku připomínající hromádku dělových koulí na pomníku padlých) po zatoulaných psech. Ale už nikdy nepřekročil hranice svého pozemku a zanedlouho se zřejmě usadil natrvalo do kolečkového křesla, v němž sedával jako v houpací židli u okna s výhledem na zeleninový záhon, který už neobdělával, a na nedomrlé ovocné stromy, jež z lakoty nebo ze zvrácenosti nestříkal a neošetřoval, takže nedávaly žádnou poživatelnou, natož pak prodejnou úrodu.

Pak se Flem Snopes konečně dočkal toho, že Jason Compson sám sebe doběhl a připravil se o jitra svých předků, a Res Snopes si podél hraniční čáry sadu starého Meadowfilla zřídil ohradu pro prasata a ze starého Meadowfilla se stal úplně jiný člověk. Malí kluci, kteří mu lezli na pozemek, mohli totiž jen tu a tam zlomit nějakou tu větev a zatoulaní psi jenom rozhrabat květinový záhon, kdyby jaký měl. Ale jedno prase ryjící v zemi dokáže zničit, znehodnotit a zneúrodnit samu půdu. A tak měl proč žít. Dokonce dočasně opustil kolečkově křeslo, aby mu nepřekáželo v pohybu, a celé dny, kdy Res a jeden najatý černoch stavěli podél jeho hranic drátěný plot, trávil tím, že sledoval, jak kopou jednotlivé jámy, staví a zatloukají sloupky a jak vždycky popadnou obouruč sloupek a viklají s ním, aby ho vyzkoušeli, a když pak Snopes a jeho pomocník napínali drát, tak na ně — jako by už byl opravdu smyslů zbavený — křičel: „Napněte to víc! Napněte to víc! Krutibrko, jak si to představujete? Copak je to nějaká

395$

sítěná houpačka?“, až Snopes — hubený, klátivý člověk s cinkem na jednom ze svých sardonických očí — řekl:

„Ale pane Meadowfill, buďte bez starosti. Přece nenechám takovýho starýho nemohoucího pána, upoutanýho do kolečkovýho křesla, lízt přes plot. Chci na něj dát pošupovací klandr, kterej budete moct podlízt po čtyřech, když nebudete mít chuť ho otvírat,“ a Meadowfill, který ze sebe nebyl takřka schopen vypravit slovo, odpověděl:

„Esli se některý to prase — některý to zatrackaný prase jenom —“ A Snopes:

„Pak vám stačí ho chytnout, zavřít ho k vám do kuchyně nebo do ložnice nebo kam se vám to nejvíc šikne, a podle zákona o zádržným právu vám za něj budu muset vyplatit dolar. Upřímně řečeno by to moh bejt pro starýho penzistu v kolečkovým křesle snadnej vejdělek — „ Ale to už byl Meadowfill v takovém stavu, že Snopes do okna nebo do dveří kuchyně, odkud to už pozorovala nebo kde se aspoň tyčila jeho šedivá manželka, křikl: „Snad abyste ho ocaď odvedla.“

A tak ho odvedla — ovšem jen pro ten den. Ale nakonec plot přec jen postavili. Nebo se aspoň Snopes už nevyskytoval na místech, kde mu Meadowfill mohl nadávat: jenom prasata ryla a hrabala podél nového plotu, který je však nepustil dál, nebo aspoň dočasně; ale jenom dočasně, do chvíle, než nastane tma jak v ranci a Meadowfill celou noc do sadu neuvidí. A tak měl proč žít, proč ráno vstávat, a jakmile tma prořidla, vylítl z postele k oknu podívat se, jestli ho nepodvedla i ta tma, v které by prase na sadu neviděl, ani kdyby dokázal zůstat čtyřiadvacet hodin vzhůru a číhat. Pak si sedl do křesla a odstrkal se k oknu, aby se přesvědčil, že jeho sad je po další noci neponičený; že ho další noc nic nepostihlo. A pak remcal, že musí strávit tolika času

396$

u stolu a jíst, protože to znamenalo, že v té době nikdo jeho sad nestřeží, čímž chtěl samozřejmě říct nepozoruje. Charlesův strejček totiž prohlásil, že Meadowfillovi vůbec nedělá hlavu, co podnikne, až se jednou podívá z okna a to prase na svém pozemku skutečně uvidí — byl to starý mizera, který si, jak si Charles vzpomínal, znepřátelil všechny sousedy dávno před tím, než se dal na invaliditu a uchýlil se do kolečkového křesla, takže by nikdo z nich nehnul prstem, aby prase vyhnal z jeho sadu nebo pro něj cokoliv udělal, nanejvýš by schoval jeho mrtvolu, kdyby jednou v noci ta jeho šedivá bezvýrazná žena konečně udělala to, co by byla měla udělat už před lety: zavraždila ho. Meadowfill nemyslel vůbec na to, co s tím prasetem udělá. Neměl to zapotřebí. Byl šťastný, pravděpodobně prvně v životě, Charlesův strejček Gavin prohlásil, že člověk je šťastný, když jeho život dostane náplň, a každý život má náplň, když je okamžik od okamžiku tak rušný, že člověk nemá čas vzpomínat na včerejšek nebo mít hrůzu ze zítřku.

I když to, jak prohlásil Charlesův strejček Gavin, nemohlo vydržet. Prohlásil, že Meadowfill časem dospěje do stadia, že se ráno podívá z okna, to prase ve svém sadě neuvidí a umře na to, že jeho naděje je pořád v nesnesitelném nedohlednu. A jestli se jednou ráno podívá, a to prase uvidí, tak umře teprve, protože už nebude mít proč žít. Zachránila ho atomovka. Tím chtěl Charles říct, že toho Japončíci konečně taky nechali, takže se příslušníci vojenských jednotek už mohli vrátit odevšad, zpátky k ženským, s kterými se začali ženit, než dozněla ozvěna první bomby u Pearl Harboru, a s kterými se od té chvíle ženili, kdykoliv dostali dva dny dovolené, a teď se mohli vrátit domů buď k rodině, nebo aby se ženili s dalšími ženskými, s nimiž to ještě nestihli, a kdy peníze za jejich krev už byly vložené do

397$

vládních půjček na výstavbu (strejček Gavin prohlásil: „Hrdina, který před rokem běhal s ručními granáty a zásobníky do samopalů do zákopů v první linii, běhá teď s košíky špinavých plínek ze zadních a postranních vchodů činžáků na sídlištích veteránů“) a Jason Compson prožíval trýzeň, o které si nejspíš myslel, že by nejenom neměla žádnou lidskou bytost postihnout, ale že ji žádná lidská bytost nemůže vydržet. Když se totiž Charles v září roku 1945 dostal domů, bylo už Jasonovo ztracené dědictví po otci rozporcováno na jednotlivé uniformní škatulky výstavby pro válečné vysloužilce. Ten týden přišel do Gavinovy kanceláře Ratliff a řekl Charlesovi a jeho strejčkovi, jak se to sídliště úředně jmenuje: Euliny domovy. Nikoli to někdejší Jasonovo triumfální, ironicky posměšné Snopesovoletiště, dějiště Snopesovy katastrofy, nýbrž Euliny domovy, Eulina rodinná hnízdečka. Charles nevěděl, jestli jim to jméno dal starý Snopes,, ale nikdy nezapomněl, jak se jeho strejček zatvářil, když jim to Ratliff vypravoval. Ale i když to nevěděl, byla by se mu líp zamlouvala představa, že to nenapadlo samotného Flema, nýbrž jeho stavitele a (jak mělo město za to) společníka Wata Snopese, možná proto, že by se byl nerad vzdával přesvědčení, že existují určité věci, nebo aspoň jedna věc, kterou by neudělal ani takový Snopes; pravý důvod byl ovšem ten, že Flema Snopese ani nenapadlo dávat jim nějaké jméno, neboť mu jistě nezáleželo na tom, jestli se nějak jmenují či ne. Do vánoc už bylo bývalé Jasonovo dědictví tečkované malými, veselou barvou natřenými čisťounkými novými domky, které si byly podobné jako čtverečky perníku nebo čajové koláčky a byly přibližně stejně trvanlivé, a bývalí vojáci nebo námořníci či příslušníci námořní pěchoty s odznaky demobilizovanců tam strkali jednou rukou kočárek a na druhé nesli další

398$

(nebo třetí) nemluvně a čekali, ačkoliv natěrači si ještě nestačili posbírat a otřít štětce, až se tam budou moct nastěhovat. A do Nového roku byla zakreslená a vyměřená nová silniční tepna, která měla jít podle celého sídliště pana Snopese, včetně toho cípku, co patřil starému Meadowfillovi. A Meadowfillovi se otevřela vyhlídka na takové vzrušení a takovou zábavu, že proti nim byly kořistnické výpravy nějakého prasete stejná lapálie, jako kdyby na jeho pozemek vnikla žába či nad ní přeletěl pták. Jedna z velkých naftařských společností totiž chtěla koupit ten cípek, kde se Meadowfillova ohrada stýkala s pozemkem starého Compsona (teď Snopese) — to znamená ten proužek Meadowfillova sadu, který hraničil s proužkem prasečí ohrady Resa Snopese — a tam postavit benzínovou pumpu.

Starému Meadowfillovi totiž z toho proužku půdy, kterou ta naftařská společnost chtěla, nepatřily ani čtyři metry. Po pravdě řečeno nebyl, jak město vědělo, žádný jeho pozemek psaný na něj. Na počátku Rooseveltova druhého období byl totiž samozřejmě mezi prvními, kdo požádal o podporu, ale ke svému rozhořčenému a nevěřícímu údivu se dověděl, že ta hnidopišská, byrokratická federální vláda ho kategoricky a s konečnou platností odmítá považovat za chudáka a zároveň za majitele realit. A tak šel za Gavinem, vybral si mezi jeffersonskými advokáty právě jeho z toho prostého důvodu, že věděl (Meadowfill), že za pět minut Stevense tak rozběsní, že nejspíš za sepsání smlouvy, kterou Meadowfill postupuje veškeré své pozemky své devítileté (to bylo v roce 1934) dceři, odmítne přijmout jakýkoli honorář. Zmýlil se jenom v odhadu doby. Stevensovi stačily dvě minuty a už dosáhl bodu varu, který ho zahnal do trezoru s pozemkovými knihami, kde objevil, že ve smlouvě, kterou otec Jasona Compsona uzavřel

399$

s Meadowfillem, stojí: „Na jižní straně cesty, známé pod označením Cesta k pramenům svobody, a odtud podél výše zmíněné cesty na východ…“ Ta Cesta k pramenům svobody byla v době, kdy Meadowfill kupoval svůj cípek, zvětralý, asi tři metry hluboký, hustě zarostlý úvoz, v němž vedla jenom pěšinka: byl to stejně výrazný a nezměnitelný zeměpisný útvar jak Velký kaňon, protože to bylo před dobou, než buldozery a exkavátory dokázaly nejenom změnit, ale úplně vymazat tvářnost země. Cesta vedla jen čtyři metry od původní, vyměřené pomezní čáry, která ohraničovala pozemek, jejž Mohataba, matriarcha kmene Čikasó, postoupila v roce 1821 Quentinovi Compsonovi, a Charlesův strejček vykládal, že v prvním popudu chtěl postupovat eticky a starému Meadowfillovi říct, že mu vlastně patří o čtyři metry povrchu zemského víc, než si myslí, ovšem za předpokladu, že v té věci něco podnikne, dřív než s ní něco podnikne někdo jiný. Ale že kdyby to byl (Stevens) udělal, byl by morálně zavázán přijmout Meadowfillových deset dolarů za to, že zjišťoval, jak to s tou jeho smlouvou je, a tak se rozhodl, že nechá ta dvě morální hlediska, aby se navzájem anulovala a aby získala vrch prostá spravedlnost.

Takhle vypadala situace, když se vytyčovala trasa nové dálnice, která měla vést po staré hranici kmene Čikasó, a Meadowfill objevil, že jeho pozemek sahá jenom k úvozu a končí čtyři metry před tou starou hranicí. Rozběsněnost je slabé slovo pro to, v jakém byl stavu, když za ním přišla ta naftařská společnost a chtěla odkoupit jeho část toho cípku a on zjistil, že ty čtyři metry, o nichž nebylo jasné, kdo na ně má nárok, patří jeho smrtelnému nepříteli, tomu prasečkáři Snopesovi, a že naftařská společnost k nim nepřikoupí ani kousek jeho, Meadowfillovy půdy. Rozběsněnost v tom samo-400$

zřejmě byla, poněvadž rozběsněnost byl už rok Meadowfillův normální stav. Ale zároveň i vítězosláva, ba víc: pomstychtivost, odplata. Odplata Compsonům, kteří mu podstrčili chybnou smlouvu a nechali jeho, důvěřivce, ten pozemek koupit. Odplata obci, která ho léta otravovala v zastoupení malých kluků a zatoulaných psů, odplata, která bude spočívat v tom, že Meadowfill znemožní existenci novému, daňově výnosnému podnikání (kdyby byl mohl, byl by zarazil i výstavbu té nové dálnice). Odplata člověku, který mu už rok otravuje spánek i zažívání neustálou hrozbou té prasečí ohrady. A tak prostě a jednoduše odmítne prodat komukoli jakoukoli část svého pozemku, a za jakýchkoli podmínek: a poněvadž jeho pozemek až na ten čtyřmetrový proužek leží před Snopesovým pozemkem, odřízne přístup k té plánované benzínové pumpě, kterou tam naftařská společnost hodlala postavit, stejně účinně jako závora mýta, a naftařská společnost v důsledku toho odmítne koupit kteroukoli část Snopesová pozemku.

Snopes (tím myslel Charles samozřejmě Resa Snopese) už byl, jak město samozřejmě vědělo, za Essie Meadowfillovou, na jejíž jméno smlouva zněla, ale ta, jak už město taky vědělo, odpověděla: „Musíte si promluvit s tatínkem.” Snopes byl totiž v opravdu zoufale ztížené situaci: nemohl kvůli té prasečí ohradě do smrti zajít za starým Meadowfillem osobně a navázat s ním jakýkoli, byť jen pro ten okamžik civilizovaný kontakt: po pravdě řečeno byl ve dvojnásob nepřekonatelně ztížené situaci: dvojnásob proto, že choval představu, iluzi, sen, že by pouhé peníze mohly k něčemu pohnout člověka, který je už léta zvyklý nemít nebo nechtít o jediný cent víc než má, takže ho nezláká ani představa tisícovky. Snopes prostě svého člověka špatně odhadl. Ale nepřestával se snažit. (Jistě, někdo, kdo není z Jeffersonu, by

401$

možná uvažoval, co dělal celou tu dobu Flem Snopes, kterému ta půda vlastně patřila. Ale lidi z městečka žili v Jeffersonu.) Šel za nákupčím té naftařské společnosti a řekl: „Vyřiďte mu, že když tu smlouvu podepíše, dám mu deset procent z toho, co mi za ty čtyry metry zaplatíte.“ A pak řekl: „No dobrá. Tak padesát procent. Polovičku.“ A pak: „No dobrá. Kolik by chtěl?“ a nato řekl — a podle toho člověka od té naftařské společnosti se nedá říct, že by byl jeho tón přívětivý, vlídný a ústupný: „Čert to vem. Dobrý občan nemůže stát v cestě pokroku, i když ho to stojí peníze. Vyřiďte mu, že když podepíše, tak jsou ty čtyry metry jeho.“

Tentokrát se Meadowfill zřejmě ani nenamáhal říct ne, jen seděl dál v kolečkovém křesle u okna, odkud mohl vyhlížet na pozemek, který nechtěl prodat, a na sousedící půdu, kterou její majitel kvůli němu prodat nemohl. Takže Snopes při svém dalším kroku, který udělal krátce před tím, než se něco stalo s Essie Meadowfillovou a než vyšlo najevo, že není — nebo aspoň v hloubi duše — vůbec žádná myška a že i když pro ni na jedné straně platí slovo pokorná, to druhé slovo nezní mírná, ale neústupná, měl do jisté míry Jefferson na své straně.

Když jednou ráno dojel Meadowfill se svým kolečkovým křeslem od stolu se snídaní k oknu a vykoukl ven, uviděl to, nač už přes rok čekal: volně pobíhající prase, které rylo mezi mizernými broskvemi pod mizernými, neošetřovanými stromy. Zůstal sedět v křesle a začal hulákat na paní Meadowfillovou, ale mezitím přešel dvůr sám Snopes s palicí kukuřice a s kusem svinutého provazu, chytil prase za jednu nohu do smyčky a napůl ho odehnal a napůl odtáhl zpátky přes dvorek z dohledu: starý Meadowfill se v křesle vyklonil z otevřeného okna a hulákal za nimi nadávky, přestože už oba zmizeli.

402$

Když druhý den ráno uviděl, jak prase vytrvale kluše po pěšině přímo do jeho sadu, seděl už u okna. Ještě se z něho vykláněl a řval a nadával, když vtom se ze stavení vyvrbila ta jeho bezvýrazná manželka; na hlavě si přidržovala šátek a utíkala po pěšině a pak klepala na zamčené Snopesovy dveře tak dlouho, dokud ji Meadowfillův neustávající křik nezahnal zpátky domů. Tomu, co následovalo, už přihlížela většina sousedů: stařík v kolečkovém křesle u okna vykřikoval dál nadávky a jeho žena se pokoušela sama samotinká vyhnat prase z neoploceného dvorku, když vtom se objevil Snopes (odtamtud, kde, jak všichni věděli, byl schovaný a celé to pozoroval), nevinný, samá omluva a udivený, v ruce palici kukuřice a svinutý provaz od pluhu, a prase chytil a odvedl.

Příště měl Meadowfill pušku — starou, otřískanou, jednoranovou dvaadvacítku. Byla zřejmě z druhé ruky, když ji měl v držení on, ačkoliv nikdo nevěděl, kdy se od okna a od kolečkového křesla (o praseti nemluvě) vzdálil na tak dlouho, aby sehnal nějakého chlapce, kterému patřila, a vylákal ji z něho nebo ji z něho vyrazil. Město si prostě nedovedlo představit, že by Meadowfill mohl kdy být chlapec, který měl svou jednoranovou dvaadvacítku tak rád a byl na ni tak pyšný, že si ji celé ty dlouhé roky schovával jakožto upomínku na dobu své čistoty a nevinnosti. Ale měl ji a do ní i patrony — nikoli kule, nýbrž drobounké broky, jakými střílejí sběratelé ptáků: prase by zabít nedokázaly, dokonce by mu z té vzdálenosti ani moc neublížily. Charlesův strejček prohlásil, že Meadowfill po pravdě řečeno nechtěl to prase ani zahnat: chtěl po něm jen každý den střílet, stejně jako jiní staří lidi hrají kroket nebo bingo.

Vyrazil vždycky rovnou od stolu se snídaní a pak se krčil v svém úkrytu na kolečkách u okna, dokud se pra—

403$

se neobjevilo. Pak (kvůli tomu musel křeslo opustit) se postavil, pomalu, potichu vytáhl okno i síť proti hmyzu nahoru (měl obojí drážky neustále namazané, aby to šlo rychleji a bez hluku, a okno i síť opatřil dole držadly, aby mohl jedno i druhé vytáhnout jedním trhnutím), vypálil, prase sebou škublo a vyskočilo, ale pak na to zapomnělo, uklidnilo se, a tak dostalo další ránu, až si nakonec jeho mlhavé duševní pochody spojily to štípnutí s výstřelem a prase se po další ráně rozběhlo domů a už se do druhého dne ráno nevrátilo. Ale nakonec si s tím celkovým nepřátelským ovzduším spojilo i ty rozházené broskve a neobjevilo se celý týden a po sousedství se roznesla zvěst, že Meadowfill uzavřel dohodu s chlapcem, který roznášel memphiské a jacksonské noviny (Meadowfill sám žádné noviny neodbíral, protože zprávy, které stojí měsíčně dolar, ho nezajímaly), dohodu, že bude po sousedství vybírat popelnice a v noci rozhazovat odpadky po jeho sadu jakožto návnadu.

A město si ještě víc než kdy předtím lámalo hlavu, co má Snopes vlastně za lubem. To znamená, že od Snopese přirozeně čekalo, že po tom prvním případu, kdy starý Meadowfill na prase vystřelil, bude prase držet doma. Nebo že ho dokonce prodá, poněvadž to bylo jeho zaměstnání či živnost, i když by pravděpodobně nikdo nedal plnou tržní cenu za kilo živé váhy prasete, v němž je za čtrnáct nebo patnáct měsíců olověných broků číslo deset. Nakonec však, jak prohlásil Charlesův strejček, se dovtípilo, jaké má Snopes úmysly: doufá, že Meadowfill jednoho krásného dne buď omylem, nebo nedopatřením či možná z obyčejného vzteku, který jako u nějakého mazavky či hazardního hráče prolomí morální zábrany či strach z následků jeho nepravosti, nabije pušku kulí a Snopes ho pak bude žalovat nejenom za to, že mu zastřelil prase, ale bude se

404$

dovolávat městského výnosu o zákazu střelby z pušky v hranicích města a na Meadowfillovi mezi čtyřma očima vydírat, aby jeho pozemek zpřístupnil té naftařské společnosti. Nato se však stalo to s Essie Meadowfillovou.

Byl to desátník námořní pěchoty. Město nemělo tušení, jak nebo kde se s ním Essie podařilo seznámit. Nikde nikdy nebyla, jenom jako všichni obyvatelé severního Mississippi příležitostně aspoň jednou ročně zajela na den do Memphisu. Nikdy ani den nechyběla v bance, jenom když měla v létě dovolenou, kterou, pokud kdo věděl, trávila tím, že pomáhala nést břemeno kolečkového křesla. Ale přesto se s ním seznámila, možná prostřednictvím nějaké sňatkové kanceláře. Zkrátka a dobře, jednoho dne, v ruce dosud balíčky s denními nákupy, čekala na nádraží, až přijede memphiský autobus a z něho vystoupí ten, kterého jefferson v životě neviděl, a donese jí tašky s nákupem ulicí tam, kde měla být už před hodinou (lidi si podle toho, kdy jindy prošla, mohli řídit hodinky). A nato si uvědomili, že označení „myška“ pro ni bylo celá ta léta nepřiléhavé, poněvadž žádná dívka, na kterou by se hodilo označení „myška“, by rozhodně nemohla za tak krátkou dobu, od příjezdu autobusu, rozkvést, zakulatit se, zněžnět a zdívčet. A zanedlouho se ukázalo, že i označení „tichá“ je nepřiléhavé, neboť, jak se ukázalo, k tomu, aby se svým desátníkem, který právě vstoupil na Meadowfillův pozemek a ohrozil sám systém nevolnictví, jehož byl Meadowfill zastáncem, došla domů, předstoupila s ním před kolečkové křeslo a postavila se do palebného pole vzteku, proti němuž byly ty nadávky malým klukům a házení kamením po psech a dokonce i střílení ostrými náboji pouhý hysterický reflex, a řekla: „Tati, tohle je McKinley Smith, budeme se brát,“ bylo zapotřebí jisté

405$

neústupnosti, ať už to její desátník tušil nebo ne. Pak s ním za pět minut vyšla zpátky na ulici a před očima všech, co se chtěli dívat, ho políbila — třeba to nebylo prvně, ale pravděpodobně prvně, co někoho políbila a nestarala se (nebo jí bylo jedno), jestli je to hřích nebo není. A pan McKinley byl zřejmě svým způsobem rovněž člověk neústupný: syn pachtýře z východního Texasu, který pravděpodobně do doby, než se s Essie seznámil, ať už se s ní seznámil jakkoli a kdekoli, stěží o Mississippi vůbec slyšel, ale který to přesto, že si zásluhou toho kolečkového křesla a té šedivé matky uvědomil, že se Essie od své rodiny neodtrhne a že si ho proti jejich vůli nevezme, nevzdal a nevrátil se příštím autobusem do Texasu.

Nebo se možná dopracovali k jednotné společné neústupnosti, poněvadž měli zřejmě společné i všechno ostatní. Byli si po pravdě řečeno souzení, byli určeni jeden pro druhého, ať už jim jejich hvězdy přály nebo ne. Dokonce se totiž úplně stejně zachovali. Bylo okamžitě jasné, že on vsadil kartu definitivně na Jefferson.

V té době už (tohle bylo v lednu 1946 a Charles už byl doma, takže byl svědkem všeho, co přišlo dál) byly Spojené státy plné bývalých vojáků, kteří chodili do škol, ať k tomu byli způsobilí nebo ne, nebo ať do nich ve skutečnosti chodit chtěli či nechtěli, takže by bývalo bylo nejpřirozenější, kdyby se byl dal zapsat na odbornou školu, která byla právě otevřena při jeffersonské Akademii, kde by mohl Essie na vládní útraty aspoň jednou denně vzít za ruku, zatímco by oba čekali, až starého Meadowfilla konečně ta jeho zloba zabije. Ale Essiin desátník odmítl vyšší vzdělání stejně rázně a rozhodně jako Essie a ze stejného důvodu: vysvětloval to takhle: „Dva roky jsem vojákoval. Jediný, co jsem se za tu dobu naučil, je, že člověk je v bezpečí jedině ve vlastní

406$

díře, která má pokud možná železnej poklop, kterej si člověk může sám nad sebou stáhnout. Hodlám se stát majitelem nějaký díry. Jenomže už nejsem voják, a tak si můžu vybrat, kde chci tu díru mít, a dokonce si ji útulně zařídit. Postavím si barák.“

Koupil si malou parcelu. Samozřejmě v Euliných domovech. A vybrala ji samozřejmě Essie. Nebylo to daleko od místa, kde prožila skoro celý dosavadní život. Po pravdě řečeno když se dům začal zvedat, mohl (musel, ledaže by toho s tím prasetem nechal a vrátil se do postele) Meadowfill sedět u okna a pozorovat, jak denně přirůstá prkno k prknu: bylo to ustavičné memento a výstraha, že se nesmí dopustit té chyby, aby umřel. A pak měl aspoň pádný důvod, proč sedí v kolečkovém křesle u okna, ačkoliv už nemá prase. Prase toho totiž nechalo — rozhodně prozatím. Nebo toho nechal Snopes — prozatím. Prase si udělalo poslední vejšlap přibližně v den, kdy Essie přivedla svého desátníka domů k prvnímu pohovoru, a od té doby se na sadě neobjevilo. Snopes ho ještě měl nebo spoustu jiných (podle větru, který z toho směru foukal) nebo — poněvadž to byla jeho živnost — ho mohl nahradit jiným, až dospěje k rozhodnutí, že už znovu nastala ta pravá chvíle. Ale prozatím toho s tím prasetem nechal, pospravil plot a vrata nechával zajištěná nebo je spíš (jak se domnívali sousedi) nechával nezajištěná jenom ve dnech, jež považoval za strategicky důležité. A tak mohl Meadowfill pozorovat dům.

McKinley si ho stavěl sám, veškerou hrubou těžkou práci dělal s jedním tesařem z povolání, který mu označoval, kde má které prkno uříznout, zatímco ten běsnící stařík v kolečkovém křesle číhal u okna a neměl už ani to prase, na němž by si mohl vybít vztek. Bylo jasné, že má, už ze zvyku, nabitou pušku po ruce. Nemohl vědět,

407$

jestli se prase nevrátí. A městu začalo vrtat hlavou, jak dlouho bude trvat, jak dlouho to Meadowfill vydrží, než z té pušky na jednoho z těch dvou — na McKinleyho nebo na tesaře — vystřelí. V té době by to musel být tesař, ledaže by Meadowfill přesedlal na střílení při baterce, poněvadž jednoho krásného dne (to už bylo jaro) měl McKinley i mula a město se dovědělo, že si tři kilometry za městem najal kousek pozemku, na němž chce pěstovat bavlnu. Dům už byl skoro hotov, až na dveře, okna a rámy a parádičky, které mohl provést jenom zkušený tesař, a tak McKinley vyjížděl každé ráno za východu slunce na mulovi a vracel se, až když se snesla noc. Y té době dosáhl pravděpodobně vztek a bezmoc starého Meadowfilla vrcholu: McKinley by se ještě mohl dát kdykoli umluvit nebo zastrašit, aby svůj nedokončený dům a parcelu prodal, třeba proto, aby na něm vydělal. Ale nikdo na světě, kdo má všech pět pohromadě, by nekoupil zasetou bavlnu, co ještě ani neraší. Teď už mu nepomůže nic než smrt — buď jeho vlastní, nebo McKinleyho.

Nato se vrátilo prase. Prostě se objevilo znovu. Meadowfill pravděpodobně jednou ráno dojel v křesle od stolu se snídaní k oknu v očekávání, že nebude mít před sebou nic než další den nečinného běsnění, když vtom tu bylo znovu prase a znovu rylo a hledalo duchy loňských broskví, jako by se bylo jaktěživo nevzdálilo. Po pravdě řečeno měl Meadowfill možná právě v tu chvíli chuť věřit, že se skutečně jaktěživo nevzdálilo a že to, co ho od té doby vztekalo, byl jen sen, který třeba další rána, co vypálí, zažene. A tak ji okamžitě vypálil. Měl zřejmě pušku celou tu dobu nabitou a po ruce. Někteří sousedi tvrdili, že když se ozvalo to zlomyslné klukovské prsk!, byli ještě v posteli.

Ten zvuk se do oběda roznesl po ostatních měst—

408$

ských čtvrtích, i když jeho následky ucítilo jen málo lidí, z nichž jeden byl Charlesův strejček Gavin. Právě odcházel z kanceláře domů k obědu, když vtom uslyšel na schodech něčí kroky. Nato vešel Res Snopes, v ruce už přichystanou pětidolarovku. Položil ji na stůl a řekl: „Dobrej den, pane doktore. Nezdržím vás dlouho. Potřeboval bych od vás jednu malou radu — v ceně asi pěti dolarů.“ Stevens se pětidolarovky zatím ani nedotkl: jenom se na ni podíval, pak se podíval na jejího majitele, o němž bylo známo, že nikdy nezaplatil pět dolarů za nic, o čem by nevěděl, že to může prodat nejmíň s pětadvacetiprocentním ziskem: „Jde o moje prase, po kterým ten starej pán — pan Meadowfill — s oblibou střílí brokama na ptáky.“

„Slyšel jsem,“ odpověděl Charlesův strejček. „A co chcete za těch pět dolarů?“ Charlesův strejček pak vykládal, že tam Snopes stál za stolem, ale netvářil se spiklenecky: jenom zdvořile a nevyzpytatelně. „Abych vám řek, co už víte? Že jakmile ho budete žalovat, že ublížil vašemu praseti, bude se dovolávat zákona, podle kterého nesmí dobytek ve vnitřním městě volně pobíhat? Abych vám řek, co jste se dověděl už před rokem, kdy na něj vypálil první ránu? Že si máte buď spravit plot, nebo dát to prase pryč?“

„Vykrmit prase stojí pěkný peníze,“ odpověděl Snopes. „A pokavaď jde o to, že ho mám dát pryč, ten starej pán ho už tolikrát postřelil, že pochybuju, že by ho někdo koupil.“

„Tak ho snězte,“ odpověděl Stevens.

„Celý prase, jeden jedinkej člověk? Když má v sobě ke všemu za celý dva roky broků na ptáci?“

„Tak ho někomu dejte,“ řekl Stevens a snažil se zarazit, ale už bylo pozdě.

„Tak todle mi radíte jako advokát,“ odpověděl

409$

Snopes. „Abych to prase někomu dal. Tisícerý díky,“ odpověděl a už se otáčel.

„Hej,“ řekl Stevens, „počkejte.“ A podával mu bankovku.

„Přišel jsem za váma jako za advokátem o radu,“ odpověděl Snopes. „A vy jste mi poradil: abych to prase někomu dal. Za to vám patří honorář. Jestli těch pět dolarů není dost, stačí říct.“ A odešel. Stevens rychle přemítal, ale neříkal si: Proč si vybral právě mě?, poněvadž mu to bylo jasné: sepisoval smlouvu Essie Meadowfillové na sporný pozemek a byl s výjimkou členů Meadowfillovy rodiny jediný člověk v Jeffersonu, s kterým měl za takřka dvacet let starý Meadowfill něco, co by se dalo nazvat lidskými styky. Ani si neříkal: Proč ten Snopes potřebuje dávat na vědomí cizímu člověku, ať je advokát nebo ne, že má to prase v úmyslu někomu dát? Ani si neříkal: Proč mě přinutil, abych ta slova, která technicky vzato představují právnickou radu, za kterou mi zaplatil, vyřkl první? Místo toho si pomyslel: Jak chce tím, že to prase dá pryč, starého Meadowfilla donutit k prodeji té parcely?

Charlesův strejček Gavin vždycky tvrdil, že ho vlastně pravda, a dokonce ani spravedlnost, nezajímá: že chce jen zjistit, přijít na to, jestli mu do té věci něco je nebo není; a že k dosažení tohoto cíle je možné užít jakýchkoli prostředků, ovšem za předpokladu, že tu nezůstanou nepřátelští svědci nebo důkazy, které by ho mohly usvědčit. Charles mu nevěřil. Některé jeho metody byly nejenom příliš namáhavé, ale navíc náramně zdlouhavé, a jsou určité věci, které člověk prostě neudělá, ani když chce něco zjistit. Jeho strejček však tvrdil, že se Charles plete: že zvědavost je jedna z vládkyň, jíž její otroci neodmítnou přinést žádnou oběť.

V tomhle případě byla svízel v tom, že Charlesův

410$

strejček nevěděl, co hledá. K tomu, aby zjistil, co možná včas nerozpozná, až to objeví, měl k dispozici dvě metody — klást otázky a pozorovat — a tři vodítka — Snopese, prase a Meadowfilla. Klást otázky nemohl, poněvadž jediný, kdo by mohl znát odpovědi — Snopes — mu už řekl všechno, co hodlal komukoli prozradit. A pozorovat to prase taky nemohl, poněvadž stejně jako Snopes nebylo ustavičně na jednom místě. A tak mu zbyl jedině ten, kdo se z místa nehýbal: starý Meadowfill. Proto druhý den ráno sebral Charlese a pak se spolu za rozbřesku schovali v zaparkovaném voze Charlesova strejčka, odkud viděli na Meadowfillovo stavení i sad a na cestičku vedoucí k Snopesově domu, a jakožto další bod toho trojúhelníku na nový domek, co už měl McKinley Smith skoro dostavěný. Seděli tam dvě hodiny. Pozorovali, jak McKinley odjíždí na mulovi ke svému tálku s bavlnou. Pak vyšel ze svého dvorku na cestičku sám Snopes a zamířil do města, k náměstí. To už byl čas, aby šla do práce Essie Meadowfillová, a tak tam zbyl jenom starý Meadowfill, číhající v úkrytu za oknem. Chybělo jenom prase.

„To jsme čekali na tohle?“ řekl Charles.

„Máš pravdu,“ odpověděl jeho strejček.

„Myslím jako na to, až odvrátí pohled, kterým nás nejspíš poslední dvě hodiny pozoruje, aspoň na tak dlouho, abychom mohli odejet?“

„Já jsem sem nechtěl jezdit,“ odpověděl jeho strejček. „Ale musel jsem, jinak bych musel vrátit těch pět dolarů.“

Druhý den ráno se to opakovalo. To už bylo pozdě s tím přestat: už do toho oba — i kdyby se nepočítalo těch pět dolarů od Snopese — příliš investovali: dva dny vstávání před rozbřeskem, dvě hodiny sedění v zaparkovaném voze, kdy neměli v žaludku ani šálek kávy,

411$

čekání na něco, o čem si vůbec nebyli jistí, že to poznají, až to uvidí. Došlo k tomu třetí den ráno. McKinley a jeho mul odjeli přesně v dobu, v jakou pravidelně, normálně odjížděli, takže Charles ani jeho strejček si vůbec neuvědomili, že ještě neviděli Snopese, dokud z domu nevyšla do práce Essie Meadowfillová. Pro Charlese to byl stejný otřes, úlek, jako když někdo zjistí, že se probudil, ale přitom si vůbec neuvědomil, že spí. Jeho strejček už vylízal z vozu a chtěl se dát do běhu, ale vtom najednou uviděli prase. To znamená, že prase udělalo přesně to, co čekali, že udělá: uhánělo tím typicky prasečím cílevědomým klusem, až se mu nožičky kmitaly, směrem k Meadowfillově sadu. Jenže se objevilo odjinud, než odkud by se bylo mělo objevit. Mířilo tam, kam očekávali, ale nepřiběhlo odtamtud, odkud mělo přiběhnout. Přiběhlo nikoli od Snopesova domu, nýbrž od domu McKinleyho Smitha. To už Charlesův strejček utíkal, pravděpodobně hnán tím, čemu u něj Ratliff říkal prostý instinkt nebo záliba být tam, kde se něco má semlít, i když vždycky nedorazil na místo včas, a hnal se — Charles samozřejmě taky — přes ulici a malý dvorek, aby byl ve stavení dřív, než Meadowfill uvidí prase oknem a vystřelí.

Nezaklepal: vlítli oba dovnitř, kde si Charlesův strejček, veden prostým orientačním smyslem, vybral dveře, za nimiž by měl být starý Meadowfill, pokud chtěl sedět právě u toho okna, a za nimiž taky byl, nakláněje se v kolečkovém křesle u okna, jehož zasklená část už byla vytažená nahoru, i když síť byla ještě dole, v jedné ruce pušku už malounko pozvednutou a druhou rukou svíraje držadlo sítě, aby ji mohl jedním trhnutím vytáhnout nahoru. Ale zatím jenom seděl (Meadowfill) a pozoroval prase. Městečko bylo uvyklé vídat v jeho obličeji zlobu, pomstychtivost a vztek; to bylo normální.

412$

Jenže tentokrát neměl v obličeji nic než škodolibost. Když Charles a jeho strejček vešli, ani neotočil hlavu a jenom řekl: „Jen račte dál. Máte sedadla na tribuně.“ A už slyšeli, jak nadává: nebyly to poctivé, sprosté nadávky, jakých se používá pod širým nebem, nýbrž tiché, šeptané oplzlosti, jaké člověk vypouští mezi čtyřmi stěnami a jaké by byl měl Meadowfill podle Charlesova mínění při své šedivé hlavě už dávno zapomenout, i jestli jich kdy používal.

Nato začal z kolečkového křesla vstávat a i Charles to uviděl — menší předmět, trošku delší než cihla, zabalený do kousku pytloviny, přivázaný v rozsoše nejbližší broskvoně asi tak šest metrů od stavení a mířící do okna, a Charlesův strejček řekl: „Nedělejte to! Nedělejte to! Nevytahujte tu síť!“ a dokonce se po ní natáhl, ale už bylo pozdě. Starý Meadowfill, který už stál, si opřel pušku o okno, chytil oběma rukama držadlo a trhnutím síť vytáhl. Nato se od broskvoně ozvalo lehké, ostré, zlé prsk! náboje ráže číslo dvaadvacet. Charlesův strejček pak vykládal, že na vlastní oči viděl, jak se ta zvedající drátěná síť po dopadu té miniaturní nálože roztřepila a zmizela. Charlesovi připadalo, že doslova slyší, jak ty droboučké kuličky broků zasvištěly po břichu a na hrudi starého Meadowfilla, který napůl skočil a napůl spadl pozpátku do křesla, jež pod ním ujelo, takže skončil jak široký tak dlouhý na podlaze, kde zůstal chvíli ležet, v obličeji výraz nevěřícného vzteku: nikoli bolesti, nikoli muk, nikoli strachu: jenom vzteku, a pak se posadil a už sahal po pušce.

„Někdo mě postřelil,“ řekl.

„Ovšemže,“ odpověděl Charlesův strejček a vzal mu pušku. „To prase. Divíte se mu? Jen zůstaňte klidně ležet, dokud se nezjistí co a jak.“

„Prase! Akorát!“ odpověděl starý Meadowfill. „To

413$

byl ten tři tečky tři tečky tři tečky McKinley Smith!“ Nebyl zraněný: jenom popálený a měl puchýře, protože ty malé náboje musely proniknout nejenom kalhotami a košilí, ale i zimním prádlem, a tak se mu dostaly sotva pod kůži. Ale běsnil jak ďas, zuřil, hulákal, nadával a nepřestával se s Charlesovým strejčkem rvát o pušku (to už byla v místnosti paní Meadowfillová, kolem hlavy omotaný šál, jako by se zásluhou jakési osudové beznadějné telepatie, prostřednictvím nějaké fotobuňky, jaká otvírá dveře, dověděla okamžik, kdy prase vběhlo na jejich neoplocené území), až se konečně vyplival a vlády se ujalo to, čemu by se u něj dalo říct náznak zdravého rozumu. Pak jim to vypověděl: jak Snopes před dvěma dny řekl Essie, že to prase dal McKinleymu darem na oslavu nově postaveného domu nebo dokonce jakožto dar k jejich svatbě, ke které, jak Snopes doufá, dojde v nejbližší budoucnosti, a Charlesův strejček řekl: „Zabrzděte na okamžik. Jak to ta Essie řekla, že pan Snopes to prase McKinleymu dal nebo že jí jenom řekl, že mu ho dal?“

„Cože?“ opáčil Meadowfill. „Cože?“ a hned nato začal znovu láteřit.

„Ležte klidně,“ řekl Charlesův strejček. „Střílel jste po tom praseti přes rok a nic jste mu neudělal, a tak trvám snesete jednu ránu i vy. Ale přesto musím zavolat doktora, kvůli vaší ženě.“

Charlesův strejček měl už i zbraň: byl to moc pěkný, podomácku vyrobený samostříl: i to byla laciná, jednoranová dvaadvacítka s uříznutou hlavní i pažbou a připevněná k prkýnku a zabalená do kousku pytle od krmení a přivázaná do rozsochy stromu, a od spouště se táhl kus tenké pevné černé rybářské šňůry provlečený řadou šroubovacích oček a připevněný k vysouvací půlce okenní sítě a ústí mířilo do středu okna asi tak třicet čísel nad parapet.

414$

„Kdyby byl nevstal, než tu síť vytáhl, byl by to dostal přímo do obličeje,“ řekl Charles.

„No a co?“ odpověděl jeho strejček. „Myslíš, že tomu, kdo to nastražil, záleží na tom, jak se celá záležitost rozřeší? jestli ho jen postraší a navzteká, aby se s tou svou puškou vyřítil na Smitha — „ Tentokrát v ní byla opravdová kule, byla to velká normální puška. Tentokrát chtěl Meadowfill tomu, na koho by střílel, něco udělat— a donutí ho, aby v sebeobraně zabil, nebo jestli ho ty broky připraví o oči či ho na tom kolečkovém křesle zabijou? Kdyby byl její otec mrtvý a její milenec ve vězení za to, že ho zavraždil, pak by mu stačilo jednat jenom s Essie.“

„Bylo to chytře vymyšlené,“ řekl Charles.

„Až moc chytře. Byla to lumpárna. Poněvadž by byl každý řekl, že takovýhle samostříl dokáže vymyslet jenom starý vysloužilec z Pacifiku, i kdyby sebevíc zapíral.“

„Přesto to bylo vymyšlené chytře,“ řekl Charles. „V tom mi dá za pravdu i Smith.“

„To jistě,“ odpověděl jeho strejček. „Proto jsem taky chtěl, abys jel se mnou. I tys byl voják. Možná že budu potřebovat tlumočníka, až s ním budu mluvit.“

„Byl jsem jenom major,“ odpověděl Charles. „Nedosáh jsem dost vysoké hodnosti, abych mohl něco říkat seržantovi, natož pak seržantovi od námořní pěchoty.“

„Byl jen desátník,“ řekl jeho strejček.

„Ale u námořní pěchoty,“ namítl Charles.

jenomže nešli nejdřív za Smithem. Byl v té chvíli stejně na svém tálku. A Charles si pomyslel, že kdyby byl on na Snopesově místě, nebyl by nikdo doma ani u nich. Ale byl. Otevřel jim sám Snopes. Měl na sobě zástěru a v ruce držel pánev, na které bylo dokonce usmažené vajíčko. Ale v obličeji se mu nezračilo nic.

415$

„Jen račte, pá-pánové,“ řekl. „Pojďte prosím dál.“

„Děkujem, nepůjdem odpověděl Charlesův strejček. „Nebude to trvat dlouho. Myslím, že tohle je vaše.“ V místnosti byl stůl. Charlesův strejček na něj položil uzlík zabalený do pytloviny, jejíž okraje zvedl prudce do výšky, až zpotvořená puška vylítla na stůl. V Snopesově obličeji ani hlase se ještě pořád nezračilo nic.

„Jenže je to, jak říkáte vy advokáti, sporný, ne?“

„No ano,“ odpověděl Charlesův strejček. „Jenže dnes už každý ví, co je to nejenom samostříl, ale i otisky prstů.“

„Ano,“ odpověděl Snopes. „Nejspíš jste mi to nepřines darem.“

„Máte pravdu,“ odpověděl Charlesův strejček. „Chci vám to prodat. Za smlouvu s Essie Meadowfillovou na ten proužek vašeho pozemku, který chce koupit ta naftařská společnost, plus za ty čtyři metry, co podle názoru pana Meadowfilla patří jemu.“ Nato Snopes přímo zkoprněl a stál s tím studeným vajíčkem v pánvi jak přimražený. „Máte pravdu,“ řekl Charlesův strejček. „Tak já se zeptám, jestli by to nechtěl koupit McKinley Smith.“

Snopes se chvíli díval na Charlesova strejčka. Je chytrý, to se mu musí nechat, pomyslel si Charles. „Asi byste to trvám udělal,“ odpověděl. „Já bych to nejspíš udělal taky.“

„Já jsem si to myslel,“ odpověděl Charlesův strejček.

„Budu muset trvám zajít za bratránkem Flemem“ řekl Snopes.

„To nebude trvám zapotřebí,“ odpověděl Charlesův strejček. „Jdu právě z banky.“

„To bych trvám taky udělal,“ řekl Snopes. „Kdy budete v kanceláři?“

A tak by se Charles a jeho strejček bývali mohli sejít

416$

se Smithem po západu slunce u jeho domu. Ale nebylo ještě ani poledne a už stáli u plotu a pozorovali, jak se McKinley a jeho mul blíží za radlicí pluhu v dlouhé černé brázdě obracené půdy, podobající se zmrzlé brázdě za lodí. Pak stál na druhé straně plotu proti nim, obnažený až po pás, jenom v modrákách a ve vojenských botách. Charlesův strejček mu podal smlouvu. „Nate,“ řekl.

Smith si ji přečetl. „To patří Essie.“

„Tak se s ní ožeňte,“ řekl Charlesův strejček. „Pak můžete tu parcelu prodat a koupit si farmu. To přece chcete, vy i ona, nebo ne? Nemáte tady košili nebo svetr? Oblečte se a pojeďte zpátky se mnou. Tady pan major vám toho mula přivede.“

„Ne,“ odpověděl Smith a už strkal, doslova cpal smlouvu do kapsy a otáčel se zpátky k mulovi. „Zavedu ho do stáje sám. Zajdu nejdřív domů. Nebudu se s nikým ženit bez kravaty a neoholenej.“

Pak museli počkat, až si baptistický kněz umyje ruce, natáhne sako a uváže kravatu. Paní Meadowfillová už měla na hlavě klobouk, první, jaký na ní kdo kdy viděl. Vypadal velice podobně jako první klobouk, jaký kdo kdy vyrobil. „Ale co tatínek,“ řekla Essie.

„Ach tak,“ odpověděl Charlesův strejček. „Vy myslíte to kolečkové křeslo. To je teď moje. To byl můj honorář za právní poradu. Věnuju ho vám a McKinleymu jakožto dárek ke křtu, jakmile si ho vysloužíte.“

A pak za dva dny v kanceláři.

„Vidíte?“ řekl Charlesův strejček. „Je to beznadějné. Člověk se zbaví jednoho Snopese, ale než se stačí otočit, je za ním další.“

„Máte pravdu,“ odpověděl Ratliff vážně, ale klidně. „Ale stačí se na něj podívat a hned vidíte, že je to než další Snopes.“

417$

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Když se Charles vrátil, byla Linda Kohlová už taky zpátky doma. Ze své války: z loděnic v Pascagoule, kde nakonec prosadila svou a stala se nýtařkou; a dobrou, jak říkal Charlesův strejček. Rozhodně to naznačovaly její ruce, nehty, neměla je okousané, ohryzané, ale ubroušené. A ve vlasech už měla krásný, opravdu nádherný efektní bílý pramen, který se jí táhl po temeni skoro jako chochol. Jak zplihlý chochol, a po pravdě řečeno to možná ani nic jiného není, říkal si: zplihlý chochol, který jí leží natažený napříč přes lebku, místo co by stál jako hřebínek vzhůru a pak spadal dozadu. Byl podzim roku 1945 a rytíř už neměl žádné turnaje ani draky, neboť válka je vybila, zlikvidovala a proměnila ve staré železo.

Charles si říkal, že teď, kdy jsou i ty někdejší zapadákovy jako Yoknapatawphský okres ve státě Mississippi přehnojené nejen penězi vyslouženými krví bývalých vojáků, nýbrž i dvěma, třemi nebo čtyřmi dolary na hodinu, které těm dalším, nýtařům, zedníkům a strojníkům, jako byla Linda Kohlová-Snopesová nebo lépe řečeno Linda Snopesová-Kohlová, strkali za války takovým tempem, že je neměli zač utratit, budou všichni ti domácí američtí potulní rytíři, ti liberální reformátoři vlastně bez práce. I ti dva finští komunisté, dokonce i ten, co ještě neuměl pořádně anglicky, za války zbohatli, a tak se museli stát kapitalisty a spekulanty na burze, poněvadž prostě ještě neměli žádný svůj podnik, který by byl dost velký, aby do něj mohli vložit tolik peněz a obrátit se k nim zády. A pokud jde o černochy,

418$

ti teď měli v Jeffersonu novější a lepší budovu střední školy než běloši. A navíc stál v každém tom kdysi neelektrifikovaném domku bez tekoucí vody a bez sítí proti hmyzu na splátky koupený automobil, rádio a lednička plná plechovek piva, zaplacené hotovými penězi, jež dostali za svou krev, u níž se aspoň nerozeznávala barva pleti. A navrch tu byly nové sociální revoluční zákony, jež rušily nejenom hlad, nerovnoprávnost a bezpráví, nýbrž i práci, kterou nahradilo nové, samo od sebe se rozvíjející povolání či zaměstnání, ke kterému není zapotřebí žádných škol: obyčejné plození dětí. A tak Linda neměla v Jeffersonu nic, proti čemu by mohla obracet své kopí. Když to člověk domyslí, neměla vlastně proti čemu obracet své kopí nikde, poněvadž Rusové vyřídili Němce, a tak ji už nepotřebovali. Po pravdě řečeno, když to člověk domyslí, neměla v Jeffersonu už vůbec nic, protože strejček Gavin byl ženatý — pakliže ho kdy chtěla pro sebe. Je totiž možné, že měl Ratliff pravdu, že ať od něj kdy chtěla co chtěla, za manžela ho nechtěla. A tak se jeden nemohl po pravdě řečeno ubránit údivu, že v Jeffersonu zůstává, když tam nemá celý den na práci nic než čekat, nějak protloukat čas, než přijde noc a spánek, a bydlet v tom snopesovsko-koloniálním mauzoleu s tím starým mizerou, který potřeboval dceru nebo kohokoliv jiného právě tak málo jako rezervního motýlka nebo druhý klobouk. A tak měli možná tenkrát všichni pravdu, když říkali, že v Jeffersonu nakonec přec jen dlouho nezůstane.

Ale zatím tam byla: nehty, které, jak říkal Charlesův strejček, už neměla ubroušené od kovařiny, ale obroušené na krátko, aby z nich zmizla špína, když už nemusí nýtovat lodě (a aby vypadaly zase jako ženské, ať už to Charlesův strejček dodával nebo ne), a na lebce měla ten vpravdě efektní chochol, po všech těch statečných

419$

bojích zchlíplý, a všichni draci už byli mrtví. Jenomže ani ta kovařina nestačila. Tím chtěl Charles říct, že Linda nezestárla. Ne, to tím říct nechtěl. Nejenom nezestárla, ale za ty tři roky nebo kolik to bylo od prosince 1941 do dubna 1945 se něco stalo s ním (nebo aspoň doufal), rozhodně se to, co pokládal za utrpení a strádání, přiblížilo skutečnému utrpení a strádání natolik, že to pomohlo jeho duchovnímu a morálnímu vývoji, ať už to prospělo lidskému pokolení nebo ne, a co, pakliže to očistilo jeho duši, se musí jevit nebo on aspoň doufal, že se to jeví, i navenek. Ale ona se vůbec nezměnila, a nejmíň ze všeho se změnil ten bílý pramen jejích vlasů, který vypadal, jako by si ho, jak to některé ženy dělaly, barvila. Když ji konečně — no dobrá, konečně! Co na tom, že strávil většinu svých prvních tří dnů doma nadějí, že to na něm aspoň není vidět, jak schválně okouní na náměstí pro případ, že by přes ně přec jen přešla nebo se tam objevila. Existují větší města, než je Jefferson, a není v nich dívka — žena —, o které člověk už před osmi lety v té vteřině, co ji viděl vystupovat z letadla, uvažoval, jak by vypadala bez šatů, ale která na něj byla moc stará a nebyla jeho typ, až na to, že byl naopak on na ni moc mladý a nebyl její typ, takže jí zbyl jenom jeho strejček, o kterém pak Charles těch deset měsíců v nacistickém lágru, nebo aspoň určitou část z nich, uvažoval, jestli jí je kdy sundal on, než si vzal tetu Melisandru, nebo třeba i pak, a jestli ne, co se stalo, co tady neklaplo. Charlesův strejček by totiž Charlesovi nikdy neřekl, jestli jí je kdy sundal nebo ne, ale třeba by po těch víc jak třech letech stačilo, aby se na ni Charles koukl a poznal by to, třeba to žádná ženská před mužem, který k ní pociťuje… sympatie, nedokáže utajit. — Když ji tedy konečně třetí den uviděl na ulici, nic nepoznal, vůbec se nezměnila, ovšem až na ten

420$

bílý pramen, který se nepočítal — byla stejná jako tenkrát ten den před osmi lety, kdy jí se strejčkem Gavinem přijel na memphiské letiště naproti a kdy mu na první pohled připadala trochu moc velká a hubená, než aby mohla být jeho typ, a kdy si hned v téže vteřině řekl: Je to rozhodně jedna z těch, které si kvůli mně šaty svlíkat nemusejí, a nato takřka dřív, než to stačil domyslet, mu něco jiného řeklo: No dobrá, ty kuliferdo, a kdo říká, že by si je svlíkla? a měl tenkrát pravdu: ne že ona nebyla pro něj, ale on nebyl pro ni: je možné, že ho toho v životě potká ještě hodně (jak doufal), ale že stáhne právě tuhle sukni, to k tomu patřit nebude, navzdory tomu, že ty příliš velké a příliš hubené dokážou člověka někdy překvapit, když jim sundá šaty. Ale to už bylo jedno: je jasné, že jeho duše nebo co to v něm vlastně je, se za ty tři roky a něco poněkud změnila k lepšímu: rozhodně už věděl, že kdyby mu bývalo osudem souzeno sundat právě tuhle sukni, dalo by se asi to, co by ho potkalo, označit (a taky by to označil) různými výrazy, ale ani jeden z nich by rozhodně nezněl překvapení.

Už neměla žádné lodě, které by mohla nýtovat, a co bylo ještě horší: už nebylo žádné lodě nýtovat zapotřebí. A tak ji nejenom on, Charles, ale po čase i celé město dřív či později uvidělo — nebo jim to řekli ti, co ji uviděli —, jak chodí, kráčí, většinou oblečená do čehosi, o čem se domnívali, že je to staré khaki z armádního výprodeje, v němž pravděpodobně nýtovala lodě, zadními a postranními uličkami města nebo po silnici, po cestách a venkovských pěšinách a dokonce po polích a po lesích do okruhu tří nebo čtyř kilometrů od města, samotná, ne rychle, spíš rázně, jako by chtěla z těla vychodit nespavost či možná kocovinu. „Třeba je to právě to,“ řekl Charles. Jeho strejček znovu poněkud netrpělivě zvedl oči od obžalovacího spisu.

421$

„Cože?“ zeptal se.

„Říkals, že třeba trpí nespavostí. Ale třeba se snaží vychodit z těla kocovinu.“

„Ach tak,“ odpověděl jeho strejček. „Třeba.“ A vrátil se ke spisu. Charles ho pozoroval.

„Proč nechodíš s ní?“ zeptal se.

Tentokrát ani nezvedl oči. „A proč s ní nechodíš ty? Dva bývalí vojáci, mohli byste si povídat o válce.“

„Neslyšela by mě. A při chůzi bych nestačil psát na blok.“

„No právě,“ odpověděl Charlesův strejček. „Podle mých zkušeností je válka to poslední, o čem si mají chuť dva bývalí vojáci pod padesát let povídat. A vy dva si o ní povídat ani nemůžete.“

„Ach tak,“ odpověděl. Strejček četl spis. „Možná že máš pravdu,“ řekl Charles. Strejček četl spis. „Vadilo by ti, kdybych se s ní pokusil vyspat?“ Strejček se ani nepohnul. Pak složil spis a opřel se na židli dozadu.

„Jistěže ne,“ odpověděl.

„Takže si myslíš, že by se mi to nepovedlo,“ odpověděl Charles.

„Vím, že by se ti to nepovedlo,“ odpověděl strejček. A honem dodal: „Ale to tě nemusí trápit; ne proto, že jsi to ty. Můžeš klidně zanechat všech nadějí. To by se nepovedlo nikomu.“

„Takže ty víš proč,“ řekl Charles.

„Ano,“ odpověděl jeho strejček.

„Jenže mi to neřekneš.“

„Chci, abys na to přišel sám. Další příležitost se ti pravděpodobně už nikdy nenaskytne. Člověk o tom čte v knížkách, slýchá to v hudbě a vidí to na obrazech, jak na Harvardu, tak v Heidelbergu. Ale bojí se tomu uvěřit, dokud se s tím nesetká tváří v tvář, poněvadž by se mohl mýlit, a to by nesnesl a byl by nešťastný. V tomhle je pro člověka nejistota nesnesitelná.“

422$

„Já jsem v Heidelbergu nebyl,“ odpověděl Charles. „Já jsem se nedostal dál než na Harvard a do lágru číslo tolik a tolik.“

„No dobrá,“ odpověděl strejček. „Tak teda i na střední škole a na jeffersonské Akademii.“

Ale Charles už znal odpověď. A tak to řekl. „Ach tak. To už dnes zná každé malé dítě. Je frigidní.“

„lnu, tenhle freudovský termín pro plachost a cudnost není o nic nesprávnější než každý jiný,“ odpověděl jeho strejček. „Ale teď už plav. Mám práci. Tvoje maminka mě pozvala na oběd, takže se v poledne uvidíme.“

Nebylo to tedy jen v tom, ale strejček mu to nehodlal říct. A slovem plachost chtěl zakrýt ještě něco, co nechtěl vyslovit. I když v tomhle případě Charles aspoň věděl, co to je, poněvadž svého strejčka znal natolik, aby pochopil, že nemluvil o Lindině plachosti, nýbrž o jeho. Kdyby nebýval byl voják, nebyl by se obtěžoval žádat strejčka o dovolení, natož pak na ně čekat: pravděpodobně by si už byl Lindu vyčíhal na některém příhodném odlehlém místě v lesích na jedné z jejích procházek, poněvadž by jako jedno z těch neviňátek, co nikdy nebyla ve válce, předpokládal, že Linda, která válkou prošla, už mnoho dní uvažuje, co to s tím Jeffersonem hergot je, že Charles nebo některý jiný pohledný mužský promarnili tolik času. Věděl totiž, že se mladí lidi hnali tak horlivě do války z přesvědčení, že válka je nikdy nekončící, předem sankcionovaná neomezená příležitost k znásilňování a k drancování. Věděl, že tragédie války tkví v tom, že si z ní člověk nic neodnese, jenom v ní něco cenného zanechá, a že si do ní bere leccos, s čím by jinak — nebýt války — klidně prožil celý život a vůbec by nevěděl, že to v sobě má.

Takže on to nebude. I 011 byl voják, i když si nepřivezl žádná zranění, jimiž by to doložil. A jestli je na ni

423$

zapotřebí fyzicky zaútočit, aby poznal to, o čem podle jeho strejčka neví, že to existuje, pak se to nikdy nedoví; pak se bude muset prostě přidat k těm lidem z města, co si myslí, že se Linda ze sebe pokouší vychodit kocovinu, aby byla připravená na další, jak o tom svědčí určité důkazy nebo aspoň symptomy, jako například to, že jedno odpoledne v týdnu, ve středu nebo ve čtvrtek (město si podle toho mohlo řídit hodinky a obracet listy v kalendáři), čeká za volantem vozu svého tatínka před bankou, až banka zavře a otec vyjde ven, načež spolu jedou na Wyottovu křižovatku, kde má Jakeleg Wattman svůj rybářský tábor, jak to eufemisticky nazývá, a kde si naloží zásobu na černo pálené whisky na příští týden. Ne jejím vozem, ale vozem jejího tatínka. Za peníze, které měl ve správě strejček Gavin a které jí dal její dědeček, boháč starý Will Varner z Francouzova Zátočí nebo možná Varner spolu s jejím otcem připsat při tom, anebo možná v důsledku toho někdejšího pozdvižení a skandálu, ke kterému došlo před dvaceti lety, kdy její matka spáchala sebevraždu a ten, který byl podle mínění všech jejím milencem, přepustil banku i sídlo svých předků jejímu otci (nemluvě o tom, že Lindin manžel byl newyorský žid a tudíž podle přesvědčení celého města taky boháč), by si byla mohla koupit celé hejno automobilů. A mohla by je i sama řídit — i když byla hluchá jako pařez, poněvadž by si mohla najmout někoho, kdo by seděl vedle ní a nedělal nic než natahoval uši. Ale nekoupila si ho. Zřejmě radši chodí pěšky, aby ze sebe tímhle tvrdým způsobem vypotila nespavost nebo kocovinu či jakou to zoufalou cenu platí za svůj celibát — pokud ovšem pan doktor Gavin Stevens nebyl celých těch posledních osm let protřelejší a šikovnější organizátor, než by do něj kdo řekl; i když už měl ženu.

424$

A ta zásoba je pro ni: ne pro jejího otce. I tohle totiž město, okres věděl: Snopes sám nepije, nikdy se pití ani nedotkl. A přesto nikdy nepřipustil, aby jeho dcera tu cestu podnikla samotná. Někteří se spokojili prostým vysvětlením, že Wattman, jako v dnešních dobách každý, vydělává tolik peněz, že jich část musí někde nechávat, a že si Snopes, bankéř, říká, že je může právě tak dobře mít v jeho bance, a tak za Jakelegem jednou týdně zajíždí, stejně jako by ze společenských důvodů navštěvoval, a taky navštěvuje každého jiného obchodníka nebo farmáře či majitele přádelny, který je výnosný zákazník anebo klient banky. Ale byli tu jiní, a k těm patřil i Charlesův strejček Gavin stejně jako jeho nejmilejší kumpán, obchodní cestující se šicími stroji V. K. Ratliff, venkovský bukolický samorostlý filozof a Cincinnatus, kteří šli ještě dál: ti tvrdili, že s ní Flem Snopes jezdí kvůli dobrému jménu, kvůli tomu, aby to tak nevypadalo: že s ní za těch odpolední nejezdí jenom jako bankéř, nýbrž i jako význačný občan a otec, jenž svou jedinou dceru, přestože je vdova a táhne jí na čtyřicítku a přestože strávila čtyři roky války tím, že pracovala jako nějaký chlap ve vojenských loděnicích, kde ženy, které ani nebyly vdovy, potkávaly velice nestaropanenské příhody, nemíní nechat řídit samotnou dvacet pět kilometrů do doupěte pašeráka whisky a kupovat si u něj láhev.

Nebo celou bednu, protože jestli je to, co se ze sebe snaží vychodit, kocovina, jistě potřebuje, nebo aspoň chce mít po ruce každý den čerstvou láhev. A tak si nakonec i město uvědomilo, že to není jenom kocovina, protože lidi, co si můžou dovolit mít dnes a denně kocovinu, se jí nechtějí zbavit, nechtějí ji vychodit, i když na to mají čas. A tak zbývá jenom žárlivost a vztek; zřejmě to, co se těmi každodenními šesti nebo osmi kilo—

425$

metry, které nachodí, snaží přemoct nebo aspoň zvládnout, je vztek, který jí nedává spát, bezmocný vztek na Charlesova strejčka Gavina za to, že ji nechal sedět, když nýtovala lodě a zachraňovala demokracii, a vzal si Melisandru Harrissovou, byvší Backusovou, jak by napsal Thackeray, a tak si říkal (Charles), že vlastně může být rád, že to nebyl on, kdo jí ty šaty svlíkl, když to, co bylo pod nimi — samozřejmě za předpokladu, že jí je strejček opravdu sundal —, dohnalo strejčka k tomu, aby si vzal vdovu s dvěma dospělými dětmi, z nichž jedno už rovněž vstoupilo ve stav manželský, takže se vlastně mohl stát dědečkem, dřív než byl nevěstou.

Ale ukázalo se, že i to s tou žárlivostí a bezmocným, nepromíjejícím vztekem je omyl. Nastaly a překulily se vánoce a po nich i zbytek zimy, která přešla v jaro. Charlesův strejček teď nejenom byl, ale dokonce se i choval jako venkovský šlechtic. Ne že by nosil holinky a rajtky, a přestože i v Mississippi může někdo, kdo nosí klíček bratrstva Phi Beta Kappa, vypadat jako venkovský šlechtic, Charlesův strejček s tou čupřinou předčasně zbělelých vlasů, jakou mívají klavírní virtuózové nebo hollywoodští obchodní zástupci firmy Cadillac, tak vypadat v žádném případě nemohl. Ale aspoň se tak choval, když jednou měsíčně, a někdy i častěji, seděl v Rose Hill v čele stolu proti Charlesově nové tetě Melisandře, zatímco Linda a Charles seděli proti sobě po stranách, a dělal Lindě za pomoci slonovinové tabulky tlumočníka. Nebo spíš Charlesovi a jeho nové tetě Melisandře tlumočil do slyšitelné angličtiny, co Lindě píše. Nemluvila totiž o nic víc než předtím: jenom seděla s tím bílým pramenem, jenž se jí táhl po temeni jako zplihlý chochol, a jedla jak chlap, tím Charles nechtěl říct, že by se nějak ládovala: jenom jedla se zdravou chutí a vypadala… ano, na mou duši, že je to to správ-426$

né slovo: šťastně; šťastně a spokojeně, jako když člověk něčeho dosáhl, něco vytvořil, něco zplodil, vykonal: něco, co ho stálo trochu — a možná i hodně — trápení i obětí, něco, zač nasazoval krk, ačkoliv nedoufal, že se to povede; ale vida, ono to vyšlo, na mou duši, ono to vyšlo přesně tak, jak člověk očekával, možná dokonce líp, než se odvažoval doufat. Bylo to něco, co si přál pro sebe, jenomže to propásl, a tak si už začínal myslet, že se spletl, že to není možné, ale pak se mu to podařilo, možná že už pozdě, v době, kdy to už nechtěl, ale aspoň dokázal, že to možné je.

A i v salóně při kávě a při brandy pro dámy a při portském a doutníku pro Charlese, přestože jeho strejček zůstával dosud věrný fajfce z kukuřičného klasu, která stála jenom niklák, se zdála šťastná a spokojená; a navíc měla, jak Charles tušil, jak rozpoznal, pocit, že jí to všechno patří; jako by si to všechno sama vymyslela: strejčka Gavina, Charlesovu tetu Melisandru, Rose Hill — ten starý, kdysi malý a prostý dřevěný dům, který by dnes starý Backus se svým Horácem a Catullem a se svou silně zředěnou whisky nepoznal — leda podle zeměpisné polohy, tak ho peníze toho neworleanského gangstera přešupačily — na rozdíl od De Spainova domu, který se kdysi pokusil přešupačit svými penězi ten gangster Yoknapatawphského okresu starý Snopes, ale kterému se to nepovedlo, poněvadž v tomhle případě se penězi plýtvalo a mrhalo s vkusem, takže je člověk vlastně vůbec neviděl, jenom cítil, vdechoval jako útulnost nebo teplo; jako by si dokonce vymyslela i ty kilometry bílého dřevěného plotu, který dům obklopoval, uzavíral a označoval ta učesaná, vyhřebelcovaná jitra půdy, stáje s elektrickým osvětlením i vytápěním, sedlovny, ubikace podkoních a správcův dům a které člověk vnímal jenom jako jediný chorálový souzvuk na

427$

temném pozadí — a k tomu všemu vynalezla i jeho, Charlese, aby se přijel podívat na její výtvor, ať už to, co udělala, schvaluje nebo ne.

Pak přišla hodina říct Děkuju vám a Dobrou noc, jet dubnovou nebo májovou temnotou zpátky do města a doprovodit Lindu domů, zpátky do paláce, který si její otec vysnil ve Francouzově Zátočí, zastavit u chodníku, kde pokaždé svým chraptivým kachním hlasem (o němž si on, Charles, pokaždé pomyslel: možná že kdyby šeptal ve tmě, po tom, co by jí člověk svlíkl šaty, nezněl by tak strašně, a dodával: Kdybych jí je ovšem svlíkl já), řekla: „Zajděte ještě na drink.“ Ve voze nebylo dost světla, aby mohla číst ze slonovinové tabulky, i kdyby mu ji byla podala. Udělal totiž pokaždé totéž: zasmál se, doufal, že dost hlasitě, a zavrtěl hlavou — někdy pomohlo měsíční světlo — a Linda už otvírala na své straně dvířka vozu, takže musel honem vylízt na své, aby vůz obešel včas, ale ať ho obešel seberychleji, ona už byla venku a už zahýbala na cestičku k portálu: třeba odjela z Jihu příliš mladá a před příliš dlouhou dobou, takže si nestačila osvojit ten rituální návyk jižanských žen na nepolevující dvornost rytířů — ale možná že nýtování lodí jenom vyléčilo její svalstvo z očekávání jakýchkoli úsluh. Ať už tak nebo tak, Charles ji musel dohonit, doslova ji předběhnout, ačkoliv už byla v půli cesty k domu. Nato zpomalil, po pravdě řečeno se ona takřka zastavila, ohlídla se na něj, zaraženě — ne vyděšeně: jenom zaraženě, udělala jen to, čemu se u filmu říká double také, protože zatím ještě neměla zpřetrhané pouto se svým jižanským dědictvím natolik, aby si neuvědomila, že se Charles neodvažuje riskovat, že by nějaký náhodný kolemjdoucí donesl jeho strejčkovi, že jeho synovec připustil, aby dáma, kterou doprovází domů, ušla nejméně dvanáct metrů ke vchodu do svého domova bez doprovodu.

428$

A tak k němu — k té obrovské, zšeřelé, podomácku vyrobené osloupované siluetě snu, noční můry, obludné naděje nebo nesmělé smírné žertvy jejího otce nebo co vlastně je či bylo to studené mauzoleum, na něž starý Snopes obětoval tolik peněz, ale jež působilo nepůvabně a neútulně — došli bok po boku a Linda se znovu zastavila a opakovala: „Zajděte na drink,“ přesně takovým tónem, jako by to byla neřekla už o dvanáct metrů blíž, u vozu, a Charles stál a jenom se dál usmíval a vrtěl hlavou, jako by teprve v tom okamžiku zjistil, že to umí. Pak ucítil její ruku, tvrdou a pevnou jako ruka muže; však to byla koneckonců ruka nýtařky, nebo aspoň bývalé nýtařky v loděnicích. Nato otevřel dveře, v kterých se na chvíli na pozadí slabého světla z hloubi haly zastavila v pohybu, a pak se dveře zavřely.

Ach ano, dalo by se to označit několika různými výrazy, ale žádný z nich by nezněl překvapení, říkal si, když myslel na svého strejčka, na toho ubohého ťulpase, a na to, jestli jí ty šaty někdy opravdu sundal. A pak ho napadlo, že jí je kdysi třeba skutečně sundal, ale bylo to na něj moc, nevydržel to, a tak se rozběhl, dal se na úprk a utíkal těch osmnáct nebo dvacet let zpátky k Melisandře Backusové (byvší), kde jak věděl, bude v bezpečí. Takže jestli to slovo nezní překvapení, nemusí vlastně znít ani hoře, jenom úleva. A třeba je v něm i trošku hrůzy nad tím, o jak teninký vlásek vyvázl, ale především je v něm úleva, že vyvázl, ať už jakkoli a za jakoukoli cenu. Charles byl totiž tenkrát ještě moc mladý. Nevěděl, jestli si na Lindinu maminku opravdu pamatuje tak, jak si na ni zřejmě pamatuje strejček Gavin a Ratliff. Ale byl kdysi nucen oba dva tak často poslouchat a poslouchal je dost dlouhou dobu, aby věděl, že rozhodně ví všechno, co si pamatují oni, zvlášť Ratliff, takže měl takřka ještě v uchu, jak Ratliff opakuje: „Po-429$

tkalo nás štěstí. Nejenomže jsme měli u nás v Jeffersonu Helenu z Argosu, což většina měst nemá, ale dokonce jsme si uvědomovali, že je to Helena, a pak jsme měli i vlastního Parida, který zničil Tróju a tím nás Argoťany zachránil. Člověk netouží po tom Helenu mít, chce mít jenom právo a výsadu smět se na ni dívat. Nejhorší, co ho může potkat, je, když si ho Helena všimne, zastaví se a ohlídne se za ním.“

A za předpokladu, že to, co dělá Helenu Helenou, přenosné nebo aspoň dědičné je, nezní to slovo vůbec hoře, nýbrž obyčejná a možná užaslá úleva: takže to pro jeho strejčka bylo třeba nakonec štěstí, že mu osud nedal do vínku takový oheň a žár jako Paridovi a Manfredovi De Spainovi a že ho tehdy docela obyčejně popadl docela obyčejný strach (pokud jí je v tom prvním případě opravdu sundal) a on se dal na úprk a prchal, aby si zachránil život. Chápejte: jako milující pavouk, který věkem zmoudřel nebo zásluhou zkušeností zopatrněl či z obyčejného instinktivního strachu vzal honem do zaječích, poněvadž vytušil, předem uhodl, jaké bude mít následky to počáteční něžné laskání a ohledávání sosákem nebo sací trubkou, či čím mu ta jeho holka vysává krev, zatímco on si myslí, že dává v sázku pouze své sperma; a tak vyskočil, škubnutím se osvobodil, i když při tom, co ze začátku pokládal jenom za neškodný orgasmus, přišel samozřejmě nejenom o sperma, nýbrž i o většinu ostatního, co měl v sobě, ale aspoň si uchoval svou slupku, svůj obal, svůj život. Nebo jako vinné zrnko, dejme tomu zralé zrnko vína, už trošku přeschlé od slunce a bez šťávy, ale aspoň poměrně nedotčené, z něhož po tom výbušném výtrysku nymfoletického polibku zůstala jenom vycucnutá slupka, ale slupka, která si aspoň ve sploštělé podobě uchovala tvar vinného zrnka. Jenže tu si člověk musel právě

430$

vzpomenout, co tenkrát řekl Ratliff: „Ne, ona si ho neveme. Dojde k něčemu ještě horšímu.“ A nato začal člověk uvažovat, nač by Heleně a její dědičce mohl pro všechno na světě být prázdný obal či splasklá slupka a co tím měl Ratliff proboha na mysli? Nebo co se tím snažil vyjádřit? Nebo aspoň jaké obavy se tím snažil vyjádřit nebo měl na mysli.

Ale pak ho konečně napadlo, aby udělal tu jedinou rozumnou a logickou věc, na kterou by každý pomyslel nejdřív: aby se zeptal samotného Ratliffa, co tím myslel nebo chtěl říct nebo se bál, že tím myslí. A tak se ho zeptal. To už bylo léto, červen. Už byla nejenom vzrostlá bavlna McKinleyho Smitha, ale Essie byla těhotná. To vědělo celé město. Jednou ráno to prohlásila veřejně v bance hned po otevření, když se u okýnek začínaly tvořit řady prvních vkladatelů: a ani ne za dva měsíce nato vyhrála společně s McKinleym kolečkové křeslo starého Meadowfilla.

„Poněvadž jí to všechno nestačí,“ odpověděl mu Ratliff.

„Nestačí?“ zeptal se Charles.

„Nestačí ji to zaměstnat a uspokojit. Nemá lodě, klety by mohla nýtovat, a teď jí dočasně došli i černoši. Žije se v míru a v hojnosti — v tom míru a v tý hojnosti, kvůli kterejm jsme se my starý lidi, jako jsem já a tvůj strejček, celý čtyry roky vzdávali cukru, bifteků a cigaret, jen aby mladý lidi, jako jseš ty, nestrádali při tom, když ten mír a tu hojnost vybojovávaj. Žije se v takový hojnosti, že si i ty ušlápnutý komunistický příštipkáři, klempíři a černošský děti můžou dovolit se bez Lindy obejít. Totiž, kdyby se jich byla tehdy zeptala, byli by se bez ní vlastně obešli i dřív, jenomže tenkrát si to ještě nemohli dovolit vyčíslit v obyčejnskejch dolarech a centech. Teď už můžou.“ Zamrkal na Charlese. „Prostě jí došlo bezpráví.“

431$

„Já nevěděl, že bezpráví může někomu dojít,“ řekl Charles.

„Jakpak by ne,“ odpověděl Ratliff. „Bude muset připadnout na něco jinýho, i kdyby to musela vynalízt.“

„No dobrá,“ odpověděl Charles. „Dejme tomu, že si něco vymyslí. Když je tak houževnatá, že vydržela to, co jsme si tehdy vymysleli my, určitě vydrží cokoliv, co si vynalezne sama.“

„S ní si starosti nedělám,“ řekl Ratliff. „Jí nic nechybí. Je jenom nebezpečná. Ale myslím na tvýho strejčka.“

„Co je s ním?“ opáčil Charles.

„Až Linda konečně na něco přijde a řekne mu, aby to udělal, tak to nejspíš udělá,“ odpověděl Ratliff.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

Sešli se ten den ráno na poště, kde se často naprosto nevypočitatelné, naprosto neplánovaně setkávali v době, kdy přijížděla pošta, ona byla jako obyčejně v oblečení, v kterém zřejmě, trávila většinu času na procházkách po okolní krajině — v drahých anglických polobotkách, okopaných a odřených, ale každé ráno vždycky nádherně vyleštěných, a ve vlněných punčochách nebo ponožkách a obnošených flanelových kalhotách nebo v sukni nebo v něčem, co vypadalo jako khaki kombinéza, přes kterou nosila zaflekacený pánský nepromokavý plášť; takhle oblečená chodila na podzim, v zimě a na jaře. V létě nosila bavlněné šaty nebo sukni či kalhoty, hlavu s tím jediným bílým chocholem i v nejškaredějším počasí prostovlasou. Nato spolu obyčejně zašli do kavárny hotelu Holston a dali si

432$

kávu, ale tentokrát jí Stevens vzal slonovinovou tabulku se zlacenými růžky, kterou jí dal před osmi lety, a napsal:

Schůzku V kanceláři Chcete se mnou mluvit „S advokátem si má člověk domluvit schůzku předem, ne?“ zeptala se.

jeho další slova by byla samozřejmě zněla: „Takže mě tentokrát potřebujete jako advokáta.“ A kdyby se byli mohli vyjadřovat slovy oba, byl by to i řekl, poněvadž když je člověku padesát a něco, mluvení ho nijak nenamáhá. Psaní ho ovšem namáhá v každém věku, a tak ani advokát nemrhá zbytečně slovy, pakliže musí k mluvení používat pero nebo tužku. A tak napsal:

Dnes po večeři U vás doma „Ne,“ odpověděla.

Proč napsal.

„Vaše žena by žárlila. Nechci Milly zraňovat.“

Nato by byl zřejmě odpověděl: „Melisandra a žárlila? Na vás a na mě? Po tom všem, po takové době?“ Jenže to bylo samozřejmě moc dlouhé, než aby to mohl vypsat na slonovinovou tabulku o rozměrech pět krát sedm a půl centimetru. A tak už začal psát nesmysl, ale vtom se zarazil a palcem to smazal. Poněvadž se na něj dívala a on už věděl proč. A tak napsal: Vy byste byla ráda — kdyby žárlila „Je to vaše žena,“ odpověděla. „Miluje vás. Jistě by žárlila.“ Ještě to, co napsal na tabulku, nevymazal. Stačilo, aby jí to přidržel před očima, dokud se na to znovu nepodívá. „Ano,“ řekla. „Žárlivost patří k lásce. Chci, abyste v ní o nic nepřišel. Chci, abyste poznal všechno. Chci, abyste byl šťastný.“

„Já jsem,“ odpověděl. Vzal jednu neotevřenou obálku, kterou právě vytáhl ze své poštovní schránky, a na zadní stranu napsal: Jsem šťastný že se mi dostalo té výsady

433$

smět se beztrestně plést do záležitostí druhých lidí a přitom nikomu neškodit poněvadž mám koníčka jehož přívrženci dostávají předem rozhřešení za to že povyšují spravedlnost nad pravdu a že mi byla odepřena příležitost zničit to co miluju tím že bych se toho dotkl Můžete mi říct oč jde tady nebo mám dneska po večeři přijít k vám

„Tak dobře,“ odpověděla. „Po večeři.“

Peníze jeho ženy byly ze začátku citlivé místo. Po pravdě řečeno nebýt toho závažnějšího předráždění, předráždění z války, mohlo se to méně závažné předráždění z tolika z nebe spadlých peněz proměnit ve vážnou záležitost. Melisandra to citlivé místo zdůrazňovala ještě po čtyřech letech, kdykoliv měli hosty, i když to byl třeba host nebo hosti, kteří u nich nebyli poprvé, a když černošský podomek a některá ze služebných podávali za teplého letního večera vzadu za domem pod vistáriovým loubím na dlážděné terase večerní jídlo, říkávala: „V jídelně by bylo chladněji,“ (Jídelna v přestavěném domě byla jen o něco menší než basketbalové hřiště) „a nebyl by tam hmyz. Ale Gavina ta jídelna znervózňuje.“ A on na to jako vždycky, i když měli hosta nebo hosty, kteří tam nebyli poprvé, odpovídal: „Krucifix, Milly, mě nemůže nic znervózňovat, protože jsem se nervózní už narodil.“

Teď seděli nad chlebíčky a nad vychlazeným čajem. „Proč jsi ji nepozval k nám?“ řekla. A když jenom žvýkal dál, pokračovala: „Ale tys ji jistě pozval.“ A tak jenom žvýkal dál a ona řekla: „Takže je to určitě něco vážného.“ A nato: „Jenomže to vážné být nemůže, jinak by nečekala a řekla ti to přímo tam na poště.“ A nato: „Co myslíš, že to je?“ a on si utřel ústa, položil ubrousek, vstal, obešel stůl, sehnul se k ní a políbil ji.

„Miluju tě,“ řekl. „Ano. Ne. Já nevím. Nečekej na mě a běž si lehnout.“

434$

Melisandra mu dala jako svatební dar sportovní cadillae, bylo to v prvním roce války a jen sám Bůh ví, kde sehnala nový cadillac kabriolet a co za něj dala. „Ledaže bys ho nechtěl,“ řekla tenkrát.

„Chci,“ odpověděl. „Odjakživa jsem si přál mít cadillac kabriolet — ale jenom jestli si s ním smím dělat, co chci.“

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Vždyť je tvůj.“ A tak odvezl vůz zpátky do města a dojednal si s jednou garáží, aby mu ho tam za deset dolarů měsíčně nechávali, vyndal baterii, rádio, sundal pneumatiky a vzal rezervu, všechno prodal a klíče a kupní smlouvu odnesl do Snopesovy banky a vypůjčil si na vůz tolik, kolik mu byli ochotni poskytnout. V té době už pokrok, renesance a znovuoživení průmyslu dospěly i do venkovských mississippských bank a Snopesova banka zaměstnávala školeného pokladníka nebo viceprezidenta, který skutečně úřadoval a kterého si dovezla před půl rokem z Memphisu, aby bylo vidět, že jde s dobou, to znamená, že se duševní úroveň venkovských bank pozvedla už natolik, že uznávají, jsou s to uznat automobil za nespornou, nevymazatelnou součást nejenom kultury, nýbrž i hospodářského systému; a tak donesl klíče a kupní smlouvu do banky, v níž by byl, jak věděl, Snopes nepůjčil na automobil jediný cent ani samotnému Pánubohu. Byl by tu půjčku dostal i na obyčejné dobrozdání onoho importovaného viceprezidenta, nejenom z výše uvedeného důvodu, nýbrž i proto, že viceprezident byl ve městě cizí a Stevens byl představitelem jedné ze tří nejstarších rodin v okrese, takže by se viceprezident neodvážil říct ne. Ale Stevens to takhle neudělal. Mělo to být, aby se tak řeklo, Snopesovo dítě. A tak si Snopese vyčíhal, vyrazil na něj ze zálohy a chytil si ho na veřejnosti ve vestibulu jeho banky za přítomnosti nejenom

435$

všech ostatních zaměstnanců, nýbrž i všech klientů, co tam v té chvíli byli, a podrobně mu vysvětlil, že nehodlá svatební dar své ženy prodávat, nýbrž ho jenom po dobu trvání války proměnit ve válečné úpisy. A tak byla půjčka uzavřena, klíče předány a pořízen záznam o retenčním právu na něco, co Stevens neměl samozřejmě v úmyslu nikdy vyplatit, a k půjčce přistoupilo těch deset dolarů měsíčně, jež měly přirůstat až do okamžiku, kdy si pan Snopes uvědomí, že jeho banka vlastní zbrusu nový, ale nemoderní cadillac, kterému chybí jenom baterie a pneumatiky.

Přestože měl jen to šest roků staré coupé, s kterým se (aby se tak řeklo) ženil, byl podomek u vozu dřív než on a podržel mu dvířka, aby mohl nastoupit a odjet po dlouhé příjezdové cestě, v té době lemované růžemi, jež se pnuly po plotu z bílých prken, za nímž se kdysi popásávali lenošící, hýčkaní drazí koně s rodokmeny. Už tam nebyli, poněvadž na nich neměl kdo jezdit, ledaže by za to někomu platili. Stevens koně nenáviděl ještě víc než psy a pokládal je za neoddiskutovatelněji odpornější než psy, tvrdil, že pes je sice stejně jako kůň příživník, ale je aspoň natolik uznalý, že se k člověku má, že na něj vrtí ocasem a tím v něm neustále vyvolává blahodárný stud nad lidským pokolením, i když ve skutečnosti koně nenáviděl proto, že pes, který stejně jako kůň člověku nikdy nic nezapomene, mu aspoň odpustí, zatímco kůň nikdy: a svět podle něho, Stevense, potřebuje, aby se víc odpouštělo: když někdo dokáže chápavě a pohotově odpouštět, není už pak důležité, co se stalo nebo co si pamatuje.

Neměl totiž ponětí, co vlastně Linda chce. Říkal si: Ženy jsou obdivuhodné: člověk vlastně nikdy neví, co chtějí, nebo jestli aspoň samy vědí, co chtějí. Jenže Linda neslyší. A tak si to bude muset uspořádat, dát do

436$

souvislosti, vypovědět mu to sama a on z ní nebude muset jako právník to, co mu chce sdělit, páčit kousínek po kousku, jak je. to obvykle zapotřebí u svědků. Stačí, když on napíše na tabulku: V žádném případě mě nenuťte, abych musel vypisovat písmeny otázky, co vám mám položit, a kdykoliv k nějaké dojdete, položte ji prostě sama sobě a vyjděte z ní. Uviděl ji, hned jak zabrzdil, její bílé šaty v portálu mezi dvěma sloupy, jež byly na ten dům, na tu ulici, na sám Jefferson příliš mohutné. Bude tam sice příšeří, ale pravděpodobně větší chládek a rozhodně příjemné posezení. Jenže Linda neslyší, měl by existovat zákon, říkal si, podle kterého by každý musel vozit v autě baterku, nebo by jí taky mohl na tabulku napsat, aby ji přinesla z domu a mohla si přečíst první větu. Jenže tu prosbu o baterku by si nemohla přečíst, dokud nebudou uvnitř.

Políbila ho, jako vždycky, s výjimkou případů, kdy se setkali na ulici. Byla takřka stejně velká jako on. Řekl si: Bude to samozřejmě muset být nahoře v jejím obývacím pokoji, a pravděpodobně za zavřenými dveřmi, když je to tak naléhavé, že to vyžaduje schůzku v soukromí, a šel za ní halou, na jejímž konci byly dveře do místnosti, kde seděl její otec (věřil, že z celého Jeffersonu jedině on a Ratliff vědí své), který tam podle místní legendy nečte, nežvejká tabák: jenom sedí s nohama opřenýma o nenatřenou dřevěnou podnožku, kterou svého příbuzného truhláře z Francouzova Zátočí donutil přibít přes novoklasické obložení krbu v přesné výšce; a dál nahoru po schodech, až byli skutečně v jejím obývacím pokoji, jehož krbová římsa byla umístěná přesně v té výšce, aby před ní mohli stát, když psal na blok tužkou, jež k němu byla přivázaná, v místnosti, kam ho vodila, jen když toho měli k vyřizování víc, než pojme ta slonovina o rozměrech pět krát sedm a půl

437$

centimetru. Ale tentokrát ani nepozvedl tužku, a už pronesla osm nebo devět slov, jež ho takřka na poloviční počet vteřin přimrazila na místo. Jedno z nich opakoval.

„Mink?“ řekl. „Mink?“ a začal rychle přemítat: Prokrista, to snad ne… a pak začal překotně počítat: Devatenáct set… osm. Dvacet let a k nim ještě dvacet. Za dva roky bude tak jako tak venku. Na to jsme zapomněli. Nebo ne? Ani nemusel napsat: Povídejte. Poněvadž už vykládala. Nebýt toho, že neslyší, byl by se jí mohl zeptat, byl by se jí rád zeptal, souhrnem jakých okolností (ještě si neříkal náhoda, osud, sudba) si proboha vzpomněla na člověka, kterého nikdy neviděla a jehož jméno mohla slyšet jen v souvislosti se zákeřnou, surovou vraždou. Ale na tom nezáleželo: právě v tom okamžiku si začal říkat: osud, sudba.

Den předtím si vzala otcův vůz a podomka, který vždycky místo ní natahoval uši, a zajela do Francouzova Zátočí pohovořit si s maminčiným bratrem Jodym. Teď stála proti Stevensovi, vedle římsy, na níž ležel prázdný blok, a vykládala: „Ze začátku dostal jenom dvacet let, takže by se býval v roce dvacet osm dostal ven. Jenomže se ve třiadvacátém pokusil o útěk: v ženském přestrojení, jak říkal Jody, a v čepci proti slunci. Jak se dostal v káznici k ženskému přestrojení a k čepci proti slunci?“

Nebýt toho, že neslyšela, byl by se mohl utéct k taktu. Ale měl jenom ten žlutý blok. Když totiž psal, znal už odpověď. Co vám řekl Jody?

„Že se o to postaral můj další… bratranec, Montgomery Ward, ten, co měl ty necudné obrázky do laterny magiky a co ho pak poslali taky do Parchmanu, v roce devatenáct set dvacet tři, pamatujete?” Ach ano, pamatoval se: jak on i tehdejší šerif starý Hub Hampton,

438$

který už zemřel, věděli, že to byl sám Flem Snopes, kdo do ateliéru svého příbuzného podstrčil na černo pálenou whisky a tím se postaral, aby byl Montgomery Ward odsouzen ke dvěma letům v Parchmanu, ale i že to byl sám Flem, kdo měl nejenom dvě soukromé rozmluvy s Montgomerym Wardem v době, kdy jeho bratranec seděl ve vězení a čekal na soud, ale kdo za něj složil i kauci a zaručil se za něj, aby se mohl na dva dny vzdálit z vězení i z jeffersonu, a teprve pak se vrátit vyslechnout nad sebou rozsudek a dát se odvézt do Parchmanu, kde si to měl odsedět. Nato ho Jefferson už nikdy neviděl, ani o něm neslyšel, až teprve před osmi nebo desíti lety se město dovědělo, že je v Los Angeles, kde se zabývá něčím velice lukrativním, něčím, co souvisí či má něco společného s filmovým průmyslem nebo aspoň s filmaři. Tak proto musel Montgomery Ward za každou cenu do Parchmanu a nikam jinam, řekl si, místo aby ho poslali jen do Atlanty nebo do Leavenworthu, kam by se byl dostal, kdyby šlo o ty necudné pohlednice. Ach ano, na toho se pamatoval stejně jako na toho prvního: i on byl tenkrát v soudní síni, když se sám soudce sklonil k tomu jako dítě malému, vychrtlému, podvyživenému maniackému vrahounovi, aby ho podle jeho ústavního práva nechal rozhodnout, jestli chce doznat svou vinu nebo ne, a kdy on řekl: „Dejte mi pokoj. Copak nevidíte, že nemám čas?“ a pak se otočil a znova do té našlapané soudní síně křikl: „Fleme! Fleme Snopesi! Nevzkázal by někdo Flemovi Snopesovi —“ Ach ano, už věděl, on, Stevens, proč musel Montgomery Ward do Parchmanu: Flem Snopes si za těch pětadvacet litrů podstrčených důkazů koupil dalších dvacet let života.

Napsal: Chcete abych ho dostal ven

„Ano,“ odpověděla. „Jak se to dělá?“

439$

Napsal: Za dva roky bude venku nechcete počkat a pak: 38 let nezná nic jiného než tu klec stejně jako starý lev nebo tygr na svobodě nebude žít ani měsíc nechte mu aspoň ještě ty 2 roky „Dva roky života nic neznamenají,“ odpověděla. „Dva roky ve vězení ano.“

Dokonce se už rozjel tužkou, ale zarazil se a místo toho to řekl nahlas. Později Ratliffovi vysvětlil proč. „Však já vím proč,“ odpověděl Ratliff. „Prostě jste si nechtěl ušpinit ruce. Třeba v tý době už uměla odezírat ze rtů, ale i jestli ne, tak jste aspoň ulehčil svýmu svědomí.“ „Ne,“ odpověděl Stevens. „Ale nejenom věřím v osud, sudbu a jsem jejich zastáncem, dokonce je obdivuju. A chci být jedním z jejich nástrojů, byť sebebezvýznamnějším,“ a tak tehdy nic nenapsal a řekl:

„Copak nevíte, co udělá tu minutu, kdy se vrátí do Jeffersonu nebo prostě tam, kde bude váš otec?“

„Řekněte to pomalu a já to zkusím znovu,“ odpověděla.

Napsal: Miluju vás a překotně přemítal: Když řeknu ne, najde si někoho jiného, kohokoliv, možná nějakého pokoutního advokáta, který z ní za to, že ho dostane ven, vyždímá krvavé peníze, a pak z ní bude ždímat další peníze za to, co ten malý chřestýš udělá v momentě, kdy se dostane na svobodu, a napsal: Ano ven ho dostat můžem bude to trvat několik týdnů žádost o prominutí zbytku trestu podpisy vám seženu vy jste jeho pokrevní příbuzná pak je zapotřebí podpis tehdejšího šerifa soudce Long a starý Hub už umřeli ale stačí podpis mladého Huba i když nebude v příštích volbách zvolen a já ty podpisy dovezu osobně guvernérovi A Ratliffův pomyslel si. Druhý den ležela žádost o prominutí zbytku trestu na stole a Ratliff nad ní stál s perem v ruce. „No tak,“ řekl Stevens. „Podepište to. Já

440$

si to vemu na starost. Myslíte si snad, že jsem — vrah?“

„Zatím ještě ne,“ odpověděl Ratliff. „Jak si to vemete na starost?“

„Paní Kohlová si to veme na starost,“ odpověděl Stevens.

„Neříkal jste, že jste před ní nikdy neřek tak, aby to slyšela, co Mink udělá, jakmile se ocitne v obvodu stejnýho města jako Flem?“ nadhodil Ratliff.

„Neměl jsem jí zapotřebí nic říkat,“ odpověděl Stevens. „Dohodli jsme se, že není třeba, aby se vracel sem. Po těch čtyřiceti letech by po pravdě řečeno pro něj bylo líp, kdyby se sem nevracel, když jeho žena už stejně nežije a dcery se rozutekly bůhví kam. A tak pro něj chce složit peníze. Chtěla mu dát tisíc, ale já jsem jí řekl, že tak velký balík naráz by ho zaručeně zničil. A tak nechám u ředitele káznice dvě stě padesát s tím, že mu je předá v okamžiku, kdy budou odmykat bránu a pouštět ho ven, ale pod podmínkou, že tu minutu, co ty peníze přijme, zároveň odpřísáhl, že do západu slunce překročí státní hranice Mississippi, a za předpokladu, že už ty hranice Mississippi do konce života nepřekročí zpátky, bude dostávat poštou každé tři měsíce dalších dvě stě padesát na adresu, jakou si zvolí.“

„Aha,“ odpověděl Ratliff. „Dostane ty peníze do ruky jedině pod podmínkou, že do konce života neuvidí Flema Snopese.“

„Přesně tak,“ odpověděl Stevens.

„Ale co když na to peníze nestáčej?“ zeptal se Ratliff. „Co když si těch dvě stě padesát za Flema Snopese neveme?“

„Nezapomínejte,“ odpověděl Stevens, „že se nevyhne tomu, aby si nepoměřil těch osmatřicet let, co má za sebou, odkroucených, s dvěma dalšími lety, které by v té kleci musel ještě prožít, než by se z ní dostal. A když se

441$

k těm dvěma dalším letům přihodí jako prémie ročních tisíc dolarů do konce života, tak Flema Snopese prodá. Podepište to.“

„Nekvaltujte na mě,“ řekl Ratliff. „Osud a sudba. Neříkal jste náhodou, jak jste hrdej na to, že jim můžete dělat děvečku?“

„No a?“ odpověděl Stevens. „Podepište to.“

„Nemyslíte, že byste k nim měl možná přifařit trošku štěstí?“

„Podepište to,“ odpověděl Stevens.

„Už jste to řek Flemovi?“

„Zatím se mě na nic neptal,“ odpověděl Stevens.

„A kdy myslíte, že se vás zeptá?“ nadhodil Ratliff.

„Podepište to,“ opakoval Stevens.

„Už jsem to podepsal,“ řekl Ratliff. Odložil pero zpátky na stůl. „Máte pravdu. Nemáme na vybranou, neudělat to nemůžem. Kdybyste byl odmítnul, sehnala by si jinýho advokáta, kterej by neodmítnul a ke všemu by nepřišel na to zkusit to s těma dvěma stovkama a padesáti dolarama. A Flem Snopes by pak neměl vůbec šanci.“

Žádný z ostatních nezbytných dokumentů nepředstavoval potíže. Soudce, který tehdy předsedal soudu, už samozřejmě umřel, a příslušný šerif starý Hub Hampton zrovna tak. Ale jeho syn, říkalo se mu mladý Hub, zdědil po otci nejenom to čtyřleté střídání v šerifování, nýbrž i otcův talent zůstat v dobrých politických stycích se svým protivníkem Efraimem Bishopem. A tak měl Stevens zajištěná obě jména. I předseda lidové poroty byl ještě jako řípa (a tudíž bystrý), přestože mu bylo pětaosmdesát, měl dokonce ještě malý elektricky poháněný mlýn, o který se sám staral, pokud nebyl se strejčkem Ikem McCaslinem, dalším osmdesátníkem, na lovu či na rybách: k jeho podpisu na žádosti přibylo několik

442$

dalších významných podpisů, které si Stevens vymohl stejně prostě a nemilosrdně jako Ratliffův. Za svou nejsilnější kartu však považoval jednoho svého spolužáka z Harvardu, jenž se sice sám nezabýval politikou profesionálně a nebyl nikdy držitelem žádného úřadu, ale zato byl už dlouhá léta jakýmsi přátelským dvorním poradcem všech guvernérů, z toho prostého důvodu, že všechny státní složky věděly, že je nejenom loajální Mississippan, ale navíc příliš bohatý, než aby po nich někdy něco chtěl.

A tak když odeslal dokumenty do hlavního města státu, mohl, po pravdě řečeno hodlal své klientce referovat, že všechno bude zdárně pokračovat, až uplyne zbytek léta a léto vystřídá podzim, až nastane září, kdy si Mississippi (včetně guvernérů, zákonodárných sborů i výborů, jež udělují milost) uváže kravatu, navlíkne kabát a chopí se znovu práce. Po pravdě řečeno měl pocit, že by si mohl vybrat den i hodinu, kterou pokládá pro propuštění svého vězně na svobodu za nejpříhodnější, a tak si k tomu zvolil konec září a své klientce na bloku žlutého kancelářského papíru — podrobně, mnohomluvně a přesvědčivě, protože o tom byl sám přesvědčen — vysvětlil proč. Zvolil si září, kdy vrcholí období sběru bavlny a nastává nejenom práce, kterou ten osvobozený člověk zná, ale ke které má i nejsilnější citová pouta a za kterou po osmatřiceti letech, během nichž ho nutily ji vykonávat nabité brokovnice, bude zase dostávat plat od metráku. Tohle zvážil proti tomu, že by se Mink dostal na svobodu už v červnu a polovinu léta by zahálel a ke všemu by ho to táhlo zpátky tam, kde se narodil. Stevens Lindě nevysvětloval, proč se to stvoření velikosti dítěte, které možná nebylo nikdy normální a které těch osmatřicet let v káznici nemohlo nijak vyléčit, nesmí vrátit do Jeffersonu, skryl to za racionální

443$

‘štěbetání tužky, lítající po nalinkovaných řádcích — ale najednou zvedl oči (on, ona samozřejmě nic neslyšela) a ve dveřích stál Ratliff a díval se na ně — zdvořilý, přívětivý, nevyzpytatelný, jenom o něco vážnější než obvykle a zamyšlenější; po pravdě řečeno jen o špetičku, takže si toho Linda nevšimla, rozhodně ne dřív, než se Stevens, jak vstával, dotkl její paže či jejího lokte (i když to nebylo zapotřebí: v té chvíli už vycítila, že do místnosti někdo přišel) a řekl: „Zdravíčko, V. K. Pojďte dál. To už je čas?“

„Zdá se,“ odpověděl Ratliff. „Brejtro, Lindo.“ „Zdravíčko, V. K.,“ odpověděla svým hluchým hlasem, ale s takřka stejnou intonací jako Stevens. Od té doby, co ohluchla, nemohla slyšet, jak Stevens Ratliffa zdraví, a Stevens si nevzpomínal, že by ho kdy byla slyšela, než ohluchla. Vytáhl zlatý zapalovač, na němž měl monogram G.L.S., přestože L. nebyla jeho iniciála, a zapálil jí cigaretu, pak s Ratliffem vyndali ze skříňky nad umývači mísou tři tlusté sklenice, cukřenku, lžičku a plátky citrónu a Ratliff vytáhl odněkud z obleku placatici kukuřičné whisky, kterou pan Calvin Bookwright dodnes každoročně pálil, i když už jen v malém množství, a nechával ji uležet a tu a tam se o ni podělil s několika málo lidmi, kteří byli natolik taktní, že si dokázali zachovat jeho nejistou nevrlou přízeň. Pak všichni tři, Linda s cigaretou a Stevens s fajfkou z kukuřičného klasu, seděli a upíjeli grog, Stevens mluvil a mluvil, tu a tam něco načmáral na blok, aby mu na to odpověděla, až pak Linda postavila prázdnou sklenici na stůl, vstala, řekla sbohem a odešla. Nato Ratliff poznamenal:

„Tak vy jste to Flemovi ještě neřek.“ Stevens kouřil. „Ale však to nakonec vlastně není ani zapotřebí, když se už po okrese rozneslo, že ho chce jeho sestřenice nebo neteř, či jak je s ním vlastně příbuzná, dostat ven.“

444$

Stevens kouřil. Ratliff vzal jednu skleničku na grog. „Chcete ještě jednu?“

„Ne, tisíceré díky,“ odpověděl Stevens.

„Takže jste o hlas nepřišel,“ řekl Ratliff. „Ledaže v tom bankovním trezoru, kde zřejmě počítá své peníze, neslyší, co se děje. Jedině když z něj musí ven.“ Stevens kouřil. „Když musí přes cestu do šerifovy kanceláře.“ Stevens kouřil. „Opravdu nechcete ještě jednu?“

„No dobrá,“ odpověděl Stevens. „Proč?“

„Na to se ptám právě já vás. Člověk by řek, že první, co by Flem udělal, by bylo, že by zašel za šerifem a připomenul mu ty poslední Minkovy slova, než ho soudce Long pozval do Parchmanu. Jenže to neuďál. Třeba mu Linda řekla aspoň o těch dvou stech padesáti dolarech a třeba se i takovej Flem Snopes chytá stýbla, když před sebou nevidí nic jinýho. Flem za ní totiž nemůže samozřejmě jít přímo a na ten bloček napsat: Tu minutu, co toho šlakovitýho, mrňavýho vodního mokasína vypustíš, vydá se rovnou sem a zaplatí ti do posledního puntíku za hrob tvý mámy a za všecko ostatní, o čem tě ty jeffersonský šťourové nejspíš přesvědčili, že za to můžu já. Samozřejmě by se neodvážil riskovat, že by jí takovouhle myšlenku mohl nasadit do hlavy a ona vás popadla, rozjela se do Parchmanu a vytáhla ho už dneska večír, aby byl v Jeffersonu do zejtřejší snídaně, když má ještě tři tejdny, během kterejch se může ledacos semlít: Linda, Mink nebo guvernér či ta komise, co povoluje prominutí zbytku trestu, můžou umřít nebo může vylítnout Parchman do povětří. Kdy jste říkal, že k tomu dojde?“

„Kdy dojde k čemu?“ zeptal se Stevens.

„Že ho pustěj.“

„Ach tak. Někdy po dvacátém. Pravděpodobně dvacátého šestého.“

445$

„Dvacátýho šestýho,“ opakoval Ratliff. „A vy tam předtím zajedete.“

„Příští týden,“ odpověděl Stevens, „chci tam nechat ty peníze a promluvit si s ředitelem káznice, poněvadž ty peníze nesmí dostat do ruky, dokud neslíbí, že před slunce západem opustí stát Mississippi a už se do něj nikdy nevrátí.“

„V tom případě,“ řekl Ratliff, „je všechno v pořádku. Zvlášť kdybych —“ zarazil se.

„Kdybyste co?“ zeptal se Stevens.

„Nic,“ odpověděl Ratliff. „Osud, sudba, štěstí a naděje, na tom teď závisíme všichni — my dva, Linda, Flem i ten šlakovitej, prťavej, hlady polomrtvej zuřivec tam v Parchmanu, my všichni závisíme na stejným štěstí, osudu, sudbě i naději do tý míry, že žádnej z nás nedokáže říct, kde tohle všechno končí a kde začínáme my. Zpomínám si, jak jsem si kdysi myslíval, že takřka jediný, co lidem vždycky zbyde, je naděje, ale teď začínám věřit, že je to spíš jediný, co kdo potřebuje — naději. Ten parchant ubohej počítá v tom bankovním trezoru peníze, poněvadž je to jediný místo na světě, kam za ním Mink nemůže, a tak když už tam musí bejt, může zrovna tak dobře počítat peníze, aspoň ho to nějak zaměstnává, aspoň má co dělat, a zajímalo by mě, jestli by Lindě těch dvě stě padesát dolarů i nedal, a dokonce si ani nestrhnul úroky, kdyby Minkovi ty dva roky neodpustili. A taky by mě zajímalo, kolik z těch ostatních peněz, co jsou v tom trezoru, by dal za to, kdyby moh k těm dvoum rokům přidat ještě dalších dvacet. Nebo i pouhejch deset. Nebo i jedinkej.“

Za deset dní nato byl Stevens u ředitele státní káznice v Parchmanu. Peníze přivezl — dvacet pět desetidolarových bankovek, zbrusu nových. „Nechcete si s ním promluvit sám?“ zeptal se ředitel.

446$

„Neodpověděl Stevens. „To můžete udělat vy. Nebo kdokoliv jiný. Dejte mu zkrátka na vybranou: buď přijme prominutí zbytku trestu a dvě stě padesát dolarů a vypadne co nejrychleji ze státu Mississippi a bude každý čtvrtrok až do konce života dostávat dalších dvě stě padesát, pakliže nikdy nepřekročí hranice našeho státu zpátky, nebo zůstane ještě další dva roky tady v Parchmanu a pak ať si tady třeba shnije.“

„lnu, mělo by to vyjít,“ odpověděl ředitel. „Kdyby šlo o mě, tak by to rozhodně vyšlo. Proč si ten, od koho je těch dvě stě padesát dolarů, tak zoufale nepřeje, aby se vrátil domů?“

Stevens začal překotně vysvětlovat. „Nemá se kam vrátit. Nikoho tam nemá, jeho rodina je pryč, žena mu před dvaceti nebo třiceti lety umřela, a co se stalo s jeho dvěma dcerami, nikdo neví. I ta nájemní farma, kde kdysi bydlíval, se už rozpadla, buď sama od sebe, nebo ji někdo objevil a rozštípal a odnesl si ji na topení.“

„To je zvláštní,“ řekl ředitel. „Takřka každý člověk z Mississippi má aspoň jednoho bratrance. Po pravdě řečeno je dost těžké žádného nemít.“

„Ano, nějaké vzdálené příbuzenstvo tady je,“ řekl Stevens. „Ano, zdá se, že to byl, jak už to tak bývá, velký rozlezlý klan.“

„A někdo z nich, z toho vzdáleného příbuzenstva, si tak strašně zoufale nepřeje, aby se vrátil domů, že mu to stojí za dvě stě padesát dolarů.“

Je blázen,“ odpověděl Stevens. „To přece muselo někoho z vašich lidí za těch osmatřicet let napadnout a musel vám to nadhodit, jestli jste si toho nevšiml sám.“

„Blázni jsme všichni, jak jsme tady,“ odpověděl ředitel. „I vězni. Třeba je to tím podnebím. Z toho bych si

447$

ovšem na vašem místě hlavu nedělal. Takovéhle výhrůžky pronášejí v určité době všichni — vážně míněné výhrůžky soudci nebo státnímu návladnímu nebo některému svědkovi, který řekl veřejně něco, co by si slušný člověk nechal pro sebe. Vážně míněné výhrůžky: vypozoroval jsem, že nikdo na světě nemůže nikde tak řvát a vyvádět jako člověk připoutaný želízky k policajtovi. Ale někdy ho to přejde už za rok. A on jich má za sebou osmatřicet. A nebude mu odpuštěn zbytek trestu, dokud nebude ochoten si ty peníze vzít. Jak víte, že si je nevezme a pak vás nepodfoukne?“

„I já jsem tak trochu poznal lidi,“ odpověděl Stevens. „A vypozoroval jsem, že ničema vynaloží desetkrát větší úsilí a desetkrát víc obětí, jen aby mu byla přiznána aspoň jedna, třeba sebeskromnější ctnost, než vynaloží člověk spravedlivý na to, aby se zřekl té nejzavrženíhodnější neřesti, která je mu příjemná. Tehdy ve vězení se během procesu pokusil zabít svého advokáta, který mu navrhoval, že ho dá prohlásit za nepříčetného. Jistě ví, že jediná rozumná věc je přijmout peníze a prominutí zbytku trestu, protože když kvůli penězům milost odmítne, nejenomže přijde za dva roky o dva tisíce dolarů, ale může být i mrtvý. Nebo, což by bylo nekonečně horší, může být sice on naživu, konečně na svobodě, i když chudý, ale Fle — „ Vtom se zarazil.

„Ano?“ zeptal se ředitel. „Kdo je to ten Fle, který může být do dvou let mrtvý, takže by na něj už nikdo nemohl? To je ten, od koho je těch dvě stě padesát dolarů? Ale na tom nezáleží,“ řekl. „Máte pravdu. Jakmile jednou přijme peníze, je všechno, jak se říká v suchu. A o to vám jde, ne?“

„Jistě,“ odpověděl Stevens. „Kdyby vznikl nějaký zádrhel, zatelefonujte mi do Jeffersonu na účet volaného.“

„Zatelefonuju vám v každém případě,“ odpověděl ředitel.

448$

„Snažíte se ze všech sil vyvolat zdání, že vám to nedělá starosti.“

„Taky mi to nedělá,“ řekl Stevens. „Jenom kdyby ty peníze odmítl“

„Chcete říct tu milost, ne?“

„To je snad jedno a totéž,“ opáčil Stevens.

A tak když dopoledne dvacátého šestého zvedl telefon a centrála mu oznámila: „Volá Parchman, Mississippi, chce mluvit s panem Gavinem Stevensem. Mluvte, Parchmane,“ a něčí slabý hlas řekl: „Dobrej den. To jste vy, pane doktore?“ začal překotně přemítat: Tak jsem přece jen zbabělec. Až k tomu ode dneška za dva roky dojde, nepadne za to hana na mě. Teď jí to už můžu aspoň říct, poněvadž mám důkazy, a do mluvítka odpověděl:

„Takže ty peníze odmítl.“

„Už to teda víte,“ řekl Ratliffův hlas.

„…Cože?“ opáčil Stevens ani ne za vteřinku. „Haló?“

„To jsem já,“ řekl Ratliff. „V. K. Volám z Parchmanu. Ale zřejmě vám to už volali.“

„Co?“ zeptal se Stevens. „On je ještě tam? Odmítl přijmout propuštění?“

„Ne, už je pryč. Dneska ráno asi v osm odjel. Jeden (náklaďák, co jel na sever —“

„Ale vždyť říkáte, že si ty peníze nevzal.“

„To se vám právě pokouším vysvětlit. Před čtvrthodinou jsme konečně zjistili, kde jsou. Jsou tady, Mink —“

„Počkejte,“ řekl Stevens. „Říkal jste, že ráno v osm. Kterým směrem?“

„Jeden černoch ho viděl stát u dálnice, pak ho někdo vzal směrem na sever k Tutwileru, na náklaďáku s dobytkem. Z Tutwileru moh jet do Clarksdaleu a odtud dál do Memphisu. Ale taky moh jet do Memphisu přes

449$

Batesville. Jenže nikdo, kdo se chce dostat z Parchmanu do Jeffersonu, nebude jezdit přes Batesville, leda by si chtěl udělat vejlet a vzít to přes Chicago nebo přes New Orleans. Já už ocaď odjíždím, ale možná že byste měl —“

„No dobrá,“ odpověděl Stevens.

„A možná i Flemovi,“ dodal Ratliff.

„Vždyť povídám dobrá, heršvec,“ řekl Stevens.

„Ale jí zatím ne,“ pokračoval Ratliff. „Jí se zatím nemusí říkat, že nejspíš právě zabila manžela svý mámy

Ale to už neslyšel, telefon byl už položený. Nevzal si ani klobouk a došel na náměstí, do ulice pod ním, odkud se šlo jedním směrem k bance, kde by v tu chvíli byl Snopes, a druhým k soudní budově, kde v té chvíli bude šerif: vlastně to bylo jedno, za kým z nich zajde dřív, a cestou si říkal: a tak jsem přece jenom zbabělec, přes všechny ty řeči o osudu a o sudbě, na které mi Ratliff stejně neskočil.

„Chcete říct,“ odpověděl mu šerif, „že ačkoliv strávil v Parchmanu osmatřicet let, pokusí se tu minutu, co ho někdo dostal ven, udělat něco, zač tam okamžitě poletí zpátky, pakliže ho tentokrát dřív nepověsej? Nebuďte blázen. I takovej člověk, jakej podle tvrzení ostatních byl, dostane za osmatřicet let aspoň tolika rozumu, aby to neudělal.“

„Ha!“ vyrazil ze sebe Stevens nevesele. „To se vám povedlo. To jste řekl naprosto přesně. Vy jste v roce devatenáct set osm nebyl pravděpodobně ještě ani malý usmrkánek. Vy jste nebyl ten den v soudní síni, vy jste neviděl jeho obličej a neslyšel ho. Já jo.“

„No dobrá,“ odpověděl šerif. „Co mám podle vás udělat?“

„Zavřít ho. Jak tomu říkáte? Rozmístit na silnici hlíd—

450$

ky? Vůbec ho nepustit do Yoknapatawphského okresu.“

„Z jakýho důvodu?“

„Prostě ho chyťte, o důvody se vám postarám v minutě, kdy je budete potřebovat. V nejhorším ho zadržíme pro to, že ty peníze přijal pod falešnou záminkou.“

„Já myslel, že si je nevzal.“

„Jak to bylo s penězi, to ještě nevím. Ale přijdu na nějaký způsob, jak toho využít, aspoň na tak dlouho, abychom ho mohli nějakou chvíli držet pod zámkem.“

„Ano,“ odpověděl šerif. „To by se vám trvám podařilo. Pojďme skočit do banky za panem Snopesem. Třeba všichni tři společně něco vykoumáme. Nebo třeba paní Kohlová. Budete jí to trvám muset říct.“

Nato řekl Stevens takřka slovo od slova totéž co Ratliff do telefonu, když ho on už položil. „Říct ženské, že podle všeho dnes ráno v osm hodin zavraždila svého otce?“

„No dobrá, dobrá,“ odpověděl šerif. „Mám jít do tý banky s váma?“

„Ne,“ odpověděl Stevens. „Aspoň zatím.“

„Přesto si myslím, že malujete čerta na zeď,“ pokračoval šerif. „Jestli se sem vůbec vrátí, tak jedině do Francouzovýho Zátočí. Pak bude stačit, když ho hned, jak ho uvidíme ve městě, lapnem a promluvíme si s ním.“

„Jakýpak uvidíme! Prosím vás,“ odpověděl Stevens. „Vždyť vám to přece vysvětluju. Že si ho člověk nevšimne. To byla právě ta chyba, které se před osmatřiceti lety dopustil Jack Houston: že si ho nevšiml, že ho tenkrát to ráno uviděl, teprve když Mink vylez zpoza těch křovisek s brokovnicí — pakliže zpoza nich vůbec vylezl, než vystřelil, o čemž pochybuju.“

Když spěchal na druhou stranu náměstí, tak si říkal:

451$

Ano, nakonec jsem přec jen zbabělec. Ale něco v něm, ta entita, s kterou po valnou část svého života vedl rozhovory, nebo spíš která do něj pořád něco hučela (možná jeho kostra, která přežije ostatní části těla o několik měsíců nebo let — bezpochyby tu dobu stráví tím, že mu bude číst levity a on bude bezmocný, poněvadž jí nebude moct odpovídat), okamžitě odpověděla: tvrdil snad někdy někdo, že nejsi? A on namítl: Ale já nejsem zbabělec. Jsem jenom humanista, a pak zase ona: Kdybys byl aspoň originální. Tohle slovo je přece nejčastější eufemismus pro zbabělce.

Banka už bude zavřená. A když přešel náměstí od šerifovy kanceláře, vůz s Lindou za volantem tam nečekal, takže zřejmě nebyl ten den v týdnu, kdy si spolu jezdívají pro whisky. Rolety byly zatažené, ale když chvíli lomcoval klikou u postranního vchodu, vykoukl jeden z účetních, který ho poznal a vpustil dovnitř. Šel dál mezi klapajícími stroji, jež rekapitulovaly uplynulý den — zněly, jako by se jich ty astronomické obnosy, které redukovaly na stakatové bezvýznamnosti, netýkaly, dokonce jako by jim byly lhostejné — zaklepal na dveře, na nichž míval plukovník Sartoris před čtyřiceti lety rukou psaný nápis NEVSTUPUJTE, a otevřel je.

Snopes neseděl u stolku, nýbrž zády k němu, obličej otočený ke krbu, který byl prázdný, poněvadž se v něm teď netopilo, zvednuté nohy překřížené a spočívající na škrábancích, k nimž položily základy podpatky plukovníka Sartorise. Nečetl, nedělal nic: jenom seděl, na hlavě černý plantážnický klobouk, a jenom se mu nepatrně, vytrvale pohybovala spodní čelist, jako kdyby něco žvýkal, přestože, jak město vědělo, nic nežvýkal. Dokonce ani nedal nohy dolů, ačkoliv Stevens už přešel ke stolku (byl široký, rovný, zavalený papíry, úhledně, takřka puntičkářský uspořádanými) a takřka jedním dechem ze sebe vysypal:

452$

„Dnes ráno v osm hodin odjel z Parchmanu Mink. Nevím, jestli to víte, ale postarali — postaral jsem se, aby na něj u brány čekaly nějaké peníze pod podmínkou, že když je přijme, složil tím přísahu, že odejde z Mississippi, nevrátí se do jeffersonu a už nikdy nepřekročí státní hranice Mississippi. Jenže on si ty peníze nevzal. Jak se to stalo, to ještě nevím, poněvadž nemohl dostat milost, dokud si je nevezme. Chytil nějaký náklaďák, co jel kolem, a zmizel. Ten náklaďák měl namířeno na sever.“

„Kolik to bylo?“ zeptal se Snopes.

„Čeho?“ opáčil Stevens.

„Těch peněz,“ řekl Snopes.

„Dvě stě padesát dolarů,“ odpověděl Stevens.

„Tisícerý díky,“ řekl Snopes.

„Prokristapána, člověče,“ odpověděl Stevens. „Já vám tady vykládám, že dnes ráno v osm hodin odjel z Parchmanu člověk, který vás chce zavraždit, a vy mi na to odpovíte jenom Tisíceré díky?“

Druhý se až na ten nepatrný pohyb při žvýkání ani nepohnul. Stevens, který se snažil potlačit vztek, jenž v něm vřel, si pomyslel: Kdyby si aspoň tu a tam odplivl. „V tom případě měl jenom těch deset dolarů, co jim dávaj, když je pouštěj,“ řekl Snopes.

„Ano,“ odpověděl Stevens. „Pokud víme — pokud vím. Ale máte pravdu.“ Nebo aspoň kdyby tu a tam udělal pohyb, jako když si odplivuje, pomyslel si.

„Dejme tomu, že by si někdo usmyslel, že má na vás proč mít spadeno,“ řekl Snopes. „Třiašedesátiletej člověk, kterej strávil osmatřicet let ze svýho života v káznici a kterej byl i předtím jako nic, kterej nebyl statnější než dvanáctiletej kluk —“

A už tenkrát se s tou brokovnicí musel schovat za křoviska a vystřelit zpoza nich pomyslel si Stevens. Ach

453$

ano, však já vím přesně, co tím chceš říct: už tehdy před těmi osmatřiceti lety, co strávil ve vězení, byl moc malý a slabý, než aby si na to troufl s obyčejným nožem nebo s klackem. A ve Francouzově Zátočí, v jediném místě na světě, kde by se na něj třeba někdo rozpomněl a půjčil mu pušku, se objevit nemůže, poněvadž i když by mu tam pušku, obrácenou proti tobě, nikdo z ruky nevyrazil, svou by mu nepůjčil, aby ji mohl na tebe namířit. A tak si ji bude muset buď koupit za těch deset dolarů, nebo ji ukrást. V tom případě se ti možná nic nestane: puškou za deset dolarů toho moc nezastřelí, a kdyby došlo k druhému případu, tak tě třeba zachrání nějaký povinností dbalý policajt. A překotně přemítal dál: Samozřejmě. Na sever. Jel do Memphisu. Bude muset do Memphisu. Jiné město, kde by si mohl koupit pušku za pouhých deset dolarů, ho nenapadne. A protože má jenom těch deset dolarů, bude muset celou cestu stopovat, nejdřív do Memphisu a pak — ovšem za předpokladu, že tam dojede, než zavřou zastavárny — zpátky do Jeffersonu. Takže se sem nedostane dřív než zítra, poněvadž cokoliv jiného by znamenalo, že ta neslýchaná naděje a náhoda převážily v osudu a sudbě natolik, že by to bylo moc i na Ratliffovu optimistickou letoru. „Ano,“ řekl. „To si taky myslím. Máte nejmíň do zítřejšího večera čas.“ A překotně přemítal dál: A teď to hlavní: jak ho přesvědčit, aby jí to neříkal, ale aby přitom nezjistil, že k tomu právě přivolil, že to právě slíbil, a že jsem to byl já, kdo mu to nasadil do hlavy. A vtom zničehonic uslyšel sám sebe, jak se ptá: „Řeknete to Lindě?“

„Proč?“ opáčil Snopes.

„Máte pravdu,“ přisvědčil Stevens. Pak uslyšel znovu sám sebe, jak pro změnu zase on říká: „Tisíceré díky.“ A nato, tentokrát doopravdy zničehonic: „Za to vše—

454$

chno můžu já, i kdybych tomu pravděpodobně nebyl mohl zabránit. Právě jsem mluvil s Eefem Bishopem. Co mám udělat dál?“ Kdyby si aspoň jednou odplivl, pomyslel si.

„Nic,“ odpověděl Snopes.

„Cože?“ opáčil Stevens.

„Ano řekl Snopes. „Tisícerý díky.“

Aspoň věděl, kde začít. Jenom nevěděl jak. I kdyby zavolal — i když zavolá memphiskou policii, co jim řekne — co by jim mohl říct: velkoměstské policii, která je sto šedesát kilometrů odtud, která v životě neslyšela o Minkovi, ani o Flemovi Snopesovi, ani o Jacku Houstonovi, který je už čtyřicet let po smrti, když se mu (Stevensovi) nepodařilo zapůsobit nijak zvlášť ani na místního šerifa, který aspoň zdědil stará fakta. Jak jim vysvětlit, co Mink podle jeho přesvědčení v Memphisu hledá, natož pak je přesvědčit, že v Memphisu je nebo tam přijede. A i kdyby se mu podařilo nakrásně je vyburcovat, jak jim má popsat toho, koho mají hledat: člověka, jemuž se jeho vražda před čtyřiceti lety podařila především z toho důvodu, že patří k stvořením, kterých si nikdo, dokonce ani jeho oběť, nikdy včas nevšiml a nevěnoval mu tolik pozornosti, aby poznal, co je zač nebo co by mohl udělat.

Kromě Ratliffa, jedině Ratliff z celého Yoknapatawphského okresu by Minka okamžitě poznal, kdyby ho uviděl. Na to, že nemá žádné školy, že není zcestovalý a v jistém slova smyslu ani sečtělý, má úděsný talent si pamatovat nebo se dovídat místní zprávy či navazovat známosti, kterých je zapotřebí při řešení nějaké místní krize. Stevens si přiznal, nač čeká, proč otálí a vlastně marní čas: čeká, až se Ratliff se svou dodávkou vrátí z Parchmanu, aby ho mohl, dřív než vůbec zastaví a vypne motor, hnát do Memphisu, kde by

455$

memphiské policii vypodobnil Minka, a tím zachránil Minkova pokrevního bratrance, nebo jak je s ním Mink vlastně spřízněný, před jeho spravedlivým údělem. Ale celou tu dobu věděl (Stevens) své: že se chce vlastně od Ratliffa dovědět, nejenom jak Mink bez těch peněz, které byly neobejditelnou podmínkou, prošel branou Parchmanu, ale jak to zaonačil, že nebýt té naprosto nepředvídatelné náhody, že tam Ratliff byl v době, kdy tam neměl co pohledávat, nebylo by vyšlo vůbec najevo, že si je nevzal.

Když Ratliff volal, nebyly ještě ani tři hodiny. Než se dostane do Jeffersonu, bude skoro devět. Ne proto, že by jeho dodávka tu vzdálenost neurazila rychleji, nýbrž proto, že žádné vozidlo, jehož majitelem je Ratliff (ovšem za předpokladu, že v něm sedí a je při vědomí, o tom, že ho řídí ani nemluvě), ji prostě dřív neurazí. Kromě toho se Ratliff dřív nebo později, ale rozhodně ne příliš dlouho po šesté, zastaví na večeři buď v nejbližší z těch zapadlých vísek s čistírnou bavlny, co jsou si podobné jako vejce vejci, anebo (v těchhle dobách) v nějakém bistru u dálnice, zvaném Café Dixie, U Maca či U Lorraine, které jsou si rovněž podobné jako vejce vejci, k němuž elegantně odbočí a před nímž elegantně zaparkuje, a pak beze spěchu, sám a sám, elegantně pojí maso, které je příliš houževnaté, než aby se dalo pořádně rozkousat, a které se příliš dlouho vařilo, než aby mohlo mít nějakou chuť, s neodmyslitelnými smaženými brambůrkami a s chlebem, který nejde žvýkat, jenom žmoulat jak papírový ubrousek, se strojem krájeným mraženým zelným salátem a s rajčaty podobajícími se (až na tu tvrdošíjnou sytou barvu) něčemu, co paleontologové exhumovali z tundry, s továrně vyrobeným mraženým koláčem a s tím, čemu tam říkají káva — jídlo hygienicky absolutně nezávadné, a nebýt těch

456$

stříkanců továrně vyrobeného kečupu absolutně bez chuti.

Byl by měl (on, Stevens) spousty času dojít si do Rose Hill sníst svou chutnou večeři, a možná že by to byl měl udělat, ale místo toho zatelefonoval své ženě.

„Přijedu do města a najíme se třeba v Holstonu,“ řekla.

„Ne, kočičko. Musím mluvit s Ratliffem, hned jak se vrátí z Parchmanu.“

„Jak chceš. Tak přijedu a povečeřím u Maggie,“ (Maggie byla Stevensova sestra) „a pak třeba zajdem do kina a my dva se uvidíme až zítra. Do města snad přijet smím, ne, když slíbím, že se nebudu toulat po ulicích?“

„Heleď se, nedělej mi to ještě těžší. Proč se se mnou nehádáš, aby se mi míň chtělo se s tebou sejít?“

„Tak teda na shledanou zítra,“ odpověděla. „Dobrou noc.“ A tak se najedli v Holstonu. Na svou sestru, švagra a synovce Charlese neměl ten večer zrovna náladu. Holston se ještě držel starých zvyklostí, ne sice zuby nehty, a dokonce ani ne zvlášť udatně: jenom chladně, neochvějně a nezdolně. Patřil dvěma neprovdaným sestrám (totiž, jedna z nich, mladší, kdysi vdaná byla, ale už tak dávno a tak krátce, že se to už ani nepočítalo), které ho samy vedly. Byly to poslední potomkyně Alexandra Holstona, jednoho ze tří prvních osadníků Yoknapatawphského okresu, jenž tehdy postavil z klád jakousi vývařovnu, kterou už dávno pohltila moderní stavba, a jenž před více než sto lety sehrál svou roli — byl po pravdě řečeno katalyzátorem — při pojmenování jeffersonu. Jídelně se dodnes říkalo prostě jídelna a dodnes (nikdo nevěděl jak) si zachovala pánskou černošskou obsluhu; někteří černoši dodnes své postavení dědili z otce na syna. Hosté jedli dodnes hlavně à la

457$

carte u dvou společných stolů a v čele každého z nich seděla jedna sestra. Žádný muž tam nevkročil bez saka a bez kravaty a žádná žena prostovlasá (za tím účelem tam byla šatna se služebnou), ani když držela v ruce jízdenku na vlak.

Jeho (Stevensova) sestra si však vyzvedla jeho ženu včas, aby stihly biograf, a tak když se chvíli po deváté ozvaly na schodech Ratliffovy kroky, byl už zpátky ve své kanceláři a řekl: „No dobrá. Jak to bylo?“ a nato: „Ne. Počkejte. Co jste dělal v Parchmanu?“

„Já jsem, jak se to říká — optimista,“ odpověděl Ratliff. „A jako každej správnej optimista nečekám, že dojde k nejhoršímu. Jenže jako každej optimista, kterej za něco stojí, se rád co nejdřív přesvědčím, jestli náhodou k tomu nejhoršímu přec jen nedošlo. Zvlášť když je mezi tím nejlepším a nejhorším takovej rozdíl, že by moh mít oučinky tak dalekosáhlý, že by se projevily až tady v Jeffersonu. Dalo to trošku fušky. Došlo k tomu asi v deset ráno. To už byl dobrý dvě hodiny pryč a oni už na mě trošku zahlíželi. Udělali svoje, zavřeli ho a osmatřicet let ho jak se sluší a patří drželi pod zámkem, jak jim to ten člověk nařídil, a tak jim připadalo, že už maj právo na to, aby se ho spleli. Chápejte: měl svou fungl novou minulost a fungl novejch dvě stě padesát dolarů v kapse, hezky zapnutý, v bezpečí a posichrovaný, ve fungl novejch modrákách a přes ně svetr, a brána za ním už byla zamčená, přesně jak jim to ten člověk nařídil, a ouřední stránka Minka Snopese byla už dobrý dvě hodiny vytržená z pořadače s ouředním razítkem S díky vyrovnáno a zmačkaná, když vtom si přijede ňákej přespolní šťoura, kterej není ani právník, a řekne: No jo, no jo, to je výborný, jenom se přesvědčme, jestli měl ty peníze fakticky u sebe, když odcházel.

458$

Ty peníze si vzal na starost sám pan ředitel: promluvil si s Minkem mezi čtyřma očima, když už měl na stole všechno přichystaný, na jedný hromádce milost a na druhý ty dvě stovky a padesátku, sumu, jakou Mink v životě neviděl pohromadě. A sám mu vysvětlil, že nemá na vybranou: když přijme milost, musí s ní přijmout i peníze, ale jakmile je jednou přijme, tak tím slibuje, jako by to odpřísáhnul na bibli, že vyrazí někam, kam se dostane nejrychlejc, ale musí to bejt za hranicema státu Missippi, který až do konce svýho života už nepřekročí. ,To musím udělat, abych se odtaď dostal ven?‘ zeptal se Mink. ,Vzít si ty peníze?’ ,Správně,’ odpověděl pan ředitel a Mink natáhnul ruku, vzal si peníze a sám pan ředitel mu pomoh je i tu milost zapnout na knoflík do kapsičky pod svetr, pak mu podal ruku a nato přišel kápo a odved Minka tam, co čekal klíčník, aby mu odemknul bránu na svobodu a do volnosti —“

„Počkejte,“ řekl Stevens. „Co ten kápo?“

„Právě,“ řekl radostně, takřka hrdě Ratliff. „Bylo to úplně jednoduchý. Proto to asi nikoho z nich nenapadlo, zvlášť když v žádným Parchmanu, kterej si zaslouží, aby se o něm říkalo, že má dobrý vedení, není nejspíš nikdo takovej podivín a výstředník, aby jednal, jako když si myslí, že se něco jako dobrovolná volba dá hodit do jednoho pytle se dvěma sty padesáti faktickejma dolarama, který člověk dostane za nic a za který nemusí říct ani Tisícerý díky. A tak jim povídám: ,Co ten kápo? Ocaď k bráně odcházel s dvěma sty padesáti dolarama. Pojďme se přesvědčit, že je ještě měl v momentě, kdy z brány vyšel.’ Proto jsem stejně jako vy hned řek: ,Co ten kápo?’

Je tady na doživotí,’ odpověděl ředitel. ,Zabil svou ženu klempířským kladivem, ale už ve vězení se obrátil

459$

a ještě před přelíčením se dal na víru a jeho záznam o chování patří k nejlepším, dokonce se stal laickým kazatelem.’

,Takže lepšího chlapíka ke svejm záměrům by nenašel, ani kdyby mě! čas vybírat z celýho seznamu vašich nocležníků,’ povídám. ,Tak se mi zdá, že jsem na nejlepší cestě toho, aby se tak řeklo, polapenýho napravenýho hříšníka začít litovat, přestože byl takovej pruďas, že nepřipadnul na lepší řešení manželskýho rébusu než klempířským kladivem, já jen jako, že máte jistě na zatvrzelý nemluvy ňákou vlastní vyšetřovací metodu, ne?‘

Proto jsem vám volal tak pozdě: chvíli to trvalo, i když jim musím přiznat, že na něm nebylo nic vidět. Lidi jsou totiž legrační. Ne, legrační ne: jenom k politování. Ten chlapík tam sedí už stejně na doživotí, a i kdyby zjistili, že je tam omylem, nebo i kdyby někdo zapomněl zavřít bránu, netroufnul by si vyjít z ní ven, poněvadž táta tý ženský přísahal, že ho v momentě, co se ocitne za plotem Parchmanu, zabije. Tak k čemu by mu proboha mohlo bejt ňákejch dvě stě padesát dolarů, i kdyby nakrásně dostal ten nápad, že mu projde způsob, jakým se k nim dostal?“

„Ale jak k tomu tedy došlo, krucifix?“ zeptal se Stevens. „Jak?“

„Inu, tím jediným způsobem, jakým to moh Mink províst, na kterej nejspíš právě proto nikdo nepřipadnul. Cestou z ředitelovy kanceláře k bráně tomu kápovi prostě řek, že si potřebuje na minutku odskočit na pány, a když byli uvnitř, tak mu těch dvě stě padesát dolarů dal a požádal ho, aby je, až se mu to šikne a bude k tomu mít příležitost, řediteli vrátil, čím dýl po tom, co on, Mink, bude z brány a z dohledu, tím líp, a aby řediteli vyřídil jeho tisícerý díky, ale že si to rozmyslel a že ty

460$

peníze nepotřebuje. A tak se ten kápo ocitnul v týdle situaci: stačí hodina nebo dvě a Mink bude pryč, nejspíš na věky, a už se nikdo nebude starat ani vědět, kde je, poněvadž tu minutu, co si někdo začne myslet, že už nikdy nebude potřebovat dvě stě padesát dolarů, tak je mrtvej, a přesně v tu minutu to i pochopí, ať je kde je. A to je celý. Nevím —“

„Ale já vím,“ odpověděl Stevens. „Od Flema. Je v Memphisu. Aby na něj vzal nůž nebo klacek, na to je moc malý, slabý a starý, a tak se musí dostat do nejbližšího města, kde má naději koupit si za deset dolarů pušku.“

„Tak vy jste to Flemovi řek? A co vám odpověděl?“

„Odpověděl Tisícerý díky,“ řekl Stevens. A za okamžik dodal:

„Povídám, že když jsem Flemovi řekl, že Mink dneska ráno v osm hodin odjel z Parchmanu a jede ho sem zabít, odpověděl mi jen Tisícerý díky „

„Však já vás slyšel,“ řekl Ratliff. „Co byste na to řek vy? Určitě byste byl stejně zdvořilej jako Snopes, ne? A tak je to možná nakonec v pořádku. A s Memphisem jste už jistě mluvil.“

„Co bych jim měl vykládat?“ opáčil Stevens. „Jak mám memphiské policii vylíčit někoho, koho bych sám nepoznal, natož pak je přesvědčit, že je opravdu v Memphisu a pokouší se o něco, o čem se já domýšlím, že se o to pokouší, a to všechno jen proto, že nevím, co dělat dál.“

„Ten Memphis není marnej,“ řekl Ratliff.

„Dám se poddat,“ odpověděl Stevens. „Proč?“

„Říkám si, že by to muselo bejt o hromadu menší město, než je Memphis, abyste tam neměl někoho, kdo byl s váma na Harvardu.“

„Jsem já to ale,“ odpověděl Stevens. Okamžitě si

461$

objednal hovor a za chvíli s ním už mluvil: s tím spolužákem, s tím amatérským Cincinnatem, který bydlel na plantáži nedaleko Jacksonu a který mu byl nápomocen při žádosti o prominutí zbytku trestu, takže mu stačilo jen vysvětlit, v čem je jádro krize, a nemusel mu líčit celou situaci.

„Ty ovšem nevíš, jestli jel skutečně do Memphisu,“ odpověděl jeho přítel.

„To máš pravdu,“ řekl Stevens. „Ale protože nám tahle ošemetná situace vnucuje otázku, kde by mohl být, máme snad právo na jeden bona fide předpoklad.“

„No dobrá,“ odpověděl Stevensův přítel. „Znám se se starostou i s policejním náčelníkem. Prostě od nich chceš — a oni vlastně ani nic jiného dělat nemůžou —, aby se poptali v krámech, jestli se tam někdo počínaje dnešním polednem nepokoušel koupit za deset dolarů pušku nebo pistoli. Nemám pravdu?“

„Ano,“ odpověděl Stevens. „A požádej je, prosím tě, aby mě zavolali na účet volaného, až — jestli ho vypátrají.“

„Zavolám tě sám,“ odpověděl jeho přítel. „Do jisté míry se dá říct, že se i já podílím na smutném údělu, který hrozí tvému příteli.“

„Až budeš před Flemem Snopesem říkat, že jsem jeho přítel, tak se přitom prosím tě usmívej.“

To bylo ve čtvrtek. Během pátku by ho byla centrála jistě dohonila, ať by byl na náměstí kdekoli. V kanceláři by byl měl spoustu práce, kdyby se na ni dokázal soustředit, ale časem se mu to podařilo, a když přišel Ratliff, který nesl něco úhledně složeného v papírovém pytlíku a řekl „Dobrýtro,“ byl už do práce tak zabraný, že ani nezvedl oči a psal dál na žlutý blok, vytrvale, po pravdě řečeno naprosto soustředěně, přestože mu Ratliff, stojící za ním, shlížel na temeno. Nato Ratliff vy-462$

kročil a sedl si na židli u stolu, na tu, co byla dál u zdi, pak se nazvedl, položil balíček opatrně na pořadač vedle Stevense a znovu se posadil, ale Stevens psal vytrvale dál, jen tu a tam si něco přečetl v otevřené knize pod svou levou rukou. Ratliff se po chvíli natáhl, vzal ze stolu ranní memphiské noviny, otevřel je, a jak obracel stránku, slabě s ní zašustil, a po chvíli s ní zašustil znovu, až Stevens řekl:

„Heršvec, buď odsud vypadněte, nebo si vymyslete něco jiného. Znervózňujete mě.“

„Nemám dneska nic na práci,“ odpověděl Ratliff. „Jestli si potřebujete něco zařídit venku, můžu tady sedět a hlídat ten telefon místo vás.“

„Mám toho hromadu, co bych mohl vyřídit tady, jen kdybych nemusel v jednom kuse poslouchat to pitomý harašení —“ a praštil, mrskl tužkou na stůl. „Zřejmě se ještě nedostal do Memphisu nebo se nepokusil koupit tu pušku, jinak bychom o něm už slyšeli. Nám jde jedině o to, abychom dostali předem zprávu. Myslíte, že mu nějaká slušná zastavárna či obchod s loveckými potřebami, které nekašlou na svou licenci, prodají pušku, když jim policie —“

„Kdybych se jmenoval Mink Snopes, tak bych si nejspíš nešel koupit pušku ani revolver do kšeftu, kterej má takovou licenci, že by o ni moh přijít.“

„Tak?“

„Ve Francouzovým Zátočí se říká, že si v mládí vyhazoval pořádně z kopejtka, samozřejmě v rámci svejch možností, který nebyly zrovna velký. Ale podniknul do Memphisu s vejrostkama svýho stáří takový dvě nebo tři cesty — jaký podnikaj všichni ty Quickové, Tuliové, Turpinové a podobně: a ty mu nejspíš stačily, aby se dověděl, kde se má povohlížet po kšeftu, kterej nemá takovou licenci, aby ho policie otravovala pokaždý, kdy

463$

na světlo vyplave ňáká puška nebo pistole někde, kde nemá, nebo nevyplave tam, kde má.“

„Nemyslíte, že memphiská policie ví o Memphisu všechno, co o něm může vědět nějaký maniacký vrahounský skrček, natož pak někdo, kdo byl čtyřicet let zavřený v káznici? Memphiská policie, která se může chlubit lepšími výsledky než tucet, ale co to říkám, než sto velkoměst, která bych mohl jmenovat —“

„No dobrá, dobrá,“ odpověděl Ratliff.

„Přísámbůh, že ani sám Bůh není tak zaneprázdněný, aby nechal nějakého maniaka, který má než deset dolarů a kromě toho už ani ň, ujet stopem sto šedesát kilometrů, koupit si za těch deset dolarů pušku, pak stopovat dalších sto šedesát a někoho s ní zastřelit.“

„Nezáleží to třeba taky na tom, koho si Bůh přeje mít tentokrát zastřelenýho?“ zeptal se Ratliff. „Byl jste ráno u šerifa?“

„Ne,“ odpověděl Stevens.

„Já jo. Flem za ním ještě nebyl. A z města neodjel. To jsem si zkontroloval. A to je možná to nejlepší znamení, jaký si můžem přát: Flem si z toho hlavu nedělá. Myslíte, že to řek Lindě?“

„Ne,“ odpověděl Stevens.

„Jak to víte?“

„Poněvadž mi to řek.“

„Flem? To vám to jako řek sám od sebe nebo jste se ho ptal?“

„Ptal jsem se ho,“ odpověděl Stevens. „Povídám mu: ,Řeknete to Lindě?’ „

„A co vám odpověděl?“

„Odpověděl: ,Nač?‘ „ řekl Stevens.

„Jo ták,“ řekl Ratliff.

Pak přišlo poledne. V tom úhledném Ratliffově balíčku byl úhledný sendvič. — „Běžte si domů na oběd,“ řekl. „Já tady posedím a budu špicovat uši.“

464$

„Copak jste právě neřekl, že když si z toho zřejmě nedělá hlavu Flem, není důvod, proč bychom si ji měli dělat my?“

„Tak si teda nebudu dělat hlavu,“ řekl Ratliff.

Ale když se odpoledne ozval telefon, byl už Stevens v kanceláři zpátky. „Nic,“ řekl jeho spolužák. „Nebyl v žádné zastavárně ani v žádném jiném krámě, kam by si moh někdo zajít koupit nějakou pušku nebo revolver, natož pak pušku za deset dolarů. Třeba ještě není v Memphisu, i když je to už víc jak čtyřiadvacet hodin.“ „Třeba,“ přisvědčil Stevens.

„Třeba vůbec do Memphisu nehodlal jet.“

„No dobrá, dobrá,“ odpověděl Stevens. „Mám napsat komisaři děkovný dopis sám nebo — „

„Rozhodně. Ale ať si ho nejdřív vyslouží. Dal mi za pravdu, že by nejenom nestálo o moc víc, ale že by dokonce nebylo marné kontrolovat v příštích dvou nebo třech dnech ten seznam každé ráno — jen tak pro všechny případy. Poděkoval jsem mu tvým jménem. Šel jsem dokonce tak daleko, že jsem mu slíbil, že jestli se kdy ocitneš v jeho volebním obvodu a on se rozhodne kandidovat na nějaký úřad, místo aby čekal až — „ Ale to už Stevens položil telefon, a otočený zpátky k Ratliffovi, i když ho vůbec nevnímal, řekl:

„Třeba tam vůbec nepojede.“

„Cože?“ opáčil Ratliff. „Co říkal?“ Stevens mu v kostce vypověděl, zopakoval rozhovor. „Nic jinýho trvám dělat nemůžem,“ řekl Ratliff.

„Ne,“ přisvědčil Stevens. A pomyslel si: Zítřek-to ukáže. Ale přesto ještě den počkám. Možná až do pondělka.

Ale tak dlouho čekat nemusel. V sobotu míval v kanceláři vždycky napilno, nikoli s okresními záležitostmi, za jejichž vyřizování bral plat, spíš s nepřetržitými společenskými návštěvami spoluobčanů, kteří ho zvolili do

465$

úřadu. Ratliff, který je znal všechny stejně dobře, nebo ještě líp než on, seděl nevtíravé na židli u zdi, odkud by, aniž by musel vstát, dosáhl na telefon. Dokonce snědl další úhledný, doma připravený sendvič. Ale Stevens v poledne řekl:

„Běžte domů a snězte si pořádné jídlo, anebo pojeďte se mnou k nám. Dneska nezazvoní.“

„Zřejmě víte proč,“ odpověděl Ratliff.

„Ano. Řeknu vám to v pondělí. Ne: zítra. Neděle k tomu bude nejpříhodnější. Řeknu vám to zítra.“

„Takže už víte, že je to v pořádku. Celá záležitost je zařízená a skončená. A Flem, ať už to ví nebo neví, může od týhle chvíle spát.“

„Počkejte ještě se svými otázkami,“ odpověděl Stevens. „Je to jako niť. Drží to, jen dokud to já — dokud to někdo nepřetrhne.“

„Pak jste měl od začátku pravdu. Nebylo zapotřebí jí to říkat.“

„Ne,“ odpověděl Stevens. „A taky nebude.“

„Dyť říkám,“ přisvědčil Ratliff, „že už to není zapotřebí.“

„A já jsem zase právě řek, že jí není zapotřebí nic říkat a nikdy nebylo, ať by se stalo co stalo.“

„Ani z morálního hlediska?“ zeptal se Ratliff. „Morální, nemorální, hledisko nehledisko,“ odpověděl Stevens. „Tady nejde o žádná hlediska, tady jde o fakt, že ani vy, ani kdo jiný, komu už neteče mlíko po bradě, jí neřekne, že její milosrdný skutek, její soucit a prostá velkomyslnost zavraždily člověka, který je považován za jejího otce, ať už je to její otec nebo není a ať je to parchant nebo ne.“

„No dobrá, dobrá,“ odpověděl Ratliff. „Pokavaď jde o tu niť, co jste o ní mluvil. Třeba jinej způsob, jak docílit, aby se předčasně nepřetrhla, je mít po ruce ně-

466$

koho, kdo by uslyšel telefon, pakliže nezazvoní do tří hodin odpoledne.“

A tak byli ve tři hodiny v kanceláři oba. Potom byly čtyři. „Už můžem trvám jít,“ řekl Ratliff.

„Ano,“ přisvědčil Stevens.

„Ale přesto mi to ještě neřeknete,“ nadhodil Ratliff.

„Zítra,“ odpověděl Stevens. „Zítra se uvidíme.“

Ano, centrála by i v neděli věděla, kde ho shánět, v kteroukoli hodinu, a po pravdě řečeno si takřka až do půl třetí odpoledne myslel, že stráví celý den v Rose Hill. Nebylo to poprvé v životě, co prožíval takové údobí neklidu, soužení a nejistoty, i když strávil většinu svého života jako starý mládenec. Vzpomínal na jedno či dvě údobí, kdy jeho trýzeň a neklid z toho, že byl starý mládenec, naopak pramenily, to znamená, že ho okolnosti, poměry nutily, aby setrvával ve svém celibátu, přestože se ho pokoušel zříct. Ale tehdy se měl k čemu utéci: tehdy měl nepenthe, útěchu, předsevzetí, že přeloží Starý zákon zpátky do klasické řečtiny, do níž byl přeložen prvně, úkol, který si vytyčil na Harvardu, a že se pak naučí hebrejsky a vypiluje ho: tu noc před tím si říkal: Ale ovšem, to budu dělat zítra. Na to jsem zapomněl. Jenže ten den ráno poznal, že to už nestačí, že to už nikdy stačit nebude. Tím samozřejmě myslel svůj pokus: že nejenom nebude s to se na něj soustředit, ale že už na něj nevěří. Už je moc starý a tragédie pokročilého věku je v tom, že žádná muka člověka už netrýzní tak, aby vyžadovala, ospravedlňovala nějakou oběť.

A tak nebylo ještě ani půl třetí, když se celkem bez jakéhokoli překvapení přistihl, že nasedá do vozu, a kdy rovněž bez jakéhokoli překvapení cestou na prázdné odpolední nedělní náměstí uviděl Ratliffa, jak čeká u úpatí schodiště do jeho kanceláře. Pak byli oba

467$

uvnitř, hodiny se plazily ke třetí a žádný z nich už nic nepředstíral. „Jak jsme došli k tomu, že jsme si v týhle záležitosti stanovili jako nějakou magickou nejzazší mez akorát tři hodiny?“ zeptal se Ratliff.

„Co na tom záleží?“ odpověděl Stevens.

„Máte pravdu,“ přisvědčil Ratliff. „Hlavně aby se ta niť nějak nepřetrhla nebo nějak nepochroumala.“ Hodiny na soudní budově odbily do sváteční ospalosti těžkými měkkými údery tři hodiny a Stevens si poprvé uvědomil, s jakou určitostí nejenom čekal, ale dokonce věděl, že jeho telefon před touhle hodinou nezazvoní. Pak v témže okamžiku, v téže sekundě přišel na to, proč nezazvonil. Byl to pádnější důkaz toho, co by byl sdělil, než by byla sama zpráva.

„No dobrá,“ řekl. „Mink už nežije.“

„Cože?“ opáčil Ratliff.

„Nevím, kdy umřel, a taky na tom nezáleží. Měli jsme od začátku vědět, že ho první tři hodiny, natož pak první tři dny na svobodě zabijou.“ A pak překotně, i když srozumitelně pokračoval: „Copak to nechápete? Takové křehké zvířátko bez příbuzných, bez vztahů, odcizené lidskému pokolení, jehož příslušníkem vlastně ani nikdy nebylo, natož pak aby k němu patřilo, osmatřicet let zavřené v kleci a v šedesáti třech letech vypuštěné zničehonic na svobodu, vystrčené, vyhozené z bezpečí a jistoty na svobodu jako nějaký bungar či křovinář, zvířátko, které je čilé a smrtelně nebezpečné, jen pokud je v tropické imunitě vivaria, které mu vyrobil a v kterém se o něj stará člověk, nepřežije na svobodě ani hodinu, když ho z ní vidle nebo dlouhé kleště vyhodí, vymrští do ulic velkoměsta.“

„Počkejte,“ řekl Ratliff. „Počkejte.“

Ale Stevens se ani neodmlčel. „Samozřejmě jsme ještě neslyšeli, kde ho našli, ani jak či kdo ho identifiko—

468$

val, poněvadž na něm nikomu nezáleží. Třeba si ho ještě nikdo nepovšiml. Je totiž zase svobodný člověk. Už si může umřít kde chce. Osmatřicet let, až do minulého čtvrtka ráno, nemohl mít ani vimrle nebo záděru, aby to někdo za pět minut nezapsal do jeho záznamu. Ale teď je svobodný. Nikdo se nestará, jak nebo kde či kdy umře, ovšem za předpokladu, že se jeho zdechlina nepřiplete nikomu pod nohy. A tak můžeme jít domů, dokud někdo přec jen nezatelefonuje a vy s Flemem ho nepojedete identifikovat.“

„Ano,“ odpověděl Ratliff. „Jenže —“

„Vykašlete se na to,“ řekl Stevens. „Pojeďte se mnou k nám na drink.“

„Nejdřív bysme se mohli cestou stavit u Flema a říct mu co a jak,“ odpověděl Ratliff. „Třeba si pak i on dá stupečku něčeho.“

„Nejsem v podstatě zlý člověk,“ řekl Stevens. „Nepůjčil bych Minkovi pušku, aby moh Flema zastřelit. A kdyby střílel ze své, udělal bych možná víc než jen otočil hlavu. Ale na druhé straně nehnu ani prstem, aby Flem nemusel strávit další den nebo dva očekáváním, že ho Mink zastřelí.“

Ani se šerifem se nepodělil o své přesvědčení, že Mink už nežije.

Šerif to po pravdě řečeno vyslovil sám. Stevens ho našel v jeho kanceláři v soudní budově a sdělil mu svou a Ratliffovu teorii, oč Minkovi především jde a proč, i to, že memphiská policie bude denně dál kontrolovat krámy, kde by se mohl pokusit koupit si zbraň.

„Takže v Memphisu zřejmě není,“ odpověděl šerif. „Kolik je to už dní?“

„Od čtvrtka.“

„A ve Francouzovým Zátočí není.“ ~

„Jak to víte?“

469$

„Včera jsem tam zajel a trošku se tam porozhlídnul.“

„Takže jste mi nakonec přece jen uvěřil,“ řekl Stevens.

„Dostávám za vůz kilometrovný,“ odpověděl šerif. „Včera byl hezkej den na vyjížďku do přírody. Takže už měl čtyry dny na to, aby urazil sto šedesát kilometrů. A v Memphisu, jak se zdá, není. A že není ve Francouzovým Zátočí, to vím já. A že není tady v Jeffersonu, to ví pan Snopes. Třeba už nežije.“ A Stevens ve chvíli, kdy mu to potvrdil, kdy to vyřkl nahlas někdo druhý, poznal, že on sám tomu vlastně nikdy nevěřil; slyšel, i když neposlouchal, jak šerif pokračuje: „Dyť je to než takovej malej zatrackanej chřestýš, lidi o něm tvrděj, že neměl nikdá žádný přátele. A co se stalo s jeho ženou a s jeho dvěma holkama nebo kdy zmizely, to nikdo ze Zátočí neví. Byl zavřenej osmatřicet let a pak ho najednou vypustili jak kočku, kterou někdo vyhodí na noc z baráku, dyť nemá kam jít, nemá nikoho, kdo by doopravdy uvítal, že je na svobodě. Třeba tu svobodu nemoh snýst. Třeba ho právě ta svoboda zabila. Nebylo by to pokavaď vím prvně.“

„Ano,“ odpověděl Stevens. „Máte asi pravdu,“ a v duchu si říkal: Nezabráníme mu v tom. Nemůžeme mu v tom zabránit — ani když se dáme všichni dohromady, i s memphiskou policií a se všemi. Třeba chřestýš, který má na své straně osud, nepotřebuje štěstí, natož pak přátele. A nahlas řekl: „Jenomže to ještě nevíme. Nemůžem se na to spolíhat.“

„Já vím,“ odpověděl šerif. „Včera jsem vybral z chlapů před Varnerovic krámem dva, co prohlašujou, že se na něj pamatujou a že by ho poznali, a ustavil je svejma zástupcema. A pana Snopese můžu dát na cestě do banky a z banky sledovat, hlídat. Ale hlídat kvůli komu, kdy

470$

a kde, heršvec? Nemůžu mu přece strčit někoho do baráku, dokaď o to nepožádá, ne? A co jeho dcera, paní Kohlová? Třeba by mohla pomoct. Ještě pořád nechcete, aby to věděla?“

„Musíte mi na to dát své slovo,“ odpověděl Stevens.

„No dobrá,“ řekl šerif. „Doufám, že vás ten váš kamarád z Jacksonu uvědomí tu minutu, co memphiská policie kápne na sebemenší vodítko.“

„Ano,“ řekl Stevens. Ale telefon se ozval až ve středu. Stevens se to dověděl už v úterý večer chvíli po desáté telefonicky od Ratliffa a ráno druhý den cestou do kanceláře procházel kolem banky, jejíž stažené rolety nebudou ten den vytaženy, a pak stál u stolu s telefonem v ruce a předním oknem se díval na smuteční černobílofialový chomáč z tylu, stužek a voskových asfodelů, připevněný na vchod banky.

„Vyštrachal nějaký desetidolarový revolver,“ řekl mu jeho spolužák. „V pondělí po ránu. Nebyla to zastavárna s řádnou licencí, takže na ni málem nepřipadli. Ale když pak majitele chvíli… přesvědčovali, tak si vzpomněl, že mu ho prodal. Ale povídal, aby si z toho nedělali hlavu, poněvadž je to revolver jenom podle jména, a aby vystřelil, musel by se naládovat něčím účinnějším než jen těmi třemi náboji, co mu do toho dali.“

„Ha!“ vyrazil ze sebe Stevens nevesele. „Vyřiď tomu majiteli, že se podceňuje. Ten revolver byl včera tady. A vystřelil.“

471$

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

Když dojel v pondělí ráno těsně před jedenáctou na křižovatku, seděl v kabině dalšího náklaďáku s dobytkem. Náklaďák jel na východ do Alabamy, ale i kdyby byl zahýbal na jih a měl v úmyslu vzít to přes Jefferson, byl by Mink v tom místě stejně vystoupil. Kdyby to byl náklaďák z Yoknapatawphského okresu nebo kdyby byl seděl za volantem někdo z okresu či z Jeffersonu, nebyl by do něj vůbec sedl.

Až do chvíle, kdy ráno vyšel z krámu a měl už revolver doslova v kapse, se všechno zdálo úplně jednoduché. Do té doby stál jenom před jedním problémem: sehnat zbraň. Pak už mezi ním a okamžikem, kdy přistoupí k člověku, který dopustil, aby ho poslali do káznice, a nehnul ani prstem, který neměl ani tolik slušnosti a odvahy, aby na úpěnlivý výkřik o pomoc svého pokrevního příbuzného odpověděl ne, mezi ním a okamžikem, kdy mu řekne: „Podívej se na mě, Fleme,“ a zabije ho, bude stát jenom zeměpisná vzdálenost.

Jenže teď se bude muset chvíli věnovat tomu, čemu říkal „spekulovat“. Připadalo mu, že stojí před takřka nepřekonatelnou spletí překážek. Je padesát kilometrů od Jeffersonu, a i když musí překročit jednu bezvýznamnou okresní hranici, je doma, kde žijou stejní lidi, jako jsou horalé v severním Mississippi. Připadalo mu, že od téhle chvíle každý, kdokoliv, koho potká nebo kdo ho uvidí, musí, i když ho nepozná nebo se neupamatuje na jeho obličej ani jméno, okamžitě přijít na to, kdo je, kam jde a co se chystá udělat. Pak ho však napadlo — projelo mu to hlavou bezprostředně nato,

472$

takřka současně s tím —, že je to prakticky nemožné, ale přesto se to neodvažoval riskovat: třeba v něm za těch osmatřicet let, co byl zavřený v Parchmanu, seschlo, zahynulo něco, co v lidech, kteří nebyli zavření, s největší pravděpodobností spíš zvýraznilo, a ostatní poznají, dovtípí se, kdo je, i když třeba on nepozná, že se to dovtípili. To protože jsem museí bejt tak dlouho pryč, pomyslel si. Je to, jako bych se musel znovu úplně od začátku učit mluvit. Tím nemyslel mluvit, ale myslet. Jak šel podél dálnice (která byla teď na povrchu černá, táhla se přímo do kopců a řítily se po ní automobily, ačkoliv ji měl v paměti jako kroucenou prašnou silnici, v jejíchž vyježděných, nepravidelných, vyrytých kolejích jezdili pomalí muli s bedňáky nebo nanejvýš jezdecké koně), své vzezření přejinačit nemohl — nemohl dát jinou podobu svému obličeji, výrazu, nemohl změnit své oblečení, typické pro ten kraj, ani svou chůzi; na jeden zoufalý okamžik se obíral bizarní myšlenkou, že půjde pozpátku, aspoň v okamžicích, kdy se k němu bude blížit automobil nebo náklaďák, aby to působilo dojmem, že jde opačným směrem, ale pak tu myšlenku zavrhl. A tak bude muset změnit své myšlení, asi jako když člověk změní barvu žárovky v lucerně, protože samu lucernu změnit nemůže. Při chůzi se bude muset držet neochvějně a přísně myšlení člověka, který v životě neslyšel jméno Snopes, ani o městečku Jefferson, a který dokonce ani neví, že přes to městečko bude muset jít, pakliže bude pokračovat po téhle silnici pořád dál a dál. Bude muset myslet jako někdo, jehož cíl a místo určení jsou ještě sto padesát kilometrů vzdálené a třeba ještě víc a kdo je duchem už tam a po tomhle úseku jde jenom jeho tělesná schrána, jeho šlapající nohy.

Kromě toho si bude muset najít někoho, s kým by si

473$

mohl pohovořit — ne proto, aby získal nějaké informace, spíš aby si je potvrdil — a přitom v něm nevzbudil podezření. Až do svého odchodu z’ Parchmanu, kdy byl konečně volný a kdy měl cíl, k němuž se trpělivě osmatřicet let upínal, prakticky na dosah, věřil, že z toho čůrku informací, co občas pronikaly do Parchmanu, samozřejmě ne každý den nebo každý rok, ale aspoň jednou za desítiletí, posbíral veškeré potřebné vědomosti — jak a kde jeho bratranec žije, jak tráví své dny, jaké má zvyky, v kterou dobu přichází a v kterou odchází, a kam i odkud. Dokonce i kdo s ním v tom domě nebo v jeho blízkosti bydlí. Ale teď, kdy je ten okamžik už takřka tady, to možná nebude stačit. Třeba nic z toho není pravda a všechno je jinak. Znovu si pomyslel: To je tím, že jsem musel bejt tak dlouho pryč, jako jsem byl, to je tím, že jsem musel bejt tam, kde jsem musel bejt, jako by byl těch osmatřicet let strávil nejenom mimo tento svět, nýbrž i mimo život, takže fakta, když se k němu konečně dostala, už neplatila, poněvadž jinak by tam byla nepronikla. A to, že se dostala za zdi Parchmanu, znamenalo, že jsou to fakta per se nepřátelská, zrádná a že — pakliže se jimi bude řídit — mu budou osudná.

Za třetí šlo o ten revolver. Silnice byla právě prázdná, táhla se mezi stěnami lesů, nebylo slyšet žádné vozidlo a v dohledu nebyl jediný dům ani lidská bytost, a tak vytáhl revolver a znovu se na něj zadíval s čímsi, co se blížilo zoufalství. Už ráno v krámě se příliš nepodobal revolveru, a tady v té odpolední prosluněné samotě a tichu venkova se nepodobal ničemu, co by poznával; jestli se podobal vůbec něčemu, pak se stejně jako při jeho prvním dojmu podobal ze všeho nejvíc zkamenělé želvě. A přesto si ho bude muset vyzkoušet, bude muset obětovat jeden z těch tří nábojů, jen aby

474$

zjistil, jestli vůbec střílí. Musí vystřelit, pomyslel si. Prostě musí. Nic jinýho mu nezbejvá. Pámbíček trestá, to jo, ale z lidí si neutahuje.

Kromě toho měl hlad. Od těch sušenek ve formě zvířátek, co snědl za východu slunce, neměl v ústech. Ještě mu zbývalo trochu peněz a už přešel dvě benzínové pumpy, při nichž byl krám. Jenomže už byl doma. Neodvažoval se u některé zastavit, aby někdo neviděl, jak si kupuje sýr a sušenky, na které by byl ještě měl. To mu připomnělo noc. Slunce už nebude na obzoru ani tři hodiny. Do Jeffersonu se pravděpodobně dostane až druhý den, takže to může provést až druhý den večer, a tak odbočil z dálnice na prašnou silnici, takřka nevědomky, poněvadž si nevzpomínal, kdy si začal všímat, kdy začal pozorovat, že mezi plevelem u cesty a ostružiním jsou chomáčky bavlněného chmýří, které tam zanechaly projíždějící povozy mířící do čistírny, a poněvadž tenhle typ silnice znal z dob své dávné svobody nájemního pachtýře: byla to černošská silnice, poznamenaná mnoha koly a vyznačená chomáčky bavlny, ale jenom prašná, dokonce ani ne štěrkovaná, neboť lidi, co při ní žijí a co po ní jezdí, nemají peníze, kterými by přesvědčili dozorce svého újezdu, aby udělal víc než ji dvakrát ročně seškrábl a vyrovnal, ani volební moc, kterou by ho k tomu donutili.

A tak našel to, za čím nejenom šel, nýbrž co očekával: omšelou, nenatřenou, poroučející se chalupu, obehnanou a zezadu podepřenou chatrným, rovněž nenatřeným omšelým plotem, s hospodářskými staveními — stodolami, jeslemi a chlívy —, která stála v potočním korytu na vyvýšenině nad tálkem s bavlnou, na němž už rozeznával celou černošskou rodinu, možná s nějakým tím sousedem nebo někým, vláčející ve víceméně vyrovnaných řadách za sebou dlouhé, umolousané pytle

475$

— otce, matku, pět dětí od pěti nebo šesti do dvanácti let, čtyři děvčata a mladé muže, kteří byli pravděpodobně jejich sousedi, s nimiž si vzájemně vypomáhali v práci, a tak na konci řady počkal, až k němu dojde otec, který je jistě hospodář.

„Pozdrav pámbů,“ řekl Mink. „Koukám, že byste snesli ještě jednoho pomocníka.“

„Vy chcete sbírat?“ zeptal se černoch.

„Co platíte?“

„Šest šupů.“

„Chvilinku vám vypomůžu,“ odpověděl Mink. Černoch řekl dvanáctiletému děvčeti za sebou:

„Dej mu pytel. A běž domů a začni vařit večeři.“

Mink si vzal pytel. Nebylo to pro něj nic nového.

V téhle roční době sbíral bavlnu po celý svůj život. Jediný rozdíl byl v tom, že v posledních osmatřiceti letech za ním na konci řady byla puška a jakožto příslib za loudáni bič, zatímco tady byly už zase váhy, které stanovily v penězích odměnu za rychlost. A jak očekával, jeho zaměstnavatel se okamžitě ocitl v řadě vedle něj.

„Vy nejste zdejší,“ řekl černoch.

„To jste uhád,“ odpověděl. „Jenom tudyma procházím. Mám namíříno do Delty, kde žije moje dcera.“

„Kde?“ zeptal se černoch. „Taky jsem jeden rok sklízel v Deltě.“

Nešlo o to, že měl tuhle druhou otázku očekávat, a že kdyby byl věděl jak, byl by se jí vyhnul, spíš o to, že na otázce samé by nesešlo, kdyby si nezapomněl představit, že je někdo jiný než ten, kdo je. Ale nezaváhal a dokonce ochotně odpověděl: „V Doddsvillu,“ řekl. „Kousek od Parchmanu.“ A poněvadž věděl, jak by zněla další otázka, ta, kterou mu černoch nepoložil a nepoloží, odpověděl i na ni: „Byl jsem přes rok v Memphisu ve špitále. Doktor povídal, že mám hodně chodit. Proto jsem na silnici místo ve vlaku.“

476$

„Ve Špitále válečnejch vysloužilců?“ zeptal se černoch.

„Cože?“ opáčil.

„Ve Státním špitále válečnejch vysloužilců?“

„Jo,“ odpověděl. „Stát mě živil. Přes rok.“

Slunce už zapadlo. Žena před chvílí odešla do stavení. „Chcete si to zvážit?“ zeptal se černoch.

„Nijak nechvátám,“ odpověděl. „Můžu vám obětovat ještě půl zejtřka, hlavně když v poledne vyrazím. Kdyby mi vaše žena mohla dát talíř ňáký večeře a měla pro mě někde slamník, tak si to můžete při vážení strhnout.“

„Za to, co u nás kdo sní, nikomu nic nečítám,“ řekl černoch.

Jídelna byla v přístavku a stál v ní pomalu dohasínající sporák a stůl pokrytý voskovaným plátnem a na něm petrolejka. Jedl sám, rodina se vytratila, jako by ve stavení nikdo nebydlel. Měl tam talíř s pečeným bůčkem a s kukuřicí z konzervy, dušenou s rajčaty, bledé, měkké, málo vypečené placky a šálek kávy, která na něj už čekala připravená, když na něj muž zavolal, aby se šel najíst. Pak se vrátil do přední místnosti, kde v ohništi na zažehnání prvního chladu podzimní noci žhnulo pár dřevěných uhlíků. Žena s nejstarším děvčetem se okamžitě zvedly a vrátily se do kuchyně připravit jídlo pro rodinu. Mink se točil před ohněm a protahoval si nohy. Ve svém věku bude v noci cítit chlad. Mluvil ledabyle, jen aby řeč nestála, ze zdvořilosti, tlachavě. Ze začátku, na malou chvilku by byl člověk řekl, že mluví jen tak do vzduchu.

„Nejspíš jezdíte čistit a prodávat do Jeffersonu. Znával jsem tam pár lidí. Jednoho bankéře, jmenoval se De Spain, jak si zpomínám. Ale to už jsou samozřejmě celý léta.“

„Na toho se nepamatuju,“ odpověděl černoch. „Teď je největší bankéř v Jeffersonu pan Snopes.“

477$

„No jo, o tom jsem slyšel vypravovat. Prej je to velikej bankéř, velikej boháč. Žije prej v tom největším baráku ve městě s najatou kuchařkou a s člověkem, co mu posluhuje u stolu, jenom jemu a jeho dceři, která dělá, že je hluchá.“

„Vona je dovopravdy hluchá. Byla ve válce. Dělo jí roztrhlo ušní bubínky.“

„V každým případě to o sobě prohlašuje.“ Černoch neodpověděl. Seděl v jediném houpacím křesle, jaké v místnosti — a pravděpodobně v celém stavení — bylo, ale nehoupal se. Najednou se však ta jeho nehybnost, strnulost, proměnila v cosi, co se takřka podobalo zatajenému dechu. Mink seděl zády k ohni, ke světlu, takže mu do obličeje vidět nebylo, ale hlas se mu nezměnil. „Ženská, a ve válce. Zřejmě všechny oblafla. Taky jsem znal takový. Prostě něco prohlásej a ty, co jsou kolem, jsou moc zdvořilí, než aby jí řekli, že lže. Nejspíš slyší zrovna tak dobře jako vy a já.“

Nato černoch řekl, a velice vážně: „Esli vám někdo povídal, že se snaží někoho voblafnout, tak lže von. Jsou lidi, a nejenom v Jeffersonu, ale i jinde, co vědí, jak to s ní je, i když se to třeba nedoneslo až do toho Špitálu válečnejch vysloužilců, kde jste podle svejch slov byl. Bejt na vašem místě, tak se vo todle asi nepřu. Nebo bych si aspoň dal pozor, s kým se přu.“

„Vy Jeffersoňani byste to měli arci vědět,“ odpověděl Mink. „Takže vy tvrdíte, že vůbec neslyší? Že by jeden moh dojít až za ni, dejme tomu až do místnosti, kde je, a ona by to vůbec nevěděla?“

„Jo,“ odpověděl černoch. V kuchyňských dveřích se objevilo to dvanáctileté děvče. „Je hluchá. O to je zbytečný se přít. Pámbů ji poznamenal jako hromady dalších lidí, a lepčích než jste vy a lepčích než jsem já.

V tom můžete bejt bez starosti.“

478$

„Vida, vida,“ odpověděl Mink. „To jsou mi věci. Ale máte hotovou večeři.“ Černoch vstal.

„Co budete dělat v noci?“ zeptal se. „Nemám pro vás ložír.“

„Já žádnej nepotřebuju,“ odpověděl Mink. „Ten doktor povídal, abych byl co nejvíc na čerstvým povětří. Jestli máte ňákou přebytečnou deku, vyspím se v náklaďáku, aspoň budu moct hned po ránu znova začít na tom tálku.“

Přes bavlnu, která zabírala polovinu dna náklaďáku, přehodili na noc nepromokavou plachtu, takže deku ani nepotřeboval. Leželo se mu docela pohodlně. Hlavně že nebyl na zemi. Před tímhle nebezpečím si musí člověk dávat pozor: jakmile se natáhne na zem, začne ho země okamžitě přitahovat dolů do sebe. V tom okamžiku, kdy se narodí a vyklouzne z matčina těla, už ho má v práci moc a přitažlivost země. Kdyby nebyly v rodině další ženské a sousedky nebo dokonce najatá ženská, co člověka podrží, zvedne do výšky a nedovolí, aby se ho země dotkla, nežil by ani hodinu. A to člověk ví. Jakmile se naučí pohybovat, zvedne hlavu, třebaže ještě neumí nic jiného, a snaží se tomu tahu vzepřít, snaží se pomocí židle nebo něčeho jiného vytáhnout do stoje, ačkoliv ještě stát neumí, jen aby zemi unikl a zachránil se před ní. Pak se naučí stát sám a udělat krok nebo dva, i když několik prvních let stráví stejně zpoloviny na zemi, a ta stará, trpělivá, vyčkávající zem mu říká: „To nic, to jsi jenom upad, to nebolí, neboj.“ Pak doroste, zesílí, dosáhne svého vrcholu. Tu a tam to může risknout a schválně si na zem lehnout, v lese, když je v noci na lovu. Je příliš daleko od domova, než aby se tam vracel, a tak to riskne a prospí zbytek noci na zemi. Samozřejmě že se pokusí něco si najít, cokoliv — kus prkna, dřeva, kládu nebo i chvojí —, něco, cokoliv, co

479$

by jeho nevědomí a bezmoc oddělovalo od té známé trpělivé země, která si může dovolit čekat, poněvadž člověka jednoho krásného dne tak jako tak dostane, ale které nemá cenu podávat celou ruku, jen protože se odvážil podat jí jeden prst. Člověk to ví, ale poněvadž je mladý a silný, tu jednu noc na zemi riskne, i když dvě noci za sebou by neriskoval. Když si totiž dejme tomu na poli v poledne dá pauzu a posadí se pod strom nebo u živého plotu, aby si mohl sníst oběd, a pak se natáhne a chvilinku dříme a pak se probudí, tak chvíli vůbec neví, kde je, z toho prostého důvodu, že tam není celý: ta trpělivá, vyčkávající půda, která nemá naspěch, se ho za tu krátkou dobu, co polevila jeho bdělost, už začala lehounce zmocňovat, jenomže jemu se ještě včas podařilo se vzbudit. A tak kdyby musel, byl by to riskl a tu poslední noc se vyspal na zemi. Ale byl rád, že nemusel dávat nic v sázku. Působilo to dojmem, jako by sám Pámbíček řekl: „Nijak ti nepomůžu, ale taky ti nebudu v ničem přímo zbraňovat.“

Pak nastalo šírání, rozbřesk. Znovu se najedl, sám a sám. Když vyšlo slunce, byli už zase v bavlně. Za těch požehnaných sklizňových dnů mezi letními rosami a prvními podzimními mrazíky nebyla sbíraná bavlna už v okamžiku, kdy ji člověk rozeznával, vůbec vlhká. Pracovali až do poledne. „A je to,“ řekl černochovi. „To by vám mělo kapku pomoct. Máte na zejtřek pro jeffersonskou čistírnu pěknej žok, a tak se trvám vydám zpátky na silnici, dokavaď mám naději, že mě někdo pro změnu sveze.“

Konečně měl před sebou už jenom kousínek, jenom ždibeček. Trvalo to osmatřicet roků, během nichž opsal dlouhou smyčku do Delty a pak zase zpátky, ale teď už před sebou měl jenom kousek. Jenže tahle cesta vedla na jiný konec Jeffersonu, nebyla to ta známá cesta od

480$

Varnerova krámu, na kterou se pamatoval. A ta nová železná čísla podél silnice byla taky jiná než ty tabulky s ručně malovanými číslicemi počtu kilometrů, na jaké si vzpomínal, a i když číslice znal dobře, některé z těchhle, většina, neoznačovaly kilometry, poněvadž se nezmenšovaly. Ale i v případě, že by se byly zmenšovaly, by neodolal, aby se o tom nepřesvědčil.

„Tahle cesta jde přes Jefferson, ne?“

„Jo,“ odpověděl černoch. „Můžete tam uhnout směrem k Deltě.“

„To bych moh. Jak daleko je podle vás do města?“ „Třináct kilometrů,“ odpověděl černoch. Kilometry dovedl ovšem odhadnout, ať viděl kilometrovníky nebo ne, deset, pak devět, pak osm, a podle slunce byla sotva jedna pryč. Zbývalo sedm kilometrů, táhlý vršek na jehož úpatí bylo potoční koryto, a tak řekl:

„Zatrackaně, vysaďte mě u toho mostku. Já jsem si ráno neodskočil.“ Černoch před mostkem zpomalil náklaďák. „To už mi stačí,“ řekl Mink. „Odsaď to už dojdu. Po pravdě řečeno bych hrozně nerad, aby mě ten felčar viděl vylejzat z náklaďáku, nejspíš by se ze mě pokusil vyzouzat další dolar.“

„Já na vás počkám,“ řekl černoch.

„Ale ne,“ odpověděl Mink. „Musíte si vyčistit bavlnu a ještě dojet před setměním zpátky domů. Nemáte kdy.“ Vylezl z kabiny a místo díků se tou odvěkou frází venkovanů zeptal: „Co jsem dlužnej?“ a černoch tou odvěkou frází odpověděl:

„Jakýpak dlužnej? Byl bych jel tak jako tak.“

„Tisícerý díky,“ řekl Mink. „Ale jestli náhodou někde natrefíte toho felčara, tak se mu o mně nezmiňujte. Třeba se někdy uvidíme v Deltě.“

Náklaďák odjel. Když Mink zabočoval ze silnice, byla prázdná. Stačí, když ho z ní nebude vidět. Jenom

481$

nesmí pokud možno nikdo uslyšet jeho pokusný výstřel. Proč, to nevěděl, to by byl nedokázal vysvětlit, ale když se musel osmatřicet let obejít bez kouska soukromí a teď mu na ně svoboda dávala právo, chtěl, hodlal ho vychutnat do poslední mrtě. Kromě toho má do setmění ještě pět nebo šest hodin času a kilometrů pravděpodobně ještě míň, když půjde hustou džunglí hloží, cypřišů a vrb v potočním korytu, ale když ušel takový kilometr, možná o kousek víc, tak se zničehonic v jakémsi užaslém vzrušení, dokonce rozjaření, na místě zarazil. Před ním byl železniční mostek, spojující potoční břehy, takže už nejenom věděl, jak se dostane do Jeffersonu bez rizika, že půjde kolem někoho, kdo v něm čuchem starousedlíka z Yoknapatawphského okresu pozná, kdo je a k čemu se chystá, ale navíc měl něco, čím protluče čas do tmy, než bude moct pokračovat v cestě.

Připadalo mu, že neviděl trať osmatřicet let. V Parchmanu běžela podél celé jedné strany drátěného plotu a vídal na ní vlaky, pokud si vzpomínal, každý den. Kromě toho prováděly čety vězňů za dozoru strážných s puškami po celé Deltě hrubé práce na stavbách nebo opravovaly veřejné budovy v místech, odkud bylo vlaky vidět, ale přestože v takových případech nebyl mezi ním a tratí žádný drát, díval se na ně jakoby z vězení. Vlaky, na něž tenkrát pohlížel, na něž se díval, byly ve své svobodě cizí a uháněly si volně, protože byly volné, a tudíž neskutečné, přeludné, přízračné, bez minulosti a bez budoucnosti, a dokonce neměly nikam namířeno, poněvadž místo jejich určení pro něj neexistovalo: proletěly ve vteřince, v okamžiku, a přestaly existovat: nebyly. Ale tohle bude něco jiného. Teď je bude moct pozorovat, jak kolem něho svobodně pádí, i on svobodr ný; teď jsou jeden na druhého, aby se tak řeklo, vázaní-: vlak musí uhánět v kouři, rachotu a pohybu, zatímco on

482$

musí přihlížet. Vzpomínal, jak se jednou před osmatřiceti nebo čtyřiceti lety, po pravdě řečeno těsně před tím, než ho poslali do Parchmanu — při jedné události, která rovněž souvisela s nějakou krizí v jeho záležitostech a na kterou už zapomněl; jenže v jeho životě byly všechny okamžiky spojené, souvisely s nějakou krizí zaviněnou tou neustálou potupou a nespravedlností, kvůli kterým musel vždycky všechno pustit z ruky a vypořádat se, poradit si s nimi, přestože neměl potřebné nástroje ani nářadí a přestože si k tomu při té neutuchající dřině, kterou ze sebe musel vydávat, aby uživil sebe a svou rodinu, nemohl vyšetřit čas; i tenkrát to byl jeden z takových okamžiků, anebo to možná byla jenom touha podívat se na vlak, která ho tenkrát přitáhla, přivábila celých těch třicet pět kilometrů až z Francouzova Zátočí, zkrátka z jakéhosi důvodu musel tenkrát strávit noc ve městě, a tak se šel na nádraží podívat na vlak, co vozil pasažéry do New Orleansu — a díval se na syčící lokomotivu, osvětlené vagóny, z nichž v každém byl nadutý, drzý černošský nosič, na vůz, v němž lidi jedli večeři, při které je obsluhovali další černoši a po které se pasažéři vraceli do spacích vagónů, kde jsou opravdické postele. Vlak na okamžik zastavil, pak odjel: dlouhý, hermeticky uzavřený kus jiného světa, táhnoucí se po temné zemi, aby se na něj chudáci v modrákách, jako byl on, mohli za ten okamžik do sytosti s otevřenou hubou vynadívat, aniž ten vlak, natož pak lidi v něm, věděli, že tam jsou.

Ale mohl tam tenkrát stát a pozorovat ho jako každý jiný svobodný člověk, i když měl na sobě modráky, a ne brilianty; a stejně tak teď. Nato si však vybavil ještě něco z toho, co se za těch dlouhých jednotvárných let v Parchmanu dověděl, když se připravoval na svobodu z těch informací, drobností, které musel shromažďovat,

483$

aby až ta chvíle, ta svoboda přijde, včas věděl, co propásl: po trati, kterou postavil starý plukovník Sartoris (ne ten bankéř, co se mu říkalo plukovník, nýbrž jeho otec, ten opravdický plukovník, který kdysi za té války kvůli otrokům velel všem místním chlapcům) a která podle starých lidí, jež ještě i on, Mink, znal a pamatoval, byla největší událostí v Yoknapatawphském okrese a měla spojovat Jefferson i okres až s Mexickým zálivem na jednom konci a s Velkými jezery na druhém, už od roku 1935 žádný vlak s pasažéry přes Jefferson nejezdí a trať už je než blednoucí, plevelem zarostlá vytrácející se vedlejší kolej, jež už kromě dvou místních nákladních vlaků, jezdících přibližně jednou denně, žádná kola jakživo nevidí.

Tím spíš se nikdo nepostaví do cesty jeho právu jít po trati, po té stezce, do města a neohrozí soukromí jeho svobody, kterou si musel odsloužit osmatřiceti lety, a tak zabočil a takových sto metrů se vrátil po svých stopách a pak se zastavil: nebylo tam nic: jenom hustá džungle postříkaná tichem zářijového odpoledne. Vytáhl revolver. Vypadá opravdu jako želva, pomyslel si s něčím, co v té chvíli pokládal jenom za pobavení, dobrý rozmar, ale o čem si pak uvědomil, že je to zoufalství z vědomí, že tenhle krám nikdy nevystřelí, nemůže vystřelit, a tak když nastavoval bubínek, aby se první ze tří nábojů dostal pod úderník, a pak natáhl kohoutek a zamířil na spodek cypřišového kmene, který stál asi tak metr dvacet až metr padesát od něj, zmáčkl spoušť a uslyšel slabé cvaknutí naprázdno, pocítil jedině chladné zadostiučinění, takřka povznesenost, hrdost nad tím, že měl pravdu, že má neoddiskutovatelné právo si říct: Já jsem ti to říkal, a dokonce si ani neuvědomil, že znovu natáhl kohout, poněvadž tentokrát ani nevěděl, kam míří, ale vtom sebou ten krám škubl a zaburácel

484$

a z jeho krátké hlavně třeskla neuvěřitelně hlasitá rána. Teprve teď — málem pozdě — čistě instinktivně, vztekle, křečovitě trhl rukou a uvolnil ji, aby znovu nenatáhl kohout a nevystřelil z revolveru čistě automaticky i poslední zbývající náboj. Zarazil však ruku včas, povolil palec a ukazováček a pak levou rukou sáhl a vysvobodil revolver z pravačky, která málem způsobila, že by přes tu dálku, co ušel, přes veškerou péči a čas, co na to vynaložil, býval měl v další vteřině jenom prázdnou, neužitečnou zbraň. Třeba ten poslední taky nevystřelí, napadlo ho, ale ani ne za okamžik, za vteřinku, ani ne za celou vteřinku si už řekl: Nic takovýho. Bude muset. Bude muset. Bude prostě muset. Nic jinýho mu nezbejvá. Nemusím si dělat žádný starosti. Pámbíček sice trestá, to jo, ale z lidí si neutahuje.

A pak (podle slunce byly sotva dvě hodiny, do západu mu zbývaly nejmíň čtyři) to mohl znova risknout a lehnout si na zem, poněvadž se to už chýlilo ke konci a poněvadž to už bylo naposledy, a zvlášť proto, že měl k dobru tu poslední noc v náklaďáku s bavlnou. A tak znovu vykročil, tentokrát pod mostek a za něj, pro případ, že by byl někdo ten výstřel přec jen uslyšel a přišel se tam kouknout, a pak si za jednou kládou našel rovné místečko a ulehl. Okamžitě ucítil, jak si ho ta známá, vytrvalá, vyčkávavá půda, která nemá naspěch, pomalu, kradí, opatrně začíná ohmatávat a přitom si říká: „Vida, vida. Ajcem trajcem, jestli mi přímo na prahu, aby se tak řeklo, neleží další.“ Ale to mu nevadilo, na tu krátkou dobu to mohl risknout.

Působilo to takřka dojmem, jako by měl budíka. Procitl právě ve chvíli, kdy olistěnou škvírou nad sebou viděl, jak se z nadhlavníku stahují poslední sluneční paprsky, jak blednou a zůstává jen tolik světla, aby našel Zpáteční cestu tou džunglí a dostal se k trati a na ni. Ale

485$

když se na ni dostal, bylo to už lepší, ze dne zbýval ještě dost velký kus, který ho, než se úplně vytratil, než ho vystrnadila temnota, nazdařbůh tečkovaná ojedinělými světly jeffersonského předměstí, dovedl skoro celé ty dva poslední kilometry do města, na okraj k první tiché, zastrčené ulici na periférii pod znehybnělá ramena semaforu na železničním přejezdu a k jediné osamělé pouliční svítilně, kde jakýsi černošský chlapec na kole, který měl hromadu času zpozorovat, že Mink stojí na přejezdu, zabrzdil a zastavil. „Pozdrav pámbů, chlapče,“ řekl Mink. A pak použil toho starého černošského venkovského výrazu pro slovo „bydlet“: „Jakpak se ocaď dostanu tam, co vostává pan Flem Snopes?“

V té době měl už Flem Snopes noc co noc — po pravdě řečeno už od čtvrtečního večera, asi tak od půl desáté nebo od desíti večer až do rozednění příštího dne — osobního strážce, i když o něm nevěděl jediný běloch v Jeffersonu, samotného Snopese nevyjímaje; jenom strážcova žena. Jmenoval se Luther Biglin, pocházel z venkova a do posledních šerifských voleb cvičil psy a lovil zvěř a farmařil. Měl nejenom za ženu neteř manžela sestry manželky šerifa Efraima Bishopa, ale kromě toho byla jeho matka sestra venkovského politického šéfa, jehož železná ruka vládla újezdu (stejně jako Will Varner z Francouzova Zátočí vládl svému) a jenž dopomohl Bishopovi k tomu, aby byl zvolen šerifem. A tak se stal Biglin za Bishopova panování žalářníkem. Jeho chování se však ostře lišilo od chování obyčejných protekčních dětí. Zatímco držitelé podobných úřadů, jež nestojí v hierarchii příliš vysoko, nevkládali zpravidla do povinností, jež vykonávali, příliš velkou horlivost, poněvadž ten úřad vlastně nechtěli a přijali ho jenom pod nátlakem rodiny, aby ho nedostal některý příslušník opoziční politické kliky, projevoval Biglin

486$

při vykonávání svých povinností tak vášnivou nadšenou oddanost a věrnost moci, nedotknutelnosti a integritě postavení svého vyženěného příbuzného, jakou by projevoval dejme tomu Muratův pucflek s hodností kaprála symbolice maršálské hole svého velitele.

Byl nejenom poctivý (tím, že pytlačil a prodával srnčí, kachny a křepelky, porušoval jenom zákon: své slovo neporušil nikdy), nýbrž i statečný. Po Pearl Harboru, třebaže by byl bratr jeho matky mohl a pravděpodobně i našel nebo vymyslel něco, aby Biglin nemusel narukovat, se dobrovolně přihlásil k námořní pěchotě, ale ke svému úžasu zjistil, že podle vojenských měřítek takřka nevidí na pravé oko. Sám to nikdy nepozoroval. Byl to člověk, který získával vědomosti z rádia, nikoli z knížek nebo z novin, a při střílení (byl jeden z nejlepších střelců pernaté v okrese, i když nešetřil a dokonce mrhal patronami — byl krchňa, levák, střílel od levého ramene; za dobu, co se věnoval těm dvěma ze svých tří dřívějších zaměstnání, spotřeboval víc nábojů než kdokoliv v okrese a do své třicítky odrovnal dvoje brokovnicové hlavně) mu ta vada vlastně pomáhala, poněvadž se nemusel cvičit mít obě oči otevřené a vidět konec pušky i terč zároveň, nebo přivírat pravé oko, a tak vyloučit paralaxu. A ten zjistil (nikoli zásluhou nějaké zvědavosti, nýbrž zásluhou obyčejné byrokracie pokrevního příbuzenství), a dokonce dřív než šerif, poněvadž tomu okamžitě uvěřil — že Mink Snopes byl konečně propuštěn ze státní káznice na svobodu a že jeho někdejší výhrůžky bratranci, i když jsou přes čtyřicet let staré, by nebylo radno ignorovat, natož pak odbýt mávnutím ruky, jak má zřejmě chuť udělat jeho ochránce a nadřízený.

Jeho cílem, jeho záměrem v podstatě bylo chránit a bránit neposkvrněnost úřadu jeho vyženěného pří-

487$

buzného, to znamená udržet klid a ochraňovat lidské životy a prosperitu, na níž se i on skromně podílel. Ale bylo v tom ještě něco, o čem věděla jen jeho žena. O tomhle plánu, o tomhle tažení nevěděl totiž ani šerif.

O tom řekl jen své ženě: „Třeba na tom nic není, jak tvrdí bratranec Eef: třeba je to jenom další noční můra pana doktora Stevense. Ale co když se bratránek Eef plete a pravdu má pan doktor, co když — „ Měl to jasně před očima: ten poslední zlomeček sekundy, pana Snopese v posteli, bezmocného před svým osudem, jeho poslední beznadějný výkřik o pomoc, která, jak ví, tam není, ten nůž (sekyru, kladivo, kus polena, cokoli, čeho by ten vrahoun posedlý pomstou mohl použít), který se už snáší, když vtom tam vejde, vtrhne s baterkou v jedné ruce a s pistolí v druhé on, Biglin: jediný výstřel, zlosyn padá na svou oběť, výraz démonického očekávání a vítězoslávy na jeho tváři ustupuje úžasu — „Pan Snopes z nás udělá boháče. Bude muset. Nic jinýho mu nezbyde!“

Poněvadž o tom nesměl vědět ani pan Snopes (šerif Biglinovi vysvětlil, že v Americe nemůže člověk dělat svobodnému občanovi chůvu, pakliže o to dotyčný sám nepožádá nebo pakliže to aspoň vědomě netrpí), nemohl být Biglin přímo v ložnici, kde by měl být, nýbrž musel zaujmout nejlepší stanoviště, jaké najde nebo vyšťourá, pod nejbližším oknem, kterým by mohl co nejrychleji vniknout nebo aspoň namířit dovnitř. To samozřejmě znamenalo, že musel být celou noc vzhůru. Byl dobrý žalářník, svědomitý, své vězení udržoval v čistotě a své vězně krmil a pečoval o ně dobře. Kromě toho obstarával šerifovi různé pochůzky. A tak jediná doba, kdy mohl během těch čtyřiadvaceti hodin spát, byla mezi večeří a tím okamžikem, kdy už musel nezbytně přejít na stanoviště pod okny Snopesovy ložnice. Cho-488$

dil si tedy každý večer po tom, co vstal od stolu s večeří, okamžitě lehnout, a jeho žena šla do biografu, a když se vrátila, obyčejně kolem půl desáté, tak ho vzbudila. Pak s baterkou, s revolverem, sendvičem, skládací židličkou a ve svetru, aby mu za těch večerů — byl už konec září —, které už k půlnoci chladly, nebyla zima, stál nehybně a tiše u živého plotu, čelem k oknu, za nímž Snopes — jak věděl celý Jefferson —, pokud nebyl v bance, trávil život, a čekal, dokud světlo konečně nezhaslo. Tou dobou tam ti dva černošští služebníci pana Snopese už dávno nebyli. Biglin přešel tiše trávník, rozložil si pod okny židličku, posadil se a seděl tak nehnutě, že toulaví psi, co v těch hodinách temnoty lítali po celém Jeffersonu, doběhli vždycky takřka až k němu, než vycítili, vyčuchali nebo co, že nespí, a přikrčili se a jedním tichým pohybem se otočili jak na obrtlíku a utekli. Zůstával tam až do svítání, kdy složil židličku, přesvědčil se, že má zmačkaný obal od sendviče v kapse, a odešel. Ale kdyby byl Snopes v neděli v noci nespal a kdyby jeho dcera nebyla hluchá jak pařez, byli by ho mohli chvílemi slyšet už chrápat — ledaže by nějaký noční pes, který by šel přes trávník, vycítil, vyčenichal nebo co, že tentokrát spí a nejde z něho strach, a doslova se ho dotkl studeným čumákem.

Tohle všechno Mink nevěděl. Ale i kdyby to byl věděl, pravděpodobně by to na ničem nic nezměnilo. Byl by se na to díval — na Biglina, na to, že Snopese někdo střeží — jenom jako na další projev těch neomezených sklonů nepřátelských mocností vymýšlet si malichernosti, které mu vždycky sepsují život. Takže i kdyby byl věděl, že Biglin je už na svém stanovišti pod oknem pokoje, v němž sedí jeho bratranec (nepospíchal, naopak: jakmile mu ten černošský chlapec na kole řekl, kudy se má dát, tak si pomyslel: Jdu trošku moc brzo. Ať

489$

se nejdřív navečeřej a ty dva černoši maj čas uklidit se z cesty), byl by postupoval stejně: neschovával by se, nekradl by se, jen by byl neviditelný, neslyšitelný, absolutně cizí element jako kojot nebo malý vlk; nekrčil by se, neschovával by se za živý plot, jako to dělal po svém příchodu Biglin, jenom by dřepěl na bobku — jako venkovan to vydržel bez potíží celé hodiny — u živého plotu a přitom zkoumal dům, jehož tvar a podobu znal z toho nepatrného čůrku úryvkovitých faktů a zpráv od cizích lidí, před nimiž musel skrývat, jak je pro něj to, nač se ptá, důležité, zpráv, které si musel v Parchmanu skládat, které musel vstřebávat a asimilovat. Po pravdě řečeno hleděl na tu obrovskou bílou budovu se sloupovím s jakousi pýchou, že patří někomu, kdo se jmenuje Snopes. Nebylo v tom za mák, za šesták žárlivosti: jindy, druhý den, přestože by ho ani ve snu nenapadlo, a vlastně by si ani nepřál, aby do ní byl vpuštěn, by nějakému cizímu člověku pyšně řekl: „V tomdle domě bydlí můj bratranec. Tendle dům mu patří.“

Dům vypadal přesně tak, jak věděl, že bude vypadat. Tamhle jsou ta osvětlená zadní okna rohového pokoje, kde sedí jeho bratranec (touhle dobou jsou už zaručeně po večeři, dopřál jim spousty času), nohy opřené o malou, zvlášť kvůli tomu vyrobenou podnožku, o které se v Parchmanu doslechl, že mu ji jeden další příbuzný, Wat Snopes, který se narodil moc pozdě, než aby se s ním Mink mohl setkat, zvlášť kvůli tomu přibil ke krbu. I okna místnosti před tímhle pokojem byla osvětlená, ale to neočekával, poněvadž věděl, že Flemova hluchá dcera si pro sebe zřídila zvláštní místnost nahoře. Jenže nahoře nesvítilo jediné světlo, takže dcera je zřejmě ještě dole. A přestože osvětlená kuchyň napovídala, že ti dva černošští sloužící ještě neodešli, pociťoval tak silné nutkání nečekat, přejít k oknu a podívat se?

490$

a kdyby bylo zapotřebí, začít hned, že už už začal vstávat. On, který měl osmatřicet let na to, aby se vycvičil v trpělivosti a byl by v ní měl být vycvičen dokonale. Kdyby totiž čekal moc dlouho, jeho bratranec by mohl být už v posteli, a třeba dokonce spát. A to by Mink nesnesl, k tomu nesmělo dojít: musí dojít k okamžiku, i kdyby trval jenom vteřinku, v němž by on, Mink, mohl říct: „Podívej se na mě, Fleme,“ a v němž by se na něj bratranec podíval. Ale ovládl se, však měl osmatřicet let na to, aby se naučil čekat, a znovu si sedl, znovu si dřepl na bobek a za laclem modráků přesunul tvrdý, hranatý revolver. Její pokoj je asi na druhé straně domu, takže nejsou vidět jeho osvětlená okna, a světla v té druhé místnosti nic neznamenají, však kdyby byl on tak zazobaný jako jeho bratranec a měl tak krásný veliký barák, taky by svítil v přízemí všemi světly.

Pak zhasla světla v kuchyni a on zanedlouho uslyšel, jak se k němu blíží ten černoch s tou černoškou a jak spolu rozmlouvají a jak jdou ani ne tři metry od něj (dokonce ani nezatajil dech), procházejí brankou v živém plotě a jak se jejich hlasy pomalu na cestě za plotem vzdalují a nakonec se vytrácejí. Nato vstal tiše, beze spěchu, nesnažil se krást, plížit: jenom byl malý, bezbarvý, nebo možná jenom příliš drobný, než aby ho někdo mohl zpozorovat, a přešel po trávníku k oknu a (musel se postavit na špičky) podíval se dovnitř na bratrance, který tam seděl v otáčecí židli jako v bance nebo v úřadě, nohy opřené o krb a na hlavě klobouk, přesně tak, jak Mink věděl, že tam bude sedět, a přestože ho Mink neviděl čtyřicet let, nezdál se nijak zvlášť změněný. Trochu jiný ovšem byl: měl ten černý plantážnický klobouk, o kterém Mink slyšel v Parchmanu, ale ten malý motýlek mohl být klidně tentýž, co ho před čtyřiceti lety nosil za pultem Varnerova krámu, a na$

sobě měl košili, bílou městskou košili, a kalhoty, tmavé městské kalhoty, a na nohou místo farmářských bagančat městské vycíděné polobotky. Ale změněný vlastně nebyl: nečetl, jenom seděl s nohama opřenýma a s kloboukem na hlavě, a čelisti se mu mírně, vytrvale pohybovaly, jako by žvýkal.

Mink jen tak pro jistotu obešel dům na druhou stranu k místu, odkud viděl osvětlená horní okna, a už vykročil zpátky, že to zase obejde zadem, ale vtom ho napadlo, že když už je tak blízko, mohl by se podívat i do té druhé osvětlené místnosti, a tak tiše jako stín, a ne o moc hmotnější, šel podél zdi, až se mohl znovu postavit na špičky a podívat se do druhého okna, do té další místnosti. Okamžitě tu ženskou uviděl a okamžitě ji poznal: seděla pod lampou uprostřed místnosti, obložená až ke stropu knihami, kterých bylo tolik, že ani nevěděl, že jich je tolik na světě, a jednu z těch knih četla, na nose brýle s kostěnými obroučky a v černých vlasech jeden bílý pramen, jenž se jí táhl prostředkem hlavy a o kterém rovněž slyšel v Parchmanu. Na vteřinu se ho znovu zmocnil ten starý bezmocný vztek a zuřivost — které ho tentokrát takřka vyřídily, zničily —, vztek a zuřivost, jež pociťoval během prvních dvou nebo tří let po tom, co se dověděl, že Flemova dcera je zpátky doma, zřejmě natrvalo, a že žije s Flemem v jednom domě; tenkrát si říkal: Co když není vůbec hluchá, co když má prostě za lubem nějakou čertovinu a schválně všechny oblafla, poněvadž tím — tím, jestli je hluchá nebo to jenom předstírá — vstupovalo do hry něco, v čem se musel spolehnout nejenom na někoho jiného, ale dokonce na něco tak křehkého a nespolehlivého, jako jé zpráva z druhé nebo třetí ruky. Tenkrát si nakonec prolhal, prošvindloval cestu k vězeňskému doktorovi, ale ani tím si nepomohl. Neodvažoval se zeptat na to, co by

492$

se byl rád dověděl, co se musel dovědět, co musel zjistit, nač musel přijít: jediné, co se dověděl, bylo, že i člověk hluchý jako pařez ucítí, může ucítit, pakliže je zvuk dost hlasitý nebo v dostatečné blízkosti, záchvěv vzduchu. „Například — „ řekl tenkrát Mink, než se stačil zarazit. Ale už bylo pozdě. Doktor to dořekl za něj: „Ovšem. Například výstřel. Ale i kdyby se vám podařilo nám namluvit, že jste hluchý, tak by vám to odsud stejně nepomohlo.“

„To máte pravdu,“ odpověděl Mink. „Ten bejkovec slyšet nepotřebuju: stačí, když ho ucejtím.“

Ale to bude v pořádku: zřídila si místnost nahoře a všechny zvěsti z domova, co k němu do Parchmanu pronikly — někdy prostě člověk musí lidem věřit, poněvadž musí, prostě musí —, tvrdily, že jeho bratranec tráví veškerý čas v jedné dolní rohové místnosti na opačné straně domu, který je prý dokonce větší než věznice. Jenže když se teď podíval do okna, zjistil, že není nahoře, na druhé straně domu, kde by měla být, kde se mu svým způsobem slibovalo, že bude, ale přímo ve vedlejší místnosti. V tom případě jsou pravděpodobně i všechny ty ostatní řeči, kterým věřil a na které doteďka spolíhal, jenom žvásty a povídačky. Třeba mezi těmi dvěma místnostmi nemusí být ani otevřené dveře, aby ucítila ten záchvěv vzduchu, jak to nazval ten doktor ve vězení, poněvadž není vůbec hluchá. Všechno mu lhalo. V duchu si řekl: A zbejvá mi než jedna kule, i kdybych měl čas vypálit dvě, než tam někdo vtrhne z ulice. Musím si někde najít poleno nebo kus železa — tak blízko, takový kousínek měl už ke své zkáze, záhubě, ale těsně na jejím pokraji se zarazil a zašeptal, zabručel: „Počkej, tak přeci počkej! Copak jsem ti stokrát neříkal, že Pámbíček si z lidí neutahuje Jenom trestá? Samozřejmě že je hluchá: Copak ti to deset let neří-

493$

kalo celý Mississippi od severu až na jih? Tím nemyslím jenom toho šlakovitýho doktora v Parchmanu, ani ty šlakovitý prašivý mukly, který byli jediný, z koho jsem se moh pokoušet vyždímat, co jsem potřeboval vědít, ale i toho černocha z včerejšího večera, kterej byl skorem drzej, kterej div nenadal bělochovi do ksichtu lhářů, když jsem jenom nadhodil, že Flemova dcera chce třeba jenom oblafnout lidi. Černoši znají totiž všecky tajnosti bílejch, a když je to navíc bílá ženská, o který se tvrdí, že je negromilka, a která je navíc komenistka, pak všichni černoši z Yoknapatawphskýho okresu a nejspíš i z Memphisu a z Chicaga dobře věděj, jestli je hluchá, nebo ne, či jestli je taková nebo maková. Samozřejmě že je hluchá, samozřejmě že tam sedí zády ke dveřím, kterejma musíš projít, a že jsou tam zaručeně ňáký zadní dveře, stačí je prostě najít a vyjít rovnou za nosem ven,“ a tak šel dál, i když beze spěchu: nekradl se, jenom byl malý, neviditelný a našlapoval zlehka, dál kolem domu a po schůdkách nahoru, až prošel mezi těmi vznosnými sloupy portálu jako každý jiný host, každá návštěva, jako příchozí, a otevřel tiše dveře se sítí proti hmyzu, jež vedly do haly, prošel a pokračoval dál kolem otevřených dveří, za nimiž seděla ta ženská, a dokonce se k nim ani nepodíval a přešel k dalším, kde z laclu modráků vytáhl revolver, a začal si překotně, poněkud nesouvisle, takřka jako by nemohl popadnout dech, říkat: Mám než jednu kuli, takže mu musím mířit přímo do ksichtu, na hlavu. S jednou kulí to nemůžu riskovat a střelit ho jenom do těla, a nato vešel do místnosti, kde seděl jeho bratranec, a udělal několik rychlých kroků směrem k němu.

Neměl zapotřebí říct: „Podívej se na mě, Fleme:“ Bratranec se na něj už díval, hlavu otočenou přes rameno. Jinak se ani nepohnul, jenom čelisti se mu při žvýká-J

494$

ní zastavily. Pak se pohnul, naklonil se na židli mírně kupředu a už chtěl sundat opřená chodidla z trnožky a už otáčel židli, ale Mink se v tom okamžiku ve vzdálenosti asi jednoho a půl metru zastavil, pozvedl tu zbraň barvy rzi a tvaru ropuchy oběma rukama, natáhl kohoutek, pečlivě zamířil a řekl si: Musí to dostat do ksichtu: neřekl: Musím se mu strefit, ale Musí to dostat, a zmáčkl spoušť a spíš jen ucítil, než uslyšel tupé, směšné, takřka nedbalé cvaknutí. Bratranec s chodidly na zemi a s židlí natočenou takřka proti Minkovi jako by seděl nehnutě, a dokonce nezúčastněně, a pozoroval, jak Minkova upatlaná, třesoucí se dětská tlapka podobná tlapce ochočeného mývala natahuje znova kohoutek tak, aby druhá mohla otočit bubínek zpátky a vrátit náboj proti úderníku. Znovu ho slabě šťouchlo, píchlo to někdejší něco: nebylo to varování, dokonce ani ne opakování něčeho, nýbrž něco úplně jiného. Jenom to bylo stejně slabé, známé, a přitom stejně nedůležité, poněvadž ať to někdejší něco bylo co bylo, ani tehdy to nebylo dost silné, aby to něco změnilo, ani dost povšimnutíhodné, aby mu to utkvělo v paměti. V téže vteřině to pustil z hlavy. Je to v pořádku, pomyslel si. Vystřelí: Pámhíček si z lidí neutahuje, a znovu natáhl kohoutek, znovu oběma rukama pečlivě zamířil. Bratranec se ani nepohnul, ale už zase mírně žvýkal, jako by i on pozoroval ten matný světelný bod, který vyšlehl pod úderníkem.

Ozvala se ohlušující rána, ale Mink ji v témže okamžiku přestal vnímat. Bratrancovo tělo se v podivném, polozadržovaném, zpomaleném pohybu křečovitě vzepjalo a chystalo se v dalším okamžiku převrhnout židli. Minkovi ten výstřel z revolveru připadal jako nic, ale zdálo se mu, že až dopadne a třískne na zem ta židle, vzbudí ta rána celý Jefferson. Otočil se jak na obrtlíku. Nastal okamžik, kdy chtěl říct, vykřiknout:

495$

„Zastav se! Zastav se! Musíš se přesvědčit, že je mrtvej, nebo jestli je všechno v tahu!“, jenže to nedokázal; nemohl si uvědomit, kdy si za židlí ve zdi všiml druhých dveří, ale najednou tu byly; kam vedly, na tom nezáleželo, hlavně že vedly dál a ne zpátky. Rozběhl se k nim a celý roztřesený šmátral a šmátral po klice, i když si už uvědomil, že dveře jsou zamčené, a lomcoval s ní, už úplně slepý, ačkoliv za ním promluvil čísi hlas, a pak se znova otočil jak na obrtlíku a uviděl, že na prahu haly za ním stojí ta ženská, a pomyslel si: Takže celou tu dobu slyšela, ale pak pochopil: Nepotřebovala slyšet! Nachytala ho, protože ji sem zavedla ta mocnost, co jí stačí namířit na něj prst a on na místě vyletí do povětří, promění se v nic, v páru. Ale i kdyby byl měl ještě jeden náboj, neměl by stejně čas natáhnout a znovu zamířit, a tak jak se otáčel jak na obrtlíku, hodil, mrštil po ní revolverem, i když neměl vůbec čas sledovat, kam letí, poněvadž už v příštím okamžiku, jak mu připadalo, držela revolver v ruce, podávala mu ho a takovým kachním kvákavým hlasem, jakým mluvívají lidi, co neslyší, říkala:

„Nate. Vemte si ho. Ty dveře jsou od skříně ve zdi. Musíte se vrátit tady tudy, jestli chcete ven.“

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

„Zastavte,” řekl Stevens. Ratliff zastavil vůz. Seděl za volantem, ačkoliv to bylo auto Stevensovo. Z asfaltky odbočili na křižovatce — s Varnerovým krámem, čistírnou bavlny a kovářstvím, kostelem a asi tuctem obydlí a dalších stavení, z nichž se vesnice skládala a jež byla

496$

všechna temná, přestože ještě nebylo deset hodin — a už za sebou nechali široké, rovné údolí se žírnými pozemky, na nichž měl starý Varner — bylo mu už přes osmdesát, vlasy měl neodvolatelně šedivé a před dvanácti lety ovdověl, ale před dvěma léty se oženil s mladou, asi pětadvacetiletou ženskou, která prý byla v té době zasnoubená nebo které se aspoň v té době dvořil jeho vnuk — retenční práva a hypotéky, pokud mu přímo nepatřily. Už se blížili k pahorkatině, ke koutu s malými, omšelými, nachýlenými farmářskými staveními, jež byla na spadnutí a mezi těmi zvětralými žlaby vypadala jako cáry papíru. Cesta už nějakou chvíli nebyla ani štěrkovaná a co nevidět přestane být sjízdná pro cokoliv, co má kola. Už v téhle chvíli, v té upřené záři (Ratliff zastavil vůz) reflektorů se zdálo, že je to jenom další zvětralá strž, kroutící se vzhůru po nerovném pahorku, korunovaném rozcuchanou, kosmatou borovicovou klečí a nanicovatými černými doubky. Slunce už přeskočilo rovník, bylo ve znamení Vah; teď, když se přestali pohybovat a motor běžel naprázdno, bylo v tom tichu po tom líném nedělním mrholení a po tom jasném nepřiměřeném chladu, který vydržel takřka přes celé pondělí, cítit podzim. Zubaté cimbuří borovic a zakrslých dubů byla jen chatrná hráz proti zimě, dešti a chladu a vyčerpaná pole zarostlá škumpou, sasafrasem a černodrvem už pod nimi zfialověla, černodrv byl obtížený plody, jež čekaly jen na mráz a na štěkot zparchantělých psů, lovících vačice. „I jestli se tam dostanem, proč si myslíte, že tam bude?“ zeptal se Stevens.

„Kde jinde by byl?“ opáčil Ratliff. „Kam jinam by moh jít? Zpátky do Parchmanu, když přece právě obětoval tolika námahy a peněz, aby se dostal odtamtud? Co jinýho mu zbejvá než domov?“

„Už ho vlastně ani nemá,“ odpověděl Stevens. „Už

497$

tenkrát — kdy to bylo, před třemi lety — když jsme sem jeli kvůli tomu chlapci — jak se jmenoval?“

„Turpin,“ odpověděl Ratliff.

„Kvůli tomu chlapci, co se nedostavil k odvodu a my ho sem jeli hledat, už tenkrát z toho stavení nezbývalo nic než skořepina. Kus střechy a zbytky ostění, pokud byly výš, než aby se daly pohodlně strhnout na topení.

I ta cesta byla lepší.“

„Byla,“ přisvědčil Ratliff. „Uhrabaná a udupaná od lidí, co po ní tahali to palivo.“

„Takže tam není už ani ta skořepina.“

„Je pod ní sklep,“ odpověděl Ratliff.

„Díra v zemi?“ opáčil Stevens. „Doupě, v jakém žijou zvířata?“

„Je unavenej,“ odpověděl Ratliff. „I kdyby mu nebylo třia-nebo čtyřiašedesát, žil osmatřicet let, o těch posledních sedmi — dneska je čtvrtek, ne? — dnech ani nemluvě, v napětí. A teď to napětí, co ho šprajcovalo, opadlo. Jen si představte, že byste strávil osmatřicet let čekáním, až budete moct něco udělat, a jednoho dne jste to pak fakt udělal. Moc by toho ve vás taky nezbylo. A tak už nemá jiný přání než moct si na chvilánku někde ve tmě a v tichu poležet.“

„Na to měl myslet minulý čtvrtek,“ odpověděl Stevens, „teď už je pozdě.“

„Právě proto jsme snad tady, ne?“ opáčil Ratliff.

„No dobrá,“ odpověděl Stevens. „Tak jeďte dál.“ Ratliff místo toho motor vypnul. V té chvíli si uvědomili, ucítili, že nastává opravdu podzim a konec roku. Někteří ptáci ještě neodletěli, ale noc už nebyla plná té suché, hlasité kakofonie letního nočního hmyzu. Zůstali jenom cvrčci v hustých živých plotech a na požatých lukách, z nichž byla sklizena otava a na nichž v poledne freneticky nazdařbůh a bezcílně drendily zaprášené kobylky.

498$

A Stevens pochopil, co přijde dál, co mu chce Ratliff říct. „Myslíte, že opravdu nevěděla, co ten šlakovitej mrňavej chřestýš udělá tu minutu, kdy ho vypustěj?“ zeptal se Ratliff.

„Určitě neodpověděl Stevens, rychle, příliš rychle, ale už pozdě. „Tak jeďte.“

Ale Ratliff se nehýbal. Stevens si všiml, že drží ruku na klíčku od zapalování, aby Stevens nemohl nastartovat sám. „Přenocuje trvám až v Memphisu,“ řekl Ratliff. „Když má ten fungl novej parádní auťák a tak.“

Stevens dosud vzpomínal, jak to celé bylo. Ne a ne na to zapomenout. Řekla mu to sama — nebo si aspoň v téhle chvíli namlouval, že mu to řekla sama — ten den ráno, kdy mu předala nezbytné údaje k sepsání smlouvy: že nechce ani automobil svého takzvaného otce, a proto si objednala z Memphisu nový, který jí dodají včas, aby mohla okamžitě po pohřbu odjet. Smlouvu může Stevens přinést k podpisu k nim domů, až se budou loučit, pakliže se — on a ona — budou vůbec loučit.

Byl to slavný pohřeb: vážený bankéř a finančník, který zemřel v květu svých let (rozhodně aspoň finančních) nejenom na ránu z revolveru, ale na ránu z nesprávného revolveru, poněvadž bankéř, který umře v devět hodin večer ve vlastní ložnici na výstřel z pistole, obvykle těsně předtím řekl dobrou noc některému státnímu nebo federálnímu bankovnímu revizorovi (nebo oběma).

Nikdo za ním nestál (za zesnulým): žádné bratrstvo, ať už občanské nebo vojenské: jenom finance: nikoli ekonomie — bavlna, dobytek nebo cokoli, na čem stojí a z čeho žije Yoknapatawphský okres a celé Mississippi; patřil jenom penězům. Pravda, byl příslušníkem jedné jeffersonské církve, to se projevilo na světlém, zkrášleném exteriéru kostela, ale ani to nebyl projev

499$

služebnosti, a dokonce ani aspirací nebo spřeženectví či naděje na odpuštění, jenom dočasného příměří mezi dvěma nesmiřitelnými národnostmi.

Na pohřeb však přišlo nejenom město, nýbrž i okres. Seděl tam (Stevens) jako spoluúčinkující na (sic!) žádost jeho dcery, po pravdě řečeno v přední řadě, na její naléhání hned vedle ní: on, Linda, její strýček Jody, plešatící člověk, jenž na dlouhou kostru svého otce nabral dalších padesát kilo podbradků a břicha, a — ano, Wallstreet Snopes. Wallstreet Panic Snopes, který se nejenom vůbec nechoval jako Snopes, ale vůbec jako Snopes nevypadal: vysoký, tmavý, jenom s neuvěřitelně něžnýma, mladistvě barvínkově modrýma očima: aby sebe a svého mladšího bratra admirála Deweyho protáhl školou, začal jako poslíček v jednom hokynářství v zastrčené uličce, z kterého pak vytvořil jeffersonské velkoobchodní nákupní středisko, jež zásobovalo celý okres. V téhle době už bydlel se svou rodinou v Memphisu a patřily mu filiálky velkoobchodního potravinářského podniku, roztroušené po polovině Mississippi, Tennessee i Arkansasu. Pak všichni stáli čelem k decentně zakrytému výkopu sousedícího s dalším hrobem, nad nímž dal nikoli manžel (i když ho objednal a zaplatil), nýbrž sám Stevens vztyčit urážlivou, do mramoru vytesanou lež, jež před devatenácti lety představovala Lindino vykoupení a volnost; a bude to zase on, kdo dá vztyčit jakoukoli lež, jakou si vyžádá tahle. I to s Lindou ráno prohovořil.

„Ne. Nic“ řekla.

Ano, napsal.

„Ne,“ odpověděla. Jenom pozvedl tabulku a přidržel jí to slovo před očima. Nemohl napsat: Kvůli vám. A pak už to nebylo zapotřebí. „Máte pravdu,“ řekla. „Budete se tedy muset postarat i o tenhle.“

500$

Postaráme se o něj spolu, napsal.

„Ne,“ odpověděla. „Postarejte se o něj vy. Vždycky jste se o všechno staral za mě. A vždycky budete. Vím, že jsem měla vždycky jenom vás. A taky jsem nikdy nikoho jiného než vás nepotřebovala.“

Seděl, zatímco se baptistický kněz rychle a plynně zhošťoval svého úkolu, a rozhlížel se po těch tvářích, po tvářích z města i z venkova, po tvářích občanů, kteří zastupovali město, neboť při tomto pohřebním obřadu muselo být zastoupeno; pak po tvářích těch, kteří zastupovali jen sami sebe, neboť jednoho dne budou i oni tam, kde teď leží Flem Snopes, a budou stejně jako on bez přátel, mrtví, opuštění; po těch ostýchavých tvářích, anonymních, v nichž se zračila naděje, tvářích lidí, kteří byli jemu nebo jeho bance dlužni peníze a kteří doufali, jak už tak lidi doufávají, dokážou doufat, a dokonce i věřit, že když je Flem mrtvý, je tu možnost, slaboulinká možnost, že se jejich dluh smaže, nebo se na něj zapomene či prostě nebude vymáhán, vyinkasován. Pak najednou uviděl jiné tváře. Nebylo jich mnoho: rozpoznal jenom tři, byly to takové ty venkovské tváře, které vypadaly stejně jako ostatní venkovské tváře, ostýchavě, a dokonce jako by se snažily být v tom zástupu vzadu nenápadné, ale které z něj pak najednou vystoupily, vylouply se, a on poznal, komu patří. Byli to Snopesové. Neznal je, ale byli to nepopiratelně oni: ne že by tam působili cize: jenom se sobě podobali jako vejce vejci, a nebylo to ani tak v jejich výrazu, jako spíš v tom, jak stáli, kde stáli; na okamžik zachvácen vyloženým zděšením, jaké pocítí člověk, kterého někdo zprudka probudí, začal horečně přemítat: Jsou jako vlci, co se přišli podívat, jestli v pasti, v níž zahynul jeden větší vlk, jejich náčelník, vůdce smečky, ten, kterého by Ratliff nazval vrchním vlkem, ještě nevězí cár nebo útržek kůže.

501$

Pak to zděšení přešlo. Nemohl otáčet v jednom kuse hlavu dozadu, kněz už skončil a ceremoniář dal vyvoleným, oficiálním pozůstalým povel k odchodu. A když se Stevens znova podíval, když měl možnost znova se podívat, tváře už tam nebyly. Lindu tam nechal. Strejček Jody ji doveze domů, kde už na ni bude čekat nový automobil, který si, jak mu sdělila, objednala telefonicky z Memphisu předešlý den, kdy se rozhodla, že hned po pohřbu odjede sama vozem do New Yorku. Než se tam dostane on se smlouvou, kterou má Linda podepsat, bude už uchystaná na cestu, a nový automobil už bude naložený a podobně.

A tak šel do kanceláře a vzal smlouvu — darovací listinu (na níž jako obvykle pro formu stálo, že kupní cena je jeden dolar), kterou Linda vrací dům i pozemek rodině De Spainů. Provedla to všechno sama, vůbec ho neinformovala, co dělá, natož pak co chce udělat. Manfreda, kterého Snopes připravil v Jeffersonu o dům spolu s bankou a se zbytkem jeho dobrého jména a vážnosti, se jí vypátrat nepodařilo, ale nakonec našla jeho jediné žijící příbuzné — sestru starého majora De Spaina, Manfredova otce, a její jediné dítě. Byla to stará, na lůžko upoutaná žena žijící v Los Angeles se svou neprovdanou šedesátiletou dcerou, ředitelkou předměstské obecné školy ve výslužbě. Linda je vyšťárala, vypátrala sama, aniž se poradila se svým právníkem: bylo to vlastně něco neslýchaného, aby si samaritánka, filantropka, dobrodinkyně nejenom sama vybrala, ale dokonce sama vymyslela velkodušné skutky, a přitom se nejenom neobrátila na žádné právníky, sekretáře ani odborníky pro věci sociální, ale dokonce je úplně ignorovala. Bylo to vlastně urážlivé, po pravdě řečeno protispolečenské utrhnout koláč tolika ústům.

Papíry už potřebovaly jenom její podpis. Ani ne za

502$

čtvrt hodiny zastavoval u chodníku před jejím domem, ale malého hloučku — mužů, chlapců a sem tam nějakého toho černocha — před sebou si ani nevšiml, jenom poznamenal: „Místní výbor oceňuje její nový automobil,“ zaparkoval svůj, vystoupil s aktovkou a dokonce se už otočil a přejel po hloučku pomalu pohledem, jen protože tam byl, když vtom s náhlým překvapením, které vlastně nebylo tak docela překvapení, řekl: „To je anglický jaguár. Zbrusu nový,“ a dokonce šel dál, ale najednou si připadal jako někdo, kdo stoupá po schodech, a ty se náhle promění v šlapací mlýn, ale on jde prostě dál, stoupá, vydává ze sebe energii a pohybuje se, ale nepostupuje vpřed. Po pravdě řečeno se to stane tak náhle a neočekávaně, že z něj zbude jenom jeho aura, poněvadž jeho tělesnost se setrvačností už dostala o schod výš. Pomyslel si: Neexistuje na světě místo, odkud by mohl někdo od včerejšího poledne dostat do Jeffersonu zbrusu nového jaguára, natož pak když si pro něj někdo zatelefonoval teprve včera večer, a nato si řekl: už zoufale: Ne! Ne! Je to možné! Mohli jeden mít, mohli včera večer nebo dneska ráno v Memphisu jeden vyštrachat — vždyť tenhle rozhašený vesmír drží pohromadě stejně jenom náhoda, a došel křepče k automobilu, zastavil se vedle něj a řekl si: Takže od posledního čtvrtka věděla, že odjede, jenom až do úterka do večera nevěděla, který den přesně to bude. Vůz byl bez poskvrnky, leskl se novotou a vedle něho stál mladší, velice slušně vypadající zástupce firmy nebo ten, kdo vůz přivezl, a právě v tom okamžiku vyšel z předního vchodu černošský podomek s několika jejími zavazadly v ruce.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil Stevens. „Jú, to je krásný vozíček. Zbrusu nový, že?“

„Ovšem,“ odpověděl mladý muž. „Do včerejška, kdy

503$

si pro něj paní Kohlová zatelefonovala, se nedotkl země.“

„To bylo štěstí, že jste ho měli po ruce,“ pokračoval Stevens.

„Ach, měli jsme ho už od desátého tohoto měsíce. Když si ho v červenci objednávala, tak nám řekla, abychom jí ho tam nechali, dokud si ho nevyžádá. Předpokládám, že… úmrtí jejího otce poněkud změnilo její plány“

„To už tak na světě chodí,“ odpověděl Stevens. „Takže si ho objednala už v červenci?“

„Ovšem. Toho chlapa prý ještě nechytili.“

„Ještě ne,“ odpověděl Stevens. „Hergot, to je hezký vůz. Škoda že si nemůžu dovolit taky takový,“ a vešel do otevřených dveří a pokračoval po těch schodech, jež jeho nohy tak dobře znaly, a pak do obývacího pokoje, jejž rovněž znaly. Stála, už oblečená na cestu v čerstvě vyprané vyrudlé khaki kombinéze, na obličeji a na ústech silnou vrstvu krému na ochranu proti větru při jízdě, a dívala se, jak jde k ní. Na židli ležel flekatý nepromokavý plášť, kabelka, tlusté rukavice a šátek na hlavu. Řekla: „Nechtěla jsem vám lhát. Mohla jsem ho schovat do garáže, dokud nepřijdete a neodejdete, ale neschovala jsem ho.“ Jenže to nevyjádřila těmito slovy. Ve skutečnosti řekla:

„Polibte mě, Gavine,“ a sama udělala poslední krok, kterým se dostali k sobě, objala ho, pevně, beze spěchu, a přitiskla ústa na jeho, rovněž pevně a rozhodně, a pak je otevřela a on, jak ji držel, jel rukou po jejích zádech, až pod drsným khaki ucítil žlábek dělící vypouklinu jejích hýždí, jak se to už tu a tam stalo, i když ruku nic nepovzbudilo — ani v předchozích případech ji nikdy nic nepovzbudilo, k tomu nikdy nedojde, věrnost zůstane vždycky neohrožena a v bezpečí, i kdyby mezi rukou

504$

a žlábkem toho ženského těla nebylo vůbec nic, vždycky se jí jenom dotýkal a bylo mu při tom jasné, uvědomoval si, nikoli se zármutkem nebo zoufalstvím, pouze s mírnou lítostí, že ty její hýždě drží, jako když člověk vezme do dlaní nevinný dětský zadeček bez boků. Ale v téhle chvíli, tentokrát to bylo jiné. Tentokrát pocítil hrůzu a s hrůzou si pomyslel: Jakže to je? „Muž, jehož neodolatelná přitažlivost pro ženy spočívá v tom, že jakmile se ocitne v jejich blízkosti, nabudou přesvědčení, že je ochoten přinést jim jakoukoli oběť“ Jenže je to přesně naopak; úplně naopak. Tenhle ubohý trumbera nejenom neznal pravidla hry, ale ani nevěděl, že se nějaká hra hraje. Ženské člověk nemusí svádět, protože si člověka už dávno samy vybraly, vyvolily, z toho prostého důvodu, že věří, že jakmile byl vybrán, je okamžitě nejenom ochoten a připraven, ale přímo žádostiv podstoupit kvůli nim jakoukoli oběť, jen je zapotřebí, aby spolu připadli na nějakou, která by byla dost velká, která by stála za to. A řekl si: Teď si uvědomí, že mi nemůže důvěřovat, že jenom doufala, že může, proto ty přitisklé boky, ty ruce, svírající má ramena, aby mě stáhla při svém pádu naznak, ačkoliv tady není ani postel, ale naprosto se mýlil. Řekl si: Proč by marnila čas a zkoušela mou důvěryhodnost, když celý život ví, že jí stačí se na mě spoléhat. Stála, držela ho a líbala, dokud neudělal první pohyb, aby se vymanil, pak ho pustila a stála, dívajíc se mu do tváře temně modrýma očima, jež nebyly ani tajuplné, ani něžné, a možná ani laskavé.

„Máte strašlivě zřízenou pusu,“ řekla. „Musíte si skočit do koupelny. Máte pravdu,“ pokračovala. „Měl jste vždycky pravdu, pokud šlo o nás dva.“ Nebyly tajuplné — velice pozorné, to ano, ale tajuplné ne. Jednoho dne si třeba vzpomene, že vlastně nebyly ani něžné. „Miluju vás,“ řekla. „Moc jste z toho neměl, že? Ne, to jsem se vyjádřila špatně. Neměl jste z toho nic. Vůbec nic.“

505$

Věděl přesně, co tím chce říct: nejdřív její matka, pak ona. Chtěla tím říct, že dvakrát nabídl svou oddanost, ale nedostal za to nic než výsadu smět být zaslepený, očarovaný, zfanfrnělý láskou, pakliže chcete. Ratliff by rozhodně řekl zfanfrnělý. A věděla, že to ví. Jejich prokletí spočívalo (možná) v tom, že oba vždycky okamžitě na druhém poznali, jak to mezi nimi je. Nebylo to v té upřímnosti, ani v tom, že si celý život myslela, že je do něj zamilovaná, že připustila, aby objevil toho nového jaguára i co ten jaguár napovídá, pokud jde o okolnosti smrti jejího takzvaného otce. Ale v tom, že v okamžiku, kdy bezpečně věděla, že Stevens může Minkovi vymoct prominutí trestu, zároveň poznala, že před ním nemůže ukrýt, že si objednala vůz z New Yorku nebo z Londýna či odkud to přišel.

Všechny její šaty měly kapsu, do které se vešla ta malá tabulka ze slonoviny s připnutým pisátkem. Věděl o všech, i o téhle v kombinéze, a tak sáhl a tabulku vytáhl. Byl by mohl odepsat: Měl jsem naopak všechno. Věnovala jste mi svou důvěru. Došla jste k rozhodnutí, že než abyste mi lhala, radši připustíte, abych přišel na to, že jste zavraždila svého takzvaného otce. Mohl, a možná i měl napsat: Měl jsem naopak všechno. Copak jsem se právě nestal spolupachatelem před činem? Ale místo toho napsal: Měli jsme naopak všechno.

„Ne,“ řekla.

Ano, napsal.

„Ne,“ opakovala.

Tentokrát to ANO napsal tiskacími písmeny, tak velkými, že zabrala celou zbývající plochu tabulky, pak to bochánkem dlaně smazal a napsal: Vemte si s sebou — někoho kdo sly — ší jinak se — zabijete

Skoro se na to ani nepodívala, rozhodně zdaleka ne na tak dlouho, aby se mohl domnívat, že si to přečetla,’

506$

a pak stála a znovu na něj hleděla těma temně modrýma očima, a už nezáleželo na tom, jestli je v nich něha nebo ne, ani jestli je v nich cit nebo ne, či jestli jsou vskutku upřímné nebo ne. Ústa, na nichž byl mírný úsměv, měla taky rozmazaná, i úsměv sám byl jako jemná čmouha, jako nějaká dřímotná skvrna. „Miluju vás,“ řekla. „Nikdy jsem nemilovala nikoho kromě vás.“.

Ne, napsal.

„Ano,“ řekla.

Napsal znovu Ne, a už jak opakovala „Ano“, psal tak dlouho Ne, ne, ne, až byla tabulka úplně popsaná. A tak ji smazal a napsal Smlouva, a jak stáli bok po boku před krbem, kde vždycky vyřizovali všechny její obchodní transakce, které vyžadovaly, aby se spolu dorozumívali, rozložil doklad, odšrouboval pero, aby se mohla podepsat, pak papír složil a už ho strkal zpátky do aktovky, když vtom řekla: „Ještě tohle.“ Byla to obyčejná podlouhlá obálka, které si předtím povšiml na římse krbu. Když ji vzal do ruky, cítil skrz papír tlustý svazek bankovek, kterých bylo příliš mnoho. Tisíc dolarů by ho zničilo za několik týdnů, možná dnů, stejně jistě jako týž počet nábojů. Večer předtím byl v pokušení jí říct: „Tisíc dolarů zabije i jeho. Budete pak spokojená?“ I když předešlý večer ještě nevěděl, jakou by to vyslovil pravdu. Jenže to nevyřkl. Postará se o to sám, až přijde čas. „Víte, kde ho najdete?“

Ratliff to ví, napsal, pak to vymazal a napsal: Zajděte si na dvě — minuty do koupel — ny vaše pusa taky, a pak stál, než si to přečetla, a nato zůstala i ona na okamžik se skloněnou hlavou stát a nehýbala se, jako by byl napsal například nějaký kryptogram. „Ach,“ řekla. A dodala: „Ano. Je čas,“ a otočila se, přešla ke dveřím, kde se zarazila, pootočila a teprve pak se na něj podívala: ve tváři už neměla ani ten mírný úsměv, nic:

507$

jenom ty oči, jež ani z té dálky nebyly docela černé. Pak zmizela.

Aktovku už držel v ruce. Klobouk měl na stole. Zastrčil obálku do kapsy, cestou pro klobouk si otřel kapesníkem ústa a šel dál, ze schodů dolů, a přitom plival na kapesník a drhl si ústa. V hale půjde kolem zrcadla, ale než dojde do kanceláře, musí tohleto stačit. Je tady asi, samozřejmě že tady je, určitě tady je, zadní východ, jenže tam někde je podomek a možná i kuchařka. Kromě toho neexistuje zákon, který by člověku zapovídal jít od hlavních dveří přímo přes trávník, a tak vyšel postranními vrátky na cestu, odkud se dostal na ulici a nemusel se už schválně nepodívat na to nové auto. Jenže před kanceláří stál Ratliff, kterého náhoda či shoda okolností přivedla k úpatí schodiště a který řekl: „Kde máte vůz? Ale to nevadí. Já vám pro něj dojdu. Mezitím byste se měl trošku opláchnout, až dojdete nahoru.“

A tak se v kanceláři opláchl, ušpiněný kapesník zamkl do šuplíku a posadil se. Na schodech uslyšel Ratliffovy kroky, ale když Ratliff zalomcoval dveřmi, byly zavřené. Byla to jedna z těch chvil, kdy by se mohl oddávat svému mladistvému snu, že převede Starý zákon zpátky do jeho prvotní panenské podoby. Ale už na to byl moc starý. Žádná trýzeň už zřejmě nestačí na to, aby se člověk dokázal takhle trýznit. Po nějakém čase zazvonil telefon. „Už odjela,“ řekl Ratliff. „Dovez jsem vám vůz. Chce se vám u mě povečeřet?“

„Nezodpověděl.

„Mám zatelefonovat vaší ženě, že večeříte u mě?“

„Už jsem vám řek, že ne, hergot,“ odpověděl. A dodal: „Tisíceré díky.“

„Vyzvednu vás dejme tomu v osm hodin,“ řekl Ratliff.?

Čekal u chodníku. Vůz — jeho — se rozjel v okamžiku, kdy nasedl. „Ještě nejsem bezpečný,“ řekl.

508$

„To trvám nejste,“ odpověděl Ratliff. „Ale už je to za námi, to znamená, že to bude brzo za námi, jen co tomu přivyknem.“

„Chtěl jsem říct, že vy nejste bezpečný. Nikdo kolem mě není bezpečný. Jsem nebezpečný. Copak nechápete, že jsem se právě dopustil vraždy?“

„Ach to,“ odpověděl Ratliff. „Kdysi před časem jsem došel k názoru, že pro lidi kolem sebe budete bezpečnej jedině tehdy, až si vás někdo vezme. Jenže to nepomohlo. Ale aspoň jste v pořádku. Jak jste právě sám řek, spáchal jste konečně vraždu. Co víc by si někdo moh na vás vymyslet a po vás chtít?“

To už byli na silnici, město měli za zády, a tak mohli jet těch třicet pět kilometrů, co měli k Varnerově krámu před sebou, trochu rychleji. „Víte, koho je mi v týhle historii opravdu líto? Luthera Biglina. Vy jste to neslyšel a nejspíš by to byl neslyšel ani nikdo jinej, nebejt toho, že to dneska vyšlo jasně najevo při něčem, co by se dalo nazvat soukromým pohovorem Luthera Biglina a Eefa Bishopa nebo Lutherovým pokáním. Luther zřejmě od minulýho čtvrtka do tohodle outerka noc co noc až do rozbřesku pod tím oknem stál nebo seděl, co nejblíž se odvážil, a od chvíle, co se tam dostal, to znamená, co paní Biglinová přišla z kina a zbudila ho, až do rozbřesku Flema hlídal. Jenže znáte to: musí se celej den starat o vězení a o vězně a navíc se v jednom kuse ochomejtat kolem šerifovy kanceláře pro případ, že by od něj Eef něco potřeboval, a tak si musel chvilku dáchnout, a to moh jedině po večeři, než se paní Biglinová, která mu dělala budíka, vrátila z kina, to znamená zhruba od sedmi do zhruba víceméně půl desátý nebo do desíti, podle toho, jak bylo kino dlouhý, poněvadž zbytek noci prostál nebo proseděl na skládací židličce před Flemovým oknem, né kvůli ňáký odměně nebo slávě,

509$

ale z obyčejnský věrnosti přísaze Eefovi Bishopovi, podle který slíbil hájit a chránit lidský životy v Jeffersonu, i kdyby to byl než život Flema Snopese. Jenže Mink si jako na potvoru, jako by z čirýho obyčejnskýho naschválu musel k tomu, aby šel k Flemovi s tím krámem, o kterým mu ten, co mu ho prodával, ať už to byl kdo byl, řek, že je to revolver, vybrat akorát tu hodinu mezi zhruba sedmou a půl devátou — pech, jakej by člověk nepřál ani psovi, jak se říká lidově.“ „Jeďte,“ řekl Stevens. „Šlápněte na to.“

„Jo,“ odpověděl Ratliff. „A tak to nakonec dopadlo taklenc, všechno to drancování, zabavování, vydírání a okrádání, který prováděl jemně a nenápadně, pokavaď to šlo, a když nebylo zbytí, tak hezky bezohledně a tvrdě, až toho dotyčnýho rozdupal, i když se občas někdo z nás pokusil nastavit mu nohu a honem uskočit z cesty, a pokavaď to nešlo, zůstal i on ležet pořádně podupanej; z toho všeho teďkon zbejvá než ňáká stará dáma, upoutaná na lůžko, a její penzionovaná staropanenská dcera, který by byly žily až do smrti ve slunečný zlatý Kalifornii, ale teďkon se budou muset vrátit celou tu dálavu až do Missippi a bydlet v tý obrovský bílý zrůdě a slečna Allisonová bude muset nejspíš znovu pracovat a možná se i trochu fretovat a ohánět, aby ten barák udržela, poněvadž nemůže připustit, aby přátelé a známí, natož pak cizí lidi řekli, že dáma, která se narodila a vyrostla v Missippi, odmítla přijmout celej barák, přestože ho nejenom dostala darem, za nic, ale přestože je vlastně její, takže není povinovaná říct nikomu ani tisícerý díky za to, že ho dostala zpátky. Takže je v tom možná i ňáká morálka, jenom kdybych věděl jaká.“ „Žádná morálka neexistuje,“ odpověděl Stevens. „Lidi prostě dělají to, co považujou za nejlepší.“

„Parchanti ubohý,“ řekl Ratliff.

510$

„Parchanti ubohý,“ opakoval Stevens. „Jeďte. Šlápněte na to.“

A tak někdy kolem desáté seděl vedle Ratliffa v temném voze v pahorkatině na silnici, která už přestala být silnice a brzy přestane být dokonce sjízdná, a Ratliff řekl: „Takže podle vás opravdu nevěděla, co ten parchant ubohá udělá, až se dostane ven?“

„Už jsem vám řek, že ne,“ odpověděl Stevens. „Jeďte.“

„Máme čas,“ odpověděl Ratliff. „Nikam nespěchá. Mimochodem, pokavaď jde o ten krám, co ho použil místo revolveru a co ho upustil nebo zahodil, když utíkal přes dvůr za barákem, Eef Bishop mi ho ukázal. Ten chlápek v Memphisu měl pravdu. Vůbec nevypadá jako revolver. Byly v něm dva náboje, jedna hilzna a jeden plnej, a zápalka na tý hilzně byla jak náleží proražená, ale jak na tý hilzně, tak na tom plným náboji byl hned vedle zápalky malej vroubek, a oba vroubky byly úplně stejný, a dokonce na stejným místě, takže když Eef ten plnej náboj vytáhnul a tu hilznu kapku pootočil a dal ji zpátky proti úderníku, natáhnul kohoutek a cvaknul a my jsme pak otevřeli bubínek, byl hned vedle zápalky na tý hilzně další takovej vroubek, jako by se ten předpotopní úderník někdy strefil a někdy ně. A tak to vypadá, jako by Mink buď zkusil předem oba náboje a oba cvakly naprázdno, ale přesto se s ním vydal zabít Flema a prostě doufal, že jeden z nich tentokrát vystřelí, ale to mi nejde moc na rozum, anebo že stál před Flemem a namířil na něj a možná dvakrát cvaknul a pak otočil bubínek zpátky a zkusil to znovu, poněvadž mu v tom momentě nic jinýho nezbejvalo, a jeden z těch nábojů pak vystřelil. Jakej měl podle vás v tom případě Flem důvod k tomu, aby zůstal sedět na tý židli a nechal Minka dvakrát cvaknout, než jeden náboj konečně vystřelil a zabil ho?“

511$

„Nevím,“ odpověděl Stevens drsně. „Jeďte!“

„Třeba toho měl už taky dost,“ řekl Ratliff. „Jako Eula. Třeba Eula nebyla sama, kdo toho už měl dost. Parchant ubohá.“

„Byl impotentní,“ řekl Stevens.

„Cože?“ opáčil Ratliff.

„Impotentní. Když vlez s ženskou do postele, nemohl dělat nic jiného než spát. — Ano!“ řekl Stevens. „Takovýhle ubohý parchanti nemůžou než připravovat lidem samej žal a trápení. Jeďte!“

„Ale co když v tom bylo ještě něco víc,“ nadhodil Ratliff. „Vy jste vyrůstal jako městskej kluk. Nejspíš jste nikdy neslyšel o hře Nejdřív já, potom ty. To byla taková hra, co jsme hrávali. To jste si vybral nějakýho kluka asi tak stejně velikýho, jako jste byl sám, a šel jste k němu s prutem nebo třebas s lehkou holí nebo tvrdým zeleným jabkem či kamenem, podle toho, jak moc jste chtěl riskovat, a řek mu: ,Nejdřív já, potom ty,‘ a když souhlasil, tak musel zůstat stát a vy jste ho tím prutem nebo tou holí seknul či švihnul, tak tvrdě, jak jste chtěl, nebo jste coufnul a hodil po něm tím zeleným jabkem či šutrem. Pak jste musel zase stát vy a ten prut nebo tu hůl či jabko nebo šutr či něco jinýho podobnýho vzal zase on a švihnul s tím nebo to po vás hodil on. Takový byly pravidla. Takže co když — „

„Jeďte!“ řekl Stevens.

si Flem kdysi vybral svý, jak to stanověj pravidla, a teď nemoh dělat nic jinýho než sedět, poněvadž nejspíš už před lety, kdy se tady znova objevila po tý komunistický válce, přišel na to, že prohrál — „

„Dost!“ řekl Stevens. „Nechte toho!“

a že si zase vybere svý ona, a tak — možná — „ „Ne!“ řekl Stevens. „Ne.“ Ale Ratliff měl k zapalování nejenom blíž, ale dokonce na něm držel ruku, kterou ho zakrýval.

512$

celou tu dobu věděla, co se stane, až Mink vyleze, a že to věděla nejenom ona, ale i Flem — „

„Tomu nikdy neuvěřím!“ odpověděl Stevens. „Nikdy! Tomu nemůžu uvěřit,“ řekl. „Copak nechápete, že nemůžu?“

„A plyne z toho ještě něco,“ pokračoval Ratliff. „Musela dojít k názoru, že jakmile to jednou udělá, bude to definitivní a bude už pozdě to změnit. Dyť by přece bejvala mohla ty dva roky počkat, pak by už byl Minka v Parchmanu neudržel ani sám Pámbů, jedině kdyby ho zabil, a mohla si ušetřit nejenom tu námahu a trápení, ale i tu morální zodpovědnost, i když vy tvrdíte, že žádná morálka neexistuje, a přesto nepočkala. A tak člověk uvažuje proč. Třeba si říkala, že jestli je ňáký nebe, tak v něm musej bejt lidi, poněvadž kdyby tam nebyli lidi, co člověk znal, tak by tam ani nikdo nechtěl, a že by jí tam máma mohla jednou říct: ,Proč jsi nepomstila mě a mou lásku, kterou jsem konečně našla, místo abys jenom postávala vzadu a kojila se bláhovou nadějí, že k tomu dojde tak jako tak? Copaks i ty neměla kdysi svou lásku, abys chápala, co to znamená?’ — Nate,“ dodal. Vytáhl bezvadně čistý, dokonale vypraný a vyžehlený kapesník — město tvrdilo, že si je nejenom sám pere, ale i obrubuje — a strčil ho Stevensovi do nevidoucí ruky, otočil klíčkem od zapalování a rozsvítil reflektory. „Už tam trvám budem.“ řekl.

Cesta už nebyly ani ty dvě vyježděné koleje, jenom neustále stoupající šrám, který dusilo hloží. „Pudu první,“ řekl Ratliff. „Vy jste vyrost ve městě. Já viděl první žárovku, teprva když jsem se naučil zacházet s břitvou.“ A nato řekl: „Tady je to —“ a objevila se skosená linie střechy, jejíž jeden štít byl úplně zhroucený (Stevens vůbec nepoznal, že tam kdysi bylo stavení, jenom proti tomu nic nenamítal), a nad ní omšelý zkroucený jalovec.

513$

Stevens takřka zakopl o něco, přes něco, co nejspíš býval plot, ale který už byl taky spadlý, plot kolem dvorku, který vztekle dusila popínavá růže, už dávno zplanělá. „Jděte za mnou,“ řekl Ratliff. „Je tady stará studně. Mám dojem, že vím, v kterým místě. Měl jsem vzít baterku.“

Pak se dole na konci svážku ze suti, která tam zbyla z někdejších základů stavení, objevil otvor, černá díra, jež se jim pod nohama rozzívla, jako by na ně v údivu otevřelo pusu samo zničené stavení. Ratliff zůstal stát a tiše řekl: „Vy jste ten revolver neviděl. Já jo. Nevypadal jako bouchačka, jakou člověk dostane za deset dolarů. Spíš jako takovej, jaký dostane za devět a půl dolaru dva. Co když ten druhej ještě má,“ ale Stevens se kolem něj v tom okamžiku protáhl, aniž se zastavil, a začal tápat jednou nohou pod sebou, až našel něco, co býval schodek. A když vytáhl z kapsy zlatý zapalovač s monogramem a cvakl a v té třepotající se slabé záři sestupoval dál, Ratliff za ním řekl: „Máte pravdu. Je volnej. Už nebude muset v životě nikoho zastřelit,“ a šel za ním do starého sklepa — do jeskyně, do doupěte, kde na plošince z neohoblovaných prken jako nějaká hromádka napůl seděl na bobku a napůl klečel člověk, kterého hledali, a mrkal na ně jako dítě, jež vyrušili při modlitbičce před spaním: ne že ho při tom modlení překvapili: jenom ho při něm, jak tam klečel v nové kombinéze, už ušpiněné a zapáchající, a jeho ruce spočívaly napůl sevřené v klíně a oči mrkaly do slaboulinkého světla, jež držel Stevens, vyrušili:

„Zdravíčko,“ řekl.

„Tady nemůžete zůstat,“ odpověděl Stevens. „Když bylo jasné nám, kde jste, tak to do zítřejšího rána napadne i šerifa, nemyslíte?“

„Já tady nevostanu,“ řekl. „Jenom jsem se tady stavil,

514$

abych si odpočnul. Mám v oumyslu vyrazit co nejdřív dál. Kdo jste vy dva?“

„Na tom nezáleží,“ odpověděl Stevens. Vytáhl obálku s penězi. „Nate,“ řekl. Bylo to zase dvě stě padesát dolarů. Obnos pocházel bezpochyby z té tisícovky, co byla v obálce původně. Stevens se ani nenamáhal si zdůvodnit, proč se rozhodl dát Minkovi právě dvě stě padesát dolarů. Klečící muž se podíval mlčky na peníze.

„Já jsem si ty peníze v Parchmanu nevzal. Splel jsem se jich, než jsem prošel bránou. To je ňákej parchant ukradnul?“

„To nejsou tamty peníze,“ odpověděl Stevens. „Tamty dostali zpátky. Tyhle nové mi pro vás dala dneska ráno ona. To jsou jiné.“

„To jako když si je vemu, tak tím nic neslibuju?“

„Nic,“ odpověděl Stevens. „Vemte si je.“

Vzal si je. „Tisícerý díky,“ řekl. „Tenkrát poprvně mi řekli, že když pudu pořád bez zastávky dál a dál, dokaď nebudu z Missippi, a už se sem nikdá nevrátím, dostanu za tři měsíce dalších dvě stě padesát. Takhle to trvám tímdle končí.“

„Ne,“ odpověděl Stevens. „Dostanete i tamty. Dejte mi za tři měsíce vědět, kde jste a já vám je pošlu.“

„Tisícerý díky,“ řekl Mink. „Pošlete je na adresu M. C. Snopes.“

„Cože?“ zeptal se Stevens.

„Na adresu M. C. Snopes. Já se tak jmenuju: M. C.“ „„Poďme,“ řekl Ratliff, takřka hrubě. „Vypadněme ocaď,“ a vzal Stevense za paži, a jakmile se otočil, vzal mu hořící zapalovač a chvíli ho držel ve výšce, než Stevens našel znovu vytrácející se hliněné schůdky a než vyšel zpátky nahoru, na vzduch, do noci, bezměsíčné a temné, do vymrskaných, zvětralých, odevzdaně ležících polí, nad nimiž se vznášel první slabý dech podzi—

515$

mu a jež už čekala na zimu. Na pastvinách zvěrokruhu nad jejich hlavami se točila nebeská hierarchie souhvězdí: Štír, Medvěd a Váhy; nad studeným Orionem a Plejádami hořekoval chór padlých bezprizorných andělů. Ratliff otevřel Stevensovi dvířka u vozu, jemně a něžně jako žena, a Stevens nastoupil. „Už je vám líp?“ zeptal se Ratliff.

„Už jsem vám řek, že jo, krucisakra,“ odpověděl Stevens.

Ratliff zavřel dvířka, obešel vůz, otevřel dvířka na své straně, nasedl, zavřel, otočil klíčkem od zapalování, rozsvítil reflektory a zasunul rychlost; i oni dva už byli staří, neměli daleko do šedesátky. „Nevím, jestli nemá někde schovanou dceru nebo jestli ještě k žádné nepřišla. Ale doufám, že až k ní přijde, tak ji nikdy nepřivede do Jeffersonu, už kvůli bejvalejm časům. Prodělali jsme si dvě Euly Varnerový a další byste už trvám nevydržel.“

Když ti dva cizí chlapi odnesli světlo a zmizeli, už si nelehl. Byl odpočatý, a co nevidět nastane okamžik, kdy se vydá na další cestu. A tak prostě dál klečel na té plošině z neohoblovaných starých prken, jež si posbíral, aby ho chránila před zemí v případě, že by ho přemohl spánek. Naštěstí mu ten člověk, který ho minulý čtvrtek v noci obral o deset dolarů, nechal spínací špendlík, a tak složil peníze do co nejmenšího balíčku, aby se mu vešly do kapsičky pro hodinky, a kapsičku zašpendlil. Tentokrát to bude v pořádku. Tvořily takový žvanec, ze by i ve spánku musel ucítit, kdyby s nimi někdo něco nekalého prováděl.

Pak nastal čas vydat se dál. Svým způsobem byl rád. Člověk se může při odpočívání unavit, vyplivat stejně jako při čemkoli jiném. Venku byla tma a chladno a příjemně se šlo, a až na tu starou známou zemi nebyl nikde

516$

nikdo. Ale v třiašedesáti nemusí člověk koneckonců myslet ustavičně na zemi. Po pravdě řečeno mu sama země nedá nikdy zapomenout, že je tady, že čeká, a při chůzi ho jemně přitahuje, i když na něj nehartusí, a přitom říká: No tak, lehni si. Já ti neublížím. Jen si lehni. Říkal si: Jsem volnej. Můžu si jít kam chci. A tak půjde prostě na západ, poněvadž to je směr, kterým lidi chodí: na západ. Kdykoliv se někdo sebere a jde do jiného kraje, zamíří vždycky na západ, jako by mu to do krve i do nátury, kterou mu předal otec v okamžiku, kdy ho vstříkl mámě do břicha, vlil přímo Pámbíček.

Byl totiž volný. Po nějaké době, až nebude tak dlouho do rozbřesku, si může lehnout, kdy se mu zachce. A tak když se mu zachtělo, lehl si a pěkně se uvelebil, ruce, nohy i záda, a už ucítil první, slabý tah té šlakovité známé země, která se člověku zřejmě snaží nabulíkovat, že si vůbec neuvědomuje, co to dělá. Jenomže v tom okamžiku našel ty správné hvězdy a zjistil, že neleží správně, poněvadž člověk si musí lehat obrácený k východu; když jde, má mířit k západu, ale jak si lehne, musí být obrácený přímo k východu. A tak se přesunul, trochu se pootočil, a protože už ležel správně a byl volný, mohl si dovolit to risknout. Zavřel dokonce oči, aby jí ukázal, jak se odvažuje riskovat, dopřál jí tolik příležitosti, kolik chtěla, a země, jako by si myslela, že opravdu spí, začala pozvolna naléhat tvrději, samozřejmě nenápadně, aby ho moc nevyrušila: jenom tvrději, čím dál tvrději. Člověk totiž musí trávit nejenom celý život, nýbrž i celou dobu, co je lidstvo na světě, tím, že si na ni dává pozor; i tehdy, kdy, jak se tvrdí, bydlel v jeskyních, i tehdy si musel na ni dávat pozor, i tehdy si navršil aspoň val hlíny, aby byl ve spánku trochu od ní oddělený, a pak si vymyslel dřevěné podlahy, jež ho chránily, a nakonec i postele, a pak poschodí

517$

po poschodí podlahy zvedal, až byly v třiceti, ale i v třísetmetrové výšce, aby mu země nebyla nebezpečná.

Ale on to mohl risknout, dokonce měl pocit, že jí poskytuje spravedlivou reálnou šanci, aby mu předvedla, dokázala, co umí, jestli má chuť to zkusit. A po pravdě řečeno, jakmile si to pomyslel, připadalo mu, že cítí, jak ten Mink Snopes, který musel strávit tak velkou část svého života zbytečným soužením a trápením, začíná pomalu prorůstat, protékat, prosakovat jako spánek — mohl to takřka pozorovat — všemi těmi malými čepelemi trávy a drobounkými kořínky, těmi tunýlky od červů, hlouběji a hlouběji do země, přeplněné lidmi, kteří měli taky svá trápení, ale už jsou taky volní, takže to jejich trápení a soužení a trýzeň, jejich vášně, naděje i děs, spravedlnost i nespravedlnost a veškeré hoře má jenom země, hlína, a lidi samotní už mají pokoj; jsou zpřeházení a pomíchaní, ale je jim dobře a mají už pokoj, a nikdo vlastně neví, a ani ho už nezajímá, kdo byl kdo, poněvadž i on je už mezi nimi, rovnoprávný s kýmkoli, stejně dobrý jako kdokoli, statečný jako kdokoli, protože je z ostatních nevypletitelný a je stejně anonymní jako oni: ti krásní, hrdí, nádherní, pyšní i stateční, až k těm úplně nahoře, k těm zářícím fantomům a snům, představujícím milníky v dlouhé kronice lidstva — k Heleně, biskupům, králům, k bezprizorným andělům, k zpupným, zavrženým serafínům.

Charlottesville, Virgínie 9. března 1959$

FAULKNEROVY KONFLIKTY LIDSKÝCH SRDCÍ A CESTY SPRAVEDLNOSTI

Smrtí Flema Snopese nemizí ze světa „snopesismus“ jako individuálně lidský i společenský jev, a přesto závěrečné kapitoly Panského sídla mají v sobě cosi z katarze, kterou bylo proniknuto Faulknerovo humanistické vyznání víry v člověka, proslovené roku 1950 při udělení Nobelovy ceny. Víry vyjádřené přesvědčením, že člověk současného světa nepodlehne strachu, že nejen vydrží, ale bude triumfovat („I believe that man will not merely endure: he will prevail“).

Panským sídlem Faulkner završil a shrnul (užijeme-li jeho vlastního slova) snopesovskou trilogii jen dva roky po vydání Města. Uzavřel tak mnohaletý a dlouho dozrávající plán, rozvržený nakonec do tří svazků: Vesnice (The Hamlet, 1940), Město (The Town, 1957) a Panské sídlo (The Mansion, 1959), symbolicky svými názvy naznačujících mezníky vzestupu Flema Snopese, onoho ztělesnění hamižné dravosti a bezohlednosti, „možná dokonce živočišného druhu vyložených parchantů“, jak své příbuzné hodnotí Montgomery Ward. Faulkner četnými retrospektivami a prohloubenými rekapitulacemi mnoha úseků svého kronikářského vyprávění dává čtenářům možnost sledovat jednotlivé svazky i samostatně, bez znalosti celku, ale zároveň má jeho plán i vnitřní logiku a jednotlivé svazky své tematické dominanty. Snad je Panské sídlo méně dramatické než předchozí části trilogie, snad je více hloubavé — tak jako autor sám stále více cítil nutnost pronikat k samé podstatě lidských srdcí, k jejich vnitřním napětím a střetům.

Faulknerovi bylo dvaašedesát let, když Panské sídlo dopsal, a na knize mu zvlášť záleželo, považoval ji do jisté míry za své poslední dílo. V dopise z roku 1957 oznamoval, že se pouští do práce na „třetím svazku, kterým to bude končit, a potom možná můj talent dohoří a budu moci zlomit tužku, odhodit papír a odpočinout si, protože se cítím velice unavený“. Přes množící se zdravotní potíže se však Faulkner ne—

519$

vzdával navyklého způsobu života včetně oblíbené jízdy na koni, třebaže několik pádů zkomplikovalo jeho potíže s páteří, a nevzdával se ani alkoholu, kterému po léta dával přednost před všemi léky.

Ještě před svou smrtí v roce 1962 dokončil a vydal ze svých starších poznámek další knihu, poklidně úsměvné Poberty (The Reivers, 1962), „reminiscenci“ na vypravěčovo dětství na začátku století v době prvních automobilů, které však nedokázaly zatlačit velké klukovské vášně pro koně. Posledním románem yoknapatawphské ságy je však spíše Panské sídlo, které ji dovádí nejdále do přítomnosti. A patrně Panské sídlo měl Faulkner na mysli už v roce 1956, když odpovídal na otázky reportéra Paris Review. V poslední odpovědi uvedl, že počínaje románem Sartoris (1929) „jsem objevil, že můj vlastní kousek rodné půdy, malý jak poštovní známka, si zaslouží, abych o něm psal, a že rozhodně nebudu žít tak dlouho, abych ho vyčerpal. … Moje poslední kniha bude knihou posledního soudu, zlatou knihou Yoknapatawphského kraje. Potom zlomím tužku a budu muset přestat. Nehledě na to, že později Faulkner v uvedeném dopise stejnými slovy naznačoval určité loučení se svou kronikou, závěrečný svazek je skutečně jakýmsi „posledním soudem“ pro Flema Snopese a překvapivě, více než dříve, spojuje osudy obyvatel Jeffersonu s celým současným osudem světa.

Panské sídlo — jako závěrečná část trilogie i konkrétně jako staré aristokratické sídlo De Spainových, jeden z největších a nejstarších domů v Jeffersonu, kterého se Flem Snopes zmocnil a který má zvýšit zdání jeho úctyhodnosti — se stává kritickým průsečíkem, kde dochází ke konečnému střetu Minka, Lindy a Flema. Linda ve svém tažení proti všemu bezpráví pomáhá na svobodu Minkovi, a ten si po třiceti osmi letech vězení vyřizuje svůj účet s Flemem. Přátelé krásné Euly se dožívají její pomsty i Lindina triumfu nad snopesismem.

Když však Faulkner odevzdal dokončený rukopis nakladatelství Random House, začal se jeho redaktor Albert Erskine trápit nad řadou dílčích nesrovnalostí mezi jednotlivými svazky trilogie. Při opravě jedné narůstaly další. Faulkner na

520$

Erskinovo upozornění odpovídal, že jeho ani tak nezajímají faktické detaily jako pravda — psát pro něho znamenalo stálý tvůrčí vývoj. „Takže pokud to, co píši v roce 1958, není lepší než to, co jsem napsal v roce 1938, pak jsem měl už před dvaceti lety přestat psát; anebo jinak, protože ,být živ se rovná ,pohybu’, měl bych být dvacet let v hrobě.“ Spíš byl nakloněn provést drobné změny v starších dílech než v právě dokončené knize. A tak se jako východisko objevila stručná předmluva, třebaže nakonec došlo i k menším změnám rukopisu.

O vyzrávajícím Faulknerovu pohledu na život svědčí především nové aspekty pojetí Minka Snopese a postava Lindy, která z talentovaného půvabného děvčátka, jak ji líčilo Město, dozrává v ženu vyhraněných názorů a trpkých životních zkušeností, když se po deseti letech vrací — neslyšící — do Jeffersonu. A snad právě tyto dvě postavy dominují svazku zachycujícímu epizodicky etapu let 1937 — 1946, etapu poznamenanou fašismem a druhou světovou válkou, kdy i Amerika začala „sledovat, jak ve Španělsku a v Habeši zhasínaj světla, a tu temnotu, co se pak začala plížit k východu přes celou Evropu i Asii, až její stín dopadnul na Tichomořský ostrovy a nato i na Ameriku.“ Flem sice dál drží pevně v rukou všechny páky, které mu zaručují moc, dozvídáme se i další podrobnosti o jeho dřívějších čachrech, ale do jeho nitra nenahlédneme. Skoro jako by znuděně prožíval vrchol své moci. A jako by stál mimo hlavní děje.

Tím více se dostává do popředí Mink Snopes, primitivní vrah z Vesnice, šílenec posedlý vlastní egocentrickou morálkou, který nebyl s to pochopit, proč ho Flem u soudu nezachránil, což bylo v jeho očích svrchovanou zradou. V rekapitulaci starého Minkova sporu s Houstonem z roku 1908 dostává konflikt nové psychologické a sociální dimenze. Propracováním motivace Minkova činu nabývá Mink Snopes nových rysů jako zplodina venkovské bídy, chudák omezeného morálního obzoru, individualisticky se vzpírající aroganci bohatých. Zůstává primitivem žijícím jen svou záští k Houstonovi

521$

a pak k Flemovi, ale motivy jeho nenávisti mají širší, sociálně třídní aspekty.*&

[&*Dramatičnost a sevřenost první části Panského sídla, věnované Minkovi, umožnila její samostatné české vydání: Mink, SNKLU, 1963.

Dalším novým rysem závěrečného svazku trilogie je výraznější včleňování osudů obyvatel amerického Jihu do širšího historického dění ve Spojených státech a ve světě vůbec. Zvlášť pozoruhodným pojítkem se světem mimo hranice Jihu a s problémy současného světového dění je Linda, o jejíchž osudech, krátkém manželství, pobytu ve Španělsku za občanské války i přimknutí ke komunismu se dozvídáme jako v předchozích svazcích jen z úst jejích přátel, obdivovatelů a rádoby ochránců. Objevuje se jako postava hodná úcty, která dovede prokázat své cítění a smýšlení i činem. Obyvatelé jižanského Jeffersonu zdaleka nejsou komunismu nakloněni, Linda je až děsí svou neúnavnou snahou napravovat bezpráví. Ale úcty jí to neubírá. Názory na Lindino přimknutí ke komunismu a objevení prvních komunistů v Jeffersonu jsou pozoruhodným svědectvím Faulknerova realistického pohledu. Jako humanista, jako citlivý pozorovatel běhu světa — pojímaného jako konflikty lidských srdcí — se Faulkner dostává mnohem dále než ve výrocích některých svých interview, které dokládaly jeho individualistické nepochopení komunismu. Setkáváme se tu znovu s jevem, který si můžeme demonstrovat na jiném Faulknerově díle: zatímco Faulknerovy názory na postupné řešení černošské otázky byly v mnoha rysech politicky konzervativní, v Srpnovém světle (Light in August, 1932) odsoudil zrůdnost rasismu s jedinečnou uměleckou naléhavostí.

I v Panském sídle Faulkner použil uvolněnou kompozici; využívající různých časových rovin a vystavěnou na střídajících se vypravěčích. Vedle autorského vypravěče je to stálá trojice hlavních jeffersonských protivníků snopesismu, známých dobře z Města: reálný, zemitý Ratliff, intelektuální a váhavý právník Stevens a už dospělý Charles (Chick) Mallison, který vyrostl z dětské naivity, má za sebou válku a zajetí

522$

a vidí současnost s jistou skepsí. Z jejich zorných úhlů, ze vzpomínek, úvah, pozorování a prožitých zkušeností vyrůstají historie Minka, Lindy, Flema a vůbec život Jeffersonu první poloviny čtyřicátých let, včetně jejich vlastních osudů, názorů a hledání. Ratliff i věčný Lindin přítel Gavin Stevens zůstávají komentátory událostí i podílníky na ději. A pro liberálně nerozhodného a moralistního odpůrce „snopesismu“, jakým je Stevens, jehož etice se příčí každé Flemovo gesto, je tím těžší vyrovnat se s vědomím spoluviny za Minkův čin, až přece jen dospěje k názoru, že „lidi prostě dělají to, co považujou za nejlepší“, že jsou to, jak říká Ratliff, „parchanti ubohý“. Nakonec přijme Minkův čin jako akt spravedlnosti, který nelze měřit běžnými zákony.

Při úvahách nad Faulknerovými vyprávěcími postupy, dlouhými větami, myšlenkovými náznaky a nápověďmi, významovým nábojem každého odstavce není jistě marné si připomenout jedno Faulknerovo vyznání. V diskusi se studenty v roce 1957 na dotaz, proč užívá dlouhé věty, zda tím chce vyjádřit proud vědomí, anebo se mu tak lépe vyjadřují myšlenky, odpověděl příměrem, že on vlastně jen jako každý truhlář hledá kladívko nebo sekerku, s kterou se mu nejlépe pracuje. „A také pro mne každý člověk není jen on sám, je souhrnem své minulosti. (Kurz. E.M.) Nic takového jako bylo ve skutečnosti neexistuje, protože minulost je. Je součástí každého muže, každé ženy a každého okamžiku. Všichni jejich předkové a prostředí, z kterého vzešli, vše je v kterékoli chvíli jejich součástí. A tak člověk, postava příběhu v každém okamžiku děje není pouze tím, jaká je v té době, ale je vším, co ji utvářelo, a dlouhá věta je pokusem dostat její minulost a snad i budoucnost do okamžiku, v němž se něco odehrává…“ Tato slova podtrhují zcela vědomou historičnost Faulknerova přístupu k člověku i světu.

Faulkner rovněž v Panském sídle nutí čtenáře pronikat výrazně individuálním vyprávěcím stylem k mnohovrstevnosti dějů, k stále se rozvětvujícím aspektům situací, k rozkolísaným reflexím vypravěčů, až ho vtáhne do spleti událostí a lidských vztahů. Obdobně jako v celé trilogii využívá přitom nezřídka

523$

nadsázky a humoru. „Kdyby člověk tak zlý a zrůdný jako Flem Snopes tady skutečně žil, už dávno bychom s ním po takových dvou třech tricích vyběhli, anebo ho pověsili na prvním stromě,“ komentuje Snopese například John B. Cullen, Faulknerův současník a soused z mississippského Oxfordu (tj. Jeffersonu fiktivní Yoknapatawphy), když ve své knížce líčí vztah Faulknerova díla — událostí a postav — k reálným osobám, místům a dějům. A přesto právě z mnoha zevšeobecnění realistického pozorovatele a z umocnění prožitých zkušeností mohla vyrůst autorova reflexe o cestách bohatství a moci, o zhrzené důvěře a mstě, o stálém hledání lidí, jako je Gavin, o složitých osudech žen, jako byla Linda, ale i Eula, odvážných, přímočarých, vzpírajících se být hříčkou v rukou jiných, o lidské prohnanosti, falši i smyslu pro poctivou hru. Lidskou lásku a zlobu vidí reálně v konkrétních historických podmínkách, byť některé aspekty reality až symbolicky, myticky umocňuje.

Nelze však ani zcela odmítnout názory kritiků, kteří autorovi vytýkali některé široce rozvětvené a nepříliš funkční detaily, brzdící dynamiku knihy, a také epizodickou fragmentárnost. Na druhé straně však mnohé relativně samostatné epizody, které často měly základ v dříve zpracovaných povídkách, znamenají vítaně oživující odbočky, jako například v třinácté kapitole satiricko-parodující historka o porážce senátora Clarence Egglestona Snopese při volbách do Kongresu. (Jejím základem byla povídka Ve jménu lidu [By the People], která vyšla v roce 1955 v časopise Mademoiselle, když ji předtím jako příliš „zemitou“ či dlouhou odmítlo sedm časopisů.) Epizodní odbočky o dalších životních cestách obyvatel Yoknapatawphského kraje nejednou spojují snopesovskou trilogii s celkem rozsáhlé autorovy jižanské ságy. A dokonce — jako v odbočce líčící, jak Flem tradičně napálí svou vyhlédnutou oběť, když odkupuje nemovitost od Jasona Compsona — rozšiřuje autor připomenutou historii rodiny Compsonových, která je tématem jeho staršího románu Hluk a zuřivost (The Sound and the Fury, 1929), o nové podstatné informace o tragických rodinných osudech (mj. o Benjyho

524$

smrti) Nejen tedy postavy jako Gavin Stevens přecházejí z knihy do knihy, ale i drobná ohlédnutí po méně významných obyvatelích kraje, dílčí informace a nové pohledy na dávné události spojují jako jemné, ale pevné nitky Panské sídlo i se světem za hranicemi starého Jihu, v souladu s obecným vývojem amerického života.

Dočítáme Faulknerovu trilogii jako jedno z klasických děl moderní literatury. Faulknerova regionálně motivovaná kronika, tříštící se často do řady dílčích epizod, nejednou i překvapivého groteskního ladění, která zahrnuje čtenáře množstvím spletitých úvah a hledáním smyslu událostí, tak jak probíhají v nitru autorových postav, se jako celek slévá v osobitou studii o lidském údělu, o etice lidských vztahů a vazbách mezi jedincem a komunitou. A zvláště v této poslední části trilogie se v ní ozývá jako spodní tón optimistická víra v člověka. Četba Faulknera dává širší možnosti individuálního uměleckého prožitku: Faulknerovy postavy, jejich reakce, tužby a vášně, stejně jako detailní události spjaté s jejich životem nepromlouvají ke každému se stejnou intenzitou. Výsledný humanistický patos díla je však jednoznačný.

Eva Masnerová

OBSAH

MINK — — 9

LINDA — — 133

FLEM — — 311

Faulknerovy konflikty lidských srdcí a cesty spravedlnosti — — 519

PANSKÉ SÍDLO

Z anglického originálu The Mansion, vydaného nakladatelstvím Random House, New York 1959, přeložili Luba a Rudolf Pellarovi; Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p., Praha 1987 (digrv1). Vytiskl Mír, novinářské závody, n. Vydání první. Náklad 28 000 výtisků.