William Faulkner

Růže pro Emilii

Obsah

Rudoch

Vítězství v horách

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

Wash

Hořící chlévy

Růže pro Emilii

I

II

III

IV

V

To bude prima

I

II

III

IV

V

VI

Když slunce zapadne

I

II

III

IV

V

VI

Suché září

I

II

III

IV

V

Povedený lov

Elly

Brož

I

II

Na stanici Pennsylvania

I

II

III

IV

V

VI

Zlatá země

I

II

III

Průrva

Ad astra

Vítězství

I

II

III

IV

V

VI

VII

Tam a zpátky

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

Velcí lidé

Dva vojáci

Nezahynou

Doslov: Mytholog Jihu a války

Rudoch

President nehybně stál u dveří toaletního pokoje a chyběly jen boty, aby byl zcela oblečen. Bylo půl sedmé ráno a sněžilo; stál předtím hodinu u okna a díval se na sníh. Nyní stál zcela nehybně, v punčochách, těsně u dveří do chodby, trochu hrbil hubené, vysoké tělo, jako by naslouchal, a na tváři měl výraz nehumorné starostlivosti, neboť z jeho postavení a z jeho názoru na ně se humor vytratil už před třemi týdny. V ruce mu viselo nízko u boku příruční zrcátko elegantního francouzského tvaru, jaké by mohlo ležet na dámském toaletním stolku: jistě by tam leželo v tuto hodinu únorového dne.

Konečně položil ruku na kliku a nepatrně pootevřel dveře; nehlučně se pod jeho rukou zvolna pohybovaly palec za palcem; stále ještě s touž nezměrnou tichostí přiblížil oko ke štěrbině a na hlubokém, bohatém vlasu předsíňového koberce spatřil ležet kost. Byla to uvařená kost, žebro; pevně na ní ještě lpěly kousky masa poznamenané němými, navzájem se kryjícími stopami po lidských zubech. Když byly nyní dveře otevřeny, slyšel i hlasy. Stále nehlučně, s nekonečnou pečlivostí vzal zrcátko a pozvedl je. Na okamžik v něm zachytil svůj odraz, zarazil se na chvilku a prohlížel si s jakousi chladnou nevěřícností obličej - obličej chytrého a odvážného bojovníka, téměř neomylného znalce v oboru předvídání a ovládání člověka a jeho skutků, zastřený teď temnou bezmocností dítěte. Pak naklonil zrcátko trochu víc, až v něm spatřil odraz chodby. Seděli tam v podřepu dva muži a hleděli na sebe přes koberec jako přes nějaký vodní tok. Neznal ty tváře, třebaže znal tuto tvář, neboť se na ni teď už tři týdny díval za dne a zdálo se mu o ní v noci. Byla to zavalitá, temná, trochu plochá a trochu mongolská tvář; tajná, obřadná, neproniknutelná a vážná. Viděl ji znovu a znovu, jak se opakuje, až se vzdal pokusů vyčíst ji nebo aspoň odhadnout; třebaže oba muže viděl, jak sedí před ním, a slyšel jejich tiché hlasy, i nyní mu připadalo, jako by se v nějakém slabomyslném okamžiku po trvalé nespavosti a napětí díval na jediného muže, který hledí sám na sebe do zrcadla.

Měli na hlavě bobří čepice a byli oblečeni do nových šosatých kabátů; mimo maličkosti jako límce a vesty byli až do pasu bezvadně oblečeni pro dopolední hodiny - ovšem poněkud předčasně. Ale od pasu dolů urážel jejich oděv všechnu věřícnost, všechen smysl pro to, co je správné a co se sluší. Na první pohled by byl člověk řekl, že přišli beze změny z pickwickovské Anglie, jenomže těsné, světlé kalhoty pod kolena nekončily v hessenských holínkách, ani v jiných botách, nýbrž tmavýma, nahýma nohama. Vedle obou ležel na podlaze úhledně zabalený ranec z tmavé látky; a vedle obou balíků stály mlčky, špička vedle špičky, pata vedle paty, dva páry nových bot jakoby obutých na nohou dvou neviditelných strážných, stojících na chodbě proti sobě. Z košíku upleteného z dubových houžví, který stál vedle jednoho sedícího muže, vyrazila náhle hadí hlava a krk bojovného kohouta a zadívala se kulatýma, žlutýma, uraženýma očima na mdlý třpyt zrcátka. Ony příjemné, obřadné, pokojné hlasy pocházely právě od těchto mužů:

»Ten kohout ti tady nebyl moc platný.«

»To máš pravdu. Ale kdo ví? Ostatně doma, u těch hromských líných Indiánů, jsem ho určitě nechat nemohl. Nezbylo by na něm ani pírko. To víš sám. Ale je to obtíž, muset tuhle klec tahat ve dne v noci s sebou.«

»Jestli cheeš něco vědět, je celá tahle záležitost samá obtíž.«

»Opravdu. Dřepět tu celou noc před těmihle dveřmi bez pušky a beze všeho. Co kdyby se v noci pokusili vniknout sem zločinci, co bychom si počali? Kdyby sem chtěl kdokoli vniknout. Já tedy nevím.«

»Nikdo to neví. Prokazuje se tím čest.«

»Komu? Tobě? Mně? Franku Weddelovi?«

»Bílému muži. Nerozumíš bílým lidem. Jsou jako děti: musíš s nimi zacházet opatrně, protože nikdy nevíš, co v příští chvíli provedou. Jestli je to tedy pravidlo, že hosti sedí celou noc v chladnu přede dveřmi toho muže, musíme tu prostě sedět. Nejsi ostatně raději zde než tam venku ve sněhu v některém tom hromském stanu?«

»To máš pravdu. Je to tady ale podnebí. Je to tady kraj. Nechtěl bych tohle město ani zadarmo.«

»To se samo sebou rozumí, že bys nechtěl. Ale to jsou běloši: nevyznáš se v jejich vkusu. Pokud tu tedy budeme, musíme se snažit, abychom se chovali tak, jak se tihle lidé domnívají, že by se Indiáni měli chovat. Protože člověk se vždycky doví až pozdě, co to vlastně provedl, že je urazil nebo polekal. Jako třeba tohle, že musíme pořád mluvit bělošskou řečí...«

President spustil zrcátko a tiše zavřel dveře. Opět mlčky a nehybně stál uprostřed pokoje, s hlavou skloněnou, zamyšlen, v rozpacích, avšak nepřemožitelný: nepřemožitelný, protože nemusel přece čelit nesnázím poprvé; v rozpacích byl proto, že tu nestál v otevřeném poli proti nepříteli, ale byl ve svém velmi vysokém a osamělém úřadě obležen těmi, jimž byl podle zákonného, ba podle božského ustanovení otcem. V kovovém tichu zimního svítání jasnozřivě pronikal zdmi a zdálo se mu, že je všudypřítomný a sjednocuje se s procítáním majestátního domu. Připadalo mu, že jako neviditelný a v jakési zamyšlené hrůze patří k oběma skupinám svých hostí z Jihu - k té sedící přede dveřmi i k větší, která byla jako postavy vytesané z kamene v samé rotundě této zhmotněné a viditelné oslavy hrdosti mladého národa - hostí v nových bobřích čepicích, v šosatých kabátech a vlněných spodkách. Úhledně složené dlouhé kalhoty drželi pod paží, neposkvrněné boty v druhé ruce; temní, bezčasí, obřadní a pokojní pod užaslými tvářemi a zlatým lemováním, kordy, stužkami a hvězdami evropských diplomatů.

President tiše řekl: »K čertu. K čertu. K čertu.« Pohnul se, přešel pokoj, zastavil se při tom, aby zvedl boty ležící vedle křesla, a přistoupil k protějším dveřím. Opět se zastavil, a protože ho ty tři týdny poučily, že musí být fatalisticky na všechno připraven, také tyto dveře otevřel tiše a opatrně, třebaže za nimi byla jen jeho žena, klidně spící v posteli. Přešel i tento pokoj s botami v ruce, zastavil se, položil příruční zrcátko na toaletní stolek mezi ostatní kusy soupravy, kterou nová francouzská republika darovala jeho předchůdci, a po špičkách šel dál až do předpokoje, kde vzhlédl a vstal jakýsi muž v dlouhé pláštěnce, také jen v punčochách. Střízlivě se na sebe podívali. »Je čistý vzduch?« zeptal se potichu president.

»Ano, generále.«

»Dobrá. Přinesl jste...« Druhý muž zvedl jinou, dlouhou, obyčejnou pláštěnku. »Dobrá, dobrá,« řekl president. Přehodil si pláštěnku, dřív než se druhý muž stačil pohnout. »A teď...« Tentokrát ho druhý muž předstihl; president si stáhl klobouk hluboko do obličeje. Vyšli z pokoje po špičkách a boty si nesli v ruce.

Zadní schodiště bylo studené: prsty v punčochách se jim kroutily vzhůru, pára od úst se jim vznášela kolem hlavy. Sestupovali tiše, usedli pak na nejnižši schod a obuli si boty.

Venku dosud sněžilo; vločky, na pozadí sněhově zbarvené oblohy a sněhově zbarvené země neviditelné, jako by se na pozadí temného průhledu k stájím s prudkou a mlčenlivou náhlostí zhmotňovaly. Všechny keře a zákrsky se podobaly bílým balónům, jejichž temné závojové obrysy zlehka a nehybně spadaly k bílé zemi. Mezi keři bylo dost pravidelně rozhozeno tucet mohyl nejasně podobných stanům a ze všech jejich vrcholků stoupal do bezvětrného sněžení sloupek kouře, jako by se tu pokojně spaloval sám sníh. President se na mohyly jedinkrát, zamračeně, podíval. »Utíkejte,« řekl. Druhý muž sklonil hlavu, zakryl si pláštěnkou obličej, dal se o překot do běhu a vklouzl do stáje. Kéž nikdy nebyla příležitost mluvit takovými slovy o vojáckém předákovi strany a národa, a přece běžel president tak blízko za druhým mužem, že se jejich dech mísil v jeden obláček. A kéž nikdy nebyla příležitost mluvit v takové souvislosti o útěku, a přece se skoro v témž okamžiku, kdy vběhli do stáje, opět objevili, teď na koních a již v klusu, uháněli pak přes trávník, minuli stany skryté sněhem a mířili k vratům vedoucím na onu třídu, ještě v zárodku, která se však za čas měla stát jevištěm, na němž se každé čtyři roky bude konat slavnostní přehlídka hrdé výzbroje, patřící k hodnosti bujarého muže mladého národa, pro obdiv, závist a úžas unaveného světa. Ale věštci budoucnosti, kteří v této chvíli tarasili vrata, byli spíše bezprostředně přítomní než skvělí.

»Pozor,« řekl druhý muž a přitáhl uzdu. Uhnuli na stranu - president si zastřel tvář pláštěnkou - a nechali družinu vstoupit dovnitř: zavalité, široké, temné muže, temné proti sněhu, bobří čepice, obřadné kabáty, pevné nohy oblečené od stehen ke kotníkům ve vlněných spodkách. Mezi nimi šli tři koně, na jejichž hřbetech bylo připoutáno šest mrtvých kusů vysoké zvěře. Prošli, minuli oba jezdce, aniž na ně pohlédli.

»K čertu, k čertu, k čertu,« řekl president; pak nahlas: »Měli jste dobrý lov.«

Jeden muž z družiny se na něj krátce podíval. Řekl dvorně, bez úklony, bez zastavení: »Nijak zvlášť.«

Koně se opět dali do pohybu. »Neviděl jsem žádné pušky,« řekl druhý muž.

»Ano,« odpověděl president zamračeně. »I to musím prozkoumat. Dal jsem přísné příkazy...« Podrážděně řekl: »K čertu. K čertu. To snad nosí svoje kalhoty v ruce, i když jedou na lov?«

Státní tajemník seděl u snídaně, ale nejedl. Seděl tu obklopen miskami, z nichž nic nesnědl, v županu a neoholen; i výraz měl utrápený, když četl listinu ležící na prázdném talíři. U krbu čekali dva muži - jeden byl jezdec a seděl na dřevěném sedátku v pláštěnce pokryté dosud neroztálým sněhem, druhý stál a byl to zřejmě tajemník státního tajemníka. Když president a jeho druh vstoupili, jezdec vstal. »Seďte, seďte,« řekl president. Přistoupil ke stolu a spustil s ramenou pláštěnku, kterou uchopil přiblíživší se tajemník. »Dejte nám něco k snídani,« řekl president. »Neodvažujeme se jít domů.« Posadil se; státní tajemník mu sám posloužil. »Co se zase stalo?« zeptal se president.

»Chcete to vědět?« řekl státní tajemník. Opět zvedl listinu a zadíval se do ní. »Tentokrát z Pennsylvanie.« Uhodil do listiny. »Maryland, New York a teď Pennsylvanie; zřejmě je nezastaví nic jiného než teplota vody v Potomacu.« Mluvil drsným, popudlivým hlasem. »Stížnosti, stížnosti, stížnosti: tady od jednoho farmáře blízko Gettysburgu. Jeho černý otrok byl v chlévě a po setmění dojil, když náhle vyskočili ze tmy - černoch si jistě myslel, že jich je asi dvě stě, protože farmář je odhadl tak na deset nebo dvanáct - v cylindrech, s noži a od pasu dolů nazí. Výsledek, první položka: chlév, seník a kráva zničeny, když se převrhla lampa; druhá položka: tělesně zdatný černoch, naposled viděný, jak rychle prchá z místa činu a míří k lesu, nyní nepochybně mrtvý strachy nebo zabitý divokou zvěří. Vládě Spojených států na vrub: za chlév a seno sto dolarů; za krávu patnáct dolarů; za černého otroka dvě stě dolarů. Žádá to ve zlatě.«

»Takhle tedy?« řekl president a rychle jedl. »Černoch a kráva si asi mysleli, že jsou to přízraky hessenských vojáků.«

»A oni snad mysleli, že je ta kráva jelen,« řekl jezdec.

»Ano,« dodal president. »Chci něco jiného...«

»Kdo by v nich neviděl vůbec cokoli, co se vyskytuje na zemi nebo pod zemí?« řekl státní tajemník. »Celé atlantické pobřeží na sever od Potomacu zaplaveno stvořeními v bobřích čepicích, šosatých kabátech a vlněných spodkách, strašícími ženy a dětí, zapalujícími chlévy, unášejícími otroky, zabíjejícími vysokou...«

»Ano,« odpověděl president. »Právě o tom chci mluvit i já. Když jsem teď vyjížděl, potkal jsem jejich družinu, jak se vrací. Měli šest kusů vysoké. Dal jsem, myslím, přísné rozkazy, aby jim nebylo dovoleno nosit pušky.«

Opět promluvil jezdec. »Neužívají pušek.«

»Cože?« zeptal se president. »Ale sám jsem viděl...«

»Ne, pane. Užívají nožů. Vystopují vysokou, vyskočí na ni a podříznou jí hrdlo.«

»Cože?« zeptal se president.

»Tak je to, pane. Sám jsem jeden ten kus viděl. Nebylo na něm vidět nic jiného než hrdlo proříznuté jediným tahem až ke krční kosti.«

President opět řekl: »K čertu. K čertu. K čertu.« President pak umlkl a voják v něm chvilku vytrvale klel. Ostatní vážně naslouchali s tvářemi pečlivě odvrácenými, mimo státního tajemníka, který vzal do ruky další listinu. »Jen kdybyste je dokázal přemluvit, aby nosili kalhoty na sobě,« řekl president. »Aspoň kolem mého domu...«

Státní tajemník se polekaně napřímil a vlasy se mu zježily do hřebínku jako rozhněvanému, kovově šedému kakadu. »Já, pane? Já je mám přemlouvat?«

»Proč ne? Nepatří snad pod pravomoc vašeho departementu? Já jsem jen president. Hrom do toho, došlo to tak daleko, že se má žena už neodvažuje vycházet z ložnice, natož přijímat dámské hosty. Jaké mám dát na příklad vysvětlení francouzskému vyslanci, když mi říká, že se jeho žena neodvažuje navštívit mou ženu, poněvadž chodby i sám vstup do domu tarasí polonazí Indiáni kmene Čikaso, spící na podlaze nebo hryzající polosyrová žebra masa? A proč se já sám musím skrývat daleko od svého stolu a prosit se o snídani jinde, zatím co oficiální zástupce vlády nemá na práci nic jiného...«

»... než vysvětlovat znovu a znovu každé ráno státní pokladně,« přerušil ho státní tajemník pronikavě hněvivým hlasem, »proč se holandskému farmáři v Pennsylvanii nebo v New Yorku musí vyplatit tři sta dolarů ve zlatě za zničení jeho farmy a živého inventáře, a vysvětlovat státnímu departementu, že hlavní město není obleženo pekelnými démony, a vysvětlovat departementu války; proč dvanáct zbrusu nových vojenských stanů muselo být nahoře proříznuto řeznickými noži kvůli větrání...«

»I toho jsem si všiml,« řekl mírně president. »Zapomněl jsem na to.«

»Vida. Vaše Excelence si toho všimla,« divoce pokračoval státní tajemník. »Vaše Excelence to viděla a pak na to zapomněla. Já to neviděl ani mi nebylo dovoleno na to zapomenout. A teď se Vaše Excelence diví, proč je já nepřemluvím, aby nosili kalhoty.«

»Zřejmě se jim to líbí,« řekl president popudlivě. »Ostatní oblečení nosí, jak se zdá, docela rádi. Ale vkus je nevypočitatelný.« Dal se opět do jídla. Státní tajemník se na něj podíval a chystal se promluvit. Pak nepromluvil. Při pohledu na roztěkaného presidenta se mu objevil na tváři podivný, tajnůstkářský výraz; šedivý a popudlivý hřebínek se mu pomalu snížil, jako by splaskl. Když nyní promluvil, byl jeho tón lichotivý a uhlazený; ostatní tři muži teď pozorovali presidenta s podivným, skrytým výrazem.

»Ano,« řekl státní tajemník, »vkus je nevypočitatelný. Ale opravdu by se zdálo, že když někdo dostane oděv jako znamení cti a úcty, ba pouhé slušnosti, a to od náčelníka, nu, kmene...«

»Na to jsem právě myslel,« odpověděl president nevinně. Přestal pak žvýkat, vzhlédl a příkře řekl: »Cože?« Tři muži nižšího postavení se rychle podívali stranou, ale státní tajemník dál pozoroval presidenta s oním lichotným, tajnůstkářským výrazem. »Co tím, hrome, chcete říct?« zeptal se president. Věděl, co tím státní tajemník myslí, a to zrovna tak dobře jako ostatní tři muži. Několik dní po tom, co host bez výstrahy přijel a prvotní otřes se poněkud zmírnil, vydal president nařízení, aby dostali nové šaty. Zjednal na vlastní účet obchodníky a kloboučníky, jak by byl v případě války zjednal puškaře a výrobce střeliva; poskytlo mu to příležitost odhadnout jejich počet, aspoň počet mužů, a do osmačtyřiceti hodin dal vážnému a různorodému průvodu svého hosta aspoň slušný vzhled. O dva dny později jeho host - půl Čikaso, půl Francouz, zavalitý, tlustý muž s obličejem gaskoňského lupiče, s chováním zhýčkaného eunucha a se špinavými krajkami kolem krku a zápěstí, pronásledující ho teď už tři týdny v hodinách bdění i ve spánku s vlichocující se neodbytností - vykonal u něho obřadnou návštěvu, a to v pět hodin ráno, když byl ještě, právě tak jako jeho žena, v posteli, dva hostovi poddaní při tom nesli jakýsi balík, a jak presidentovi připadalo, natísnilo se do pokoje nejméně sto dalších, muži, ženy a děti, patrně proto, aby ho viděli, jak se do toho obléká. Byl to totiž oděv - už ve zděšeném ohromení toho okamžiku našel president čas divoce se v duchu ptát, kde to Weddel (nebo Vidal) v hlavním městě objevil - hromada, síť zlatých prýmků, třapce, nárameníky, šerpy a kord - všechno volně poskládané ve světlezelené látce a darované presidentovy na oplátku. To měl státní tajemník na mysli, když tam na něj president upíral zrak a za oběma tři ostatní hleděli s nehybnou vážností do ohně. »Jen se zasmějte,« řekl president. »Rychle se zasmějte. Už jste se dost na smál?«

»Já se mám smát?« zeptal se státní tajemník. »Čemu?«

»Dobrá,« odpověděl president. Odstrčil jídlo. »Můžeme se tedy dát do práce. Máte nějaké dokumenty, o kterých musíte promluvit?«

Tajemník státního tajemníka přistoupil blíž. »Mám přinést ty další listiny, pane?«

»Listiny?« řekl státní tajemník; hřebínek se mu znovu začal zvedat. »Hrome, k čemu potřebuju listiny? Na co jiného jsem tři týdny ve dne v noci myslel?«

»Dobrá; dobrá,« řekl president. »Snad abyste tu věc stručně probral, pro případ, že jsem zapomněl ještě na něco jiného.«

»Vaše Excelence je skutečně šťastný člověk, když dokázala zapomenout,« řekl tajemník. Vytáhl z kapsy županu brýle s ocelovými obroučkami. Ale použil jich jen k tomu, aby se opět zadíval na presidenta s výrazem pohněvaného kakadu. »Ten člověk, Weddel, Vidal - ať se jmenuje jak chce - se svou rodinou, kmenem nebo co to vlastně je - tvrdí, že jim patří celá ta část Mississippi, která leží na západní straně řeky toho jména. Ach, postoupení těch pozemků je v pořádku: o to se postaral jeho francouzský otec z New Orleansu. - Nu, a náhodou právě poblíž jeho domu nebo plantáže je jediný brod v okruhu asi tak tří set mil.«

»To všechno vím,« řekl president netrpělivě. »Samozřejmě lituji, že tam vůbec je nějaká možnost přejít řeku. Ale jinak nechápu...«

»Ani oni nechápali,« řekl státní tajemník. »Dokud nepřišel ten bílý muž.«

»Ach«, přerušil ho president. »Ten muž, co byl zavraž...«

Státní tajemník zvedl ruku. »Počkejte. Zůstal tam u nich asi měsíc a naoko lovil, býval totiž celé dny pryč, ale zřejmě se jen ujišťoval, že nablízku není žádný jiný brod. Nikdy nepřinesl žádný úlovek. Asi se tomu hodně tím svým přívětivým způsobem nasmáli.«

»Ano,« dodal president. »Weddela to jistě velmi bavilo.«

»... nebo Vidala - ať se jmenuje jak chce,« řekl popudlivě státní tajemník. »Zřejmě sám ani neví nebo nechce vědět, jak se vlastně jmenuje.«

»Pokračujte,« pobídl ho president. »O brodu.«

»Ano. Pak po měsíci bílý muž jednoho dne nabídl, že koupí od Weddala část pozemků - od Weddela, od Vidala - k čertu, k čer...«

»Říkejte mu Weddel,« přerušil ho president.

»... od Weddela. Nic velkého; kus asi tak velký jako tenhle pokoj a Weddel nebo V - za to žádal asi desateronásobnou cenu. Rozumějte, nechtěl tolik proto, že by si přál zachovat si užívací právo; Weddel by byl určitě ten pozemek tomu muži daroval nebo by ho byl dal v sázku, až by si spolu zahráli vrhcáby, protože nikoho zřejmě ještě nenapadlo, že přes malý pozemek, který ten muž chtěl, vede jediná přístupná cesta k brodu nebo od brodu. Jednání se protáhlo na několik dní nebo snad týdnů jako nějaká hra, kterou se zabíjí čas za odpolední a večerů, kdy není co dělat, a přihlížející se tomu veselému výjevu od srdce a přívětivě smáli. Jistě smíchu užili hodně, zvláště když ten muž zaplatil, co Weddel žádal; jistě se ohromně smáli i později, když pozorovali bílého muže, jak tam venku na slunci staví kolem svého vlastnictví plot, protože je zřejmě ještě ani teď nenapadlo, že jim bílý muž tím plotem zahrazuje jedinou cestu k brodu.«

»Ano,« řekl president netrpělivě. »Ale stále ještě nechápu...«

Státní tajemník opět velekněžsky a výstražně pozvedl ruku. »Ani oni nechápali; aspoň ne do té doby, než přišel první pocestný a překročil řeku brodem. Bílý muž si tam postavil mýtní závoru.«

»Ach,« řekl president.

»Ano. A teď to skutečně muselo být pro ně zábavné, když viděli bílého muže, jak si tam sedí ve stínu - pověsil na sloup jelenicový váček, kam pocestní házeli mince, a závoru zařídil tak, aby ji mohl otvírat a zavírat provazem z verandy svého bydliště o jedné místnosti, aniž se vůbec musel zvednout ze židle; tak začal nabývat majetku - a k tomu patřil i kůň.«

»Ach,« řekl president. »Teď už jsme skoro u toho.«

»Ano. Od té doby se tomu rychle dostávali na kloub. Zřejmě šlo o utkání mezi koněm bílého muže a koněm toho synovce a sázka byla brod a mýto proti asi tak tisíci jitrům půdy. Synovcův kůň prohrál. A té noci...«

»Ach,« řekl president. »Rozumím. Té noci byl bílý muž za vraž...«

»Řekněme spíše, že zemřel,« pravil škrobeně státní tajemník, »protože tak je to napsáno ve zprávě vládního pověřence. Soukromě ovšem sdělil, že choroba bílého muže byla rozpolcená lebka. Ale to není tady ani tam.«

»Není,« řekl president. »Je to tam u mne v domě.« Kde teď byli už tři týdny muži, ženy, děti, černí otroci, přijíždějící v pomalých vozech ze vzdálenosti patnácti set mil od onoho dne v pozdním podzimu, kdy přišel vládní pověřenec u kmene Čikaso, aby vyšetřil smrt bílého muže. Patnáct set mil přes zimní bažiny a řeky, přes východní páteř pevniny, kudy nevedou cesty, v čele s lichotivým, tlustým kříženeckým despotou a patriarchou, který dřímal v kočáře, synovce měl vedle sebe a jednu tlustou ruku s prsteny a s vodopádem špinavých krajek měl položenu na jeho koleni, aby mu neuprchl. »Proč ho pověřenec nezadržel?« zeptal se president.

»Proč ho nezadržel?« zvolal státní tajemník. »Nakonec jim ustoupil tak dalece, že chtěl dovolit, aby synovce na místě soudili sami Indiáni, a sám si jen vymínil, že mýto bude zrušeno, protože bílého muže tak jako tak nikdo neznal. Ale ne. Synovec musel přijít k vám, aby byl osobně zproštěn viny nebo odsouzen.«

»Ale nemohl pověřenec zadržet ty ostatní? Zabránit ostatním, aby...«

»Zadržet je?« opět zvolal státní tajemník. »Tak poslouchejte. Nastěhoval se tam a bydlel tam - Weddel, Vi - k čertu! K čertu!! Kde jsem to byl? - Ano. Weddel mu řekl, že ten dům je jeho; brzy byl. Protože jak mohl rozpoznat, že je tam každé ráno o něco méně těch tváří, než jich bylo večer? Rozpoznal byste to? Dokázal byste to?«

»Ani bych to nezkoušel,« odpověděl president. »Prostě bych vyhlásil národní díkůvzdání. Vyklouzli tedy v noci.«

»Ano. Weddel s kočárem a několika vozy předvoje odjeli první; byl už asi měsíc pryč, než pověřenec poznal, že se zbývající počet každé ráno zmenšuje. Nakládali vozy a odjížděli v noci, po rodinách - prarodiče, rodiče, dětí; otroci, majetek a psi - všechno. A proč ne? Proč by si odpírali tyhle svátky na účet vlády? Proč by se jen proto, že je to mělo stát patnáct set mil cesty neznámými kraji za nejhorší zimy, připravovali o výhodu a potěšení strávit několik týdnů nebo měsíců v nových bobřích čepicích, v kabátech z jemné látky a spodním prádle v době dobročinného Bílého Otce?«

»Ano,« promluvil president. Dodal: »A řekl jste mu, že jeho synovec není z ničeho obžalován?«

»Řekl. A odejdou-li zpátky domů, že sám vládní pověřenec veřejně prohlásí synovce za nevinného na jakémkoli slavnostním shromáždění, které jim jen bude vyhovovat. A on odpověděl - jak to vlastně řekl?« Státní tajemník mluvil nyní příjemným, skoro melodickým hlasem, téměř přesně napodobil muže, jehož slova, opakoval: »Žádáme jen spravedlnost. Jestli ten pošetilý chlapec zavraždil bílého muže, myslím, že bychom to měli vědět.«

»K čertu, k čertu, k čertu,« řekl president. »Dobrá. Provedeme vyšetřování. Svolejte je sem, ať to máme za sebou.«

»Sem?« Státní tajemník se polekaně napřímil. »Do mého domu?«

»Proč ne? Já je tam mám tři týdny; vy je tu tedy můžete mít aspoň hodinu.« Obrátil se k druhovi. »Rychle. Řekněte jim, že tu čekáme a provedeme soud nad jeho synovcem.«

A nyní president a státní tajemník seděli za uklizeným stolem a dívali se na muže, který stál jako orámován otevřenými dveřmi, jimiž vešel, a držel synovce za ruku jako strýc vedoucí mladičkého venkovského příbuzného do velkoměstského muzea voskových figurin. Nehybně pozorovali měkkého, břichatého muže, který stál proti nim se svým měkkým, lichotivým, nevyzpytatelným obličejem - s dlouhým, mnišským nosem, s ospalými víčky, s ochablými čelistmi, zbarvenými jako bílá káva, nad pěnou špinavých krajek, elegantních podle módy, která zanikla a zmizela před padesáti lety; ústa měl plná, malá a velmi červená. Ale někde za tímto výrazem skleslého a unaveného rozčarování právě tak jako za lichotivým hlasem a téměř ženským chováním číhalo něco jiného: něco svéhlavého, vychytralého, nepředvídatelného a despotického. Za ním se tiše a s vážnou obřadností tísnila jeho tmavá družina v bobřích čepicích, v kabátech z jemné látky, ve vlněných spodkách a všichni drželi pod paží úhledně složené dlouhé kalhoty.

Ještě chvilku tak stál, díval se s tváře na tvář, až našel presidenta. Řekl mírně vyčítavým hlasem: »Tohle není váš dům.«

»Není,« odpověděl president. »Je to dům tohoto náčelníka, kterého jsem ustanovil, aby byl rozhodčím spravedlnosti mezi mnou a mým indiánským lidem. Bude s vámi jednat spravedlivě.«

Strýc se maličko uklonil. »Nic jiného si nepřejeme.«

»Dobrá,« odpověděl president. Na stole před sebou měl kalamář, brk, posýpátko a mnoho listin se stužkami a velmi nápadnými zlatými pečetěmi, ale nikdo by nebyl dokázal uhodnout, zda si jich těžký pohled všiml nebo nevšiml. President se díval na synovce. Mladý, hubený synovec tam stál, sevřen na pravém zápěstí strýcovou tlustou, krajkami opěněnou rukou, a tiše se díval na presidenta s vážným a ostražitým poklidem. President namočil brk do inkoustu. »Je tohle ten muž, který...«

»Který spáchal tu vraždu?« řekl přívětivě strýc. »Právě proto jsme vykonali tu dlouhou zimní cestu, abychom se to dověděli. Jestliže ji spáchal, jestliže ten bílý muž skutečně nespadl se svého rychlého koně a nenarazil hlavou na ostrý kámen, pak ať je tento můj synovec potrestán. Nepokládám za správné, aby byli bílí muži zabíjeni jako proklatí Čerokízové nebo Kríkové.« S dokonalou nevyzpytatelností, s dokonalou obřadností se díval na obě vznešené osobnosti neohrabaně hrající tam za stolem falešnou hru s nepravými listinami; president se na okamžik setkal s ospalýma očima a sklopil zrak. Ale státní tajemník, vzpřímený na židli, s hřebínkem divoce naježeným, zadíval se na strýce.

»Měli jste dostihy uspořádat přímo přes brod,« řekl. »Po vodě by bílému muži nebyla zůstala v hlavě sečná rána.«

President rychle vzhlédl a spatřil, jak se těžká, tajuplná tvář dívá na státního tajemníka s temnou zamyšleností. »To je pravda. Ale ten bílý muž by byl jistě žádal od synovce minci za to, že projel závorami.« Pak se vesele, příjemně, obřadně zasmál. »Snad by bylo bývalo pro toho bílého muže lepší, kdyby byl synovci dovolil projet zadarmo. Ale to už není rozhodující.«

»Není,« odpověděl president téměř příkře, takže se zadívali opět na něj. Držel brk nad papírem. »Jak správně zní to jméno? Weddel nebo Vidal?«

Znovu se ozval příjemný, jednotvárný hlas: »Weddel nebo Vidal? Co na tom záleží, jakým jménem nás bílý náčelník nazývá? Jsme jen Indiáni: včera vzpomínaní, zítra zapomenutí.«

President psal na papír. Brk vytrvale škrábal v tichu, v němž bylo slyšet jen jediný další zvuk: slabý, pravidelný, drobný zvuk, který jako by vycházel z temné a nehybné skupiny za strýcem a synovcem. Posypal pískem to, co napsal, složil papír, zvedl se, chvilku tak stál a všichni ho tiše pozorovali - tohoto vojáka, který častěji než jen tentokrát ovládal lidi. »Váš synovec není tou vraždou vinen. Můj náčelník, kterého jsem ustanovil, aby rozhodl mezi námi o spravedlnosti, mu dává na vědomí, aby se vrátil domů a nikdy se toho už nedopouštěl, protože by se příště hněval.«

Jeho hlas umlkl v ohromeném tichu; na ten okamžik se těžká víčka rozechvěla a v temném zástupu vzadu také na okamžik umlkl ten slabý, neustávající zvuk tichého škrábání vyvolaného horkem a vlnou, podobný slabému, stálému pohybu moře. Strýc promluvil tónem ohromené nevěřícnosti: »Můj synovec je osvobozen?«

»Je osvobozen,« odpověděl president. Strýcův ohromený zrak přelétl místnost.

»Tak rychle? A tady? V tomto domě? Myslel jsem... Ale na tom nezáleží.« Dívali se na něj; jeho tvář byla opět uhlazená, záhadná, bezvýrazná. »Jsme jen Indiáni; bílí mužové nepochybně nemají čas na naše malé záležitosti. Snad jsme jim už způsobilí až příliš mnoho nepohodlí.«

»Ne, ne,« řekl rychle president. »Pro mne je můj indiánský lid a bílý lid jedno a totéž.« Ale strýcův zrak opět pokojně přelétl místnost; president a státní tajemník, jak tam stáli bok po boku, měli jeden z druhého pocit, že se začínají strachovat. President se po chvilce zeptal: »Kde jste očekával, že se tato rada bude konat?«

Strýc se na něj podíval: »Pobaví vás to. Ve své nevědomosti jsem si myslel, že i naše malá záležitost bude uzavřena... Ale na tom nesejde.«

»Kde?« ptal se president.

Lichotivá, těžká tvář se na něj opět chvilku zamyšleně dívala. »Budete se smát; ale poslechnu vás. Ve velkém bílém domě státní rady pod zlatým orlem.«

»Cože?« zvolal státní tajemník a opět vyskočil. »Ve...«

Strýc se podíval stranou. »Říkal jsem, že vás to pobaví. Ale na tom nesejde. Budeme tak jako tak muset čekat.«

»Čekat?« zeptal se president. »Na co?«

»Opravdu je to zábavné,« řekl strýc. Opět se zasmál svým vesele uvolněným tónem. »Mají sem brzy přijít další moji lidé. Můžeme na ně počkat, protože si jistě budou přát také vidět a slyšet.« Teď nevykřikl vůbec nikdo, ani státní tajemník. Jen na něj upírali zrak, když pokračoval lichotivým hlasem: »Někteří se zřejmě zmýlili v městě. Slyšeli mluvit o jméně hlavního města bílého náčelníka, ale v našem kraji je náhodou město téhož jména, a když se tedy někteří moji lidé ptali na cestu, byli posláni chybným směrem a šli tam, ubozí, nevědomí Indiáni.« Zasmál se se shovívavou a veselou snášenlivostí za záhadnou a ospalou tváří. »Ale přišel posel; do týdne budou tady. Pak se postaráme, aby byl tento svéhlavý chlapec potrestán.« Lehce zatřásl synovcovou paží. Jinak se synovec ani nepohnul a díval se vážným, nemžikajícím pohledem na presidenta.

Dlouhou chvíli nebylo slyšet nic jiného než lehký, vytrvalý zvuk, jak se Indiáni škrábali. Pak začal hovořit státní tajemník, trpělivě, jako by mluvil k dítěti: »Podívejte se. Váš synovec je osvobozen. Tato listina říká, že nezabil bílého muže a že jej z toho nikdo znovu neobviní, jinak se já i velký náčelník vedle mne budeme hněvat. Může se nyní okamžitě vrátit domů. Neboť neříká se snad správně, že se hroby otců člověka neuklidní, dokud se člověk nevrátí?«

Opět nastalo ticho. Pak president řekl: »Ostatně bílého radního domu pod zlatým orlem používá nyní rada náčelníků, kteří jsou mnohem mocnější než já.«

Strýcova ruka se pozvedla; z pěny špinavých krajek zakýval ukazováček s vyčítavou prosebností. »Nežádejte ani nevědomého Indiána, aby tomu věřil,« řekl. Pak pokračoval, aniž v nejmenším změnil hlas; státní tajemník nevěděl, dokud ho na to president neupozornil, že strýc nyní mluví k němu: »A ti náčelníci budou patrně užívat bílé radní chatrče ještě nějaký čas.«

»Ano,« odpověděl státní tajemník. »Až do té doby, než poslední zimní sníh roztaje mezi květinami a zelenou trávou.«

»Dobrá,« řekl strýc. »Počkáme tedy. Zbývající moji lidé budou mít čas přijít.«

A tak se stalo, že po oné třídě s velkým určením jela v tichém sněžení kavalkáda vedená vpředu kočárem, v němž seděl president, strýc a synovec, na jehož koleně ležela strýcova tlustá ruka s prsteny, za prvním kočárem druhý kočár se státním tajemníkem a jeho tajemníkem, dále pak pochodovaly dvě řady vojáků, mezi kterými kráčel temný a obřadný mrak mužů, žen a dětí, jež šly pěšky nebo se nesly v náručích; tak se stalo, že za předsednickým stolem síně, jež měla zrodit a promýšlet vznešený sen o určení nadřazeném nespravedlivým událostem a pošetilosti lidstva, stáli president a státní tajemník a pod nimi, obklopeni v kruhu živými vytvářeči tohoto určení, mezi nimiž se mísily vznešené, přihlížející přízraky těch, kteří o něm snili, stáli strýc a synovec a za nimi tmavý zástup příbuzných, přátel a známých, z jejichž řad vytrvale, bez zmírnění vycházel onen slabý zvuk vlny, která se tře o kůži. President se naklonil k státnímu tajemníkovi:

»Jsou s těmi děly připraveni?« zašeptal. »Víte určitě, že tak ode dveří uvidí moji paži? A co když ty hromské kanóny vybouchnou: nestřílelo se z nich od té doby, co z nich Washington naposled vypálil na Cornwallise: budu já za to obviněn?«

»Jistě,« sykl státní tajemník.

»Bůh nám tedy pomáhej. Podejte mi tu knihu.« Státní tajemník mu ji podal: byly to Petrarkovy Sonety, které státní tajemník v rychlosti sebral na svém stole. »Doufejme, že si vzpomenu na právnickou latinu aspoň natolik, aby to neznělo ani jako angličtina, ani jako řeč Čikasů,« řekl president. Otevřel knihu, a opět se tu napřímil president, přemožitel lidí, vítěz diplomatických, právních a válečných bitev, a zadíval se dolů do tmavé, tiché, dychtivé a čekající tváře; když pak promluvil, promluvil hlasem, který už dříve přiměl lidi, aby se zarazili, naslouchali a potom uposlechli:

»Francisi Weddele, náčelníku národa Čikasů, a vy, synovče Francise Weddela, který se jednoho dne stanete náčelníkem, slyšte moje slova.« Potom začal číst. Jeho plný, zvučný hlas zněl nad tmavými tvářemi a v hlubokých, slavnostních slabikách se odrážel ozvěnou po vznešené klenbě. Přečetl deset sonetů. Pak s pozvednutou paží pronesl závěr; jeho hlas hluboce dozněl a president spustil paži. Za okamžik se zvenčí ozvaly drsné výstřely děl. A nyní se temný zástup poprvé pohnul; zvedl se z něho mumlavý zvuk, vyjadřující potěšené ohromení. President opět promluvil: »Synovče Francise Weddela, jste osvobozen. Vraťte se domů.«

A teď promluvil strýc; jeho prst opět zakýval z pěny krajek. »Nerozvážný chlapče,« řekl. »Uvaž, co nesnází jsi způsobil těmto pilným mužům.« Téměř zprudka se obrátil na státního tajemníka; opět byl jeho hlas lichotivý, příjemný, téměř veselý. »A nyní k drobné otázce toho proklatého brodu...«

Teplé a příjemné paprsky podzimního slunce dopadaly presidentovi přes rameno, když tiše řekl: »To je všechno,« a obrátil se po tajemníkově odchodu k svému stolu. Zvedl a otevřel dopis a slunce mu při tom dopadalo na ruce i stránku, jako by připomínalo nádherné skomírání roku, blížící se žně a sloupy pokojného dýmu z hořícího dřeva - jasné praporce míru - nad poklidnými ohništi po celé zemi.

Náhle sebou president trhl; vyskočil s dopisem v ruce, upíral na něj zrak v ohromeném i polekaném zmatku a lichotivá slova zdála se vybuchovat jedno za druhým v jeho vnímající mysli jako palba z pušek:

Vážený a milý příteli,

je to opravdu zábavné. Ten zbrklý synovec - jistě zdědil povahu národa, k němuž patřil jeho otec, protože moje povaha je jiná - opět vám i mně způsobil nesnáze. Přišel mezi nás další bílý muž, podle našeho mínění proto, aby tu v míru lovil, protože boží les a vysoká zvěř, kterou v něm Bůh usídlil, patří všem. Ale také jeho posedla myšlenka vlastnit brod, když uslyšel vyprávět o lidech vlastního rodu, kteří po divném a neklidném způsobu bílých mužů vidí v jedné straně vodního proudu něco o tolik lepšího, než je druhá strana, že platí penězi za právo přejít řeku. Bylo to tedy uspořádáno tak, jak si tento bílý muž přál. Řeknete snad, že jsem jednal chybně. Ale musím vám to vůbec říkat? - Jsem prostý člověk a jednou, jak doufám, zestárnu, a to trvalé vyrušování bílých mužů, kteří chtějí přejít řeku, a vybírání peněz i starost o ně jsou jen na obtíž. Vždyť co mohou peníze znamenat pro mne, pro člověka, jemuž je zřejmě určeno prožít léta stárnutí ve stínu důvěrně známých stromů, z jejichž pokojného stínu můj velký bílý přítel a náčelník odklidil všechny nepřátele mimo smrt? Takové byly moje myšlenky, ale až budete číst dále, poznáte, že se tak nemělo stát.

Opět je to ten ukvapený a nerozvážný chlapec. Zřejmě vyzval tohoto našeho nového bílého muže (nebo bílý muž vyzval jeho: ponechám vaší neomylné moudrosti, aby odhalila pravdu) k plaveckému závodu v řece a v sázce měl být na jedné straně ten prokletý brod, na druhé straně několik mil půdy, která (jak vás pobaví) ani mému divokému synovci nepatří. Závod se uskutečnil, ale náš bílý muž se na neštěstí vynořil z řeky teprv tenkrát, až byl mrtev. Teď se dostavil váš pověřenec a zřejmě soudí, že snad k tomu plaveckému závodu vůbec nemělo dojít. A tak nemohu jinak než pohnout svými starými kostmi a přivést toho ukvapeného chlapce k vám, abyste mu udělil důtku. Přijedeme přibližně...

President přiskočil k zvonku a prudce za něj zatahal. Když tajemník vstoupil, uchopil ho za ramena a otočil opět ke dveřím. »Přiveďte mi státního tajemníka války a mapy celého kraje mezi tímhle městem a New Orleansem!« zvolal. »Rychle.«

A opět ho tedy vidíme; president je nyní nepřítomen, se státním tajemníkem války sedí za stolem posetým mapami jen a jen voják a proti nim důstojníci jezdeckého pluku. Tajemník divoce píše u stolu a president se mu dívá přes rameno. »Pište to velké,« říká, »ať se v tom nemůže zmýlit ani Indián. Tímto se dává všem na vědomí,« cituje. »Francis Weddel, jeho dědicové, potomci a správci jmění od nynějška navždy... pokud - Máte napsáno pokud? Dobrá - pokud on sám, ani jeho lidé už nikdy nepřejdou na východní stranu shora uvedené řeky... A teď tomu hromskému vládnímu pověřenci,« pokračoval. »Tabulka tam musí být dvakrát, na obou stranách brodu: Spojené státy nejsou odpovědny za muže, ženy a děti, černé, bílé, žluté ani rudé, kteří přejdou tímto brodem, a pod nejpřísnějším zákonným trestem nesmí jej žádný bílý muž koupit, najmout ani přijmout jako dar. Mohu to takhle udělat?«

»Obávám se, že ne, Excelence,« řekl státní tajemník.

President rychle přemýšlel. »K čertu,« řekl. »Škrtněte tedy Spojené státy.« Státní tajemník je škrtl. President složil obě listiny a podal je plukovníku jezdectva. »Jeďte,« řekl. »Váš rozkaz zní: Zadržet je.«

»Co když odmítnou zůstat stát,« zeptal se plukovník. »Mám střílet?«

»Ano,« odpověděl president. »Zastřelte všechny koně, mezky a voly. Vím, že pěšky nepůjdou. Už ať jste na cestě.« Důstojníci odešli. President se opět obrátil k mapám - stále ještě voják: dychtivý, šťastný, jako by sám jel s plukem nebo jako by jej v duchu již rozvíjel s vychytralým důvtipem, který dokáže rozpoznat a vybrat místo nejméně výhodné pro nepřítele a být na něm první. »Bude to tady,« řekl. Položil prst na mapu. »Koně, generále, ať se tam s ním mohu setkat, obejít ho z boku a pak hnát.«

»Vykonáno, generále,« odpověděl státní tajemník.

Vítězství v horách

I

Oknem srubu pozorovalo pět lidí, jak se jezdci hmoždí vzhůru po blátivě stezce a zastavují u branky. Jako první šel opěšalý muž vedoucí koně. Měl na hlavě široký klobouk vražený hluboko do tváře a jeho tělo bylo beztvaré pod omšelou šedivou pláštěnkou, z níž mu vyčnívala levá ruká držící opratě. Uzda byla stříbrně kovaná, kůň vyzáblý, blátem zastříkaný plnokrevný hnědák, který nesl na hřbetě místo sedla tmavomodrou vojenskou pokrývku přivázanou kusem provazu. Druhý kůň byl druhořadý ryzák s krátkým tělem a velkou hlavou, také zablácený. Měl uzdu z provazu a drátu a na hřbetě vojenské sedlo, na němž se vysoko nad visícími třmeny krčilo něco trochu většího než dítě, co se na tuto vzdálenost zdálo oblečeno do oděvu nebo oděvů zcela neznámých člověku.

Jeden z tří mužů u okna srubu rychle od něho odešel. Ostatní, aniž se obrátili, slyšeli jej, jak jde spěšně přes místnost a vrací se pak s dlouhou puškou.

»Ne, to nedělej,« řekl starší muž.

»Copak nevidíš tu pláštěnku?« zeptal se mladší. »Tu vzbouřeneckou pláštěnku?«

»Nedopustím to,« odpověděl druhý. »Vzdali se. Přiznali, že byli biti.«

Pozorovali oknem, jak koně zastavili u branky. Branka byla ze zborceného ořešákového dřeva a stála v kamenné zdi, spadající dolů po holém svahu a ostře vystupující na pozadí údolí a ještě vzdálenějšího řetězu hor, které se rozplývaly do nízké, rozplývající se oblohy.

Přihlíželi, jak stvoření na druhém koni seskakuje a odevzdává otěže do téže levé ruky muže v šedém, držící opratě plnokrevníka. Pozorovali to stvoření, jak vchází brankou, stoupá po stezce a mizí z okenního výhledu. Pak je slyšeli, jak jde po zápraží a klepe na dveře. Stáli a slyšeli, jak klepe ještě jednou.

Po chvilce starší muž řekl, aniž obrátil hlavu: »Jdi se tam podívat.«

Jedna z žen, ta starší, se odvrátila od okna a její kroky pak nebylo vůbec slyšet, protože byla bosa. Šla ke dveřím a otevřela je. Chladné, vlhké světlo končícího dubnového odpoledne padlo na tuto malou ženu se sukovitým bezvýrazným obličejem, oblečenou do šedivých, beztvarých šatů. Přes práh jí stálo tváří v tvář stvoření o málo větší než opice, oblečené do obrovského kabátu vojína federální armády, pokryté na hlavě a na ramenou jako stanem kusem voskovaného plátna, které snad bylo vytrženo přímo z krytu markytánského vozu; štěrbinou v této pokrývce nebylo vidět nic jiného než bělma dvou prchavých a přeludných očí, jejichž jediným mžiknutím si černoch prohlédl ženu, která tu stála bosa v kartounových šatech, i pustý a holý vnitřek předsíně ve srubu.

»Pan major Soshay Weddel se nechá poroučet a prej by rád, abyste ho tady nechali vyspat i se sluhou a se dvěma koňma,« řekl okázalým hlasem papouška. Žena se na něj dívala. Měla tvář jako otřelou masku. »Byli sme daleko a válčili s Jankejcema,« řekl černoch. »Teď je s tím konec. Dem zas domů.«

Žena jako by mluvila odněkud za svým obličejem, jakoby za nějakou podobiznou nebo zástěnou: »Zeptám se ho.«

»My vám to zaplatíme,« řekl černoch.

»Zaplatíte?« Odmlčela se, jako by nad ním uvažovala. »Tohle není žádnej hotel v horách.«

Černoch se rozmáchl širokým gestem. »To nám nevadí. My už spali v horším, než je tohle. Jen mu řekněte, že je to pan Soshay Weddel.« Pak spatřil, že se žena dívá přes něj. Obrátil se a viděl muže v obnošené šedivé pláštěnce, jak už je na půl cestě od branky. Přišel blíž, vystoupil na zápraží a sňal levou rukou širák se zašlým znakem konfederačního štábního důstojníka. Měl tmavou tvář s tmavýma očima a černými vlasy a jeho obličej byl zároveň tlustý i vyhublý a nadutý. Nebyl velký, přece však černocha přesahoval o pět nebo šest palců. Pláštěnku měl omšelou, vybledlou na ramenou, kam nejvíc pražilo slunce. Dole byla ucouraná, otřepaná a zablácená: ten oděv byl znovu a znovu záplatován, znovu a znovu kartáčován; vlas látky byl ten tam.

»Dobrý den, paní,« řekl: »Máte místo ve stáji pro moje koně a přístřeší na noc pro mne a mého sluhu?«

Žena se na něj dívala jaksi staticky a zamyšleně, jako by byla bez úleku spatřila zjevení.

»Musím to zjistit,« odpověděla.

»Zaplatím,« řekl muž. »Vím, jaké jsou časy.«

»Musím se ho zeptat,« odpověděla žena. Obrátila se, pak se zarazila. Starší muž vstoupil za jejími zády do předsíně. Byl mohutný, oblečen do šatů z bavlněné látky a měl kovově šedou kštici a vybledlé oči.

»Jmenuji se Saucier Weddel,« řekl muž v šedém. »Jsem na cestě z Virginie do Mississippi. Teď jsem v Tennessee?«

»Jste v Tennessee,« odpověděl ten druhý. »Pojďte dál.«

Weddel se obrátil k černochovi. »Zaveď koně do stáje,« řekl.

Černoch, beztvarý pod kapucí z voskovaného plátna a v obrovském kabátě, vrátil se k brance s nadutou opovážlivostí, které nabyl v okamžiku, kdy spatřil bosé nohy oné ženy a ubohý, holý vnitřek srubu. Vzal obě opratě a začal křičet na koně zbytečně hlučným úslužným hlasem, kterého koně vůbec nedbali, jako by na něj byli dávno zvyklí. Zdálo se, že ani černoch sám nevěnuje výkřikům pozornost, jako by křik, podoben nějakému vyzařování, jež koně i černoch v jediném okamžiku vnímali i zapomněli, jen nedílně patřil k odvádění koní do takové vzdálenosti, aby je ode dveří nebylo vidět.

II

Stěnou kuchyně slyšela dívka hlasy mužů v místnosti, odkud ji otec vyhnal, když se cizinec přiblížil k domu. Bylo jí asi dvacet; byla to velká dívka s hladkými, prostými vlasy, s velkýma, hladkýma rukama a stála tu bosa v jediném oblečení ušitém z pytlů na mouku. Nehybně stála blízko u stěny, s hlavou trochu ke straně, s očima rozšířenýma, nepohnutýma a prázdnýma, jako by to byly oči náměsíčníka, a naslouchala, jak otec a host vstoupili do místnosti za stěnou.

Kuchyně byla prkenný přístěnek, přiléhající ke stěně vlastního srubu, postavený z klád. Právě blízko dívky vypadla na některých místech mezi kládami hliněná ucpávka štěrbin, vyschlá horkem z kamen na křídu. Pomalým, svěžím pohybem, nezvučným jako šelest, s nímž se její bosé nohy dotýkaly podlahy, naklonila se dívka kupředu a přiblížila oko ke skulině. Viděla holý stůl, na němž stál hliněný džbán a krabička nábojů do muškety, označená nápisem Armáda Spojených států. U stolu seděli její dva bratři na proutěných židlích, ale ke dveřím, se díval jen mladší bratr, chlapec, třebaže věděla a nyní už slyšela, že cizinec je v místnosti. Starší bratr bral náboje jeden po druhém z krabice, kroutil je a stavěl si je v kolmé poloze na ruku jako oddíl k přehlídce, obrácen zády k místu, kde, jak věděla, cizinec nyní stál. Dýchala ztišeně. »Vatch by ho byl zastřelil,« řekla, zašeptala sama sobě, jak tam stála sehnuta. »Asi ho ještě zastřelí.«

Pak znovu uslyšela kroky, a to šla matka ke dveřím do kuchyně, přešla místnost a na okamžik zastřela výhled. Ale dívka se nepohnula, ani pak ne, když matka vstoupila do kuchyně. Shýbala se ke skulině, dýchala pravidelně a klidně a slyšela matku, jak za ní rachotí dvířky u kamen. Pak poprvé cizince spatřila a v té chvíli tiše zadržela dech, aniž si vůbec uvědomila, že přestala dýchat. Viděla ho, jak stojí v odřené pláštěnce u stolu a v levici drží klobouk. Vatch nevzhlédl.

»Jmenuji se Saucier Weddel,« řekl cizinec.

»Soshay Weddel,« vydechla dívka do vyschlé ucpávky, do drolící se, prašné stěny. Viděla ho v celé výšce; v ušpiněné, záplatované, kartáčované pláštěnce, s hlavou trochu pozdviženou a s vyčerpaným, skoro vyzáblým obličejem, poznamenaným jakousi nepřemožitelnou únavou, přesto také povýšeným, a připadal jí jako nějaká bytost z jiného světa, dýchající jiný vzduch, s jinou krví hřejivě probíhající žilami. »Soshay Weddel,« vydechla.

»Napijte se trochu whisky,« řekl Vatch, aniž se pohnul.

Pak náhle, stejně, jako tomu bylo se zatajením dechu, nenaslouchala vůbec slovům, jako by už nepotřebovala slyšet, jako by zvědavost byla nemístná v ovzduší, kde byl cizinec a kde nyní na okamžik byla i ona, když cizince pozorovala, jak stojí u stolu, dívá se na Vatche, a Vatch se pak obrátil na židli, v ruce držel náboj a vzhlédl k cizinci. Tiše dýchala do skuliny, skrze níž k ní bez hněvu i jakéhokoli smyslu přicházely hlasy z oné temné, doutnající, násilnické a dětinské mužské marnivosti:

»Asi že poznáte, co tohle je, když to tu vidíte, ne?«

»Proč ne? Užívali jsme jich. Nemívali jsme vždycky čas ani prach, abychom si mohli udělat svoje. Museli jsme tedy občas užívat vašich. Zvláště ke konci.«

»Asi byste je poznal líp, kdyby vám jeden vybouch do tváře.«

»Vatchi.« Dívala se nyní na otce, protože promluvil. Mladší bratr seděl na židli trochu nadzdvižen, nakláněl se trochu kupředu a ústa měl pootevřena. Bylo mu sedmnáct. Ale cizinec se zatím stále ještě klidně díval dolů na Vatche, opíral klobouk pevně o obnošenou pláštěnku a na obličeji měl onen povýšený, unavený a trochu posměšný výraz.

»Moh byste taky ukázat druhou ruku,« řekl Vatch. »Nebojte se pustit tu svou pistoli.«

»Nebojím se,« odpověděl cizinec. »Nebojím se ji ukázat.«

»Tak se napijte whisky,« řekl Vatch a postrčil džbán kupředu neuctivým a pohrdavým pohybem.

»Jsem vám nesmírně zavázán,« odpověděl cizinec. »Kvůli žaludku nemohu. Po tři válečné roky jsem se musel omlouvat svému žaludku; když je teď mír, musím se omlouvat za něj. Ale mohu dostat skleničku pro svého sluhu? Ještě ani po čtyřech letech nesnáší zimu.«

»Soshay Weddel,« dýchala dívka do rozdroleného prachu, skrze nějž přicházely hlasy, ještě nezvýšené, ale vždy nesmiřitelné a již propadlé osudu, hlas slepé oběti a hlas slepého vykonavatele rozsudku.

»Nebo byste to možná poznal líp, kdyby vám to bouchlo v zátylku.«

»Slyšíš, Vatchi.«

»Počkejte, pane. Jestli byl v armádě aspoň rok, jistě jednou utíkal. Možná víckrát, jestli bojoval s armádou Severní Virginie.«

»Soshay Weddel,« vydechla sehnutá dívka. Viděla nyní Weddela, jak jde jakoby přímo k ní, nese v levé ruce tlustou skleničku a pod touž rukou svírá pomačkaný klobouk.

»Tam ne,« řekl Vatch. Cizinec se zastavil a ohlédl se na Vatche. »Kam chcete jít?«

»Nesu tohle svému sluhovi,« odpověděl cizinec. »Ven do stáje. Myslel jsem si, že ty dveře -« Viděla nyní profil jeho znaveného, pyšného, zpustošeného obličeje s obočím zdviženým do výrazu posměšné a povýšené tázavosti. Vatch, aniž se zvedl, obrátil hlavu dozadu a ke straně. »Pojďte od těch dveří.« Ale cizinec se nepohnul. Jen hlava se mu trochu pohnula, jako by se byl pouze očima zadíval jinam.

»Dívá se na tátu,« vydechla, dívka. »Čeká, až mu to řekne táta. Vatche se nebojí. Já to věděla.«

»Pojďte od těch dveří,« řekl Vatch. »Zatracenej negře.«

»Vadí vám tedy moje tvář, ne uniforma,« odpověděl cizinec. »A to jste, pokud vím, čtyři roky bojovali za naše osvobození.«

Pak opět uslyšela, jak promluvil otec. »Jděte hlavníma dveřma a kolem domu, cizinče,« řekl.

»Soshay Weddel,« řekla dívka. Matka za jejími zády klapala něčím u kamen. »Soshay Weddel,« opakovala. Neříkala to nahlas. Opět hluboce, tiše a beze spěchu dýchala. »Je to jako hudba. Je to jako zpěv.«

III

Černoch seděl v dřepu na chodbě stáje, jejíž zborcená a rozbitá stání byla mimo dva koně prázdná. Vedle sebe měl otevřený ošoupaný batoh. Zabýval se leštěním lehkých tanečních střevíců a měl k tomu hadr a plechovku krému, která byla mimo tenký okraj na obvodu plechovky prázdná. Vedle něho ležel na prkně jeden vyleštěný střevíc. Svršek byl popraskaný; střevíc měl hrubou podrážku, kterou nedávno jen zhruba přibila neobratná ruka.

»Díky pánubohu, že lidi neviděj nohy zespoda,« řekl černoch. »Díky pánubohu, že tohle sou jen ubohý horáci. Nerad bych, aby vás v takovejch botách viděli Jankejci.« Třel střevíc, šilhal na něj, dýchal na něj a znovu jej třel, opíraje si ho v podřepu o bok.

»Tady máš,« řekl Weddel a podával mu sklenici. Obsahovala tekutinu bezbarvou jako voda.

Černoch se zarazil a střevíc i hadr mu visely v rukou. »Cože?« zeptal se. Podíval se na sklenici. »Co je to?«

»Vypij to,« řekl Weddel.

»Je to voda. Proč mi nosíte vodu?«

»Vezmi si to,« odpověděl Weddel. »Není to voda.«

Černoch vzal sklenici opatrně do ruky. Držel ji, jako by obsahovala nitroglycerin. Díval se na ni, mrkal a pomalu si ji přiblížil pod nos. Zamrkal. »Kde ste to sebral?« Weddel neodpověděl. Zvedl vyleštěný střevíc a díval se na něj. Černoch si držel sklenici u nosu. »Je to vlastně cejtit, jak to má bejt cejtit,« řekl. »Hrom do mě, jestli je to vůbec něčemu podobný. Ty lidi si usmysleli, že vás votrávěj.« Naklonil sklenici a opatrně usrkl, pak zamrkal a sklenici odložil.

»Nepil jsem to,« odpověděl Weddel. Odložil střevíc.

»To je teda dobře,« řekl černoch. »Dyž sem se celý ty čtyry roky snažil vás zachovat a přivíst zpátky, jak mi to říkala paní, a spal ste přitom u obyčejnejch lidí v chlívech jako vandrák, jako černoch, kterej uplách -« Přiložil nápoj ke rtům a jediným trhnutím naklonil sklenici i hlavu. Odložil vyprázdněnou sklenici; měl oči zavřeny; řekl: »Br!« a zavrtěl divoce hlavou, jako by ho mrazilo. »Cejtit je to správně, oučinky to má taky správný. Ale hrom do mě, jestli to správně vypadá. Nechte to radši bejt, jako ste to nechal. Jestli budou chtít, abyste to pil, pošlete je ke mně. Už sem toho snes tolik, že snad snesu kvůli paní eště trošku víc.«

Zvedl zase střevíc a hadr. Weddel se sehnul nad batoh. »Chci svou pistoli,« řekl.

Černoch opět přestal čistit a držel střevíc a hadr před sebou. »Na co?« Naklonil se kupředu a vzhlédl po blátivém svahu ke srubu. »Sou ty lidi Jankejci?« zašeptal.

»Ne,« odpověděl Weddel a hrabal levou rukou v batohu. Černoch jako by ho neslyšel.

»V Tennessee? Říkal ste, že sme v Tennessee, kde je taky Memphis, i když ste neříkal, že tyhle vršky nahoru dolů sou někde blízko Memphisu. Já vím tolik, že sem žádný takovýhle vršky neviděl, když sem tenkrát jel do Memphisu s vaším tátou. Ale vy to říkáte. A teď mi tady povídáte, že ty memphiský lidi sou Jankejci?«

»Kde je pistole?« zeptal se Weddel.

»Já vám to říkal,« pokračoval černoch. »Takhle to províst. Nechat ty lidi, aby vás viděli, jak dete po cestě pěšky a Caesara jen vedete, poněvač ste si myslel, že je utahanej; a mě nechat jet, když vy ste šel pěšky, i když víte, že umím chodit pěšky rychlejc než vy, ať je to kterej chce den, přestože mi je čtyřicet a vám osumadvacet. Povím to na vás vaší mámě. Povím jim to.«

Weddel vstal a držel v ruce těžký revolver. Mazlil se s ním v jedné ruce, natáhl kladívko a zase je pustil. Černoch ho pozoroval, schoulen v modrém vojenském kabátě Unie jako opice. »Dejte to tam zpátky,« řekl. »S válkou už je konec. Říkali nám přece už tam ve Virginii, že je s ní konec. Už nepotřebujete žádnou pistoli. Dejte to tam zpátky, slyšíte?«

»Jdu se vykoupat,« řekl Weddel. »Mám košili -«

»Vykoupat? V čem? Tyhle lidi vanu nikdy ani neviděli.«

»Vykoupu se u studny. Mám košili připravenou?«

»Co z ní zbejvá, to máte... Dejte tu pistoli zpátky, pane Soshay. Povím to na vás mámě. Povím jim to. Měl by tu bejt pán.«

»Jdi do kuchyně,« řekl Weddel. »Řekni jim, že se chci vykoupat ve studni pod přístřeškem. Požádej je, aby tam na tom okně zatáhli záclonu.« Pistole zmizela pod šedivou pláštěnkou. Šel k stání, kde byl uvázán plnokrevník. Kůň se k němu tlamou přitiskl a měkce, divoce koulel očima. Poplácal ho levou rukou po tlamě. Kůň zařehtal, ne hlasitě, a jeho dech byl sladký a teplý.

IV

Černoch vstoupil do kuchyně zezadu. Odložil stan z voskovaného plátna a měl nyní na hlavě modrou polní čapku, která byla na něj, jako i kabát, příliš velká a seděla mu na vrcholku hlavy tak, že se nepodpíraný okraj zlehka chvěl jakoby vlastním životem, kdykoli se černoch pohnul. Nebylo z něho vidět vůbec nic, jen mezi čapkou a límcem obličej, který vypadal jako vyschlá dajácká trofej a byl téměř zrovna tak malý, vinou chladu zlehka, poprášený průsvitnou bledostí jako popelem shořelého dřeva. Starší žena byla u kamen, na nichž teď syčelo a prskalo smažící se jídlo; nevzhlédla, když černoch vstoupil. Dívka stála uprostřed místnosti a nedělala nic. Podívala se na černocha a pozorovala ho pomalým, vážným, tajným, nemžikajícím pohledem, jak kráčí napříč kuchyní s oním výrazem vypínavé, zkarikované sebejistoty, staví si vedle kamen polínko a usedá na ně.

»Jestli máte tady nahoře pořád takovýhle počasí,« řekl, »tak mi nevadí, že tenhle kraj patří vám Jankejcům.« Rozepjal kabát a odhalil chodidla a nohy, zabalené do beztvárného velikého kusu nějaké zablácené a bezejmenné látky, podobné kožešině, v níž vypadaly jako dvě zablácená zvířata velikosti zpola dorostlých psů ležících na podlaze; přiblížil se o něco k dívce a dívka si pokojně pomyslela: Je to kožešina. Vzal kožich a rozřezal ho, aby si moh zabalit nohy. »Povídám vám,« řekl černoch. »Nechte nás jít domů a Jankejci si můžou všecko jiný vzít.«

»Odkuď vy jste?« zeptala se dívka.

Černoch se na ni podíval. »Z Mississippi. Z panství. Nikdy ste neslyšeli, co je to Countymaison?«

»Countymaison?«

»Tak se to menuje. Jeho dědeček to pomenoval Countymaison, poněvač když se přes to jede, je to věčí než okres. Od rána do noci to na mezkovi nepřejedete. Proto.« Zvolna si třel ruce o stehna. Měl nyní tvář obrácenu ke kamnům; hlasitě frkal. Z pleti mu už zmizela popelavá vrstva, takže jeho tvář byla nyní zcela černá a scvrklá, ústa měl trochu vytahaná jako gumové pásky, protože mu snad svaly zeslábly stálým používáním - ne svaly potřebné k jídlu, svaly mluvidel. »Snad sme konečně blíž k domovu. Aspoň tohle maso je cejtit jako tam dole, co žijou naše lidi.«

»Countymaison,« řekla dívka uneseným, otupělým hlasem a dívala se na černocha vážným, nemžikajícím pohledem. Pak obrátila hlavu a podívala se na stěnu s obličejem naprosto pokojným, naprosto nevyzpytatelným, beze spěchu, s jakousi hlubokou a zaujatou uvážeností.

»Tak se to menuje,« řekl černoch. »I Jankejci slyšeli o Weddelovým Countymaisonu a o panu Francisovi Weddelovi. Možná, že ste ho viděli tenkrát v kočáře, když jel do Washingtonu říct vašemu presidentovi, že se mu nelíbí, jak váš president zachází s lidma. Jel celou cestu do Washingtonu v kočáře se dvěma černejma, jeden kočíroval a druhej nahříval cihly, aby měl nohy v teple, a ten jel napřed s vozem a čerstvejma koňma. Přivez vašemu presidentovi dva celý naložený medvědy a osum uzenejch srnčích hřbetů. Určitě jel tady kolem vašeho domu. Váš táta nebo možná jeho táta ho snad viděl, jak jede.« Hovorně mluvil dál a dál uspávajícím jednotvárným hlasem, tvář se mu začínala lesknout, mírně zářila hojným teplem, a matka se zatím skláněla nad kamny, kdežto nehybná, statická dívka, s bosýma nohama hladce a těsně přissátýma k hrubým prknům, s velikým, hladkým, mladým tělem měkce přissátým bujnými prsy k hrubému oděvu, pozorovala černocha nepojmenovatelným a nemžikajícím pohledem, s pootevřenými ústy.

Černoch mluvil dál, se zavřenýma očima, hlasem nekonečně protáhlým a chvástavým, a měl jakýsi lenivě nesnášenlivý výraz, jako by byl ještě doma, jako by nebyla bývala žádná válka, žádné nepříjemné pověsti o svobodě a změně, a jako by on (podkoní, v domácí hierarchii znalec koní) trávil večer v ubikaci mezi nádeníky, až pak starší žena dala jídlo na mísu, odešla z místnosti a zavřela za sebou dveře. Při tomto zvuku otevřel oči a podíval se ke dveřím, potom zpátky na dívku. Dívala se na stěnu blízko zavřených dveří, jimiž zmizela matka. »To vás nenechaj jíst s nima?« zeptal se.

Dívka se bez zamžikání podívala na černocha. »Countymaison,« řekla. »Vatch říká, že je to taky černoch.«

»Kdo? On? Černej? Pan Soshay Weddel? Kterej je Vatch?« Dívka se na něj podívala. »To je proto, že ste nikdy nikde nebyli. Nikdy ste nic neviděli. Když tady žijete takhle na holým vršku a nevidíte ani kouř. On a černej? Měla by vás tak slyšet jeho máma.« Rozhlédl se, všecek scvrklý, po kuchyni a vytrvale koulel bílými bulvami sem a tam. Dívka ho pozorovala.

»Nosí tam děvčata pořád boty?« zeptala se.

Černoch se rozhlédl po kuchyni. »Kde schováváte tu pramenitou vodu z Tennessee? Někde tady vzadu?«

»Pramenitou vodu?«

Černoch pomalu zamrkal. »No přece ten pitnej petrolej.«

»Petrolej?«

»Ten světlej petrolej do lampy, co tu pijete. Nemáte ho trošku tady?«

»A tak,« řekla dívka. »Myslíte žitnou.« Černoch ji pozoroval, jak jde do kouta, zvedá volné prkno v podlaze a vytahuje jiný hliněný džbán. Naplnila jinou sklenici z tlustého skla, podala ji černochovi a dívala se na něj, jak si ji jediným trhnutím, se zavřenýma očima vylil do hrdla. Opět řekl: »Br!« a hřbetem ruky si přejel ústa.

»Na co ste se to ptala?« otázal se.

»Jestli děvčata tam u vás v Countymaisonu nosí boty.«

»Dámy nosej. Kdyby neměly, může pan Soshay prodat sto černejch a ňáký jim koupit... Kterej to říká, že je pan Soshay černej?«

Dívka ho pozorovala. »Je ženatej?«

»Kdo má bejt ženatej? Pan Soshay?« Dívka ho pozorovala. »Kde měl vzít čas na ženění, když sme čtyři roky válčili s Jankejcema? Čtyry roky nebyl doma a žádný dámy na ženění nikde nebyly.« Podíval se na děvče a bělma měl trochu podlitá krví, pleť mu zářila lehkým, ustáleným třpytem. Když tak rozmrzal, zdálo se, že se i celý trochu zvětšil. »Co vám na tom sejde, jestli je ženatej?«

Dívali se jeden na druhého. Černoch slyšel její dech. Pak se už na něj nedívala, třebaže nezamžikala ani se neodvrátila. »Asi by neměl čas na děvče, který nemá boty,« řekla. Šla ke stěně a sehnula se opět ke skulině. Černoch ji pozoroval. Starší žena vstoupila, vzala s kamen další mísu a odešla, aniž se na ně podívala.

V

Čtyři lidé, tři muži a chlapec, seděli u stolu s večeří. Rozdělené jídlo leželo na silných talířích. Nože a vidličky byly železné. Džbán stál dosud na stole. Weddel byl nyní bez pláštěnky. Byl oholen a vlasy, dosud vlhké, měl sčesány dozadu. Kanýry košile se mu ve světle lampy na prsou pěnily, prázdný pravý rukáv měl přišpendlen přes prsa tenkým zlatým špendlíkem. Pod stolem spočívaly křehké a spravované taneční střevíce mezi hrubými botami dvou mužů a chlapcovýma bosýma, roztaženýma nohama.

»Vatch říká, že jste černoch,« pravil otec.

Weddel se na židli trochu zakláněl. »Tím to tedy je,« řekl. »Já myslel, že je od narození mrzout. A ještě k tomu musí dělat vítěze.«

»Jste černoch?« zeptal se otec.

»Ne,« odpověděl Weddel. Díval se na chlapce a jeho ošlehaná a zpustošená tvář byla trochu posměšná. Vzadu na krku mu někdo nerovně zastřihl dlouhé vlasy, snad nožem nebo bajonetem. Chlapec ho pozoroval v naprosté a unesené nehybnosti. Jako bych snad byl zjevení, myslel si Weddel. Strašidlo. Možná, že jsem. »Ne,« řekl. »Nejsem černoch.«

»Kdo jste?« zeptal se otec.

Weddel seděl na židli pootočen trochu ke straně a ruku měl položenu na stole. »Ptáte se tady v Tennessee hostů, kdo jsou?« řekl. Vatch naléval ze džbánu do sklenice. Měl zamračenou tvář, jeho ruce byly veliké a tvrdé. Měl tvrdou tvář. Weddel se na něj podíval. »Vím asi, jaké máte pocity,« řekl. »Patrně jsem kdysi měl taky takové pocity. Ale je těžké mít nějaké pocity čtyři roky. Vůbec něco cítit.«

Vatch náhle a drsně něco řekl. Postavil sklenici s úderem na stůl a vyšplíchl trochu lihoviny. Vypadala jako voda a divoce, rozpínavě páchla. Zřejmě byla nadána těkavostí, která donesla její spršku přes stůl na pěnu odřeného, přece však čistočistého plátna na Weddelových prsou, kde tekutina s překvapivým chladem pronikla látkou na tělo.

»Vatchi!« řekl otec.

Weddel se nepohnul; jeho povýšený, posměšný a unavený výraz se nezměnil. »Nechtěl to udělat,« řekl.

»Až něco udělám,« řekl Vatch, »nebude to vypadat jako náhoda.«

Weddel se díval na Vatche. »Už jsem vám to, myslím, říkal,« pravil. »Jmenuji se. Saucier Weddel. Jsem z Mississippi. Bydlím v místě zvaném Contalmaison. Postavil je a pojmenoval můj otec. Byl to čoktoský náčelník jménem Francis Weddel, o kterém jste patrně neslyšeli. Byl synem ženy z kmene Čoktoů a francouzského emigranta z New Orleansu, Napoleonova generála a rytíře řádu Čestné legie. Jmenoval se François Vidal. Můj otec jel kdysi kočárem do Washingtonu protestovat u presidenta Jacksona proti tomu, jak vláda zachází s jeho lidmi, a poslal napřed vůz s aprovisací a dary i čerstvé koně pro kočár pod vedením muže, předáka kmene, čistokrevného Čoktoa a otcova bratrance. Za starých časů byl Muž dědičným titulem náčelníků našeho kmene; když jsme se poevropštili jako bílí lidé, vzala nám titul větev rodu, která se vzepřela znečištění, ale vlastnili jsme otroky a pozemky. Muž nyní bydlí v domě o málo větším než černošské chatrče - je to vyšší sluha. Právě ve Washingtonu se otec setkal a oženil s mou matkou. Byl zabit v mexické válce. Matka zemřela přede dvěma lety, v třiašedesátém roce, na komplikace po zápalu plic, který dostala, když jedné vlhké noci po vpádu federálních jednotek do našeho okresu dozírala na zakopávání stříbra, a vinou nevhodné stravy; ale můj sluha odmítá věřit, že je mrtvá. Odmítá věřit, že by naše vlast dovolila Severu, aby ji připravil o kávu dováženou z ostrova Martinique a kynuté vdolky, které jedla každou neděli v poledne a ve středu večer. Věří, že to by spíše vlast povstala do zbraně. Ale to je jen černoch, příslušník utlačené rasy obtížené svobodou. Má každodenní seznam mých přestupků, o kterých jí chce říct, až dojedeme domů. Do školy jsem chodil ve Francii, ale ne moc pilně. Ještě přede dvěma týdny jsem byl majorem mississippské pěchoty v oddílech muže jménem Longstreet, o němž jste možná slyšeli.«

»Vy jste teda byl major,« řekl Vatch.

»Tak zřejmě zní mé obvinění; ano.«

»Už jednou jsem viděl vzbouřeneckýho majora,« řekl Vatch. »Mám vám říct, kde jsem ho viděl?«

»Povězte mi to,« odpověděl Weddel.

»Ležel u stromu. Museli jsme tam zastavit a jít k zemi a on tam ležel u stromu a chtěl vodu. „Máte trochu vody, příteli?“ povídá. „Ano, mám vodu,“ řek jsem mu. „Mám spoustu vody.“ Musel jsem se plížit; nemoh jsem vstát. Připlížil jsem se k němu a zved ho tak, aby se hlavou opíral o strom. Tváří jsem ho obrátil dopředu.«

»Neměl jste bajonet?« zeptal se Weddel. »Ale já zapomněl; nemohl jste vstát.«

»Pak jsem se odplížil zpátky. Musel jsem se odplížit zpátky na sto kroků, kde -«

»Zpátky?«

»Byl jsem moc blízko. Kdo by moh slušně střílet z takový blízkosti? Musel jsem se odplížit zpátky a potom jsem tou zatracenou mušketou -«

»Zatracenou mušketou?« Weddel seděl na židli pootočen ke straně, s rukou na stole a s obličejem posměšným a sardonickým, všecek zdrženlivý.

»První ranou jsem se netrefil. Měl jsem tam tu jeho tvář podepřenou a obrácenou k sobě, jeho oči mě pozorovaly, a netrefil jsem se. Střelil jsem ho do krku a musel jsem kvůli zatracený mušketě střílet znova.«

»Vatchi,« řekl otec,

Vatch měl ruce na stole. Hlavou i obličejem se podobal otci, ale nebyla v nich otcova rozvážnost. Měl tvář zuřivou, nehybnou, nepředvídatelnou. »Bylo to kvůli tý zatracený mušketě. Musel jsem střílet třikrát. Pak měl tři oči, v řadě napříč tím obličejem opřeným o strom, všechny tři otevřený, jako by mě pozoroval třema očima. Dal jsem mu ještě jedno oko, aby líp viděl. Ale kvůli tý zatracený mušketě jsem musel střílet dvakrát.«

»Ty, Vatchi,« řekl otec. Stál nyní, ruce měl položeny na stole a podpíral jimi vyzáblé tělo. »Neberte Vatche vážně, cizinče. Válka už skončila.«

»Neberu ho vážně,« odpověděl Weddel. Zvedl ruku k hrudi, takže zmizela v pěně látky, a ostražitým, výsměšným, sardonickým pohledem přitom vytrvale pozoroval Vatche. »Vídal jsem příliš dlouho mnoho takových, jako je on, abych ho mohl hrát vážně.«

»Napijte se trochu whisky,« řekl Vatch,

»Trváte na tom?«

»S pistolí jděte k čertu,« řekl Vatch. »Napijte se trochu whisky.«

Weddel opět položil ruku na stůl. Ale Vatch, místo aby nalil, držel jen džbán nad sklenicí. Díval se přes Weddelovo rameno. Weddel se obrátil. V místnosti bylo děvče, stálo ve dveřích a hned za ním stála matka. Matka řekla, jako by mluvila k podlaze pod nohama: »Snažila jsem se ji tam zadržet, jak jsi mi říkal. Snažila jsem se. Ale je silná jako chlap; tvrdohlavá jako chlap.«

»Jdi zpátky,« řekl otec.

»Já mám jít zpátky?« řekla matka k podlaze.

Otec pronesl jakési jméno; Weddel je nepochytil; ani si neuvědomil, že je propásl. »Jdi zpátky.«

Dívka se pohnula. Nedívala se na nikoho. Přistoupila k židli, na níž ležela Weddelova potrhaná a spravovaná pláštěnka, rozevřela ji a tím odhalila čtyři roztřepené trhliny, způsobené tím, že tu byla, snad nožem, vyříznuta podšívka ze soboliny. Ve chvíli, kdy si prohlížela pláštěnku, uchopil ji Vatch za rameno, ale podívala se na Weddela, »Vyříz jste to a dal tomu černochovi, aby si moh zabalit nohy,« řekla. Nyní zase otec uchopil Vatche. Weddel, s tváří obrácenou přes rameno, se ani nepohnul; vedle něho se chlapec pažemi pozvedával s židle a nakláněl mladou, protaženou tvář kupředu do světla lampy. Ale mimo Vatchův a otcův dech nebylo v místnosti nic slyšet.

»Jsem pořád ještě silnější než ty,« řekl otec. »Jsem ještě lepší chlap než ty, nebo zrovna tak dobrý.«

»Na věky nebudeš,« odpověděl Vatch.

Otec se ohlédl přes rameno na děvče. »Jdi zpátky,« řekl. Obrátila se, šla zpět do předsíně a její kroky byly tiché, jako by šla na gumových nohou. Otec opět zavolal jméno, jež Weddel nepochytil; propásl je i tentokrát, a neuvědomil si ani, že je propásl. Vyšla ze dveří. Otec se podíval na Weddela. Weddel nezměnil držení těla, jen jeho ruka se znovu skryla na hrudi. Dívali se na sebe - chladná, nordická tvář a zpola galská, zpola mongolská tvář, vyhublá a opracovaná jako bronzový odlitek, s očima, jako mají mrtví, jen schopnost skutečně vidět z nich zmizela, zrak sám ne. »Vemte svoje koně a odejděte,« řekl otec.

VI

V předsíni bylo tma a zima, temné mrazení horského dubna pronikalo podlahou vzhůru kolem jejích nahých nohou i těla v jediném hrubém oděvu. »Vyříz podšívku ze svý pláštěnky a zabalil do ní černochovy nohy,« řekla. »Udělal to pro černocha.« Dveře za ní se otevřely. Proti světlu se objevil obrys muže a pak se dveře za ním zavřely. »Je to Vatch nebo táta?« zeptala se. Něco ji uhodilo přes záda - kožený pásek. »Já se bála, že to je Vatch,« řekla. Opět dopadla rána.

»Jdi spát,« řekl otec.

»Mě můžeš bít, ale jeho bít nemůžeš,« řekla.

Znovu dopadla rána: hutný, plochý, měkký zvuk o její kůži hned pod hrubou pytlovinou.

VII

Černoch seděl v opuštěné kuchyni ještě chvilku na postaveném polínku vedle kamen a díval se na dveře. Pak opatrně vstal a dotýkal se jednou rukou stěny.

»Br!« řekl. »Měli bysme mít na panství pramen, z kterýho by tohle teklo. Dobytek by se ušlapal k smrti, určitě.« Zamrkal na dveře, naslouchal, pak se opatrně pohnul podél stěny, každou chvilku se zastavoval, díval se na dveře a naslouchal s úskočným, nejistým a ostražitým výrazem. Došel do kouta, opřen o stěnu opatrně se sehnul a zvedl volné prkno. Vytáhl džbán a pak ztratil rovnováhu a upadl na tvář směšnou a vážnou ohromením. Vstal, opatrně si s džbánem mezi koleny sedl na podlahu, zvedl džbán a pil. Pil dlouho.

»Br!« řekl. »Na panství bysme tohle dávali prasatům. Ale tohle sou hloupí ubohý horáci -« Znovu se napil; když tak držel džbán před sebou, objevil se mu v obličeji starostlivý a pak zmatěný výraz. Postavil džbán a snažil se vstát, převaloval se nad džbánem a konečně stál na nohou, hrbil se, potácel, slintal a na tváři měl onen výraz pobouřeného zmatku. Pak padl jak dlouhý tak široký na podlahu a převrhl džbán.

VIII

Skláněli se nad černochem a tiše mezi sebou hovořili - Weddel v pěnivé košili, otec a chlapec.

»Budem ho muset zvednout,« řekl otec.

Pozvedli černocha. Weddel jedinou rukou prudce zvedl černochovi hlavu a zatřásl jím. »Jubale,« řekl.

Černoch se jednou paží neohrabaně ohnal. »Nechte mě bejt,« zamumlal. »Puste mě.«

»Jubale!« řekl Weddel.

Černoch náhle začal divoce bít kolem sebe. »Nechte mě bejt,« říkal. »Povím to Mužovi. Řeknu mu to.« Přestal se ohánět a mumlal: »Nádeníci. Černý nádeníci.«

»Musíme ho zvednout,« řekl otec.

»Ano,« odpověděl Weddel. »Je mi líto, že k tomu došlo. Byl bych vás varoval. Ale nenapadlo mě, že je tu ještě další džbán, ke kterému by se mohl dostat.« Sehnul se a položil jedinou ruku pod černochova záda.

»Jděte pryč,« řekl otec. »S Hulem na to stačíme.« Spolu s chlapcem zvedl černocha. Weddel před nimi otevřel dveře. Vyšli ven do prudkého temného chladu. Pod nimi se rýsovala stáj. Nesli černocha po svahu. »Vyveď koně, Hule,« řekl otec.

»Koně?« zeptal se Weddel. »Nemůže teď jet. Neudrží se na koni.«

Dívali se na sebe, každý se díval směrem k hlasu toho druhého v studeném, ledovém tichu.

»Nepůjdete hned teď?« zeptal se otec.

»Je mi líto. Jak vidíte, nemohu teď odejít. Budu muset zůstat, než se rozední, než vystřízliví. Pak půjdeme.«

»Nechte ho tady. Nechte mu jednoho koně a jeďte napřed. Je to jen černoch.«

»Je mi líto. Po čtyřech letech ne.« Měl hlas výsměšný, skoro rozmarný, přece však v něm byla nějaká nepřemožitelná únava. »Staral jsem se o něj až do téhle chvíle; myslím, že ho dovedu až domů.«

»Varoval jsem vás,« řekl otec.

»Děkuji vám. Za denního světla vyrazíme. Hule snad bude tak laskav a pomůže mi s ním na seník.«

Otec o krok ustoupil. »Polož toho černocha, Hule,« řekl.

»Zmrzne tady,« řekl Weddel. »Musím ho dostat na seník.« Pozvedl černocha, opřel ho o stěnu a sehnul se, aby si mohl černochovo bezvládné tělo hodit přes rameno. Bylo snadné tu váhu zvednout, ale neporozuměl proč, dokud opět nepromluvil otec:

»Hule. Pojď odtamtud.«

»Ano jdi,« řekl tiše Weddel. »Dokážu ho vynést po žebříku.« Slyšel chlapcův prudký, mladý dech, zrychlený snad vzrušením. Weddel si nedal čas na uvažování; ani nad lehce hysterickým tónem chlapcova hlasu:

»Pomůžu vám.«

Weddel tentokrát nic nenamítal. Pleskl černocha, aby se probral, postavili mu nohy na příčle žebříku a strkali ho nahoru. V půli cesty se zastavil; opět se po nich oháněl. »Reknu mu to. Řeknu to Mužovi. Řeknu to paní. Nádeníci. Černý nádeníci.«

IX

Leželi bok po boku na seníku pod pláštěnkou a dvěma sedlovými pokrývkami. Seno tu nebylo. Černoch chrápal a jeho drsný, rychlý dech se srážel v páru. Pod nimi plnokrevník ve svém stání občas zadupal. Weddel ležel na zádech, paži měl přes prsa a rukou svíral pahýl druhé paže. Nad hlavou viděl štěrbinami ve střeše oblohu - hutně mrazivou, černou oblohu, z které bude zítra opět pršet a bude pršet po všechny zítřky, dokud neodejdou z hor. »Jestli z hor odejdu,« řekl potichu, ležel nehybně na zádech vedle chrápajícího černocha a díval se upřeně vzhůru. »Dělalo mi to starosti. Myslel jsem si už, že se to vyčerpalo; že jsem ztratil výsadu bát se. Ale neztratil jsem. A tak jsem šťasten. Docela šťasten.« Ležel ztuhle na zádech ve studené tmě a myslel na domov. »Contalmaison. Naše životy jsou shrnuty a nabývají významu ve zvucích. Vítězství. Porážka. Mír. Domov. Proto musíme vykonat tak mnoho, abychom vynašli smysl pro zvuky, tak proklatě mnoho. Zvláště má-li člověk tu smůlu, že zvítězí:, tak proklatě mnoho. Je pěkné být bit; tak pokojně být bit. Být bit a ležet pod rozbitou střechou, myslet na domov.« Černoch chrápal. »Tak proklatě mnoho;« připadalo mu, že vidí slova, jak se mu tiše utvářejí ve tmě nad ústy. »Co by se na příklad stalo, kdyby se nějaký muž v podloubí Gayosa v Memphisu náhle hlasitě zasmál. Ale jsem docela šťasten -« Pak uslyšel ten zvuk. Ležel v té chvíli zcela nehybně, rukou svíral pažbu pistole, zahřáté pod pahýlem jeho pravé ruky, a slyšel ten tichý, skoro neslyšitelný zvuk, jak stoupá po žebříku. Ale nepohnul se, dokud se tmavý otvor padacích dveří zcela nezastřel. »Na místě stůj,« řekl.

»To jsem já,« řekl hlas; hlas chlapce, opět s jakousi rychlou bezdechostí, na jejíž určení jako výrazu vzrušení si Weddel ani teď nedal čas, nebo si jí vůbec nepovšiml. Chlapec se přiblížil po rukou a kolenou přes suché, šelestící plevy, které tu ležely rozprášeny po podlaze. »Jen střelte,« řekl. Na rukou a kolenou se rýsoval nad Weddelem a lapal po dechu. »Radši ať je po mně. Chtěl bych to. Radši abysme byli oba mrtví. Přeju si to zrovna tak jako Vatch. Proč jen jste se tady zastavili?«

Weddel se nepohnul. »Přoč chce Vatch, abych byl mrtvý?«

»Protože pořád ještě slyší vaše lidi křičet. Spával jsem s ním a on se vždycky v noci probudil, a jednou ho táta musel chytit, aby mě neuškrtil ještě dřív, než se probudil, celej se potil a pořád ještě vaše lidi slyšel křičet. Neměli nic než nenabitý pušky, křičeli, jak říká Vatch, jako strašáci na kukuřičným poli a utíkali.« Rozplakal se, potichu. »Hrom do vás! Aby do vás hrom!«

»Ano,« odpověděl Weddel. »I já je slyšel. Ale proč si ty přeješ být mrtvý?«

»Protože ona sem chtěla jít sama. Jenže musela -«

»Kdo je to ona? Tvoje sestra?«

»- musela jít přes tu místnost, aby se dostala ven.« Táta byl vzhůru. Povídá »„Jestli těma dveřma vyjdeš, už se nevracej.“ A ona řekla: „Ani nechci.“ Byl vzhůru taky Vatch a ten povídá: „Zařiď si to, ať si tě veme hezky rychle, protože do rána budeš vdova.“ A ona se vrátila a řekla mi to. Ale já byl taky vzhůru. Řekla mi, abych vám to řek.«

»Co abys mi řekl?« zeptal se Weddel. Chlapec potichu plakal v jakémsi trpělivém, naprostém zoufalství.

»Já jí řek, že jestli jste černoch a jestli to udělá - řek jsem jí, že -«

»Co? Co když udělá? Co chtěla, abys mi řekl?«

»O okně do podkroví, kde ona a já spíme. Je tam pro vás přistavenej žebřík, kterej jsem udělal na to, když se v noci vracím z lovu. Ale řek jsem jí, že jestli jste černoch a jestli to udělá, že -«

»Tak člověče,« řekl Weddel zostra, »vzpamatuj se. Copak se nepamatuješ? Ani jsem ji neviděl, jen v té chvíli, kdy přišla do místnosti a tvůj otec ji poslal pryč.«

»Ale tam jste ji viděl. A ona vás.«

»Ne,« řekl Weddel.

Chlapec přestal plakat. Byl nad Weddelem naprosto zticha. »Tak co?«

»Neudělám to. Vylez po tom svém žebříku.«

Chlapec jako by chvilku nad ním nehybně uvažoval a dýchal nyní zvolna a tiše; promluvil pak zamyšleným, skoro zasněným hlasem. »Snadno bych vás mohl zabít. Máte jenom jednu ruku, i když jste starší...« Náhle se takřka neuvěřitelnou rychlostí pohnul; Weddel si to uvědomil teprve v okamžiku, kdy ho tvrdé, příliš velké chlapcovy ruce vzaly za hrdlo. »Snadno bych vás moh zabít. A nikomu by to nevadilo.«

»Pst,« řekl Weddel. »Ne tak hlasitě.«

»Nikomu by na tom nesešlo.« Držel Weddelovo hrdlo s tvrdou, neobratnou zdrženlivostí. Weddel měl pocit, že se vůle škrtit a otřást jím vyčerpává někde v chlapcových předloktích, dřív než dospívá do rukou, jako by spojení mezi mozkem a rukama bylo neúplné. »Nikomu by na tom nesešlo. Jen Vatch by zuřil.«

»Mám pistoli,« řekl Weddel.

»Tak mě s ní zastřelte. Hned.«

»Ne.«

»Co ne?«

»Už jsem ti to říkal.«

»Přísaháte, že to neuděláte? Přísaháte?«

»Chvilku poslouchej,« odpověděl Weddel; mluvil nyní s jakousi konejšivou trpělivostí, jako by říkal dítěti jednoslabičná slova: »Chci jen domů. Nic víc. Jsem z domova čtyři roky. Chci jen a jen domů. Nechápeš? Chci po čtyřech letech vidět, co jsem tam opustil.«

»Co tam děláte?« Chlapcovy ruce se volně a tvrdě dotýkaly Weddelova hrdla, paže měl nehybné a ztuhlé. »Lovíte celý dny, i v noci, když se vám zachce, jezdíte na koni a sloužej vám černoši, leštěj vám boty, sedlaj koně a vy zatím sedíte na verandě a jíte, než zase příde čas vypravit se na lov?«

»Doufám. Nebyl jsem přece doma čtyři roky. Už to tedy nevím.«

»Vemte mě sebou.«

»Rozuměj přece, nevím, co tam je. Možná, že tam není nic: koně, na kterých by se dalo jezdit, ani nic, co by se dalo lovit. Byli tam yankeeové, potom mi zemřela matka, a nebudu vědět, co tam je, dokud tam nedojedu a nepřesvědčím se.«

»Budu pracovat. Oba budeme pracovat. Můžete se nechat oddat v Mayesfieldu. To není daleko.«

»Oddat? Ach. S tvou... rozumím. Jak víš, že nejsem ženatý?« Chlapcovy ruce přiskočily k jeho hrdlu a zatřásly jím. »Přestaň!« řekl.

»Jestli řeknete, že máte ženu, tak vás zabiju,« řekl chlapec.

»Ne,« odpověděl Weddel. »Nejsem ženatý.«

»A nechcete lézt tam po tom žebříku?«

»Ne. Viděl jsem ji jedinkrát. Snad bych ji ani nepoznal, kdybych ji zas viděl.«

»Ona říká něco jinýho. Nevěřím vám. Lžete.«

»Ne,« odpověděl Weddel.

»To proto, že se bojíte?«

»Ano. Proto.«

»Vatche?«

»Vatche ne. Prostě se jen bojím. Mám dojem, že mi štěstí vypovědělo službu. Vím, že mi sloužilo až příliš dlouho; bojím se, že zjistím, že už jsem zapomněl, jak se bát. Nemohu to tedy riskovat. Nemohu riskovat, že se dovím, že jsem ztratil všechen styk s pravdou. Ne jako tady Jubal. Ten si myslí, že k němu ještě patřím; nechce uvěřit, že jsem byl osvobozen. Ani mi nedovolí, abych mu to řekl. Chápeš přece, nepotřebuje se starat o pravdu.«

»Pracovali bysme. Asi nevypadá jako mississippský ženský, který pořád nosej boty. Ale my bysme se učili. My bysme vám před nima nedělali hanbu.«

»Ne,« odpověděl Weddel. »Nemohu.«

»Tak jděte pryč. Hned.«

»Jak bych mohl? Vidíš přece, že nemůže jet, neudrží se na koni.« Chlapec hned neodpověděl; za okamžik Weddel takřka ucítil napětí, naprostou nehybnost, i když sám vůbec nic neslyšel; věděl, že se chlapec, skrčený, se zatajeným dechem, dívá k žebříku. »Kdo je to?« zašeptal Weddel.

»Je to táta.«

»Sejdu dolů. Ty zůstaň tady. Podrž mi pistoli.«

X

Temný vzduch byl prudký, mrazivý, studený. V obrovské neviditelné temnotě leželo údolí, protější studený a neviditelný řetěz hor se černal na černé obloze. Přimykal pahýl chybějící paže k hrudi a pomalu, vytrvale se chvěl chladem.

»Odejděte,« řekl otec.

»Válka skončila,« řekl Weddel. »Vatchovy starosti s vítězstvím nejsou moje starosti.«

»Vemte si koně a černocha a jeďte.«

»Jestli myslíte na svou dceru, viděl jsem ji jen jednou a patrně ji už nikdy nespatřím.«

»Jeďte dál,« řekl otec. »Vemte si, co vám patří, a jeďte dál.«

»Nemohu.« Stáli si ve tmě tváří v tvář. »Po čtyřech letech jsem si vykoupil imunitu před útěky.«

»Máte ji až do rána.«

»Čtyři roky ve Virginii jsem měl méně než tohle. A tady jsem jen v Tennessee.« Ale druhý muž se obrátil; rozplynul se do černého svahu. Weddel vešel do stáje a stoupal po žebříku. Chlapec nehybně seděl v dřepu nad chrápajícím černochem.

»Nechte ho tady,« řekl chlapec. »Je to jen černoch. Nechte ho a jeďte.«

»Ne,« odpověděl Weddel.

Chlapec seděl v dřepu nad chrápajícím černochem. Nedíval se na Weddela, ale tiše a beze zvuku bylo tam mezi nimi mlází, ostrá suchá rána, náhlý divoký, hromový dupot vzpínajícího se koně, chomáček dýmu. »Můžu vám ukázat zkratku dolů do údolí. Budete za dvě hodiny z hor venku. Než příde den, budete deset mil daleko.«

»Nemohu. I on chce domů. I jeho musím přivést domů.« Sehnul se; jedinou rukou neobratně rozložil pláštěnku a zabalil do ní černocha pečlivěji. Slyšel chlapce, jak se plíží pryč, ale nedíval se. Po chvilce zatřásl černochem. »Jubale,« řekl. Černoch zasténal; ztěžka se převalil a znovu spal. Weddel nad ním seděl v dřepu jako předtím chlapec. »Myslel jsem si, že jsem to navždy ztratil,« řekl. - »Mír a klid; sílu opět se bát.«

XI

Srub byl v hutném, studeném svítání vyzáblý a temný, když dva koně projeli zborcenou brankou na zvlněnou cestu, černoch na plnokrevníkoví, Weddel na ryzákovi. Černoch se chvěl zimou. Seděl shrbeně a vysoko, kolena měl přitažena k tělu a jeho tvář nebylo v kapuci z voskovaného plátna skoro vidět.

»Povídal sem vám, že nás chtěj tím svinstvem otrávit,« řekl. »Já vám to povídal. Vzteklý křupani. A vy nejenomže ste mě nechal, aby mě otrávili, eště ste mi ten jed ve vlastní ruce přines. Bože, ach bože! Jestli my někdy dojdem domů.«

Weddel se ohlédl na srub, na omšelý, bezvýrazný dům, kde nebyla jediná známka života, ani kouř. »Patrně má chlapce - šviháka.« Mluvil nahlas, v zamyšlení a posměšně. »A ten chlapec. Hule. Říkal, abychom dojeli na dohled vavřínového mlází, kde se cesta ztrácí, a dali se stezkou vlevo. Říkal, že kolem toho mlází nesmíme jet.«

»Kdo co povídal?« zeptal se černoch. »Nikam nejedu. Du zpátky na seník a lehnu si.«

»Dobrá,« řekl Weddel. »Slez.«

»Slízt?«

»Budu potřebovat oba koně. Můžeš jít pak pěšky, až se vyspíš.«

»Povím to na vás mámě,« řekl černoch. »Povím jim to. Povím, jak ste po těch čtyřech letech neměl o nic víc rozumu, abyste aspoň poznal Jankejce, když stál před váma. Zůstal ste na noc u Jankejců a nechal ste otrávit paninýho černocha. Povím jim to.«

»Já myslel, že tu zůstaneš,« odpověděl Weddel. I on se chvěl zimou. »Ale není mi zima,« řekl. »Není mi zima.«

»Tady zůstat? Já? Pro všecko na světě, jak byste se kdy dostal beze mě domů? A co bych řek paní, až bych přišel bez vás a ptala by se mě, kde ste?«

»Pojď,« řekl Weddel. Pobídl ryzáka do kroku. Pokojně se ohlédl na dům, pak jel dál. Za ním si černoch na plnokrevníkovi šeptal a mumlal pro sebe truchlivým jednotvárným hlasem. Cesta, dlouhé stoupání, po němž se včera dřeli vzhůru, vedla nyní dolů. Byla blátivá, zvlněná kamením, vedla jako jizva napříč holou a kamenitou zemí pod rozpouštějící se oblohou, poskakovala dolů tam, kde začínaly jedle a vavříny. Po chvíli srub zmizel.

»A tak utíkám,« řekl Weddel. »Až dojedu domů, nebudu na tohle příliš hrdý. Ano, budu. Znamená to, že ještě žiji. Ještě žiji, protože ještě znám strach a touhu. Protože život je potvrzení minulosti a slib budoucnosti. A tak ještě žiji. - Ach.« To spatřil vavřínové mlází. Asi o tři sta kroků dál jako by nehybně, temně a tajemně vyrazilo vzhůru do vzduchu, který byl převážně složen z vody. Prudce přitáhl oprať a shrbený, sténající černoch, s tváří zcela zakrytou, bezděky ho předjel, až se plnokrevník zastavil sám. »Ale stezku žádnou nevidím -« řekl Weddel; pak se z mlází vynořila jakási postava a běžela k nim. Weddel si zastrčil otěže pod paži a stáhl ruku pod pláštěnku. Pak poznal, že je to chlapec. Klusal k nim. Měl tvář bílou a napjatou, oči zcela vážné.

»Tamhle je to,« řekl.

»Díky,« odpověděl Weddel. »Jsi hodný, že jsi nám to přišel ukázat, i když bychom to snad byli našli sami.«

»Ano,« řekl chlapec, jako by nebyl slyšel. Vzal už ryzáka za uzdu. »Rovnou tamhle kolem podrostu. Neuvidíte ji, dokud na ní nebudete.«

»Na čem?« zeptal se černoch. »Povím jim to. Po čtyřech letech nemáte dost rozumu...«

»Pst,« ozval se Weddel. Chlapci řekl: »Děkuji ti. Musíš to přijmout místo něčeho lepšího. A teď se vrať domů. Najdeme už stezku. Už to bude dobré.«

»Oni znají stezku taky,« odpověděl chlapec. Táhl ryzáka vpřed. »Pojeďte.«

»Počkej,« řekl Weddel a zarazil ryzáka. Chlapec stále tahal za uzdu a díval se vpřed k mlází. »Takže my se něco dohadujeme a oni se dohadují také. Je to tak?«

»Hrom do vás, pojeďte!« řekl chlapec s jakousi průhlednou zuřivostí. »Mám toho po krk. Po krk.«

»Dobrá,« řekl Weddel. Posměšně, sardonicky se rozhlédl a měl tvář vyzáblou, unavenou, zpustošenou. »Ale musím dál. Nemohu tady zůstat, ani kdybych tu měl dům, střechu, pod kterou bydlet. Musím si tedy vybrat ze tří věcí. To člověka vyhodí ze sedla - možnost navíc. Právě ve chvíli, kdy si uvědomil, že se život skládá z chybných voleb mezi dvěma možnostmi, muset volit mezi třemi. Vrať se domů.«

Chlapec se obrátil a podíval se na něj. »Pracovali bysme. Mohli bysme se teď vrátit domů, protože táta a Vatch jsou... Mohli bysme jet rovnou dolů, dva na jednom koni, dva na druhým. Mohli bysme se vrátit do údolí a svatba by byla v Mayesfieldu. Nedělali bysme vám hanbu.«

»Ale má přece chlapce, ne? Někoho, kdo na ni čeká v neděli u kostela, jde s ní domů, jí s ní nedělní oběd a rve se možná kvůli ní s jinými mladíky.«

»Nevezmete nás teda s sebou?«

»Ne. Vrať se domů.«

Chlapec chvilku stál na místě a s posmutnělou tváří svíral uzdu. Pak se obrátil; tiše řekl: »Tak teda pojeďte. Musíme si pospíšit.«

»Počkej,« řekl Weddel; »co chceš udělat?«

»Jdu kousek s váma. Pojeďte.« Táhl ryzáka vpřed, k okraji cesty.

»Slyšíš mě,« řekl Weddel, »vrať se domů. Válka skončila. Vatch to ví.«

Chlapec neodpověděl. Vedl ryzáka, do podrostu. Plnokrevník se vzpouzel. »Hyje, Caesare!« řekl černoch. »Počkat, pane Soshay. Nepojedu do žádnýho...«

Chlapec se ohlédl přes rameno, aniž se zastavil. »Vy zůstaňte zpátky,« řekl. »Zůstaňte, kde jste.«

Stezka byla tenká jizva točící se a kroutící podrostem. »Už ji vidím,« řekl Weddel. »Vrať se.«

»Půjdu kousek s váma,« odpověděl chlapec; tak tiše, že Weddel poznal, jak sám v napjaté, usilovné ostražitosti zatajil dech. Začal opět dýchat a ryzák zatím pod ním ztuhle poskakoval dolů po stezce. »Nesmysl,« pomyslel si. »Ještě pět minut a donutí mě, abych se i já plížil. Chtěl jsem v sobě objevit sílu bát se, ale zřejmě jsem předčil sám sebe.« Stezka se točila; plnokrevník mu dojel po bok a chlapec šel mezi nimi; znovu se podíval na černocha.

»Povídám vám, zůstaňte vzadu,« řekl.

»Proč vzadu?« zeptal se Weddel. Díval se na chlapcův zsinalý, napjatý obličej; rychle si pomyslel; »Nevím, zda nebezpečně riskuji, nebo ne.« Nahlas řekl: »Proč má zůstat vzadu?«

Chlapec se podíval na Weddela; zůstal stát a zarazil i ryzáka. »Pracovali bysme. Nedělali bysme vám hanbu.«

Weddelův obličej byl nyní právě tak střízlivý jako chlapcův. Dívali se na sebe. »Myslíš, že jsme to uhodli špatně? Museli jsme hádat. Museli jsme hádat ze tří možností.«

Opět jako by ho chlapec nebyl slyšel. »Nebudete si myslet, že jsem to já? Přísaháte, že nebudete?«

»Ano. Přísahám.« Mluvil tiše a pozoroval chlapce; mluvili jako dva muži nebo dvě děti. »Co myslíš, že bychom měli dělat?«

»Vrátit se. Budou pryč. Mohli bysme...« zatáhl za uzdu; opět je plnokrevník dostihl a předbíhal je.

»Tím chceš říct, že by to mohlo být tady?« zeptal se Weddel. Náhle pobídl ryzáka, a chlapce, který se pevně držel, vrhlo to prudce vpřed. »Pusť se,« řekl. Chlapec se držel uzdy a byl vlečen vpřed, až byli oba koně opět vedle sebe. Černoch seděl na plnokrevníkovi s koleny vysoko přitaženými a jeho ústa stále ještě mluvila, ústa ochablá mnohomluvností, uvolněná a opotřebovaná mluvením jako stará bota chozením.

»Já mu to pořád a pořád povídal,« řekl černoch.

»Pusť se!« řekl Weddel a pobídl ryzáka, takže bokem vrazil do chlapce. »Pusť se!«

»Nevrátíte se?« řekl chlapec. »Nevrátíte se?«

»Pusť se!« odpověděl Weddel. Pod knírem se mu zasvítily zuby; ostruhami přímo zvedl ryzáka do výše. Chlapec se pustil uzdy a skrčil se pod plnokrevníkovým krkem; v okamžiku, kdy ryzák vyskočil, Weddel se ohlédl a spatřil, jak se chlapec vymrštil vzhůru na plnokrevníkův hřbet a strkal pak černocha po páteři dozadu, až zmizel.

»Myslej si, že vy pojedete na lepším koni,« řekl chlapec slabým, udýchaným hlasem, »řek jsem jim, že pojedete... Strání dolů!« vykřikl, když plnokrevník předjížděl Weddela; »ten kůň to dokáže! Jeďte ze stezky! Jeďte...« Weddel pobídl ryzáka; takřka vedle sebe doběhli koně k zatáčce, kde stezka zahýbala do protisměru a zcuchaného výběžku vavřínů a rhododendronů. Chlapec se ohlédl přes rameno. »Počkejte vzadu!« vykřikl. »Jeďte ze stezky!« Weddel bodl ryzáka ostruhami. Na tváři měl škleb podrážděnosti a hněvu, podobný téměř úsměvu.

Měl ho ještě i na mrtvé tváři, když dopadl k zemi a nohou pevně visel v třmenu. Při výstřelu ryzák vyskočil, vlekl pak Weddela ke straně stezky, zastavil se, prudce otočil, jedinkrát zaržál a začal se pást. Ale plnokrevník proběhl zatáčkou, otočil se, hnal se zpět, pokrývku měl smotanou pod břichem a koulel očima, přeskočil pak chlapcovo tělo ležící na stezce s tváří pootočenou ke straně a opřenou o kámen, s pažemi rozhozenými vzhůru, s otevřenými dlaněmi, jako žena skákající s pozdviženou sukní přes louži. Pak plnokrevník zůstal stát nad Weddelovým tělem, ržál, pohazoval hlavou a díval se na vavřínové mlází a na mizící skvrnu černého kouře ze střelného prachu, jak se rozplývá.

Když se oba muži vynořili z mlází, černoch klečel, opřen o ruce. Jeden muž běžel. Černoch ho pozoroval, jak běží, a jednotvárně volal: »Ten zatracenej blázen! Ten zatracenej blázen! Ten zatracenej blázen!« Pak viděl muže, jak se náhle zastavuje a upouští pušku; černoch, sedící v dřepu, jej pozoroval, jak stojí nad ležící puškou, jako by zkameněl, a dívá se na chlapcovo tělo s výrazem hrůzy a ohromení, jako by procítal ze sna. Pak černoch spatřil druhého muže. V okamžiku, kdy se zastavoval, zvedl druhý muž pušku a začal ji nabíjet. Černoch se nepohnul. Na rukou a kolenou pozoroval oba bílé muže a duhovky mu prudce kmitaly v krví podlitém bělmu. I on se pak pohnul, stále na rukou a kolenou, obrátil se a lezl tam, kde Weddel ležel pod ryzákem, schoulil se nad Weddelem, opět vzhlédl a viděl druhého muže, jak jde zvolna pozpátku vzhůru po stezce a nabíjí pušku. Viděl muže, jak se zastavuje; nezavřel oči ani je neodvrátil. Pozoroval pušku, jak se prodlužuje, pak se zvedá, zvolna zmenšuje a proměňuje v kulatý bod před bílým tvarem Vatchova obličeje jako tečka na stránce. Černoch se choulil a oči měl zdivočelé, nehybné a rudé jako zvíře zahnané do úzkých.

Wash

Sutpen stál nad kavalcem, na kterém ležela matka a dítě. V dlouhých, sbíhavých čarách pronikalo seschlými prkny stěny světlo jitřního slunce, lámalo se o mužovy rozkročené nohy a jezdecký bičík v ruce a padalo přes nehybnou postavu matky, která na muže vzhlížela nehybnýma, nezbadatelnýma, truchlivýma očima, po boku děcko, zabalené do kusu šedavého, ale čistého plátna. Za nimi, u chatrného krbu, v němž plápolal chabý oheň, dřepěla stará černoška.

»Škoda, Milly,« řekl Sutpen, »velká škoda, že nejsi klisna. To bych ti moh dát aspoň slušný kotec v chlívě.«

Děvče na žíněnce se ani nepohnulo. Jen na něj dále tupě vzhlíželo s mladou, truchlivou, nezbadatelnou tváří, dosud pobledlou po nedávném rození. Sutpen se pohnul; vystavil roztřepeným čarám slunečního světla tvář šedesátníka. Tiše řekl sedící černošce: »Griselda se zrána ohřebila.«

»Kůň nebo klisnička?« řekla černoška.

»Kůň. Nádherné hříbě... Co je tohle?« Ukázal na žíněnku rukou, která držela bičík.

»Tohle je podle všeho klisna.«

»No,« řekl Sutpen. »Nádherné hříbě. Jednou z něho bude druhý Rob Roy; jako když mu z oka vypadne. Pamatuješ, jak jsem na něm jel v jednašedesátým na Sever?«

»Ano, milostpane.«

»No.« Opět se krátce zahleděl na žíněnku. Nedalo se říci, zda se na něj děvče dosud dívá, anebo už ne. Ruka s bičíkem znovu ukázala na žíněnku. »Udělej pro ně, co je třeba, udělej to s tím, co tu máš k ruce.« Otočil se, prošel zpuchřelým vchodem a sestoupil do bujného plevele (o roh verandy tu byla dosud opřena rezavějící kosa, kterou si Wash od něho před třemi měsíci vypůjčil na posečení právě toho plevele), kde na něj čekal jeho kůň, kde stál Wash s uzdou v ruce.

Když plukovník Sutpen odjel na koni do boje proti Yankeeům, zůstal Wash doma. »Vopatruju tu plukovníkovi plantáž a dohlížím mu na negry,« říkával všem, kdo se ho ptali, i některým, kteří se neptali, - vychrtlý, malárií prolezlý muž s bledýma, zvídavýma očima, vypadající tak na pětatřicet, ačkoli bylo známo, že má nejen dceru, ale i osmiletou vnučku. To ovšem lhal; ostatně většina těch, kterým to říkal - ten zbyteček mužů mezi osmnácti a padesáti -, to věděla, třebaže se i někteří domnívali, že už si to sám docela namluvil, ale i ti zase věřili, že mu to dá rozum a nebude tvrdit něco, co se dá ověřit u paní Sutpenové nebo u Sutpenových otroků. Buď prý ví, co dělá, anebo je prostě až moc líný a nemohoucí, aby se o to pokusil, protože ví, že se Sutpenovou plantáží ho pojí jenom ta okolnost, že mu plukovník Sutpen už po několik let dovoluje zatímně obývat zpuchřelou barabiznu v bažinaté půdě říční doliny patřící k Sutpenovu panství. Tu chajdu postavil Sutpen ještě za svých mládeneckých dob jako rybářský srub, potom však byla dlouho opuštěná a nadobro zchátrala, takže teď vypadá jako zestárlý nebo chorý dravec, děsivě tady rozpláclý a prahnoucí v posledním tažení po vodě.

O Washově výroku se doslechli sami Sutpenovi otroci. Smáli se. Nebylo to poprvé, co se mu smáli; říkali mu za zády »bílá chátra«. Sami se ho začínali ptát, když ho ve skupinách potkávali na zašlé cestě, jež vedla nahoru z bažiny a někdejšího rybářského tábořiště: »Proč nejste ve válce, bílej pane?«

Zastavoval se, obzíraje kruh černých tváří a bílých očí a zubů, za nimiž číhal posměch. »Poněvadž musím živit dceru a rodinu,« říkal. »Uhněte mi z cesty, negři.«

»Negři?« opakovali, »negři?« a už se smáli. »Co je on zač, že nám říká negři?«

»To je pravda,« řekl. »Nemám žádný negry, který by se mi starali o rodinu, kdybych odešel.«

»A taky nic víc než tu chajdu tam dole, v jaký by plukovník nikomu z nás bydlet nedovolil.«

Tu jim začal spílat; někdy se po nich rozehnal, popadnuv se země klacek, ale oni se rozutekli; rozutekli, a přece jako by ho i dál obklopovali tím černým smíchem, úsměšným, úhybným, nevymanitelným, v němž se zalykal nemohoucností a hněvem. Jednou se taková věc přihodila přímo na zadním dvoře velkého domu. Bylo to krátce po kruté zprávě o porážce v tennesseeských horách a u Vicksburgu, po tom, co Shermanova vojska prošla krajem a většina černochů z plantáže se k nim přidala. Téměř všecko odešlo s federálním vojskem, a paní Sutpenová vzkázala Washovi, že si může přijít pro scuppernong, jehož žlutozelené hrozny dozrávaly na altánu v zadním dvorku. Tentokrát to byla služebná, jedna z mála černých lidí, kteří zůstali; ta černoška se musela tentokrát pro cosi vrátit, vystoupila na schody ke kuchyni a nahoře se otočila: »Nechoďte dál, bílej pane. Zůstaňte zrovna tam, kde jste. Tyhle schody jste nikdá nepřekročil, dokavad tu bejval pan plukovník, a tak je nepřekročíte ani teď.«

Tohle bylo pravda. Ale zároveň v tom byl i kus hrdosti: nikdy se nesnažil do velkého domu vstoupit, třebaže věřil, že by ho Sutpen přijal, že by ho neodmítl, kdyby to učinil. »Ale copak mám zapotřebí dopřávat nějakýmu černýmu negrovi, aby mi zakazoval někam chodit?« říkal si. »A taky nemám zapotřebí, aby kvůli mně musel plukovník řvát na nějakýho negra.« Tohle si tedy říkal. A přece spolu se Sutpenem strávili nejedno odpoledne; to bývalo o oněch vzácných nedělích, kdy v domě nebyla žádná společnost. Snad tušil, že je to proto, že Sutpenovi nezbývá nic jiného, protože je to člověk, který nesnáší vlastní společnost. Ať tak či onak, pravda to je, že ti dva trávili celá odpoledne v altánu porostlém žlutým vínem scuppernongem, Sutpen ve visutém lůžku a Wash vsedě, opřený o kůl, mezi sebou vědro vody z nádrže a jediný demižon, z něhož oba střídavě upíjeli. A mezitím, za všedních dnů, vídal skvěle rostlého muže - byli takřka na den stejně staří, třebaže ani jeden (snad proto, že Wash měl vnučku, kdežto Sutpenův syn teprve studoval) si to o sobě nikdy nepomyslil - na skvěle rostlém černém hřebci, jak se prohání tryskem po plantáži. V takových okamžicích mu srdce jihlo pýchou. Připadalo mu, že ten svět, v němž černoši, které prý Bůh podle Písma stvořil a zatratil, aby všem lidem bílé pleti byli hovady a raby, jsou zaopatřeni, usídleni, ba i ošaceni lépe než on a jeho nejbližší; že ten svět, v němž kolem sebe neustále tuší výsměšné ozvěny černého smíchu, je pouhým snem a ilusí a že skutečný svět je svět tento, v kterém jako by vlastní jeho zbožnění pádilo na černém plnokrevníku, a připomněl si, že Písmo také praví, jak všichni lidé jsou stvořeni k obrazu Božímu, a proto tedy všichni lidé alespoň před zraky Boha tvoří stejný obraz; mohl tedy říci, jako by mluvil sám o sobě: »Skvělý, hrdý muž. Kdyby sám Bůh sestoupil dolů a jezdil na koni po hmotné zemi, právě takto by si přál vypadat.«

Sutpen se vrátil v roce 1865, přijel na černém hřebci. Jako by o deset let zestárnul. Jeho syn padl v boji téže zimy, za které mu zemřela žena. Vrátil se s vyznamenáním za chrabrost, které mu vlastnoručně napsal a odevzdal generál Lee, vrátil se na zničenou plantáž, kde teď už rok živořila jeho dcera částečně i z hubených milodarů muže, kterému dal před patnácti roky svolení žít v rozkotaném rybářském tábořišti, na jehož samu existenci tehdy nadobro zapomněl.

Wash byl na místě; uvítal ho stále stejný: pořád tak vychrtlý, stále neurčitelného věku, pohled bledý, zvídavý, chování ostýchavé, trochu služebnické, trochu důvěrné. »No tak, plukovníku,« řekl Wash, »mrtvoly z nás nadělali, co? Ale furt nás eště neporazili, je to tak?«

To byl věčný tón jejich rozhovorů po příštích pět let. Teď spolu popíjeli z kameninového džbánu podřadný druh whisky, a nebylo to v altánu porostlém žlutou révou. Bylo to v zadní části krámku, který se Sutpenovi podařilo zřídit na hlavní silnici: z prken stlučený kumbál s policemi, kde mu Wash dělal účetního i nosiče a kde Sutpen prodával petrolej, základní potraviny a ztuchlé pestré cukroví, laciné korálky a pentle černochům nebo bílým chuďasům, takovým, jako byl Wash sám, kteří přicházeli pěšky nebo přijížděli na vychrtlých mezcích, aby se tu handrkovali do umdlení o desetníky a čtvrťáky s mužem, který kdysi mohl tryskem uhánět na černém hřebci (jeho miláček byl dosud živ a stáj, v níž sídlil, byla v lepším stavu než dům, kde bydlil sám pán) deset mil po vlastní úrodné zemi a který udatně vodil vojsko do bitvy. A pak se stávalo, že toho měl Sutpen najednou dost, vztekle vyházel krám, zabouchl dveře a zevnitř je zamkl. Nato se s Washem uchýlili do zadního přístavku ke džbánu. Ale hovor už neprobíhal tak klidně jako kdysi, když Sutpen lehával ve visutém lůžku a vedl povýšený monolog, do kterého Wash, opřený na bobku o sloup, občas vpadával svým řehotem. Nyní oba sedávali, Sutpen, pravda, na jediné židli, kdežto Wash na bedně či na soudku, co právě bylo po ruce, ale beztak to dlouho netrvalo; Sutpen se totiž zakrátko vžil do onoho bezmocného a zuřivého pocitu neporaženosti, kdy vstával a s prudkými rozmachy a výpady prohlašoval znovu a znovu, že vezme pistoli a černého hřebce a sám na vlastní pěst vjede do Washingtonu a zabije Lincolna, tehdy ovšem mrtvého, a Shermana, tehdy soukromého občana. »Já je zabiju!« křičíval. »Postřílím je jako psy, protože to jsou psi -«

»To se ví, plukovníku, to se ví, že jo,« říkal Wash a chytal Sutpena, když se kácel na zem. Potom zrekvíroval první projíždějící povoz, anebo když se žádný nenahodil, došel na míli odtud k nejbližšímu sousedovi a vypůjčil si jej tam, vrátil se a dovezl Sutpena domů. Teď se odvažoval vstoupit do domu. Už dlouho do něho vcházel, když přivážel Sutpena domů na kdejaké káře, kterou sehnal, a hučíval do něho konejšivé domluvy, aby se hnul z místa, jako by to byl kůň, sám ten hřebec. Dcera jim chodívala naproti ke dveřím, které bez slova podržela. Nosíval své břemeno kdysi bílým, s přísnou formálností stavěným a udržovaným vchodem, překlenutým lunetovým okénkem, jehož tabulky byly kus po kuse dováženy z Evropy a díra po jedné chybějící byla teď zatlučena prkénkem; nosíval je po plyšovém koberci, jehož vlas byl už nadobro sedřen, a dále nahoru po schodišti, kdysi také tak vznešeném, z něhož dnes zbývala jen mizející kostra z holých prken mezi dvěma pruhy mizející barvy, a dále do ložnice. Bývalo to už za soumraku, a Wash své břímě rozložil na postel a odstrojil je a pak se tiše usadil na židli vedle. Za chvíli přistoupila ke dveřím dcera. »Už jsme v pořádku,« říkal jí, »Neračte mít žádné starosti, slečno Judito.«

Pak nastala tma, a tu Wash zanedlouho ulehl vedle postele na podlahu, ovšem ne ke spánku, neboť později - někdy ještě před půlnocí - se muž na posteli zavrtěl, zachroptěl a pak promluvil: »Washi?«

»Tady jsem, plukovníku. Klidně spěte dál. Eště nám to nenatřeli, to zas ne, co? Já a vy jsme kabrňáci, nedáme se.«

A tehdy už si povšiml stuhy, kterou jeho vnučka začala nosit kolem pasu. Bylo jí teď patnáct a byla vyspělá; její rod dozrával časně. Wash věděl, odkud pentle pochází; vídal takové denně už tři roky, a poznal by, i kdyby mu lhala, odkud ji má; ale děvče, zároveň smělé, zasmušilé i bázlivé, řeklo pravdu. »To se ví,« řekl. »Esli ti ji plukovník vopravdu daroval, doufám, žes mu nezapomněla pěkně poděkovat.«

Ba i potom, když ji uviděl v nových šatech, když pozoroval její tajemnou, vzdorovitou i ustrašenou tvář, s kterou mu vyprávěla, jak jí slečna Judita, Sutpenova dcera, pomohla šaty spíchnout, i pak bylo jeho srdce klidné. Když však to odpoledne zavřeli krám a Wash zašel dozadu za Sutpenem, aby si s ním promluvil, tu docela zvážněl.

»Přines džbán,« nařídil Sutpen.

»Počkat,« řekl Wash. »Eště minutku strpení.«

Ani Sutpen šaty nepopřel. »No, a co má být?« řekl.

Ale Wash čelil jeho drzému pohledu; mluvil tiše: »Já vás znám, už dobrých dvacet let vás znám. Nikdy jsem ani v nejmenším nevodepřel udělat to, co jste mi přikázal udělat. A jsem člověk, kterýmu táhne šedesátka. A tý holce není víc než patnáct.«

»Copak si myslíte, že bych moh nějakýmu děvčeti ublížit? Já, člověk tak starej jako vy?«

»Kdybych měl před sebou někoho jinýho, tak bych řek, že jste starej jako já. A pak by to bylo jedno, starej nebo nestarej, nedovolil bych holce nechat si ty šaty, nechávat si vůbec něco, co by přišlo z vaší ruky. Ale vy jste jinačí.«

»Jak jinačí?« Ale Wash na něj jen pohlédl svýma bledýma, zvídavýma, střízlivýma očima. »Tak pro tohle máte ze mě strach?«

Washův pohled přestal být zvídavý. Uklidnil se, upokojil. »Já nemám strach. Vy jste totiž statečnej chlap. A ne že byste byl statečnej akorát tu jednu chvilenku nebo den ve svým životě, za kterej jste dostal kus papíru vod generála Leea na vokazování lidem. Kdepak, vy jste statečnej zrovna tak, jako jste naživu, jako dejcháte. A v tom jste jinačí. To mi žádnej nemusí dokazovat ňákejma potvrzenkama. A já vím jedno: ať je to co chce, co se vám dostane do ruky, na co máknete, ať je to regiment chlapů anebo pitomá holka nebo vobyčejnej honicí pes, vím, že to vemete za správnej konec.«

Na to se Sutpen chvatně, až příkře otočil a zadíval se jinam. »Přines džbán,« řekl ostře.

»To se ví, plukovníku,« řekl Wash.

A tak onoho nedělního jitra o dva roky později, když hleděl za černou porodní bábou, pro kterou si došel na tři míle odtud, jak vchází do zpuchřelých dveří, za nimiž naříkala jeho vnučka, bylo jeho srdce, třebaže starostlivé, dosud klidné. Věděl, co se povídá - co si povídají černoši v okolních chatrčích i běloši, kteří, jak je den dlouhý, zevlují kolem krámu a tiše pozorují všechny tři, Sutpena, Washe, jeho vnučku (jejíž vyzývavý vzdor denně krotl, čím byl její stav patrnější), hledí na ně jako na tři herce, kteří si přišli na scénu odehrát svůj výstup. »Já vím, co si vykládají,« myslel si. »Skoro jako bych je slyšel: Wash Jones přeci jenom starýho Sutpena přiskříp. Dvacet let mu to trvalo, ale nakonec to přeci dokázal.«

Zanedlouho by mělo svítat, jen chvilku ještě. A zatím co se z domku, kde za zborceným dveřním rámem hořela matná lampička, ozýval pravidelně jako hodinami řízený křik vnučky, přicházely k němu zvolna, děsivě myšlenky, tápavě přemítání, proplétané podivně dusotem pádících kopyt, až se náhle z toho pádění vzepjala skvělá, hrdá postava muže na skvělém, hrdém a tryskem pádícím hřebci; a pak se i to, v čem myšlenky tápaly, volně a jasně vzepjalo, ne aby něco ospravedlňovalo či dokonce vysvětlovalo, ale jako osamělé, tak pochopitelné zbožnění, kterému nemůže ublížit špinavý lidský dotek: »Je větší než všichni ti Yankeeové, co mu zabili syna a ženu a odvedli negry a zdrancovali plantáž, větší než tahle prašivá země, za kterou se bil a která mu odepřela všecko krom toho hokynářskýho krámku, co tu ve vesnici vede; větší než celý to odpírání, který musel pít jako ten hořkej kalich z Písma. A jakpak by bylo možný, abych žil dvacet let tak blízko něho, a přitom mě to nepoznamenalo a nezměnilo? Třebas nejsem tak velkej jak on a třebas jsem nikdá nepádil tryskem na koni. Ale aspoň mě to táhlo s sebou. Však my dva spolu se nedáme, i když je to tak, že on mi vždycky ukáže, co mám dělat, jakej má se mnou oumysl.«

Potom svítalo. Náhle uviděl dům a v jeho dveřích starou černošku, která na něj hleděla. Pak si uvědomil, že hlas vnučky utichl. »Je to holčička,« řekla černoška. »Jestli chcete, můžete mu to jít říct.« Zašla zase zpátky do domu.

»Holčička,« opakoval; »holčička«; a v úžasu slyší pádící kopyta, vidí hrdou, pádící postavu, jak se teď před ním znovu vynořuje. Zdá se mu, že ji vidí tryskem projíždět epochami života, které navršila léta, čas, až k vrcholnému zjevení, v němž pádí pod tasenou šavlí a prostříleným cárem praporu, žene se oblohou v barvě hřímající síry, - a poprvé v životě si pomyslí, že Sutpen je přece jen stařec jako on sám. »Holka se nám narodila,« myslí si v tom úžasu; pak si říká s radostným překvapením dítěte: »Tak je to, vážení. Ať visím, esli jsem se přeci jenom nedožil toho, že jsem pradědek.«

Vešel do domku. Pohyboval se neohrabaně, šel po špičkách, jako by tam už nebydlel, jako by ho děťátko, které se právě nadechlo a rozkřičelo do světla, vypudilo, byť i to byla jeho vlastní krev, jako že byla. Ale ani nad samým lůžkem toho moc neviděl kromě rozlitého obrysu vyčerpané tváře své vnučky. Pak černoška dřepící u krbu promluvila: »Rači abyste mu to šel říct, jestli vůbec chcete. Už je bílej den.«

Ale nebylo to zapotřebí. Sotva zahnul za roh verandy, kde byla opřena kosa, kterou si před třemi měsíci vypůjčil na posečení plevele, jímž se teď prodíral, přijel sám Sutpen na starém hřebci. Nedivil se tomu, jak se to Sutpen doslechl. Bylo to pro něj samozřejmé, že to nemůže být nic jiného, co v tuhle hodinu nedělního jitra vytáhlo toho druhého ven, a tak, když Sutpen seskakoval, Wash stanul, vzal mu z ruky uzdu a řekl s výrazem až přiblblým z jakéhosi znaveného triumfu ve vychrtlé tváři: »Je to holka, plukovníku. Ať visím, esli nejste tak starej jako já -« ale Sutpen ho minul a vstoupil do domu. Wash tam tedy stál s uzdou v ruce a slyšel, jak Sutpen přešel podlahu k žíněnce. Slyšel, co Sutpen říká, a něco jako by v něm strnulo, zmrtvělo a nemohlo chvíli dál.

Slunce se už vyhouplo nahoru, to prudké slunce mississippských nížin, a jemu se zdálo, že stojí pod cizí oblohou, v cizí scenérii, povědomé jen tak, jako bývají povědomé věci ve snu, jako sny o padání, které se zdávají těm, kdo nikdy nevystupovali do výšin. »To není možný, že bych byl slyšel to, co se mi zdálo, že slyším,« říkal si tiše. »Já vím, že to není možný.« A přece hlas, tak povědomý, tak důvěrně známý hlas, který ta slova pronesl, dosud mluvil, vykládal staré černošce o hříběti, které se to ráno narodilo. »Proto byl vzhůru tak brzy,« myslel si. »To bylo ono. Ne kvůli mně nebo mojí krvi. Ani jeho vlastní krev to nebyla, ani ta ho nevytáhla z postele.«

Sutpen se objevil venku. Sestupoval do plevele a kráčel s onou těžkopádnou rozvahou, která za mlada bývala spěchem. Dosud na Washe zpříma nepohlédl. Řekl: »Dicey tu u ní zůstane a bude ji opatrovat. Vy byste udělal líp -« Pak zřejmě spatřil proti sobě Washovu tvář a zarazil se. »Co je?« řekl.

»Vy jste řek -« Washův hlas zněl jeho vlastním uším hluše a utopeně, jako hlas hluchého člověka. »Vy jste říkal, že kdyby byla klisna, že byste ji moh dát slušnéj kotec v chlívě.«

»No a?« řekl Sutpen. Ale to už se mu oči rozšířily a zase stáhly, téměř tak, jako se člověku svírají a rozvírají pěsti, neboť Wash, poněkud přihrbený, začal teď proti němu výhružně postupovat. Sutpen na okamžik znehybněl úžasem: vždyť tento člověk, kterého znal dvacet let, byl ve všem všudy tak poslušný jeho příkazů jako kůň, na kterém Sutpen přijel. Opět se mu oči stáhly a rozšířily a náhle se, zdánlivě bez jediného pohybu, napřímil. »Stůj,« řekl náhle a ostře. »Neopovaž se mě dotknout.«

»Já se vás dotknu, plukovníku,« řekl Wash tím hluchým, tichým, takřka nemužným hlasem a postupoval vpřed.

Sutpen zdvihl ruku, která držela jezdecký bičík; stará černoška vystrčila z rozkřáplých dveří černou gorgonní tvář vyděšeného skřeta. »Neopovažuj se, Washi,« řekl Sutpen. Pak udeřil. Stará černoška seskočila mrštně jako koza do plevele a utekla. Sutpen znovu švihl Washe bičíkem přes tvář a srazil ho na kolena. Když se Wash zvedl a znovu vyrazil vpřed, držel v rukou kosu, kterou si před třemi měsíci od Sutpena vypůjčil a kterou už Sutpen víckrát nebude potřebovat.

Když opět vstoupil do domku, vnučka se na kavalci zavrtěla a rozmrzele ho oslovila. »Co to bylo?« řekla.

»Co mělo kde bejt, zlatíčko?«

»Ten kravál tam venku.«

»To nic nebylo,« řekl něžně. Poklekl a neohrabaně ji pohladil po horkém čele. »Chtěla bys něco?«

»Chtěla bych trošku vody,« řekla nevrle. »Už tu ležím bůhvíjakou dobu a chci trošku vody, ale copak si mě tu vůbec někdo všimne?«

»Už jdu,« řekl konejšivě. Toporně vstal, přinesl sběračku vody, nadzvedl vnučce hlavu, aby mohla pít, zase ji položil a zahleděl se na ni: otočila se k dítěti s naprosto kamennou tváří, avšak za chvilenku viděl, že tiše pláče. »No tak, no tak,« říkal. »Načpak to. Dyť stará Dicey říká, že je to moc pěkná holčička. Už je to dobrý. Teďkon už je po všem. Teď už nemusíš brečet.«

Ona však tiše, až truchlivě plakala dál, a tak se opět zvedl a chvíli nešťastně stál nad lůžkem říkaje si, co si říkal, když takhle ležela jeho žena a po ní zase dcera: »Ženský. To mi je záhada. Nejdřív dělaj, že to chtěj, a když to pak maj, zas kvůli tomu brečej. To mi je záhada. A každýmu chlapovi.« Pak se odvrátil, přitáhl si židli k oknu a posadil se.

Celé to dlouhé, jasné, slunečné dopoledne vyseděl u okna a čekal. Jen občas vstal a po špičkách se přiblížil k žíněnce. Ale vnučka spala, tvář truchlivou, klidnou a utrmácenou, dítě v oblouku ohnuté paže. Pak se obrátil, opět usedl a čekal. Divil se, že jim to trvá tak dlouho, potom si ale vzpomněl, že je neděle. Uběhlo tak půl odpůldne. Za roh domku zabočil pak jakýsi bílý výrostek a ten tělo objevil. Vyrazil zdušený výkřik, vzhlédl vzhůru a hypnotickou vteřinu civěl na Washe v okně; nato se otočil a prchl. Wash pak vstal a opět se po špičkách přiblížil ke kavalci.

Vnučka byla vzhůru; snad ji probudil chlapcův výkřik, aniž jej slyšela. »Milly,« řekl Wash, »nemáš hlad?« Neodpověděla, jen odvrátila tvář. Rozdělal v ohništi oheň a uvařil jídlo, které den předtím přinesl domů: bůček to byl a k tomu studená kukuřičná placka; nalil vody do hrnce s vyčichlou kávou a ohřál ji. Když ale vnučce přinesl talíř s jídlem, odmítla jíst; jedl tedy sám, tiše, osaměle; nechal nádobí, jak bylo, a vrátil se k oknu.

Teď už zřejmě tušil, už cítil muže, kteří se co nevidět shromáždí s koňmi a puškami a psy - ty zvědavce a mstivce: muže Sutpenova druhu, kteří tvořívali společnost kolem Sutpenova stolu v dobách, kdy Wash dosud nesměl k domu blíže než k altánu se žlutou révou - muže, kteří tak jako Sutpen ukazovali těm menším, jak bojovat v bitvách, kteří snad také měli dopisy od generálů, stvrzující, že byli mezi prvními v řadách udatných; kteří za někdejších časů také pádívali s drzou pýchou na skvostných koních po skvostných plantážích - ty symboly obdivu a naděje a zároveň i nástroje zoufalství a žalu.

To jsou oni, před těmi tedy má prchat. Čekají to od něho, ale jemu připadalo, že právě tak, jako nemá před kým prchat, nemá ani ke komu utéci. Kdyby se dal na útěk, unikl by pouze z rukou jedné chásky chlubných a krutých stínů do rukou jiné, právě takové, neboť jsou všichni z jednoho těsta všude po celičké zemi, kterou zná, a on je starý, příliš starý, aby unikl daleko, i kdyby se mu prchat chtělo. Jim nemůže nikdy uniknout, lhostejno, jak usilovně a jak daleko by běžel člověk, kterému táhne šedesátka, nemůže utéci tak daleko. Ne dost daleko, aby unikl z okruhu země, kde takoví lidé žijí, kde razí svůj řád a zásady života. Teď najednou jako by poprvé po pěti letech pochopil, jak se to stalo, že se Yankeeům či bůhvíjaké armádě živých lidí podařilo porazit je; ty smělé, ty hrdé, ty statečné; ty mezi všemi uznané a ze všech vyvolené, nejlepší představitele odvahy a cti a pýchy. Možná že kdyby byl šel s nimi do války, byl by je odhalil dřív. Kdyby je však byl odhalil dříve, co by byl se svým životem udělal potom? Jak by byl mohl po pět let snášet vědomí toho, jaký byl jeho život předtím?

Slunce už bezmála zapadlo. Dítě plakalo; když se přiblížil ke kavalci, viděl, že je vnučka kojí s tváří stále tak ztupělou, truchlivou, nezbadatelnou »Pořád eště nemáš hlad?« řekl.

»Já nic nechci.«

»Měla bys jíst.«

Tentokrát vůbec neodpověděla; jenom shlížela na dítě. Vrátil se ke své židli a uvědomil si, že slunce již zapadlo. »Už to moc dlouho nepotrvá,« myslel si. Cítil je teď docela blízko, ty zvědavce a mstivce. Až se mu zdálo, že i slyší, co si o něm povídají, to podryvné dohadování pod bouří hněvu, která užuž vzplane: Starej Wash Jones udělal přeci jen kotrmelec. Myslel, že má Sutpena v hrsti, ale Sutpen si z něj jen tak vystřelil. Už myslel, že má plukovníka v pasti a že mu teda nezbyde než si holku vzít, anebo solit. A plukovník mu vytřel zrak. »Ale nikdy jsem nečekal tohle, plukovníku,« zvolal hlasitě, a jak uslyšel vlastní hlas, ulekl se a chvatně se ohlédl po vnučce, která na něj hleděla.

»Na koho to teď mluvíte?« řekla.

»To nic není. Jen jsem tak nahlas přemejšlel, ani jsem si to neuvědomil.«

Její tvář se rozplývala, opět to byla jen truchlivá kaňka v pološeru. »To si myslím. A myslím, že budete muset spustit větší křik než tohle, aby vás slyšel na tu dálku, v tom svým domě. A taky si myslím, že bude potřeba udělat něco víc než jenom křičet, abyste ho přived sem k nám.«

»Inu, to víš,« řekl. »Tak se skrz to netrap.« Ale už mu myšlenky plynuly hlavou: »Ani ve snu, to víte dobře. Víte přeci, že jsem nikdá na žádným živým tvorovi nic nežádal, vod nikoho jsem nikdy nečekal to, co jsem čekal vod vás. A nikdy jsem vo to nepožádal. Myslel jsem, že to není zapotřebí. Říkal jsem: To mi není třeba. Co potřebuje chlap jako Wash Jones dorážet, co má co pochybovat vo člověku, vo kterým sám generál Lee vlastní rukou stvrdil, že je statečnej? Statečnej,« myslel si. »Bylo by bejvalo líp, kdyby se žádnej z nich v pětašedesátým domů nevrátil;« a myslel dál: Líp, kdyby takoví jako von i takoví jako já, kdyby se byli nikdá nenadejchli života na týhle zemi. Bude líp, když všichni, co tu zbejváme, budem smetený s povrchu země, než aby se eště jeden takovej Wash Jones musel dívat na to, jak se mu celej jeho život před vočima vydrolí, znicovatí a smrskne jako suchá slupka vodhozená na voheň.

Ustal a strnul. Uslyšel koně, znenadání a jasně; hned nato spatřil svítilnu a v jejím míhavém světle se pohybovali muži, leskly se hlavně pušek. Přesto však nehnul brvou. Byla už úplná tma, a poslouchal hlasy i zvuky křovin; muži obstupovali dům. Přiblížila se i lucerna; její světlo dopadlo na klidné tělo v pleveli; zastavila se; kolem ní se jako stíny zvedali vysocí koně. Jeden muž seskočil s koně a shýbl se ve světle svítilny nad tělem. Držel pistolí; vzpřímil se a obrátil se k domu. »Jonesi,« řekl.

»Tady jsem,« řekl Wash klidně z okna. »Jste to vy, majore?«

»Vyjděte ven.«

»Samozřejmě,« řekl pokojně. »Chtěl bych jen obsloužit vnučku.«

»My ji obsloužíme. Tak vyjděte ven.«

»Samozřejmě, majore. Malý strpení.«

»Ukažte světlo. Rozsviťte lampu.«

»Jistě. Malý strpení.« Mohli slyšet, jak se jeho hlas vzdaluje dovnitř domu, ale nemohli ho vidět, jak chvatně přikročil ke škvíře v komíně, kde si schovával řeznický nůž - jedinou věc v jeho rozháraném životě i domě, na kterou byl pyšný, neboť nůž byl ostrý jako břitva. Přiblížil se k žíněnému lůžku, k hlasu své vnučky:

»Kdo je to? Rozsviťte lampu, dědo.«

»Na to není třeba světlo, zlatíčko. To je než vo tu chvilku,« řekl poklekaje, tápaje směrem k jejímu hlasu, šeptaje nyní: »Kdepak jsi?«

»Tady přece,« řekla mrzutě. »Kde bych byla? Co je...« Jeho ruka se dotkla její tváře. »Co je... Dědo! Dě...«

»Jonesi!« řekl šerif. »Vyjděte odtamtud!«

»Maličký strpení, majore,« řekl. Vstal a pohyboval se chvatně. Poznal i ve tmě, kde je plechovka s petrolejem, a věděl také, že je plná; nebyly to ani dva dny, co ji v krámě naplnil a nechal si ji tam, a teprve později si ji odvezl domů, protože pět galonů je velká tíha. V krbu dosud žhnulo uhlí; ostatně zpuchřelé stavení samo bylo jak troud: uhlí, ohniště, stěny, všecko to vybuchlo v jediném modrém zášlehu. Ještě než se jejich koně vzepjali a obrátili, spatřili čekající muži na pozadí záře v té šílené chvilce Washe, jak s napřaženou kosou skáče proti nim. Ovládli koně, znovu je otočili k záři, v níž se dosud ostře rýsoval divý obrys vychrtlé postavy ženoucí se proti nim s napřaženou kosou.

»Jonesi!« křičel šerif; »stůjte! Stůjte, nebo střelím. Jonesi! Jonesi!« Přesto vychrtlá, zuřivá postava, v zádech záři a hukot plamenů, postupovala blíž a blíž. S napřaženou kosou se na ně vrhala, na zdivočelé, planoucí oči koní a kmitavé záblesky hlavní pušek - bez křiku, bez jediného hlesu.

Hořící chlévy

Krám, kde zasedal smírčí soud, páchl sýrem. Chlapec schoulený v pozadí zaplněné místností na bedničce od hřebíků si uvědomoval, že cítí sýr, a ještě něco víc: z místa, kde seděl, bylo vidět na seřazené přihrádky, na kterých stály v hustých řadách pevné, zavalité, dynamické tvary plechovek; chlapcův žaludek četl jejich štítky ne z písma, které pro chlapcovu mysl nic neznamenalo, ale z červených kusů pepřeného masa a ze stříbrných záhybů ryb - a tento sýr, o němž věděl, že ho cítí, spolu s vůní hermeticky uzavřeného masa, která v jeho vnitřnostech budila dojem, že vyvěrá ve střídavých, kratičkých závanech vnikajících do onoho trvalého zápachu, to byl vlastně zápach a pocit jakéhosi nevelkého strachu pramenícího větším dílem z beznaděje a žalu, byl to ten pradávný, prudký tlak krve. Chlapec neviděl stůl, kde seděl soudce a před nímž stáli jeho otec a otcův nepřítel (náš nepřítel, pomyslel si v oné beznaději, náš! můj i jeho, nás dvou! Je to můj táta!), ale slyšel je, vlastně slyšel jenom ty dva, protože otec ještě nepromluvil:

»Ale jaké máte důkazy, pane Harrisi?«

»Už jsem vám to říkal. To prase mi vběhlo do kukuřice. Chytil jsem je a poslal mu je zpátky. Neměl plot, za kterým by si to prase držel. Řekl jsem mu to a varoval jsem ho. Příště jsem zahnal prase do své ohrady. Když si pro ně přišel, dal jsem mu dost drátu, aby si postavil vlastní ohradu. Když se to stalo znovu, zahnal jsem prase do chlívka a nechal je u sebe. Zajel jsem k jeho baráku a tam jsem viděl, že drát leží pořád ještě smotaný na dvorku. Řekl jsem mu, že dostane prase zpátky, když mi zaplatí dolar jako pokutu za ošetřování zatoulaného dobytka. Hned večer přišel s dolarem černoch a to prase dostal. Byl to cizí černoch. Povídá mi: „Mám vám vyřídit, že dřevo a seno hoří.“ Já mu na to: „Cože?“ „Tohle vám mám vyřídit,“ povídá černoch. „Dřevo a seno hoří.“ Tu noc mi vyhořel chlív. Dobytek jsem vyvedl, ale o chlív jsem přišel.«

»Kde je ten černoch? Máte ho?«

»Povídám vám, že to byl cizí černoch. Nevím, kde mu je konec.«

»Ale to není důkaz. Copak nechápete, že to není důkaz?«

»Přiveďte sem toho chlapce. Ten to ví.« I chlapec si na okamžik myslel, že se to týká jeho staršího bratra, ale pak Harris řekl: »Toho ne. Toho malého. Chlapce.« A jak se tam choulil, malý na svůj věk, malý a šlachovitý jako jeho otec, v záplatovaných a vybledlých kalhotách, i jemu těsných, s rovnými, nečesanými hnědými vlasy, s očima šedivýma a divokýma jako bouřkový mrak, spatřil náhle, že se muži oddělující ho od stolu rozestupují a utvářejí uličku zamračených obličejů, na jejímž konci bylo vidět soudce, ošuntělého šedivějícího muže bez límečku a v brýlích, jak na něj kývá. Vůbec necítil pod bosýma nohama podlahu; připadalo mu, že jde pod hmotnou tíhou zamračených tváří, které se za ním obracely. Otec, celý tuhý v černém svátečním kabátě, který si neoblékl kvůli soudu, ale kvůli stěhování, se na něj ani nepodíval. Chce na mně, abych lhal, pomyslel si, opět s divokým zármutkem a beznadějí. A budu muset lhát.

»Jak se jmenuješ, hochu?« řekl soudce.

»Plukovník Sartoris Snopes,« zašeptal chlapec.

»Jak?« řekl soudce. »Hlasitěji. Plukovník Sartoris? Kdo se tady v našem kraji jmenuje Plukovník Sartoris, nemůže přece říkat nic než pravdu; co ty na to?« Chlapec neodpověděl. Nepřítel! Nepřítel! myslel si; chvilku vůbec nic neviděl, neviděl, že soudcova tvář je laskavá, a nerozeznal, že soudcův hlas zneklidněl, když říkal muži jménem Harris: »Chcete, abych toho chlapce vyslýchal?« Ale slyšel, a zatím co se v příštích dlouhých vteřinách neozývalo v malé zaplněné místnosti nic jiného než tichý a soustředěný dech, připadalo mu, jako by se byl rozhoupal na úponku vinné révy nad strží, a zbaven uprostřed času tíže, zastavil se v krajním bodě kmihu na dlouhý okamžik, za něhož byla zemská přitažlivost zhypnotisována.

»Ne!« řekl prudce a výbušně Harris. »K čertu s tím! Pošlete ho pryč!« Čas a tekutý svět se nyní rychle vrátily pod něj, opět k němu zápachem sýra a zaplombovaného masa, strachu, beznaděje a dávného žalu krve přilétaly hlasy:

»Končím projednávání případu. Nezjistil jsem, že jste něčím vinen, Snopesi, ale poradím vám něco. Odejděte tady z toho kraje a už se sem nevracejte.«

Otec poprvé promluvil a jeho hlas zněl studeně, ochraptěle, jednotvárně a bezvýrazně: »To chci. Ani mě nenapadne zůstat v kraji, kde jsou lidi, který...« Řekl něco neopakovatelně sprostého, a nikoho zvlášť tím nemyslel.

»To stačí,« řekl soudce. »Vemte vůz a odjeďte, než se setmí. Případ je vyřízen.«

Otec se obrátil a chlapec šel za ztuhlým černým kabátem; ten šlachovitý člověk chodil totiž ztuhle od té doby, co ho před třiceti lety, když jednou ujížděl na ukradeném koni, zasáhla do paty střela z muškety konfederačního četníka; pak už měl chlapec před sebou dvoje záda, protože se odněkud z davu objevil jeho starší bratr, který nebyl o nic větší než otec, ale tlustší a pořád žvýkal tabák; šel tedy za nimi mezi dvěma řadami zamračených mužů, ven z krámu, přes prošlapaný ochoz, dolů po zborcených schodech mezi psy a nedorostlé kluky v prachu mírného května a tam, když je míjel, uslyšel syčivý hlas:

»Vypálil chlív!«

A zase nic neviděl, jak se mu zatočila hlava; měl před sebou tvář v rudé mlze, podobala se měsíci, byla větší než měsíc v úplňku a ten, komu patřila, byl o polovinu větší než on sám; v rudé mlze jako by sám přiskočil k této tváři, necítil ránu, necítil otřes, když narazil hlavou o zem, vyškrábal se nahoru, zase poskočil, ani tentokrát necítil ránu, necítil krev, vyškrábal se nahoru a spatřil teď toho druhého chlapce, jak prchá, co mu nohy stačí, a sám už se rozběhl a chtěl ho pronásledovat, když tu jím otcova ruka trhla zpátky a drsný, studený hlas nad ním řekl: »Už ať jsi ve voze.«

Vůz stál na protější straně silnice v akátovém a morušovém houští. Dvě chlapcovy neohrabané sestry v nedělních šatech a matka i její sestra v kartounu a v čepcích proti slunci byly už na voze rozsazeny mezi ubohými zbytky po dvanácti nebo kolika stěhováních, na něž se i chlapec pamatoval, - mezi otlučenými kamny, polámanými postelemi, židlemi a hodinami vykládanými perletí, které kdysi dostala matka věnem, ale už nešly, zastavily se čtrnáct minut po druhé hodině kdesi v mrtvém a zapomenutém dni a čase. Matka plakala, ale jakmile spatřila chlapce, otřela si obličej rukávem a začala sestupovat z vozu. »Vlez tam zpátky,« řekl otec.

»Teče mu krev. Musím sehnat trochu vody a umýt mu -«

»Zpátky na vůz,« řekl otec. I chlapec přes zadní prkno vlezl na vůz. Otec vystoupil k sedátku, kde už seděl starší bratr, a dvakrát divoce, ale bez vzteku švihl oloupaným vrbovým prutem dva vyzáblé mezky. To švihnutí nebylo ani sadistické; projevila se v něm přesně táž vlastnost, která v pozdějších letech způsobí, že jeho potomci, než rozjedou automobil, budou přivádět motor do příliš vysokých obrátek; v témž okamžiku udeřil i přitahoval uzdu. Vůz se rozjel, krám s tichým zástupem zachmuřeně přihlížejících mužů zůstal vzadu; zmizel za zatáčkou silnice. Navždycky, pomyslel si chlapec. Možná, že je teď spokojenej, když mu to... a zarazil se, aby to neřekl hlasitě ani sám sobě. Matčina ruka se dotkla jeho ramene.

»Bolí to?« zeptala se.

»Ale ne,« řekl. »Nebolí. Nech mě bejt.«

»Nemůžeš si tu krev utřít, než to uschne?«

»Večer si to umeju,« odpověděl. »Povídám ti, nech mě bejt.«

Vůz jel dál. Chlapec nevěděl, kam jedou. Nikdo z nich to nikdy nevěděl, a ani se neptal, protože vždycky někam dojeli, vždycky po dni, po dvou nebo dokonce po třech dnech cesty na ně čekal nějaký dům. Možná, že si otec vyjednal práci při žních na některém jiném statku už dřív, než... Opět se musel zarazit. Otec to tak vždycky dělal. Něco v jeho vlčí nezávislosti nebo dokonce odvaze, pokud byly síly aspoň v rovnováze, působilo velmi účinně na cizí lidi, v nichž jako by jeho skrytá hltavá divokost budila ani ne tak dojem spolehlivosti, nýbrž spíše pocit, že jeho divoké přesvědčení o správnosti vlastních názorů může být prospěšné všem, jejichž zájmy jsou totožné s jeho zájmy.

Toho večera se utábořili v bukovém lesíku, kde byl pramen. Noci byly ještě chladné a bránili se jim ohněm z latěk, které vytrhali z blízkého plotu a nalámali, - byl to malý, úhledný, skoro skoupý oheň, chytrácký ohýnek; otec měl ve zvyku rozdělávat takovéhle ohýnky vždycky, i za mrazivého počasí. Být chlapec starší, byl by si toho snad všiml a ptal by se v duchu, proč ne velký oheň; proč člověk, který nejen zažil pustošení a výstřednosti války, ale měl od narození v krvi žravé hýření tím, co mu nepatřilo, nespálil všechno, co měl v dohledu? Pak by byl mohl postoupit ještě o krok dál a uvědomit si, že příčina vězí v tomhle: ten skoupý plamínek je živoucím plodem nocí prožitých za oněch čtyř let v lesích, v úkrytu před všemi lidmi, ať v modrých nebo šedivých uniformách, s řadami koní (se zajatými koňmi, jak sám říkal). Být ještě starší, byl by mohl uhodnout pravou příčinu: že totiž živel ohně mluví k jakési hluboké pohnutce otcovy bytosti, jako živel ocele nebo střelného prachu promlouvá k jiným mužům - že je to jakási zbraň ochraňující celistvost vlastní osoby, bez níž by nestálo za to dýchat, a že je tedy nutno na ni pohlížet s úctou a užívat jí obezřetně.

Ale tohle si teď nemyslel a vídal ostatně tytéž skoupé plamínky, co byl živ. Nyní jenom jedl vedle ohně večeři a zpola už spal nad železným talířem, když ho otec zavolal, a pak šel opět za ztuhlými zády, za ztuhlým a nemilosrdným kulháním po svahu vzhůru a na silnici ozářenou hvězdami, kde se otec obrátil, a tak ho spatřil na pozadí hvězd, ale bez obličeje i bez hloubky - černý plochý tvar bez krve, jakoby vyříznutý z plechu, v železných záhybech kabátu, který nebyl ušit na něj, a jeho hlas zněl drsně jako plech, chyběl mu vztek jako plechu:

»Už ses jim to chystal říct. Byl bys jim to řek.« Neodpověděl. Otec ho uhodil dlaní přes hlavu, tvrdě, ale bez vzteku, zrovna tak, jako před krámem švihl oba mezky, zrovna tak, jako je švihal, když chtěl zabít ováda, a jeho hlasu pořád chyběl vztek i hněv: »Už z tebe brzy bude chlap. Musíš se to naučit. Musíš se naučit držet s lidma, který k tobě patřej, protože jinak nebudeš mít žádný lidi, který by drželi s tebou. Ty si myslíš, že by některej z těch chlapů dnes ráno s tebou držel? Copak nevíš, že se mi prostě chtěli dostat na kobylku, protože jsem je podfouk? Nevíš to?« Později, o dvacet let později, si chlapec řekne: »Kdybych mu byl řek, že chtěli znát pravdu, že chtěli spravedlnost, byl by mě praštil znova.« Ale v této chvíli neřekl nic. Neplakal. Jen stál. »Odpověz,« řekl otec.

»Ano,« zašeptal. Otec se obrátil.

»Jdi spát. Zejtra tam jsme.«

Nazítří tam byli. Brzy odpoledne zastavil vůz před nenatřeným barákem s dvěma místnostmi, skoro stejným jako tucet jiných, před nimiž zastavil za deset let chlapcova života, a jako již tucetkrát, matka a teta slezly a začaly skládat věci z vozu, třebaže sestry, otec a bratr se ještě ani nepohnuli.

»Prasatům se to tady moc hodit nebude,« řekla jedna sestra.

»Jen se neboj, bude se to hodit. Ty to zaprasečíš a bude se ti to hned líbit,« odpověděl otec. »Vstaň s tý židle a pomoz mámě skládat.«

Obě sestry slezly; byly veliké a tupé, visely a vlály na nich laciné stužky; jedna vytáhla ze zmatku na podlaze otlučenou svítilnu, druhá staré koště. Otec podal opratě staršímu synovi a začal ztuhle slézat po kole. »Až to složej, odveď ty zvířata do chlíva a dej jim žrát.« Když pak řekl: »Pojď se mnou,« chlapec si zprvu myslel, že to ještě mluví k bratrovi.

»Já?« zeptal se.

»To se ví,« řekl otec. »Ty.«

»Abnere,« řekla matka. Otec se zastavil a ohlédl - drsný, přímý pohled očí pod rozcuchaným, šedivějícím, popudlivým obočím.

»Pudu si promluvit s tím člověkem, co chce od zejtřka na osum měsíců vlastnit moje tělo i duši.«

Vyšli zpátky na silnici. Před týdnem - nebo vlastně před včerejším večerem - byl by se zeptal, kam jdou, ale teď ne. Otec ho uhodil už před včerejším večerem, ale dosud nikdy mu pak nevysvětlil proč; jako by ještě nyní v ozvěně zněla rána i klidný, násilnický hlas, který promluvil po ní a neprozrazoval mu nic jiného než strašnou nevýhodu mladosti, malou váhu nízkého počtu jeho let, dost těžkých, aby mu zabránila vznést se svobodně ze světa, jak to zřejmě bylo předem určeno, ale ne dost těžkých, aby ho udržela pevně ve světě, aby mu umožnila vzdorovat světu a pokusit se o změnu běhu události.

Brzy spatřil dubový a cedrový háj a jiné kvetoucí stromy a keře tam, kde bezpochyby stál dům, ale ten ještě neviděl. Kráčeli podél plotu obrostlého zimolezem a čerokízskými růžemi, přišli k vratům, jež se otvírala mezi dvěma cihlovými sloupy, a pak spatřil za křivkou vjezdu poprvé dům a v tom okamžiku zapomněl na otce, hrůzu i beznaději, a když už si znovu vzpomněl na otce (který se nezastavil), hrůza ani beznaděje se nevrátily. Stěhovali se dvanáctkrát, ale dosud vždy pobývali v chudých krajích, v zemi malých hospodářství, polí a domů, a nikdy ještě neviděl takovýhle dům. Je veliký jako soud, pomyslel si pokojně v jakémsi přílivu míru a radosti, jehož příčinu nedokázal slovy promyslit, protože na to byl mladičký: Jsou před ním v bezpečí. Lidé, jejichž životy jsou součástí tohoto míru a důstojnosti, jsou mimo jeho dosah, není pro ně víc než bzučící vosa, může je na okamžik bodnout, ale tím to končí; kouzlo tady toho míru a důstojnosti neproniknutelně chrání i zdejší stodoly, stáje a chlévy před nedomrlými ohníčky, které on dovede založit... tento příliv míru a radosti se v něm na okamžik zvedal, když se zase podíval na ztuhlá černá záda, na ztuhlé a nesmiřitelné kulhání postavy, která před domem nevypadala maličká prostě proto, že nikdy nevypadala velká, a která se nyní na jasném pozadí vstupního sloupoví zdála neproniknutelnější než jindy, jako něco nemilosrdně vyříznutého z plechu, bez hloubky, jako něco, co by, postaveno bokem k slunci, nevrhalo stín. Chlapec jej pozoroval a všiml si, jak otec kráčí bez jediného zakolísání, viděl otcovu ztuhlou nohu, jak na místě, kde předtím u vjezdu stál kůň, šlápla přímo do hromádky trusu, které by se byl mohl vyhnout prostě tím, že by změnil krok. Ale příliv trval jen okamžik, třebaže ani tohle by nebyl dokázal slovy promyslit, když tu kráčel okouzlen domem, po němž by snad i zatoužil, ale bez závisti, bez lítosti, zcela jistě bez hltavého a záštiplného hněvu, který, aniž si to sám chlapec uvědomoval, kráčel před ním v černém, jakoby železném kabátě: Snad i on to pocítí. Snad ho to dokonce změní, bude jiný, než jaký snad ani nemohl nebýt.

Prošli sloupovím. Slyšel teď otcovu ztuhlou nohu, jak dopadá s neodvratností hodinového stroje na prkna, a tento zvuk byl zcela neúměrný pohybu neseného těla, které ani na pozadí bílých dveří, jež stály před ním, nevypadalo menší, jako by bylo dosáhlo jakési zlomyslné a žravé minimální velikosti, takže je už nic nemohlo zmenšit, - plochý, široký černý klobouk, sváteční kabát z jemně tkané látky, kdysi černý, nyní oblýskaný do zelenavého odstínu, jako mají staré mouchy, povytažený, příliš široký rukáv, pozdvižená ruka podobná zahnutému drápu. Dveře se otevřely velmi rychle, a tak si chlapec uvědomil, že je černoch jistě celou dobu pozoroval; byl to stařec s úhledně učesanými prošedivělými vlasy, na sobě měl plátěnou kazajku a tělem zatarasoval průchod dveřmi; řekl: »Než pudete dovnitř, bílej muži, opucujte si boty. Major zrovna není doma.«

»Z cesty, černej,« řekl otec, i tentokrát bez vzteku, strčil do dveří i do černocha a vstoupil dovnitř, aniž smekl. Chlapec pak spatřil otisky ztuhlé nohy na prahu, viděl je, jak se objevují na světlém koberci za strojovou rozhodností nohy, která jako by nesla (nebo posunovala) dvakrát takovou váhu, než mělo tělo. Černoch kdesi za nimi volal: »Slečno Lulo! Slečno Lulo!« a tu chlapec, jakoby zaplavený horkou vlnou při pohledu na líbeznou křivku kobercem pokrytého schodiště, na visutý třpyt lustrů a němý lesk zlatých rámů, uslyšel rychlé kroky a pak ji také spatřil, dámu, jaké podobnou snad nikdy dosud neviděl, oblečenou v hladkém županu s krajkovím u hrdla, se zástěrou uvázanou kolem pasu, s vyhrnutými rukávy; když se blížila přes halu, utírala si ručníkem s rukou těsto na koláč nebo na sušenky, a nedívala se na otce, nýbrž pohlížela s výrazem nevěřícího úžasu na stopy na světlém koberci.

»Já se snažil,« volal černoch. »Já mu říkal...«

»Laskavě odejděte,« řekla třesoucím se hlasem. »Major de Spain není doma. Laskavě odejděte.«

Otec už nepromluvil. Nemluvil. Ani se na ni nepodíval. Jen ztuhle stál uprostřed koberce, klobouk měl na hlavě a rozcuchané kovově šedé obočí nad očima barvy oblásků se mu trochu zachvívalo, když si s úsečnou uvážlivostí prohlížel dům. Pak se s touž uvážlivostí obrátil; chlapec ho pozoroval, jak se otáčí na zdravé noze, a viděl ztuhlou nohu, jak se při otáčení vleče v oblouku a zanechává poslední dlouhou, ztrácející se špinavou čáru. Otec se na to vůbec nepodíval, ani jednou nepohlédl na koberec, černoch držel dveře. Zavřely se za nimi v okamžiku, kdy bylo slyšet hysterický a nesrozumitelný ženský křik. Otec se zastavil nad schody a oškrábal si boty o jejich hranu. U vrat se opět zastavil. Chvilku stál celou vahou na ztuhlé noze a ohlížel se na dům. »Pěknej bílej dům, co?« řekl. »To je z potu. Z černošskýho potu. Možná, že mu ještě není dost bílej. Možná, že do něj chce ještě přimíchat trochu bílýho potu.«

O dvě hodiny později sekal chlapec dříví za domem, v němž matka, teta a dvě sestry (vlastně věděl, že jen matka a teta, dvě děvčata ne, protože bezvýrazné hlučné hlasy obou děvčat i na tu vzdálenost a ztlumeny zdmi vyzařovaly nenapravitelně setrvačnou lenost) umisťovaly kamna, aby mohly vařit, když tu uslyšel kopyta a spatřil muže v plátěném obleku na pěkné rezavé klisně, a poznal, o koho jde, ještě dřív, než spatřil svinutý koberec, ležící před černošským chlapcem, který přijel jako druhý na tlustém kočárovém hnědákovi - zrudlá hněvivá tvář zmizela v plném trysku za nárožím domu, kde otec a bratr seděli v rozkládacích židlích; a za okamžik, takřka dřív než stačil odložit sekyru, uslyšel kopyta znovu a viděl, jak se, zase už tryskem, vrací rezavá klisna z dvorku. Pak začal otec volat jménem jednu sestru; objevila se brzy potom zády napřed v kuchyňských dveřích, vlekla svinutý koberec jedním koncem po zemi a za ní šla druhá sestra.

»Jestli to nechceš nýst se mnou, tak jdi postavit prádelní hrnec na kamna,« řekla první sestra.

»Hej, Sarty!« zavolala druhá. »Postav prádelní hrnec na kamna!« Ve dveřích se objevil otec, obklopený teď omšelostí, jako tam byl obklopen jemnou dokonalostí, neproniknutelný tím ani oním, a u jeho ramene matčin ustaraný obličej.

»Tak honem,« řekl otec. »Zvedněte to.« Obě rozložité, otupělé sestry se sehnuly; a když se tak předklonily, byl na ně pohled jako na neuvěřitelnou rozlohu vybledlé látky a třepetavých laciných stužek.

»Kdybych si o nějakým koberci myslela, že stojí za to, aby se s ním člověk vozil až z Francie, tak bych ho nenechávala tam, kde na něj bude šlapat každej, kdo příde,« řekla první. Zvedly koberec.

»Abnere,« řekla matka. »Nech mě, ať to udělám.«

»Ty jdi vařit večeři,« odpověděl otec. »Já se o to postarám.«

Po zbytek odpoledne pozoroval chlapec od hromady dříví obě sestry, jak mají koberec rozložen v prachu vedle bublajícího prádelního hrnce a jak se nad ním s bezmezným otupělým odporem shýbají, zatím co nesmiřitelný a zamračený otec postával střídavě nad tou a zase nad onou a popoháněl je, aniž zvýšil hlas. Cítil hrubý, doma vyrobený louh, kterého používaly; spatřil matku, jak přišla ke dveřím a podívala se na sestry s výrazem teď už ne ustaraným, ale velmi podobným beznaději; viděl otce, jak se obrací, dal se tedy do práce se sekyrou a jen koutkem oka pozoroval, jak otec zvedá ze země plochý odštěpek kamene, prohlíží si jej, vrací se k hrnci, a v té chvíli matka promluvila: »Abnere. Abnere. Prosím tě, ne. Prosím tě, Abnere.«

I chlapec pak skončil práci. Stmívalo se; bylo už slyšet lelky. Z místnosti, kde měli za chvilku sníst studené zbytky odpoledního jídla, cítil kávu, ale když vešel do domu, poznal, že opět pijí kávu patrně proto, že ještě hoří v kamnech, před nimiž byl nyní koberec položen přes opěradla dvou židlí. Stopy po otcových chodidlech zmizely. Místo nich byly teď na koberci dlouhé, vodnatě mlhavé skvrny, podobné stopám po přerušované jízdě nějakého trpasličího žacího stroje.

Ještě tam visel, když jedli studenou večeři a když šli spát, všichni bez jakéhokoli pořádku nebo nároků rozloženi po obou místnostech, matka na posteli, kam si později měl lehnout i otec, starší bratr na druhé posteli, chlapec sám, teta a obě sestry na slamnících na podlaze. Ale otec ještě neulehl. Poslední, na co se chlapec pamatoval, byla plochá, drsná silueta klobouku a kabátu, sehnutá nad kobercem, a připadalo mu, že ani nezavřel oči, když spatřil tuto siluetu nad sebou, za ní viděl skoro vyhaslý oheň a ucítil ztuhlou nohu, která ho kopla, aby se probudil. »Přiveď mezka,« řekl otec.

Když se vrátil s mezkem, stál otec v temných dveřích a přes rameno měl svinutý koberec. »Pojedeš na něm?« zeptal se chlapec.

»Ne. Dej sem nohu.«

Opřel pokrčené koleno o otcovu dlaň a šlachovitá, překvapující síla začala hladce plynout, pozvedat se a tím zvedala i jej na mezkův holý hřbet (kdysi vlastnili sedlo; chlapec se na to pamatoval, i když nevěděl, kdy a kde to bylo); právě tak bez námahy hodil otec koberec před něj. Ve světle hvězd jeli pak touž cestou jako odpoledne, po prašné silnici hustě lemované zimolezem, projeli vraty a temným tunelem vjezdu k domu bez světel, před nímž zůstal sedět na mezkovi a cítil drsnou tkaninu koberce, jak se mu sune po stehnech a mizí.

»Nemám ti pomoct?« zašeptal. Otec neodpověděl a chlapec znovu uslyšel ztuhlou nohu, jak dopadá na podlahu v prázdném sloupoví s onou dřevěnou a hodinově přesnou uvážlivostí, se zvukem, který byl násilnicky přehnaným vyjádřením váhy neseného těla. Otec svalil koberec na hromadu, nemrštil jím (i ve tmě to chlapec rozeznal), a přece jeho náraz o roh zdi a podlahu byl neuvěřitelně hlučný a hromový, pak opět bylo slyšet nespěchající, obrovskou nohu; v domě se rozsvítilo světlo a chlapec čekal ve střehu, dýchal pravidelně a tiše, o maličko rychleji, ale noha, sestupující teď už po schodech, svůj rytmus nezrychlila; a pak už chlapec zase otce viděl.

»Nechceš teď jet?« zašeptal. »Můžeme jet oba,« a zatím se světlo v domě změnilo, vzplanulo víc a snášelo se dolů. Jde se schodů, pomyslel si. Dojel už s mezkem k stupátku; v příštím okamžiku seděl otec za ním, chlapec složil opratě a šlehl mezka přes krk, ale než se mohl dát mezek do klusu, vysunula se před chlapce tvrdá, tenká paže a tvrdá, sukovitá ruka přitáhla mezkovi uzdu, aby šel krokem.

V prvních paprscích slunce byli za svým domkem a navlékali mezkům postroj pro pluh. Rezavá klisna se tentokrát objevila na poli dřív, než ji vůbec slyšel; její jezdec neměl ani límeček, byl dokonce prostovlasý, chvěl se a mluvil třesoucím se hlasem, jako mluvila žena v tom domě; otec jenom vzhlédl a pak se opět sehnul k chomoutu, který zapínal, takže muž na klisně mluvil k jeho sehnutým zádům:

»Jistě víte, že jste ten koberec zničil. Copak tu nemáte nikoho, některou z těch vašich ženských...« Celý rozechvělý se odmlčel a chlapec se na něj díval, kdežto starší bratr stál opřen ve dveřích stáje, žvýkal a nedíval se zvolna a pravidelně mžikajícíma očima zřejmě na nic. »Stál sto dolarů. Ale vy jste sto dolarů nikdy neměl. A mít nebudete. Žádám tedy jako náhradu dvacet bušlů kukuřice z vaší sklizně. Připíšu to do smlouvy s vámi, můžete to podepsat, až přijdete ke správci. Paní de Spain to asi neumlčí, ale vás to snad naučí, abyste si očistil boty, než zas vejdete do jejího domu.«

Pak odjel. Chlapec se podíval na otce, který ještě nepromluvil ani nevzhlédl a upevňoval chomout mezkovi na krku.

»Tati,« řekl. Otec se na něj podíval - nevyzpytatelná tvář, rozcuchané obočí, pod nímž se studeně leskly šedivé oči. Náhle se k němu chlapec rychle rozběhl a zrovna tak rychle se zastavil. »Udělal jsi to nejlíp, jak jsi moh!« zvolal. »Jestli chtěl, aby se to vyčistilo jinak, proč tu chvíli nezůstal a neřek ti, jak to chce? Nedostane žádných dvacet bušlů! Nic nedostane! Vemem je a schováme! Já umím hlídat...«

»Nasadil jsi tu sekyrku na rovný topůrko, jak jsem ti řek?«

»Ne,« odpověděl.

»Tak to jdi udělat.«

To bylo ve středu. Po zbytek týdne dělal vytrvale práci, která byla v mezích jeho možností, i takovou, která je přesahovala, a v práci byl tak pilný, že nepotřeboval, aby ho někdo popoháněl nebo mu dvakrát rozkazoval; podobal se v tom matce, jenom s tím rozdílem, že aspoň některé práce měl rád, například štípání dříví malou sekyrkou, kterou matka a teta někde vysloužily, nebo na ni nějak ušetřily, aby mu ji mohly dát k vánocům. Společně s oběma staršími ženami (a jedno odpoledne i se sestrou) stavěl ohrady pro sele a krávu, jak to měl otec ve smlouvě se statkářem, a když otec jednou odpoledne někam odjel na mezkovi, šel na pole.

Orali se středně velkým pluhem, bratr jej držel, aby jel rovně, a chlapec, svírající opratě, kráčel vedle namáhajícího se mezka, na obnažené kotníky se mu hrnula chladná a vlhká hutná, černá hlína a hlavou mu probíhalo: Snad to tímhle skončí. Ale snad ani těch dvacet bušlů, které vypapadají jako hodně velká cena jenom za koberec, mu nebude stačit, aby už navždycky přestal být takovým jaký býval; přemýšlel a pak se zasnil, takže ho musel bratr velmi zostra napomenout, aby si hleděl mezka: Možná, že ani těch dvacet bušlů nesklidí. Možná, že se to všechno sečte, vyrovná a zmizí - kukuřice, koberec, požár; hrůza a žal, jak jsem vlečen současně na dvě strany, jako mezi dvěma spřeženími - pomine to, navždycky to skončí.

Pak přišla sobota; vzhlédl zpod mezka, kterému zapínal postroj, a spatřil otce v černém kabátě a klobouku. »Ten ne,« řekl otec. »Postroj k vozu.« A potom o dvě hodiny později projel vůz poslední zatáčkou a chlapec usazený na podlaze vozu za otcem a bratrem, kteří seděli na sedátku, spatřil omšelý, nenatřený krám s potrhanými plakáty tabáku a léků a pod ochozem přivázané povozy a osedlané koně a mezky. Vystoupil za otcem a bratrem po ohlodaných schodech a opět tu byla ulička mlčenlivých, přihlížejících obličejů, jíž oni tři museli projít. Spatřil muže v brýlích, sedícího za holým stolem, a nikdo mu ani nemusel říkat, že je to smírčí soudce; vrhl pohled plný divokého, jásavého, stranícího vzdoru na muže s límečkem a vázankou, kterého viděl jen dvakrát v životě, a to ještě ten muž ujížděl na koni, a který nyní měl ve tváři výraz nikoli hněvu, ale užaslé nevěřícnosti, pramenící, jak chlapec nemohl vědět, z neuvěřitelné okolnosti, že ho žaluje jeden z jeho nájemců; a tu se chlapec postavil před otce a vykřikl na soudce: »Neudělal to. Nezapálil...«

»Jdi zpátky k vozu,« řekl otec.

»Zapálil?« řekl soudce. »To ten koberec ke všemu shořel?«

»Tvrdí to tady někdo?« řekl otec. »Jdi zpátky k vozu.« Ale nešel, jenom ustoupil do zadní části místnosti, která byla zrovna tak plná jako tamta první, ale tentokrát si nesedl, jen zůstal stát, stísněn mezi nehybnými těly, a naslouchal hlasům:

»Vy tedy namítáte, že dvacet bušlů kukuřice je příliš velká náhrada za škodu, kterou jste způsobil na tom koberci?«

»Přivez mi koberec a povídá, že si přeje, abych vyčistil ty šlápoty. Vyčistil jsem ty šlápoty a koberec jsem mu odvez nazpátek.«

»Ale nevrátil jste mu koberec v takovém stavu, v jakém byl, než jste ty šlápoty na něm udělal.«

Otec neodpověděl a snad celou půlminutu nebylo slyšet vůbec nic jiného než dech, slabě, pravidelné dýchání jako při naprosto soustředěném naslouchání.

»Odmítáte na to odpovědět, pane Snopesi?« Ani teď otec neodpověděl. »Obviním vás, pane Snopesi. Obviním vás z odpovědnosti za škodu způsobenou na koberci majora de Spaina a odsoudím vás k zaplacení náhrady. Ale dvacet bušlů kukuřice se mi zdá trochu mnoho pro člověka ve vašem postavení. Major de Spain uvádí, že ho koberec stál sto dolarů. Říjnová kukuřice bude asi po padesáti centech. Jestli major de Spain snese ztrátu pětadevadesáti dolarů na něčem, co zaplatil v hotovosti, vy můžete podle mého mínění snést ztrátu pěti dolarů, které jste si ještě nevydělal. Odsuzuji vás k zaplacení náhrady majoru de Spainovi ve výši deseti bušlů kukuřice mimo a nad to, co mu máte dát podle smlouvy, a odevzdáte mu těch deset bušlů ze své úrody v době sklizně. Soud se odročuje.«

Trvalo to velmi krátce, neuplynulo ještě ani půl dopoledne. Chlapec si myslel, že teď pojedou domů a vrátí se snad na pole, protože se opozdili a pokulhávali daleko za jinými rolníky. Ale otec místo toho prošel vzadu mimo vůz, jen ukázal staršímu bratrovi, aby jel s vozem za ním, a zamířil přes silnici k protější kovářské dílně; chlapec šel těsně za otcem, předhonil ho a šeptem mluvil vzhůru k drsné, klidné tváři pod omšelým kloboukem: »Ani těch deset bušlů nedostane. Ani jeden nedostane. My to...« až na něj otec na okamžik shlédl s obličejem naprosto klidným, s rozcuchaným obočím nad chladnýma očima a promluvil hlasem téměř přívětivým, téměř jemným:

»Myslíš? No, počkáme si do října.«

Ani záležitost s vozem - zasazení několika příčlů do kol a upevnění obručí - netrvala dlouho; práce na obručích byla dokončena tak, že vjeli s vozem do ramene potoka za dílnou, kde ho nechali stát, mezci zatím skláněli chvílemi tlamy k vodě a chlapec, držící na sedátku volné opratě, vzhlížel vzhůru po stráni nebo se díval do začouzeného tunelu kůlny, kde zvolna vyzvánělo kladivo a kde otec bezstarostně seděl na zvednuté závoře z cypřišového dřeva, buď hovořil, nebo naslouchal, a ještě tam seděl, když chlapec vyvezl mokrý vůz z potoka a zastavil s ním přede dveřmi.

»Jeď s nima do stínu a přivaž je,« řekl otec. Otec, kovář a jakýsi třetí muž sedící v dřepu za dveřmi hovořili o úrodě a dobytku; chlapec usedl také do dřepu uprostřed čpavého prachu, odřezků kopyt a šupin rezu a slyšel otce, jak zvolna, beze spěchu vypráví něco z dob před narozením staršího bratra, kdy byl obchodníkem s koňmi. Když pak chlapec stál na opačném konci kůlny před potrhaným loňským plakátem cirkusu a s tichou zaujatostí se díval na šarlatové koně, neuvěřitelné postoje a krkolomné cviky postav v tylu a trikotech a namalované úsměvy komediantů, přistoupil k němu otec a řekl: »Je čas něco sníst.«

Ale ne doma. Chlapec, sedící vedle bratra v podřepu u čelní zdi, pozoroval otce, jak vychází z krámu a vytahuje z papírového pytlíku skrojek sýra, jak jej pečlivě a uvážlivě dělí kapesním nožem na tři díly a vytahuje pak ještě z téhož pytlíku suchary. Všichni tři seděli v podřepu na ochozu a pomalu, beze slov jedli; pak vešli do krámu a napili se tam z plechového naběráku vlažné vody, která byla cítit po cedrovém vědru a po bujících bukových stromech. Ani pak se nerozjeli domů. Tentokrát šli ke koňskému trhu, k vysokému zábradlí, na němž a podél něhož stáli a seděli muži a před které přiváděli koně, vždy jednoho, pak dalšího, vodili je, nechávali je klusat i cválat sem a tam po silnici, zatím co pokračovalo pomalé dohadování i uzavírání koupí a slunce se začalo sklánět k západu; oni tři přihlíželi a naslouchali - starší bratr se svýma blátivýma očima a věčným, nezbytným tabákem, otec s občasnými poznámkami o některém koni, nepronášenými k nikomu určitému.

Domů dojeli po západu slunce. Povečeřeli ve světle lampy, a když pak chlapec seděl na prahu, pozoroval snášející se noc a naslouchal lelkům a žábám, uslyšel matčin hlas: »Abnere! Ne! Ne! Ach Bože. Abnere!«, a tak vstal, rychle se otočil a spatřil v změněném světle místnosti, kde teď na stole v hrdle láhve hořel zbytek svíčky, jak otec, pořád ještě v klobouku a v kabátě, úpravný i směšný, jakoby pečlivě vystrojený k nějaké omšelé a obřadné násilnosti, vylévá zásobník lampy zpátky do pětigalonové petrolejové konve, z níž byl naplněn; matka při tom tahala otce za paži tak dlouho, až dal lampu do druhé ruky a matku bez divokosti, bez zlomyslnosti, jen prudce odstrčil ke zdi, o kterou se musela opřít, aby nabyla rovnováhy, a pak tam stála s otevřenými ústy a v obličeji měla týž výraz beznadějného zoufalství, jaké znělo v jejím hlase. Potom otec spatřil chlapce, stojícího ve dveřích.

»Jdi do stáje a přines plechovku s olejem, co jsme s ním mazali vůz,« řekl. Chlapec se nepohnul. Pak dokázal promluvit.

»Co...« zvolal. »Co chceš...«

»Jdi pro ten olej,« řekl otec. »Utíkej.«

Pak se dal chlapec do pohybu, běžel ven z domu ke stáji; to v něm účinkoval starý zvyk, stará krev, kterou si nemohl sám vybrat, kterou chtě nechtě musel přijmout jako dědictví a která plynula tak dlouho (bůh ví kudy živena, bůh ví jakými násilnostmi, divokostí a chtivostí), než dospěla k němu. Mohl bych běžet dál, myslel si. Mohl bych utíkat dál a dál, už se neohlédnout, nemuset už nikdy vidět jeho tvář. Jenže nemohu. Nemohu, a to už měl rezavou plechovku v ruce a tekutina v ní šplouchala, jak běžel zpátky k domu a dovnitř, do zvuku matčina pláče ve vedlejší místnosti, a podal pak plechovku otci.

»To ani nepošleš nějakého černocha?« zvolal. »Tehdy jsi aspoň poslal černocha!«

Tentokrát ho otec neuhodil. Ruka se přiblížila dokonce rychleji než úder, táž ruka, která s pečlivostí skoro mučivou postavila plechovku na stůl, sjela od plechovky k němu tak rychle, že ji ani nemohl sledovat, uchopila ho vzadu za košili a zvedla na špičky nohou dřív, než spatřil, že se vzdaluje od plechovky, tvář se k němu sklonila s bezednou, mrazivě ztuhlou divokostí a studený, mrtvý hlas mluvil přes něj na staršího bratra, který se opíral o stůl a žvýkal s vytrvalým, podivným pohybem ze strany na stranu, jako žvýkají krávy:

»Vylej plechovku do tý velký a jdi. Dohoním tě.«

»Radši ho přivaž k posteli,« řekl bratr.

»Dělej, co jsem ti řek,« odpověděl otec. Se shrnutou košilí a tvrdou kostnatou rukou na zádech mezi lopatkami, aniž se skoro dotýkal špičkami podlahy, dal se pak chlapec do pohybu napříč místností do druhé místnosti, minul sestry sedící s roztaženými těžkými stehny na dvou židlích u studených kamen a dospěl až tam, kde bok po boku seděly na posteli matka a teta, která objímala matku kolem ramenou.

»Drž ho,« řekl otec. Teta sebou polekaně pohnula. »Ty ne,« řekl otec. »Lennie. Pořádně ho drž. Chci vidět, jak ho budeš držet.« Matka uchopila chlapce za zápěstí. »Musíš ho držet líp. Jestli ti uteče, víš, co provede? Pude tam naproti.« Trhl hlavou směrem k silnici. »Radši bych ho měl přivázat.«

»Budu ho držet,« zašeptala matka.

»Ale pořádně.« Pak otec odešel, ztuhlá noha dopadala ztěžka a odměřeně na prkna a konečně ji už nebylo slyšet.

A tu sebou začal chlapec trhat. Matka ho sevřela oběma pažemi, tahal za ně a kroutil je. Věděl, že nakonec bude silnější. Ale neměl čas čekat. »Pusť mě!« křičel. »Ať tě nemusím uhodit!«

»Pusť ho!« řekla teta. »Bůh je můj svědek, jestli nepude on, tak tam pudu sama!«

»Copak nechápeš, že nemůžu?« naříkala matka. »Sarty! Sarty! Ne! Ne! Pomoz mi, Lizzie!«

Pak byl volný. Teta se ho pokusila zachytit, ale bylo pozdě. Otočil se a rozběhl, matka za ním klopýtla, padla na kolena a volala na sestru, která byla blíž: »Chyť ho, Net! Chyť ho!« Ale i to už bylo pozdě, protože sestra (sestry byly dvojčata narozená v touž chvíli, jak to na nich bylo dosud vidět, a každá z nich měla na sobě takový rozsah a váhu živého masa jako dva jiní členové rodiny dohromady) nezačala ještě vstávat z židle, jen pohnula hlavou, pootočila tvář, a jak ji chlapec míjel, spatřil v tom prchavém okamžiku ohromující rozlohu mladých ženských rysů, neprojevujících žádné překvapení, poznamenaných jen výrazem tupého zájmu. Vyběhl z místnosti a z domu do měkkého prachu na silnici ozářené hvězdami, zavalené hojností zimolezu a vybledlá stužka se mu odvíjela pod běžícíma nohama strašně pomalu; konečně doběhl k vratům, zahnul dovnitř a běžel s bušením v srdci i v plicích po cestě k osvětlenému domu, k osvětleným dveřím. Nezaklepal, vtrhl dovnitř a lapal po dechu, neschopen hned promluvit; spatřil ohromenou tvář černocha v plátěném kabátě, a nevěděl ani, kdy se černoch objevil.

»De Spain!« zavolal a popadal dech. »Kde je...« a tu spatřil i bílého muže, jak vychází z bílých dveří na druhém konci haly. »Chlív!« zvolal. »Chlív!«

»Cože?« řekl bílý muž. »Chlív?«

»Ano!« křičel chlapec. »Chlív!«

»Chyť ho!« zvolal bílý muž.

Ale i tentokrát bylo pozdě. Černoch ho chytil za košili, ale utrhl se celý rukáv zvetšelý častým praním a chlapec už byl ze dveří a zpátky na cestě, a vlastně nepřestal běžet ani v okamžiku, kdy křičel bílému muži do tváře.

Bílý muž vzadu křičel: »Koně! Přiveď mi koně!« a chlapce na okamžik napadlo, že by si měl zkrátit cestu přes park a přelézt plot na silnici, ale nevyznal se v parku ani nevěděl, jak je vysoký ten plot, zarostlý popínavým vínem, a tak se toho neodvážil. Běžel po vjezdní cestě a krev i dech v něm bouřily; pak se už octl na silnici, ale neviděl ji. Ani neslyšel; tryskem pádící klisna byla mu už těsně v patách, když ji uslyšel, ale i pak běžel rovně dál, jako by mu pouhá naléhavost divokého zármutku a nouze měly v dalším okamžiku připnout křídla, a tak čekal do posledního zlomku vteřiny, než se vrhl na stranu do příkopu hustě zarostlého býlím, a kůň zatím bouřlivě proběhl mimo něj, hnal se dál a objevil se na chvilku v divoké siluetě na pozadí hvězd za pokojné noci na počátku léta, která se ještě dřív, než kůň a jezdec zmizeli, náhle a prudce zbarvila zdola nahoru; bylo to dlouhé, vířivé, neuvěřitelné a bezhlučné vzplanutí, které smazalo hvězdy z oblohy, a chlapec vyskočil zase na silnici, dal se opět do běhu, a třebaže věděl, že je pozdě, běžel i pak, když uslyšel výstřel, a teprv tenkrát, když o chvilku později uslyšel další dva výstřely, zůstal stát, aniž si uvědomil, že už neběží, zavolal: »Tati! Tati!« a znovu se rozběhl, aniž si uvědomil, že zase běží, klopýtal, přes něco upadl, vyškrábal se na nohy a běžel dál, při vstávání se ohlédl přes rameno na záři a běžel dál mezi neviditelnými stromy, těžce lapal po dechu a vzlykal: »Tatínku! Tatínku!«

O půlnoci seděl na vrcholku návrší. Nevěděl, že je půlnoc, a nevěděl, jak daleko došel. Ale už za sebou neviděl žádnou záři a seděl teď zády k místům, kterým čtyři dny říkal domov, tváří k temným lesům, kam vejde, až nabere dechu, malý a roztřesený chladnou tmou, schoulený do zbytku tenké, rozpadající se košile, a jeho žal a beznaděje už nebyly hrůza a strach, byl to jen a jen žal a beznaděje. Otec. Můj otec, pomyslil si. »Byl statečnej!« zvolal náhle, ale ne hlasitě, jen šeptem. »Byl! Byl ve válce! Byl v jízdě plukovníka Sartorise!« a nevěděl, že otec šel do války jako dobrovolník, a to dobrovolník v pravém smyslu, jaký to slovo mělo za starých evropských časů, že nenosil uniformu, nepřipouštěl ničí autoritu, nezaslíbil se žádnému muži, armádě ani vlajce, že šel do války jako sám Marlborough, kvůli kořisti - a nic, zhola nic mu nezáleželo na tom, zda kořistí na nepříteli nebo na své vlastní straně.

Souhvězdí se zvolna otáčela. Rozbřeskne se, po chvíli vysvitne slunce a on bude mít hlad. Ale to bude zítra, a teď mu je zima a tomu lze odpomoci jen chůzí. Dýchalo se mu již lépe, rozhodl se tedy vstát a jít, a tu si uvědomil, že zřejmě spal, protože teď už skoro svítalo a noc byla téměř pryč. Poznal to podle lelků. Pohybovali se vytrvale, proměnlivě a nepřetržitě všude mezi tmavými stromy pod ním, takže ve chvíli, kdy ustoupili denním ptákům, nenastala žádná přestávka. Zvedl se. Byl trochu ztuhlý, ale jako chladu i tomu mohla odpomoci chůze a brzy mělo vyjít slunce. Šel po svahu dolů směrem k tmavým lesům, kde nepřetržitě volaly tekuté stříbrné hlasy ptáků - rychlý a naléhavý tlukot naléhavého sborově zpívajícího srdce pozdně jarní noci. Neohlížel se.

Růže pro Emilii

I

Když slečna Emilie Griersonová zemřela, šlo jí celé naše město na pohřeb; muži šli z jakési uctivé lásky k padlému pomníku, ženy ze zvědavosti, jak vypadá vnitřek jejího domu, který už aspoň deset let nikdo neviděl, mimo starého sluhu - zahradníka a kuchaře v jedné osobě.

Byl to veliký dřevěný dům do čtverce, kdysi bílý, ozdobený kupolemi, věžičkami a vyřezávanými balkony v těžkopádném a lehkost napodobujícím slohu sedmdesátých let, postavený v ulici, která byla kdysi v našem městě nejvybranější. Ale garáže a čistírny bavlny se vmísily i mezi vznešená jména této končiny a zastínily je; jen dům slečny Emilie zůstal, dál zvedal svůj zatvrzelý a koketní zánik nad vozy s bavlnou a benzinové pumpy trn v očích mezi trny v očích. A teď tedy slečna Emilie odešla, aby se setkala se zástupci těch vznešených jmen tam na tom zasněném hřbitově ve stínu cedrů mezi řadami anonymních hrobů vojáků Unie i Konfederace, kteří padli v bitvě u Jeffersonu.

Zaživa byla slečna Emilie sama ztělesněná tradice, sama povinnost, sama péče; byl to jakýsi dědičný závazek poutající město a začal onoho dne v roce 1894, kdy plukovník Sartoris, starosta města - týž, jenž byl otcem nařízení, že se žádná černošská žena nesmí objevovat na ulici bez zástěry -, zbavil ji všech daňových povinností, a tato úleva platila ode dne smrti jejího otce navždy. Ne že by byla slečna Emilie přijímala dary ze soucitu. Plukovník Sartoris vynalezl složitou pohádku v tom smyslu, že otec slečny Emilie půjčil kdysi městu peníze, které chtělo město z obchodních důvodů oplatit nejraději tímto způsobem. Jen muž generace a myšlení plukovníka Sartorise mohl tohle vynalézt a jen jediná žena tomu mohla věřit.

Když na místa starostů a přísedících začala nastupovat další generace s modernějšími názory, způsobilo toto zařízení trochu nespokojenosti. Prvního dne v roce jí poslali poštou daňovou upomínku. Nastal únor, a žádná odpověď. Napsali jí dopis, v kterém ji žádali, aby navštívila podle své možnosti šerifovu kancelář. O týden později napsal jí sám starosta, nabídl jí, že ji navštíví nebo že pro ni pošle svůj vůz, a v odpověď dostal stručný dopis na papíře archaického tvaru, psaný vybledlým inkoustem a drobným, plynulým krasopisem, znící v tom smyslu, že již vůbec nevychází. Bez komentáře byla připojena též daňová upomínka.

Svolali zvláštní sezení obecního zastupitelstva. Navštívila ji deputace, zaklepala u dveří, jimiž neprošel žádný návštěvník od té doby, co před osmi nebo deseti lety přestala dávat hodiny malování na porcelán. Starý černoch je vpustil do temné síně, z níž stoupalo schodiště do stínu ještě temnějšího. Páchlo tu prachem a zastaralostí - byl to zápach uzavřeného, zatuchlého prostoru. Černoch je uvedl do přijímacího pokoje. Byl tam těžký nábytek potažený koží. Když černoch otevřel okenici jednoho z oken, spatřili, že kůže je popraskaná; a když se posadili, jemný prach jim lenivě stoupal kolem stehen a točivě se v pomalých okruzích zvedal k jedinému paprsku slunce. Na začernalém zlaceném podstavci před krbem stál pastel, portrét otce slečny Emilie.

Vstali, když vstoupila - malá, obtloustlá, černě oblečená žena, ozdobená zlatým řetízkem, jenž jí spadal až k pasu a mizel za ním, a opírající se o ebenovou hůlku se začernalým zlatým držadlem. Kostru měla malou a drobnou; patrně právě proto se zdála otylá, třebaže o jiných ženách, podobně obtloustlých, by se řeklo, že mají plnou postavu. Vypadala nabobtnalá jako tělo dlouho ponořené ve stojaté vodě a také její pleť byla podle toho zsinalá. Její oči, ztracené v tučných prohlubních tváře, vypadaly jako dva kousky uhlí, zatlačené do kusu těsta, když tu tak přeletovaly s tváře na tvář, zatím co návštěvníci hovořili o tom, co je přivedlo.

Nepožádala je, aby se posadili. Stála jen ve dveřích a klidně naslouchala, až se ten, který mluvil, zakoktal a zarazil. Slyšeli pak neviditelné hodinky tikající na konci zlatého řetízku.

Hlas měla suchý a mrazivý. »Nejsem v Jeffersonu dlužna žádné daně. Tak mi to vysvětlil plukovník Sartoris. Snad by někomu z vás dovolili, aby se podíval do městských zápisů a přesvědčil se.«

»Nahlédli jsme tam. Jsme z městského zastupitelstva, slečno Emilie. Nedostala jste od šerifa upomínku, kterou sám podepsal?«

»Dostala jsem nějaký dopis, ano,« pravila slečna Emilie. »Myslí si asi o sobě, že je šerif... Nejsem dlužna v Jeffersonu žádné daně.«

»Ale v knihách není nic, co by to dokazovalo, pochopte přece. Musíme postupovat podle -«

»Zeptejte se plukovníka Sartorise. Neplatím v Jeffersonu žádné daně.«

»Ale slečno Emilie -«

»Zeptejte se plukovníka Sartorise.« (Plukovník Sartoris byl již takřka deset let mrtev.) »Nejsem dlužna v Jeffersonu žádné daně. Tobiáši!« Černoch se objevil. »Vyprovoď pány z domu.«

II

Tak je na hlavu porazila, jako kdysi před třiceti lety porazila jejich otce, když šlo o onen zápach. Bylo to dva roky po smrti jejího otce a krátce po tom, co ji opustil milenec - jediný, o němž jsme se domnívali, že se s ní ožení. Po otcově smrti vycházela velmi zřídka; když odešel její milenec, lidé ji už takřka vůbec nevídali. Několik málo dam mělo šílenou odvahu ji navštívit, nebyly však přijaty, a jedinou známkou života v tom domě byl černoch - tehdy ještě mladý muž - odcházející a vracející se s nákupním košem.

»Jako by vůbec muž - jakýkoli muž - mohl pořádně vést domácnost,« říkaly dámy; a tak ani nebyly překvapeny, když to začalo s tím zápachem. Bylo to další spojení mezi hrubým, hemživým světem a vznešenými i mocnými Griersonovými.

Kterási sousedka si stěžovala u starosty, soudce Stevense, kterému bylo osmdesát let.

»Ale co si představujete, že s tím mám udělat, vážená paní?« pravil.

»Vzkažte jí přece, aby s tím přestala,« pravila žena. »Což na to není zákon?«

»To jistě nebude třeba,« pravil soudce Stevens. »Je to patrně jen nějaký had nebo krysa, kterou ten její černoch zabil na dvorku. Promluvím s ním o tom.«

Nazítří dostal dvě další stížnosti, jednu z nich od muže, jenž přišel s ostýchavou prosebností. »Opravdu s tím musíme něco udělat, pane soudce. Jsem poslední, kdo by chtěl slečnu Emilii obtěžovat, ale něco musíme podniknout.« Toho večera se sešlo obecní zastupitelstvo tři šedivé brady a jeden mladší muž, příslušník nastupující generace.

»Je to jednoduché,« řekl. »Vzkažte jí, aby si dala dům vyčistit. Dejte jí na to určitou lhůtu, a když to neudělá...«

»K čertu s tím, pane,« pravil soudce Stevens. »Odvážíte se obvinit dámu rovnou do očí, že ohavně páchne?«

A tak příští noci překročili čtyři muži travnatý záhon slečny Emilie, kradli se kolem domu jako zloději, čenichali podél cihlové podezdívky i u sklepních okének a jeden z nich sahal do pytle, který měl zavěšen na krku, a pravidelně mával rukour jako by rozséval. Násilím otevřeli sklepní dveře, rozprášili tam vápno a rozprášili je i do všech přístavků kolem. Když se vraceli přes travnatý záhon, rozsvítilo se jedno z oken dosud temných a seděla tam za ním slečna Emilie se světlem v pozadí a se vzpřímeným poprsím, jako by to byl nějaký bůžek. Přeplížili se tiše přes trávník do stínu akátů, jež tu vroubily ulici. Za několik týdnů zápach zmizel.

A tehdy ji právě lidé začali vskutku litovat. Lidé v našem městě, kteří pamatovali, jak se stará paní Wyattová, její prateta, úplně zbláznila, myslili si o Griersonových, že na to, co vskutku byli, pokládali sami sebe za lidi trochu příliš vznešené. Nikdo z mladých mužů nebyl nikdy dost dobrý pro slečnu Emilii a podobně. Dlouho jsme je v duchu vídali jako nějaký živý obraz; slečna Emilie jako útlá, bíle oděná postava v pozadí, její otec jako rozkročená silueta v popředí, stojící zády k ní a svírající jezdecký bičík, oba pak byli zarámováni dokořán otevřenými hlavními dveřmi. Když to tedy dotáhla na třicítku a byla dosud svobodná, nebyli jsme přesně řečeno potěšeni, ale došlo na naše slova; i kdyby bylo bývalo v rodině šílenství, nebyla by zatratila všechny vyhlídky, kdyby se byly vskutku vyskytly v hmotné podobě.

Když jí zemřel otec, rozneslo se, že jí nezanechal nic jiného než dům; a lidé byli svým způsobem rádi. Konečně mohli mít se slečnou Emilií soucit. Když zůstala sama a chudá, změnila se v lidského tvora. Teď tedy také měla poznat to staré známé chvění, to staré známé zoufalství, zda bude nebo nebude o haléř míň či víc.

Den po jeho smrti se všechny dámy přichystaly, že navštíví její dům, projeví soustrast a nabídnou podporu, jak už je to u nás zvykem. Slečna Emilie jim vyšla naproti ke dveřím oblečena jako obvykle a bez jediné stopy zármutku ve tváři. Řekla jim, že otec není mrtev. Dělala to tak po tři dny, zatím co ji navštěvovali duchovní i lékaři a pokoušeli se ji přemluvit, aby jim dovolila zařídit s mrtvým tělem, čeho je třeba. Právě tehdy, když se chystali uchýlit se k zákonu a donucení, zhroutila se a oni pak jejího otce rychle pohřbili.

Tenkrát jsme neříkali, že je šílená. Myslili jsme si, že to tak musela dělat. Pamatovali jsme všechny ty mladíky, které její otec zahnal, a věděli jsme, že když jí tu nic nezůstalo, musí lnout k tomu, co ji oloupilo, jak už to lidé dělají.

III

Dlouho byla nemocná. Když jsme ji opět spatřili, měla krátce přistřižené vlasy, s nimiž vypadala jako děvčátko mlhavě podobné andělům na barevných kostelních oknech - byla jakoby tragická a pokojná.

Město právě uzavřelo smlouvu na vydláždění chodníků a v létě po smrti jejího otce se dali do práce. Stavební společnost přišla s černochy, mezky a nástroji a s předákem, který se jmenoval Homer Barron a byl to Yankee - veliký, černý, pohotový muž s mocným hlasem a s očima světlejšíma, než měl tváře. Malí chlapci chodili za partami, aby ho slyšeli, jak nadává černochům, a aby slyšeli černochy, jak si zpívají při zvedání a dopadu krumpáčů. Brzy se znal v městě s každým. Kdykoli se někde na náměstí ozval smích, jistě byl v samém středu hloučku Homer Barron. Hned pak jsme ho začali vídat za nedělních odpolední, jak jezdí se slečnou Emilií v bryčce se žlutými koly, tažené sehraným párem hnědáků z nájemní konírny.

Zprvu jsme byli rádi, že slečna Emilie vzbudila zájem, poněvadž všechny dámy říkaly: »Nikdo z Griersonových to samozřejmě nemůže myslet vážně s člověkem ze Severu, který je k tomu nádeník.« Ale byli tu ještě jiní, starší lidé, kteří říkali, že ani zármutek nemůže přimět skutečnou dámu k tomu, aby zapomněla na noblesse oblige - aniž to nazývali noblesse oblige. Říkali jen: »Ubohá Emilie. Měli by za ní přijet příbuzní.« Měla nějaké příbuzné v Alabamě; ale už před lety s nimi její otec skoncoval, když šlo o nějaké pozemky staré paní Wyattové, té šílené ženy, a mezi oběma rodinami nebylo žádné spojení. Ani na pohřbu je nikdo nezastupoval.

A jakmile staří lidé říkali: »Ubohá Emilie,« začalo se šeptat. »Myslíte, že to tak opravdu je?« povídali si mezi sebou. »Samozřejmě. Co jiného by to mohlo být...« Rukama si zakrývali ústa; šustění hedvábí a atlasu na natahujících se hrdlech za žaluziemi staženými proti slunci nedělního odpoledne, zatím co kolem míjel klapot sehraného spřežení: »Ubohá Emilie.«

Nosila hlavu důkladně vysoko - i když jsme si mysleli, že je to její pád. Bylo to, jako by víc než kdy dřív žádala uznání své důstojnosti jako poslední z rodu Griersonů; jako by bylo třeba tady té špetky pozemskosti, aby se tím víc ukázala její nepřístupnost. Jako tenkrát, když si koupila ten jed na krysy, arsen. To bylo víc než rok od té doby, co začali říkat: »Ubohá Emilie,« a zrovna v době, kdy ji navštívily dvě sestřenice.

»Chci nějaký jed,« řekla drogistovi. Bylo jí tehdy přes třicet, dosud to byla štíhlá žena, ostatně tenkrát tenčí než obvykle, s chladnýma, povýšenýma černýma očima v tváři, jejíž pleť byla přes spánky a kolem očních důlků napjata, takže to byl obličej, jaký si asi představujete u hlídače na majáku. »Chci nějaký jed,« řekla.

»Prosím, slečno Emilie. Co to má být? Na krysy a takovou havěť? Doporu -«

»Chci nejlepší, jaký máte. Co to bude zač, to je mi jedno.«

Drogista jich několik jmenoval. »Ty zabijí všechno, i slona. Ale vy chcete asi -«

»Arsen,« pravila slečna Emilie. »Ten je dobrý, ne?«

»Myslíte... arsen? Ano, slečno. Ale vy chcete -«

»Chci arsen.«

Drogista se na ni zvysoka podíval. Také se na něj podívala, vzpřímená, s tváří jako napjatá vlajka. »Prosím, samozřejmě,« řekl drogista. »Máte ho mít, jestli ho chcete. Ale zákon žádá, abyste pověděla, k čemu ho užijete.«

Slečna Emilie na něj jen upřeně hleděla s hlavou trochu zvrácenou dozadu, aby se mu mohla dívat přímo do očí, až se pak podíval jinam, odešel pro arsen a zabalil jej. Balíček jí přinesl černošský poslíček; drogista se už nevrátil. Když doma balíček otevřela, bylo tam na krabičce napsáno pod lebkou a hnáty »Na krysy«.

IV

Tak jsme si tedy nazítří všichni řekli; »Sama se zabije;« a říkali jsme, že to bude ze všeho nejlepší. Hned na počátku, když jsme ji začali vídat s Homerem Barronem, říkali jsme: »Vdá se za něj.« Pak jsme říkali: »Přece jen ho ještě přemluví,« poněvadž sám Homer poznamenal jednou - měl rád muže a vědělo se o něm, že pije večer s mladíky v klubu Losů - poznamenal tedy, že se nechce ženit. Později jsme pak za žaluziemi říkali: »Ubohá Emilie,« když jeli kolem v lesknoucí se bryčce za nedělního odpoledne, slečna Emilie s hlavou vysoko zdviženou a Homer Barron s kloboukem na stranu, s doutníkem v zubech, s uzdou a bičem v žluté rukavičce.

Pak začaly některé dámy říkat, že je to pro město ostuda a že je to špatný příklad pro mladé lidi. Muži nechtěli zasahovat, konečně však dámy přinutily baptistického duchovního - lidé z rodiny slečny Emilie byli episkopálové - , aby ji navštívil. Nikdy neprozradil, co se za toho rozhovoru stalo, ale znovu tam jít odmítl. Příští neděli opět jeli ulicemi a den nato napsala manželka duchovního příbuzným slečny Emilie do Alabamy.

Tak tedy měla zas jednou pod svou střechou příbuzenstvo a my začali čekat, co se z toho vyvine. Nejdříve se nestalo nic. Pak jsme si už byli jisti, že se budou brát. Dověděli jsme se, že slečna Emilie byla u klenotníka a objednala pánskou toaletní soupravu ve stříbře s iniciálou H. B. na každém kuse. O dva dny později jsme se dověděli, že koupila kompletní pánské oblečení včetně noční košile, a říkali jsme: »Už jsou svoji.« Byli jsme opravdu rádi. Byli jsme rádi, poněvadž ty dvě sestřenice byly ještě griersonovštější, než vůbec kdy byla sama slečna Emilie.

A tak jsme nebyli překvapeni, když Homer Barron - dlažba ulice už byla dokončena nějaký čas předtím - najednou odjel. Byli jsme trochu zklamáni, že nedošlo k veřejnému vyhazovu, ale mysleli jsme si, že odjel, aby všechno přichystal pro příjezd slečny Emilie, nebo proto, aby jí dal příležitost zbavit se těch sestřenic. (Byli jsme tedy všichni spiklenci a chtěli jsme slečně Emilii pomoci, aby sestřenice obelstila.) A opravdu po týdnu odjely. A jak jsme celou tu dobu očekávali, byl Homer Barron za tři dny zpátky. Kterýsi soused viděl černocha, jak ho jednoho večera za soumraku vpouští kuchyňskými dveřmi.

A to bylo naposled, co kdo z nás Homera Barrona viděl. Nějaký čas jsme neviděli ani slečnu Emilii. Černoch vycházel a vracel se s nákupním košem, ale hlavní dveře zůstávaly zavřeny. Tu a tam ji vídali na okamžik u okna, jako ji viděli ti muži, co tam za noci rozhazovali vápno, ale takřka šest měsíců se neobjevila v ulicích. Věděli jsme tenkrát, že i tohle se dalo čekat; jako by povaha jejího otce, jež tolikrát zkřížila její ženský život, byla příliš zavilá a příliš zuřivá, aby mohla zemřít.

Když jsme pak slečnu Emilii zase spatřili, byla tlustá a šedivěly jí vlasy. Za dalších několik let byly čím dál šedivější, až nabyly vyrovnané černobílé, ocelové šedi a přestaly se už měnit. Až do její smrti v čtyřiasedmdesáti měly stále barvu té rázné, ocelové šedi, jakou mívají vlasy činorodého muže.

Od té doby zůstaly hlavní dveře jejího domu zavřeny, až na období šesti nebo sedmi let, kdy dávala hodiny malby na porcelán. Upravila jeden z dolních pokojů na atelier, kam k ní současníci plukovníka Sartorise posílali dcery a vnučky s touž pravidelností a v témž duchu, jako je o nedělích posílali do kostela s pětadvaceticentovou mincí, aby ji při sbírce položily na talíř. V té době byly zrušeny její daně.

Pak se páteří a duchem města stala novější generace, malující žákyně vyrostly a odpadly, a neposílaly již k ní svoje děti se skřínkami na barvy, s nudnými štětci, s obrázky vystřiženými z ženských žurnálů. Hlavní dveře se zavřely za poslední z nich a zůstaly zavřeny navždy. Když se v městě začala zdarma roznášet pošta, jediná slečna Emilie odmítla dovolit, aby jí nad dveře připevnili kovové číslice a na dveře schránku. Vůbec je nevyslechla.

Den co den, měsíc co měsíc, rok co rok jsme viděli, jak je černoch čím dál šedivější, jak se nahrbuje, jak vychází s nákupním košem a opět se vrací. Každého prosince jsme jí posílali daňovou upomínku, kterou pošta o týden později zas vrátila, aniž byla vzata na vědomí. Tu a tam jsme ji zahlédli v některém dolním okně - horní patro domu zřejmě uzavřela - jako vyřezané poprsí bůžka ve výklenku, a nedalo se říci, zda se na nás dívá, nebo nedívá. Tak přecházela z generace do generace - vzácná, nevyhnutelně přítomná, neproniknutelná, klidná a zatvrzelá.

A tak i zemřela. Onemocněla v domě plném prachu a stínů, kde jí byl k službám jen jediný roztřesený černoch. Ani jsme nevěděli, že je nemocná; už dávno jsme se vzdali všech pokusů dovědět se něco od černocha. S nikým nemluvil, patrně ani s ní ne, neboť jeho hlas byl chraplavý a zarezavělý, jako by ho vůbec nepoužíval.

Zemřela v jednom z dolních pokojů na těžké ořechové posteli se záclonou, šedivou hlavu opřenu o podušku, žlutou a zpuchřelou věkem i nedostatkem slunečního, světla.

V

Černoch vyšel první dámám vstříc k hlavním dveřím, vpustil je dovnitř s jejich ztlumenými, sykavými hlasy a rychlými, zvědavými pohledy a pak zmizel. Prošel domem, vzadu vyšel ven, a nikdy ho už nikdo nespatřil.

Okamžitě přijely ony dvě sestřenice. Druhého dne uspořádaly pohřeb a celé město se přišlo podívat na slečnu Emilii ležící uprostřed spousty koupených květin, zatím co portrét jejího otce hluboce snil nad katafalkem a nad sykajícími a truchlícími dámami; a velmi staří muži - někteří z nich ve vykartáčovaných uniformách Konfederace - hovořili v předsíní i na trávníku o slečně Emilii jako o své vrstevnici, neboť věřili, že s ní kdysi tančili a že se jí snad i dvořili, a zaměňovali čas za jeho matematickou řadu, jak už to mají ve zvyku staří lidé, jimž všechna minulost není cestou zmenšující se v dálce, nýbrž obrovskou loukou, které se zima takřka nikdy nedotýká, oddělenou teď od nich úzkým hrdlem posledního desetiletí.

Věděli jsme už, že v oné části domu nad schodištěm je jeden pokoj, kam po čtyřicet let nikdo nevstoupil a který nutno otevřít násilím. Vyčkali, až bude slečna Emilie ve vší slušnosti pod zemí, a pak jej teprve otevřeli.

Ono násilí, jímž bylo nutno vylomit dveře, jako by bylo pokoj do všech koutů přeplnilo prachem. Slabý, štiplavý přídech jako v hrobce ležel tu na všem v tomto pokoji, který byl vyzdoben a zařízen jako pro svatební noc: ležel na záclonách vybledlé růžové barvy, na růžových stínidlech lamp, na toaletním stolku, na jemné soupravě z křišťálového skla i na mužských toaletních potřebách s kováním ze začernalého stříbra, ze stříbra tak začernalého, že monogram ani nebylo vidět. Tady mezi těmito věcmi ležel límeček a kravata, jako by je byl někdo právě svlékl, a když pak límeček zvedli, zanechal na povrchu bledý půlměsíc v prachu. Na jedné z židlí visel pečlivě složený oblek; pod ním ležel pár němých bot a odložené ponožky.

Muž sám ležel na posteli.

Dlouho jsme tam jen stáli a hleděli dolů na hluboký, bezmasý škleb. Kdysi tu tělo zřejmě leželo v objetí s jiným tělem, ale teď je pokořil dlouhý spánek, který přetrvává lásku, který vyhrává i nad předstíráním lásky. Co z něho zůstalo, shnilo pod tím, co zůstalo z noční košile, a nebylo to možno oddělit od lůžka, na němž leželo; na něm i na podušce vedle něho ležel týž povlak trpělivého, přetrvávajícího prachu.

Pak jsme si povšimli, že na druhé podušce je vytlačena hlava. Jeden z nás z podušky něco zvedl, a když jsme se naklonili vpřed, zatím co nás jemný a suchý neviditelný prach dráždil v chřípí, spatřili jsme pramen ocelově šedých vlasů.

To bude prima

I

Slyšeli jsme, jak voda natéká do vany. Dívali jsme se na dárky rozhozené po posteli, které tu mamička zabalila do barevného papíru a na každý připsala jméno, aby dědeček snadno poznal, komu který patří, až je bude sundávat se stromku. Byl tu dárek pro každého, jenom ne pro dědečka, protože mamička říkala, že dědeček je už moc starý na to, aby ještě dostával nějaké dárky.

»Tenhle je pro tebe,« povídám.

»To víš, určitě,« řekla Róza. »Koukej, abys byl ve vaně, jak ti to mamička nakázala.«.

»Já vím, co v něm je,« povídám. »Kdybych chtěl, tak bych ti to moh říct.«

Róza se podívala na svůj dárek. »I nač, myslím, že se dočkám, až mi ho v patřičnej čas vodevzdaj,« řekla.

»Za pětník ti prozradím, co to je,« povídám.

Róza se podívala na svůj dárek. »Když já pětník nemám,« řekla. »Ale po Štědrým dnu budu mít, až mi pan Rodney vodvede ten desetník.«

»To potom už stejně budeš vědět, co to je, a nic mi nedáš,« povídám. »Jdi se zeptat mamičky, jestli by ti nepůjčila pětník.«

Nato mě Róza popadla za rameno. »Koukej už jít do tý vany,« povídá. »Ty s těma věčnejma penězma! Jestli ty nebudeš boháč ještě dřív, než z tebe bude mužskej, tak jenom proto, že zákon buď udělá ámen s penězma, anebo s tebou.«

Šel jsem se tedy vykoupat a vrátil se a všecky ty dárky tam byly rozhozené přes mamiččinu a tatínkovu postel a vánoce se skorem až čichat daly, a zítra večer, až začne bouchat ohňostroj, to si je i poslechnout můžete. Zbývá ještě jedna noc, to je dneska, a zítra už nasednem na vlak, kromě tatínka, poněvadž ten bude muset počkat v nájemné stáji až do Štědrého večera, a pojedem k dědečkovi, a pak už jen noc zítra a už tu budou vánoce a dědeček bude sundávat se stromku dárky a vyvolávat naše jména, a taky sundá ten ode mne pro strýčka Rodneyho, co jsem mu koupil za vlastní desetník, no a potom za chvilenku strýček Rodney vypáčí dědečkův stůl a lokne si z dědečkovy medicíny na posílení a třeba mi zase dá čtvrtdolar, že mu pomáhám, tak jako mi dal minulé vánoce, a ne jen pětník, jak to proved letos v létě, když byl na návštěvě u mamičky a u nás a spolu jsme dělali obchody s paní Tuckerovou, než strýček Rodney odjel zpátky domů a začal tam pracovat pro Lisovací společnost. A to bude prima. Anebo třeba i půldolar, a bylo mi najednou, jako že se dočkat nemůžu.

»Ježíši, já se nemůžu dočkat,« povídám.

»Čeho se nemůžeš dočkat?« křičí Róza. »Já ti dám Ježíši!« křičela. »Ježíši? Jen ať si mamička poslechne, jak se rouháš, a hned se dočkáš, za to ti ručím. Eště mi cekni o pětníku! Za pětník jí povím, cos právě říkal.«

»Jestli mi dáš pětník, tak jí to povím sám,« povídám.

»Ať už jsi v posteli!« křičela Róza. »Sedmiletej kluk a rouhá se!«

»Jestli mi slíbíš, že jí to nepovíš, tak ti povím, co máš ve svým balíčku, a pak mi můžeš dát ten niklák až ráno po Štědrým večeru,« povídám.

»Ať už jseš v posteli!« křičela Róza. »Ty s tím tvým pětníkem! Jestlipak jsem si to nemyslela, že žádnýho z vás ani nenapadne koupit něco dědečkovi, třeba za pouhej desetník! Sama bych na to ten pěťák dala.«

»Dědeček nechce dárky,« povídám. »Je už moc starej.«

»Aha,« řekla Róza. »Moc starej, co? A co kdyby se všichni usnesli, že ty jsi moc mladej na to, abys měl pěťáky: jakpak by se ti to líbilo? Co? Aha?«

Tak tedy Róza zhasila světlo a odešla. Ale stejně jsem mohl vidět dárky v záři z krbu: dárky pro strýčka Rodneyho a babičku a tetu Luisu a manžela tety Luisy, strýčka Freda, a pro sestřenku Luisu a bratrance Freda a pro to maličké a taky pro dědečkovu kuchařku a naši kuchařku, což je Róza, a snad přece jen někdo měl dát dědečkovi dárek, jenže si myslím, že by to měla být teta Luisa, protože ta se strýčkem Fredem u dědečka bydlí, anebo snad strýček Rodney by měl, poněvadž ten taky bydlí u dědečka. Strýček Rodney vždycky dával nějaký dárek mamičce a tatínkovi, ale aby dával dárek dědečkovi, tím by možná jen zbytečně mařil svůj čas a dědečkův čas taky, obou dvou podle všeho; jednou jsem se totiž zeptal mamičky, proč dědeček vždycky, když se podívá na dárek, který dal strýček Rodney mamičce a tatínkovi, dostane takového vzteka, a tatínek se na to dal do smíchu a mamička řekla, že by se měl tatínek stydět, že prý za to strýček Rodney nemůže, jestliže jeho štědrost přesahuje jeho portmonku, a tatínek povídá To je pravda, za to strýček Rodney zaručeně nemůže, protože tatínek prý nezná člověka, který by se usilovnějc namáhal získat peníze, že prý strýček Rodney vyzkoušel, co se jen dalo, kromě práce, a kdyby se prý mamička mohla upamatovat na jednu chvíli tak přede dvěma roky, tenkrát že mohl strýček Rodney děkovat své hvězdě, že se nablízku našel člověk, jehož štědrost, nebo ať si tomu mamička říká, jak je libo, zasejc aspoň o pět set dolarů na jeho portmonku nestačila, a mamička řekla, že to si vyprošuje, aby tatínek tvrdil, že snad strýček Rodney ty peníze ukrad, že prý to bylo jen zlomyslné nařčení a tatínek prý to ví a že tatínek a většina mužů jsou proti strýčkovi Rodneymu zaujati, proč ale, to neví, a jestli prý tatínek chce vyčítat, že strýčkovi Rodneymu půjčil pět set dolarů, když bylo v sázce dobré jméno rodiny, ať prý to řekne, dědeček už je nějak sežene a tatínkovi to zaplatí, a pak se dala do breku a tatínek povídá Dobrá, dobrá, a mamička brečela a říkala, že strýček Rodney je pouhé děcko, a proto ho snad tatínek tak nenávidí, a tatínek povídá Dobrá, dobrá; pro boha živýho, dobrá.

Mamička a tatínek totiž nevěděli, že strýček Rodney dělal ty svoje obchody celou dobu, co byl v létě u nás na návštěvě, a vloni o vánocích v Mottstownu taky nikdo nevěděl, že strýček Rodney obchoduje; tenkrát jsem pro něj pracoval poprvé a on mi za to vyplatil čtvrťák. On totiž říkal, že prý když dává přednost obchodování s dámami místo s pány, tak po tom nikomu nic není, leda jemu; ani panu Tuckerovi ne. Říkal, že taky všude nevyzváním, jaké obchody vede tatínek, a já jsem mu řek, že přece kdekdo ví, v jaké branži je tatínek, že má nájemnou stáj, a tak to ani vyzvánět nemusím, a strýček Rodney povídá No, prosím, půl toho pětníku máš za mlčení, a jestli si prý přeju vydělávat pětníky, anebo si má najmout někoho jinýho? Tak jsem se radši do toho pustil: koukal jsem tak dlouho skrz plot u domu pana Tuckera, dokud pan Tucker nevyšel a nedal se směrem do města, a pak jsem ho za plotem sledoval až na roh a koukal, dokud pan Tucker nezmizel z dohledu, a potom jsem na hořejšek sloupku od plotu položil klobouk a měl jsem ho tam nechat, dokud by se pan Tucker z města nevracel. Jenže on se nikdy nevrátil, když jsem tam ještě byl, poněvadž strýček Rodney byl hotov vždycky dřív, a pak vyšel a šli jsme procházkou zpátky domů a říkal pak mamičce, co jsme se ten den naprocházeli, a mamička říkala, jak dobré je to pro strýčkovo zdraví. A doma mi pak vyplatil pětník. Nebylo to tolik, jako když mi dal čtvrťák o vánocích, když měl obchody s jinou dámou v Mottstownu, ale to šlo než o jednou, kdežto potom byl u nás na návštěvě celé léto, a tak než odjel, měl jsem daleko víc než čtvrťák. A kromě toho to byly tenkrát vánoce a on si loknul z dědečkovy medicíny na posílení, než mi zaplatil čtvrťák, a tak možná to teďkon může být třeba i půldolar. Už jsem se nemoh dočkat.

II

Ale denní světlo se nakonec přece jenom ukázalo a já jsem si vzal nedělní šaty a stoup si ke vchodu a vyhlížel drožku, a potom jsem se šel do kuchyně zeptat Rózy, jestli by snad už nebyl čas, a ona mi řekla, že vlak nemá odjet ještě dobrý dvě hodiny. Jenže jak mi to povídá, uslyšeli jsme drožku, a tak jsem si myslel, že už máme čas jít a že nasednem na vlak a bude to prima, a pak pojedem k dědečkovi a pak nastane dnes večer a potom přijde zítra a možná, že to tentokrát bude i půldolar, Ježíši, to by bylo prima. Nato mamička vyběhla ven, jak byla bez klobouku, a povídá, jak to, vždyť máme ještě dvě hodiny času, a John Paul povídá: Ano, milostpaní, ale prý ho posila tatínek, a tatínek řek Johnu Paulovi, aby vyřídil mamičce, že tu je teta Luisa a aby si mamička pospíšila. Tak jsme tedy naložili koš s dárkama do drožky a já jsem jel na kozlíku vedle Johna Paula a mamička křičela zevnitř drožky něco o tetě Luise a John Paul jí řek, že teta Luisa přijela najatou bryčkou a tatínek ji odved do hotelu, kde se nasnídala, poněvadž z Mottstownu vyjela, ještě ani nesvítalo. A tak je docela možné, že teta Luisa přijela do Jeffersonu, aby pomohla mamičce a tatínkovi sehnat dárek pro dědečka.

»My totiž pro všechny ostatní už nějakej dárek máme,« povídám, »pro strejčka Rodneyho jsem ho koupil z vlastních peněz.«

Nato se dal John Paul do smíchu a já povídám Proč? a on že prej z pomyšlení, že bych já moh dát strýčkovi Rodneymu něco, co by se mu mohlo hodit, a já povídám Proč? a John Paul povídá, protože prej jsem mužskýho pohlaví, a já povídám Proč? a John Paul řek, že se vsadí, že by tatínek dal rád strýčkovi Rodneymu dárek, a ani by to nemuselo čekat na vánoce, a já povídám Co? a John Paul povídá Kus kloudný práce. A já jsem vypravoval Johnu Paulovi, jak strýček Rodney pracoval celé léto, když u nás byl na návštěvě, a John Paul se přestal smát a povídá Toť se ví, všemu se dá říkat práce, u čeho člověk ve dne v noci bez ustání vydrží, ať si z toho pojde vyražení co libo, a já jsem řek Ale strejček Rodney teď stejně pracuje, a sice pracuje v kanceláři Lisovací společnosti, a John Paul se tomuhle smál a povídá, že prej na to je zapotřebí toť se ví celá společnost, aby vzala strejčka Rodneyho drobet do lisu. A pak mamička začala křičet, aby se jelo rovnou do hotelu, a John Paul povídá Kdepak milostpaní, tatínek řek, aby se jelo rovnou do nájemné stáje a tam se na něj počkalo. A tak jsme jeli k hotelu a teta Luisa a tatínek odtamtud vyšli a tatínek pomoh tetě Luise do drožky a teta Luisa se dala do breku a mamička křičela Luiso! Luiso! Co je? Co se stalo? a tatínek povídá Počkejte s tím. Počkejte. Pamatujte, že je tu černoch, a to myslel Johna Paula, a tak to byl určitě dárek pro dědečka, a nevyvedlo se to.

A pak jsme přeci jen nenasedli na vlak. Jeli jsme do stáje a tam už na nás čekala dálková drožka i s koňma, všecko zapřažené, a mamička teď brečela a říkala, že tatínek nemá na sobě ani nedělní šaty, a tatínek zaklel a povídá Jdi mi do háje se šatama; jestli nezastihnem strýčka Rodneyho dřív, než ho chytěj tamti druzí, pak prý bude tatínek nosit ty šaty, co má právě na sobě strýček Rodney. Rychle jsme si tedy vlezli do kočáru a tatínek zatáh záclonky, takže se teď mamička s tetou Luisou mohly vybrečet jak libo, a tatínek zavolal na Johna Paula, aby jel domů a vyřídil Róze, že mu má spakovat nedělní oblek, a aby zavez Rózu k vlaku; takže pro Rózu to bude stejně prima. Tak jsme tedy nejeli vlakem, ale jeli jsme rychle a tatínek kočíroval a říkal Copak nikdo neví, kde je? a teta Luisa na chvilku přestala brečet a říkala, že strýček Rodney včera večer nepřišel na večeři, ale hned po večeři se objevil a jak teta Luisa hned měla zlé tušení, už jak slyšela jeho kroky v hale, a jak jí strýček Rodney nic nechtěl prozradit, až pak, když byli v pokoji a dveře byly zavřené; potom jí řek, že musí sehnat dva tisíce dolarů, a teta Luisa řekla, kde má proboha sehnat dva tisíce dolarů? a strýček Rodney prý řek Požádej Freda, to je manžel tety Luisy, a George, to je tatínek; řekni jim, že to budou muset někde vydolovat, a teta Luisa říkala, že měla to zlé tušení, a řekla Rodney! Rodney! Co - a strýček Rodney začal klít a říkat K čertu, nezačínej mi tu teďka s brekem a fňukáním, a teta Luisa řekla Rodney, cos to tentokrát proved? a pak oba dva slyšeli, jak někdo klepá dole na dveře, a teta Luisa se prý jen podívala na strýčka Rodneyho a věděla, kolik uhodilo, ještě než prý upřela oko na pana Pruitta a šerifa, a povídala prý Neříkej to tatínkovi! Utaj to před tatínkem! To by ho zabilo

»Oko na koho?« povídá tatínek. »Na pana Pruitta,« řekla teta Luisa a zas už brečela. »Je to šéf Lisovací společnosti. Přistěhovali se do Mottstownu na jaře. Ty ho neznáš.«

Šla tedy dolů ke dveřím a byl to pan Pruitt a šerif. A potom, jak teta Luisa prosila pana Pruitta, aby se smiloval kvůli dědečkovi, a jak se mu zapřisáhla, že se strýček Rodney nehne z domu, dokud nepřijde tatínek, a pan Pruitt prý říkal, jak se mu celá ta věc protiví, taky že to přišlo do vánoc, a tak prý jim kvůli dědečkovi a kvůli tetě Luise dá lhůtu do prvního dne po svátcích, jestli mu teta Luisa slíbí, že se strýček Rodney nepokusí z Mottstownu prchnout. A pak, jak jí pan Pruitt na vlastní oči ukázal šek podepsaný dědečkovým jménem a jak i teta Luisa mohla rozpoznat, že dědečkovo jméno je - a mamička na to řekla Luiso! Luiso! Pamatuj na Georgieho! to jsem já, a tatínek taky klel a křičel. Jak to, sakra, chcete před ním utajit? Tím, že budete schovávat noviny? A teta Luisa znova brečela a říkala, jak to už jistě kdekdo ví a že ani nečeká, ani nedoufá, že z nás někdo ještě někdy ponese hlavu zpříma, že jenom doufá, že se to utají před dědečkem, poněvadž by ho to zabilo. Brečela hrozně, a tatínek musel zastavit u potoka a slézt a namočit svůj kapesník, který pak podal mamičce, aby s ním tetě Luise omyla obličej, a pak tatínek vytáhl z kočárové brašny láhev posilující medicíny a nakapal trochu na kapesník a teta Luisa si k tomu čichla a pak si tatínek z láhve té medicíny loknul a mamička řekla Georgi! a tatínek se napil ještě a pak dělal, jako když láhev podává dozadu mamičce a tetě Luise, aby si taky lokly, a povídá: »Já vám to nevyčítám. Kdybych byl v týhle familii ženskou, taky bych se dal na pití. A teď, jak je to vlastně s těmi úpisy.«

»Byly to ty maminčiny silniční úpisy,« řekla teta Luisa.

Jeli jsme teď zase rychle, protože koně si odpočali, když tatínek máčel kapesník a dával si medicíny, a tatínek povídá No dobrá, ale co je s nima? a najednou sebou trhnul, otočil se na sedátku a povídá: »Silniční úpisy? Snad mi nechceš tvrdit, že vzal ten svůj hnusnej šroubovák a vypáčil taky matčino šuple?«

Nato mamička řekla Georgi! Jak můžeš?, jenže teta Luisa zrovna mluvila a zrovna dost rychle a právě vůbec nebrečela, totiž ještě ne znova, a tatínek měl hlavu obrácenou přes rameno a povídá Jestli chce teta Luisa tvrdit, že těch pět set dolarů, co tatínek musel vyplatit přede dvěma roky, nebylo zdaleka všecko? A teta Luisa řekla, že to bylo pětadvacet set, jenže tenkrát nechtěli, aby na to dědeček přišel, a tak prý babička složila jako záruku s dluhopisem svoje silniční papíry, a teď že strýček Rodney, aspoň to tak říkali, prý ty papíry i s babiččinou zárukou v bance umořil a vyzvedl na základě jiných úpisů, a sice z Lisovací společnosti, které si vyzvedl z trezoru v kanceláři Lisovací společnosti, poněvadž když prý pan Pruitt přišel na to, že papíry Lisovací společnosti scházejí, tak je hledal a našel je v bance, a když se zas podíval do trezoru Lisovací společnosti, našel tam jenom šek na dva tisíce dolarů s podpisem dědečka, a pan Pruitt, třebaže žil v Mottstownu ani ne rok, prý hned poznal, že dědeček ten šek vůbec nepodepsal, a kromě toho se šel pan Pruitt znovu podívat do banky, a dědeček tam ty dva tisíce ani neměl, a dále pan Pruitt říkal, že prý počká ještě na ten den po vánocích, jestliže se mu teta Luisa přísahou zaručí, že strýček Rodney neuteče, a teta Luisa to udělala a pak šla zpátky nahoru přemlouvat strýčka Rodneyho, aby dal panu Pruittovi ty papíry zpátky, a když prý vešla do pokoje, ve kterém strýčka Rodneyho před chvílí nechala, bylo tu otevřené okno a strýček Rodney pryč.

»Zatracenej Rodney!« řekl tatínek. »Úpisy! Copak nikdo neví, kde ty úpisy jsou?«

Teď jsme jeli hodně rychle, poněvadž jsme sjížděli s posledního vršku do údolí, kde byl Mottstown. Co nevidět a zas už si k nim můžem přivonět, ještě dnešek a pak noc a pak už tu budou vánoce; jenže teta Luisa tu teď sedí, obličej má bílý jako nabílený plot, který zmoknul, a tatínek povídá Kdo mu jen ke všem čertům takový zaměstnání opatřil, a teta Luisa povídá Pan Pruitt, a tatínek říká Jak to, když pan Pruitt žije v Mottstownu teprv pár měsíců, a teta Luisa nato spustila brek, a tentokrát si při tom ani nedávala kapesník na obličej a mamička se podívala na tetu Luisu a začala taky brečet a tatínek vytáh bič a prásknul s ním do koní, přestože jsme jeli rychle, a klel.

»I hrome,« povídá tatínek. »Je to jasný. Pruitt je ženatej.«

Pak už jsme je mohli taky vidět. V oknech byly cesmínové věnce jako doma v Jeffersonu a já povídám: »Tady taky pouštěj ohňostroje jako v Jeffersonu.«

Teta Luisa a mamička teď hrozně brečely a teď naopak tatínek říkal No tak, no tak; pamatujte na Georgieho, a to jsem byl já, a teta Luisa řekla: »Ano, ano! Taková namalovaná, sprostá cuchta, která se, jak je odpoledne dlouhý, proflakuje sama v kryté bryčce po ulicích, a když se u ní poprvé a naposled zastavila paní Churchová, a to bylo jenom s ohledem na postavení pana Pruitta, zastihla ji paní Churchová bez korsetu a paní Churchová mi řekla, že jí z úst čpěla kořalka.«

A tatínek povídá »No tak, no tak,« a teta Luisa hrozně brečí a říká, jak to vlastně způsobila paní Pruittová, poněvadž strýček Rodney je mladý a lehce se dá závist, protože nikdy neměl příležitost seznámit se s hodným děvčetem a oženit se, a tatínek jel rychle k dědečkovu domu a povídá: »Oženit? Rodney a oženit? Co by ho sakra na tom bavilo, kdyby se musel plížit z vlastního domu, čekat, až se setmí, plížit se znova za barák, šplhat nahoru po okapu a lézt do pokoje, kde na něj nečeká nikdo jinej než jeho vlastní žena?«

A tak mamička a teta Luisa brečely o sto šest, když jsme přijeli k dědečkovu domu.

III

A strýček Rodney tam nebyl. Jen jsme vešli dovnitř, hned nám babička oznámila, jak Mandy, to je dědečkova kuchařka, nepřišla uvařit snídani, a když babička poslala Emmelinu, to je chůva u děcka tety Luisy, aby se šla podívat za Mandy do jejího domku v zadním dvorku, byly tam dveře zevnitř zamčeny, ale Mandy se přesto neozývala a pak tam šla babička sama, a Mandy se pořád neozývala, a tak se bratranec Fred vyšplhal do okna a Mandy byla pryč, a strýček Fred se v tu chvíli právě vrátil z města a on a tatínek zvolali najednou: »Cože, zamčeno? Zevnitř? A nikdo tam?«

A potom strýček Fred řekl tatínkovi, aby šel domů a zabavil nějak dědečka, kdežto on že půjde pryč; nato teta Luisa popadla i tatínka, i strýčka Freda a že prý sama dědečka ukonejší, kdežto oni dva ať jdou a najdou ho, najdou ho, a tatínek povídá, jen jestli se ten blázen nepokusil prodat je někomu, a strýček Fred povídá Propána, člověče, copak nevíš, že šek má deset dní starý datum? A tak jsme šli do domu, kde seděl dědeček zpříma na židli a říkal, že jako tatínka sice dneska ještě nečekal, až prý zítra, ale že je na mou duši rád, že konečně někoho vidí, protože se dneska ráno probudil a kouká, kuchařka utekla a Luisa ještě před svítáním bůhvíkam zmizela, a teď prý ani strýčka Rodneyho nemůže najít, aby mu došel pro poštu a nějaký to cigáro, a tak prý bohudíky, že vánoce choděj než jednou do roka, a ať se prý propadne, jestli nebude rád, až bude po všem, jenže to se smál, protože když tohle říkal o vánocích před vánocemi, tak se vždycky smál, teprve po vánocích, to se nesmál, když tohle o vánocích říkal. Potom teta Luisa sama vytáhla dědečkovi z kapsy klíče a otevřela mu stůl, který strýček Rodney páčil šroubovákem, a vytáhla dědečkovu posilovací medicínu a pak mi mamička řekla, abych šel za bratrancem Fredem a sestřenkou Luisou.

Strýček Rodney tam tedy nebyl. Ale jen ze začátku jsem si myslel, že možná z toho nekouká ani čtvrťák, tentokrát že to nebude nic, a tak jsem si ze začátku musel než říkat, že stejně vánoce to jsou a to stejně stojí za to. Pak jsem totiž odešel dozadu, za dům, a tam se za chvilku objevil tatínek a strýček Fred, a já jsem mohl skrz dveře vidět, jak tlučou na dveře u Mandy a volají : »Rodney, Rodney,« takhle. Potom jsem radši zalez do křoví, poněvadž strýček Fred musel jít zrovna kolem mě, když si šel do kůlny pro sekyru, s kterou chtěli otevřít dveře u Mandyiny chatrče. Ale strýčka Rodneyho jen tak neoblafnou. Jestliže strýčka Rodneyho nedoved oblafnout pan Tucker ve svém vlastním domě, tak by strýček Fred i tatínek měli vědět, že ho přece nemůžou oblafnout tady, přímo na dvorku jeho vlastního tatínka. Ani poslouchat jsem je nemusel. Jen jsem si počkal, až strýček Fred za chvilku vyšel z rozbitých dveří, zašel ke kůlně, vzal sekyru a strhnul od dveří dřevníku zámek a skobu i s petličkou a vrátil se, a potom vyšel tatínek z domku Mandy a k Mandyiným dveřím přibili pak ten zámek od dřevníku a zamkli ho a obešli domek Mandy z druhé strany a slyšel jsem, jak tam strýček Fred přitlouká okenice. Potom se vrátili zpátky do domu. A nakonec by stejně nevadilo, i kdyby Mandy byla v chatrči a taky nemohla ven, protože z Jeffersonu přijel zatím vlak s Rózou a s tatínkovým nedělním oblekem, a tak tu byla Róza a mohla vařit pro dědečka a pro nás, a tak to dopadlo taky celkem dobře.

Ale strýčka Rodneyho nemohli přece oblafnout. To jsem jim hned moh říct. Moh jsem jim rovnou říct, že někdy strýček Rodney naschvál čeká, až se setmí, a teprve pak začne provozovat svoje obchody. A tak všecko dobře dopadalo, třebaže než jsem se zbavil bratrance Freda a sestřenky Luisy, uběhlo bezmála odpoledne. Bylo pozdě; co nevidět měly dole ve městě začít bouchat ohňostroje a to bude taky ještě něco k poslouchání, a tak jsem viděl jen slabě jeho obličej mezi laťkama, které tam tatínek se strýčkem Fredem přibili na zadní okno; viděl jsem mu v obličeji místo, kde se neholil, a on se mě ptal, proč mi to k sakru tak dlouho trvalo, vždyť slyšel přijíždět vlak z Jeffersonu dávno před obědem, ještě nebylo ani jedenáct, no, a pak se smál, jak prý ho tatínek a strýček Fred zatloukli v domku, aby nikam nemoh, a zatím to prý je přesně ono, co chtěl, a že se hnedka po večeři musím nějak vyplížit, a jestli si myslím, že bych to dokázal? A já jsem řek, že poslední vánoce to byl sice čtvrťák, ale to jsem se tehdá nemusel plížit z domu, a on se smál a povídá Čtvrťák? Čtvrťák? Viděl jsem už někdy deset čtvrťáků najednou? A to jsem nikdy neviděl, a on, abych tam byl hnedka po večeři se šroubovákem a uvidím prý deset čtvrťáků, a abych si pamatoval, že ani Bůh neví, kde je, a tak abych teď odmáz, a nepřibližoval se, dokavad se nesetmí a nebudu mít šroubovák.

A mě taky jenom tak neoblafnou. Já jsem totiž toho člověka celé odpoledne pozoroval, přestože on si myslel, že si jen tak hraju, a třeba si taky říkal, že jsem z Jeffersonu, a ne z Mottstownu, a tak že asi nebudu vědět, co je zač. Ale já jsem to poznal, protože jednu chvíli, jak se tak procházel kolem zadního plotu, tak se zastavil a zapaloval si další doutník; a jak škrtnul sirkou, zahlídl jsem mu pod kabátem odznak a hned jsem věděl, že je něco jako pan Watts v Jeffersonu, co chytá negry. Hrál jsem si tedy u plotu a slyším, jak se zastavuje a dívá se na mě, ale já si hraju a on povídá: »Nazdárek, synku. Jestlipak ti zejtra Ježíšek něco nadělí?«

»Ano, prosím,« povídám.

»Ty jsi chlapec paní Sáry z Jeffersonu, viď?«

»Ano, prosím,« povídám.

»Přijel jsi sem na vánoce k dědečkovi, co?« povídá. »Rád bych věděl, jestli je teď odpoledne doma strýček Rodney.«

»Není, prosím,« povídám.

»Ale, ale, to je smůla,« povídá. »Chtěl jsem si s ním na chvilenku pohovořit. Je podle všeho dole ve městě, ne?«

»Není, prosím,« povídám.

»Ale, ale,« povídá. »Snad neodjel někam na návštěvu?«

»Ano, prosím,« povídám.

»Ale, ale,« povídá. »To je ale smůla. Chtěl jsem s ním něco projednat. Budu muset podle všeho počkat.« Pak se na mě podíval a povídá: »Víš to opravdu tak jistě, že odjel z města?«

»Ano, prosím,« povídám.

»No, to je tak asi všecko, co jsem chtěl vědět,« povídá. »Kdyby ses o tom náhodou zmínil tetičce Luise nebo strýčkovi Fredovi, můžeš jim říct, že je to všecko, co jsem chtěl vědět.«

»Ano, prosím,« povídám. A tak šel pryč. A kolem domu už neprošel. Koukal jsem se po něm, ale už se nevrátil. A tak mě taky neoblafnul.

IV

Pak se začalo stmívat a dole ve městě spustili ohňostroj. Slyšel jsem ho, a brzy už uvidíme lítat římské svíčky a zlatý déšť a to už budu mít v kapse těch deset čtvrťáků; vzpomněl jsem si na koš plný dárků a představil jsem si, že až budu hotov s prací pro strýčka Rodneyho, že bych se moh třeba podívat do města a koupit tam dědečkovi dárek za desetník z těch deseti čtvrťáků a zítra mu ho dát, a možná, že dědeček, protože mu nikdo jiný nic nedal, mi dá zítra místo desetníku taky čtvrťák, a tak to bude dělat, když odpočítám ten utracený desetník, jedenadvacet čtvrťáků, a to bude, to vám řeknu, prima. Jenže mi na to všecko nezbýval čas. Sedli jsme si k večeři, a tu taky musela uvařit Róza, a mamička a teta Luisa měly teď pobrečené obličeje už pěkně zapudrované a dědeček jed s náma; to tatínek si s ním celé odpoledne připíjel posilovači medicíny, kdežto strýček Fred byl dole ve městě, a potom se strýček Fred vrátil a tatínek za ním vyšel do haly a strýček Fred mu říkal, že hledal všude, jak v bance, tak u firmy, a pan Pruitt že mu pomáhal, ale nikde prý nenašli jedinou stopu ani po nich, ani po penězích, a strýček se obává, že asi proto, protože si strýček Rodney jednou večer v minulým týdnu najal povoz a někam odjel, a strýček Fred zjistil, že strýček Rodney si dojel až na hlavní trať do Kingstonu a chytil tam rychlík do Memphisu, a tatínek povídá Sakra, a strýček Fred povídá Na mou duši, jak se najíme, zajdem dozadu a vymáčknem to z něho; na štěstí ho máme. Řek jsem to Pruittovi a on slíbil, když ho prej nepustíme, že věc ještě odloží a dá nám šanci.

Tak tedy strýček Fred, tatínek a dědeček přišli na večeři spolu, dědeček mezi nima, a povídá Vánoce tu jsou jen jednou do roka, bohudíky, tak ať žijou vánoce, a tatínek a strýček Fred říkali Teď už je vám dobře, tatínku; jen tak dál, pěkně klidně, tatínku, a dědeček to chvilku bral pěkně klidně, pak ale začal křičet Kde je k čertu ten kluk uličnická? a to myslel strýčka Rodneyho, a dědeček že prý má sto chutí zajít sám do města a odehnat strýčka Rodneyho od toho sakramentskýho biliáru a přivlíct ho domů, aby se věnoval příbuzenstvu. A když jsme snědli večeři, povídá mamička, že odvede děti nahoru, a teta Luisa povídá Ne, Emmelina prý už nás uloží, a tak jsme šli nahoru po zadních schodech a Emmelina říkala, jak už dneska musela vařit extra snídani a jestli si tu lidi myslej, že promarní celý svoje vánoce extra prací, pak jsou teda na velikým omylu a že má dojem, jestli tohle někdy bejval slušnej dům, to že už je na hony pryč, a tak jsme přišli do pokoje, a já jsem se za chvilenku vrátil po zadních schodech dolů a taky jsem si dobře pamatoval, kde najdu šroubovák. Potom jsem z města jasně slyšel rachejtle a teď taky svítil měsíček, ale stejně jsem viděl lítat po nebi římské svíčky a zlatý déšť. Potom škvírou v okenici prolezla ruka strýčka Rodneyho a vzala si šroubovák. Do obličeje jsem mu teď neviděl, ale že by se zrovna smál, to myslím, že se zrovna nesmál, spíš jako by za okenicí jenom tak dýchal. A stejně ho nikdo nemůže oblafnout, kdepak. »Dobrý,« povídá. »No, a teďkon těch deset čtvrťáků. Ale počkej. Víš to určitě, že nikdo neví, kde jsem?«

»Ano, prosím,« povídám. »Čekal jsem u plotu, dokud nepřišel a nevyptával se mě.«

»Kdo?« povídá strýček Rodney.

»No ten s tím odznakem,« povídám.

Nato strýček Rodney zaklel. Ale ne nějak vztekle. Znělo to zrovna tak, jako když se smál, jenže tohle bylo se slovama.

»On říkal, jestli jsi odjel z města někam na návštěvu, a já jsem mu řek Ano, prosím,« povídám.

»Dobře,« řekl strýček Rodney. »Z tebe jednou na mou duši bude právě tak dobrej obchodník jako já. A taky už tě moc dlouho, nebudu nutit lhát. Tak teď jsi dostal deset čtvrťáků, viď.«

»Ne,« povídám. »Ještě jsem je nedostal.«

Nato zase zaklel a já povídám: »Já podržím čepici a ty je do ní můžeš pouštět, aby se nerozsypaly.«

Nato klel hrozně, jenže ne moc nahlas. »Jenže já ti nedám deset čtvrťáků,« povídá, a já jsem začal říkat »Vždyť jsi ale -« a strýček Rodney povídá: »Protože ti jich dám dvacet.«

A já jsem řek Ano, prosím, a on mi vysvětlil, jak najdu ten správný dům a co mám dělat, až ho najdu. Jenže tentokrát jsem neměl nést žádný lísteček, poněvadž strýček Rodney řek, že tohle je dvacetičtvrťákový úkol, a tak že to je příliš důležité, aby se to dávalo na papír, a kromě toho papír nebudu potřebovat, poněvadž je prej stejně nerozeznám, a teď jeho hlas na mě syčel skrz okenici, za kterou jsem ho neviděl, a pořád to znělo, jako by klel, i když říkal, jak mu vlastně tatínek a strýček Fred výborně posloužili, že mu dveře a okno přibili hřebíkama, a že přitom ani nemají dost filipa, aby to věděli.

»Vyjdeš od rohu domu a napočítáš tři okna. Pak hodíš na okno hrst kamínků. Pak, až se okno otevře - nevšímej si, kdo to je, stejně tu osobu neznáš - řekneš jenom, kdo jsi, a pak řekneš: „Za deset minut bude na rohu s bryčkou. Přineste šperky.“ Opakuj to,« řekl strýček Rodney.

»Za deset minut bude na rohu s bryčkou. Přineste šperky,« povídám.

»Řekni „Přineste všecky šperky“,« povídá strýček.

»Přineste všecky šperky,« povídám.

»Dobře,« řekl strýček Rodney. Pak povídá: »No? Na co ještě čekáš?«

»Na těch dvacet čtvrťáků,« povídám.

Strýček Rodney zase zaklel. »To snad čekáš, že ti zaplatím dřív, než uděláš svou práci?« řekl.

»Tys říkal o tý bryčce,« povídám. »Je možný, že mi zapomeneš zaplatit, než s ní odjedeš, a třeba se vrátíš, a my už zatím odjedem zpátky domů. A kromě toho tenkrát v létě, když jsme jednou nemohli provádět obchody s paní Tuckerovou, poněvadž stonala, jsi mi nezaplatil pětník, poněvadž jsi říkal, že za to nemůžeš, že paní Tuckerová stůně.«

Nato strýček tam za tou škvírou ukrutně, ale přitom tiše zaklel a potom povídá: »Poslouchej. Já těch dvacet čtvrťáků nemám u sebe. Já dokonce nemám ani jeden. A můžu je získat jedině tak, že se odtud dostanu pryč a dodělám ten obchod. A ten obchod dnes večer nemůžu dodělat, jestliže nesplníš svůj úkol. Rozumíš? Hned za tebou vyrazím. Až se vrátíš, už budu čekat na rohu s bryčkou. A teď utíkej. Pospěš si.«

V

Dal jsem se tedy přes dvůr, jenže měsíček teď svítil jasně, a tak jsem se schovával za plot, až jsem se dostal na ulici. A slyšel jsem ohňostroj a viděl římské svíčky a rachejtle, jak kloužou po nebi, ale všecky ty ohňostroje byly dole ve městě, a tak jsem v ulici neviděl nic jiného než svíčky a věnce v oknech. Tak jsem přišel k postranní uličce, tou uličkou jsem prošel k maštali a v maštali jsem slyšel koně, ale nevěděl jsem, jestli to je ta pravá maštal nebo ne; ale strýček Rodney najednou zrovna jako by obskočil roh té maštale a povídá Sem pojď, a ukázal mi, odkud mám dávat pozor na dům a poslouchat, kdyby se tam něco šustlo, a vrátil se do maštale. Ale neslyšel jsem nic, jen strýčka Rodneyho, jak připřahá koně; pak hvízdnul, já jsem se vrátil a on měl koně už zapřaženého do kryté bryčky a povídám Čí je to kůň a bryčka; tenhle kůň je mnohem hubenější než dědečkův. A strýček Rodney povídá Teď je to můj kůň, jenom ten prašivěj měsíc kdyby se někam schoval. Pak jsem zas uličkou sešel na ulici, a poněvadž tam nikdo nebyl, zamával jsem rukou ve světle měsíce a bryčka přijela, já si do ní vlez a ujížděli jsme. Postranní záclonky byly zataženy, takže jsem nemoh pozorovat zlatý déšť a římské svíčky z města, ale slyšel jsem ohňostroj bouchat a říkal jsem si, že třeba jedeme městem a třeba strýček Rodney zastaví a dá mi něco z těch dvaceti čtvrťáků a já dědečkovi přece jen koupím dárek na zítřek, ale nezastavili jsme; strýček Rodney bez zastavení jenom nadzved postranní záclonku, abych si prohlíd ten dům, dva magnoliové stromy, ale nezastavili jsme, až teprve na rohu.

»Tak,« povídá strýček Rodney, »až se otevře okno, řekneš „Za deset minut bude na rohu. Přineste všecky šperky.“ Nevšímej si, kdo to je. Nemusíš vědět, kdo to je. Dokonce bude dobře, když zapomeneš, co je to za dům. Rozumíš?«

»Ano, prosím,« povídám. »A pak mi vyplatíš těch -«

»Ano!« řekl a zaklel. »Ano! Rychle vypadni!«

Tak jsem tedy vylez a bryčka jela dál a já jsem se vracel ulicí. A dům byl dočista ve tmě, až na jedno světlo, právě to, co mělo svítit, to u dvou stromů. Šel jsem tedy přes dvůr a napočítal tři okna a zrovna jsem se chystal, že tam hodím kamínky, když vzadu ze křoví vyběhla nějaká dáma a popadla mě. Snažila se něco říkat, jenže jsem nemoh poznat, co to je, a kromě toho neměla beztak čas moc toho namluvit, poněvadž z dalšího křoviska vzadu vyběh jakýsi pán a popad nás oba. Jenže ji popad za pusu, poněvadž to jsem moh poznat podle kňučení, které se ozývalo, když se prala, jak se mu chtěla vyškubnout.

»Tak co, chlapče?« povídá. »Co je? jsi to ty?«

»Já pracuju pro strýčka Rodneyho,« povídám.

»Pak jsi to ty,« povídá. Ta dáma se teď prala a kňučela ukrutánsky, když on ji ale držel za pusu. »Výborně. O co jde?«

Jenže já jsem nevěděl, jestli strýček Rodney taky někdy obchoduje s pány. Ale možná, co začal pracovat v Lisovací společnosti, že třeba musí. A mimo to mi řek, že je stejně nerozeznám, a tak tím třeba myslel tohle.

»Vzkazuje, že bude za deset minut na rohu,« povídám. »A abyste přinesli všecky šperky. Chtěl na mně, abych to dvakrát opakoval. Přineste všecky šperky.«

Na tohle se ta dáma začala svíjet a kňučet hůř než předtím, takže mě asi kvůli ní musel pustit, aby ji moh držet oběma rukama.

»Přineste všecky šperky,« říkal a držel při tom dámu oběma rukama. »To je výborný nápad. To je prima. A vůbec se mu nedivím, že na tobě chtěl, abys to dvakrát opakoval. Správně. Teď se vrať na roh a čekej, a až se objeví, řekni mu tohle: „Paní vzkazuje, abys jí to přišel pomoct nést.“ Taky mu to dvakrát opakuj. Rozumíš?«

»Pak dostanu svých dvacet čtvrťáků,« povídám.

»Dvacet čtvrťáků, povídáš?« řekl muž, který držel dámu. »Tolik za to máš dostat, co? Ano? To není zrovna moc. Taky mu řekni tohle: „Paní vzkazuje, abys mi dal jeden šperk.“ Rozumíš?«

»Já chci jen svých dvacet čtvrťáků,« povídám.

Pak se s tou dámou vrátili za křoví a já jsem se taky vracel na roh ulice; a ve směru, co bylo město, jsem zase viděl římské svíčky a zlatý déšť a slyšel jsem bouchat rachejtle, a potom přijela bryčka zpátky a strýček Rodney za záclonou zase tak syčel, jako když byl za laťkama v Mandyině okně.

»No?« povídá.

»Vzkazuje, abys jí to šel pomoct nést,« povídám.

»Co?« řek strýček Rodney. »A neříkala o něm, že tam není?«

»Ne, prosím. Vzkazuje ti, abys jí to přišel pomoct nést. Abych to prej dvakrát opakoval.« Pak jsem řek: »Kde je mých dvacet čtvrťáků?«, poněvadž on už vyskočil z bryčky a přeskočil cestičku do stínu nějakých křovisek. Šel jsem teda za ním a povídám: »Tys přece říkal, že mi dáš -«

»Dobrá; dobrá!« povídá strýček Rodney. Prolézal křovinama tak nějak jako v dřepu; slyšel jsem ho, jak dýchá. »Dám ti je zítra. Dám ti zítra třicet čtvrťáků. Teď koukej mazat domů. A jestli mě náhodou hledali v domku u Mandy, tak o ničem nevíš. Běž teď. Pospěš si.«

»Radši bych chtěl těch dvacet čtvrťáků ještě dnes,« povídám.

Rychle prolézal v dřepu ve stínu křovin, a já jsem byl hned za ním, poněvadž když se najednou prudce otočil, málem do mě vrazil, jenže já jsem z křoví včas vyskočil; on se postavil a nadával mi a potom se sehnul k zemi a koukám, má v ruce klacek, tak jsem se otočil a utíkal. Potom lež dál tak v tom dřepu a držel se stínu; vrátil jsem se k bryčce, poněvadž na druhý den po vánocích se máme vrátit do Jeffersonu, a tak bych strýčka Rodneyho, kdyby do té doby nepřijel, neviděl až do příštího léta, a to pak bude mít třeba zas další obchody s nějakou další dámou, a tak by to s mýma dvaceti čtvrťáky mohlo dopadnout jako tenkrát s tím pětníkem, když se paní Tuckerová rozstonala. Čekal jsem teda u bryčky a díval se na zlatý déšť a římské svíčky a poslouchal prskavé rakety z města, jenže teď už bylo pozdě a všechny krámy jsou třeba už zavřené, a já nebudu moct koupit dědečkovi dárek, i kdyby se strýček Rodney vrátil a dal mi mojich dvacet čtvrťáků. Poslouchám teda, jak vybuchujou rachejtle, a myslím si, jak bych moh dědečkovi aspoň říct, že jsem mu chtěl koupit dárek, a on mi možná i tak dá patnáct centíků místo desetníku, a vtom najednou slyším, jak někdo začal pouštět prskavé rachejtle vzadu za domem, za kterým zmizel strýček Rodney. Jenže jich v rychlosti vystříleli jenom pět, a když nepouštěli žádné další, myslel jsem si, že třeba za minutku budou taky vypalovat zlatý déšť a římské svíčky. Ale nic se nedělo. Prostě vystříleli v rychlosti těch pět prskavek a pak dost, a tak jsem stál dál u bryčky a potom koukám, z domů kolem najednou vycházejí lidi a jeden na druhého křičí a pak jsem si všim, jak k domu, ke kterému šel strýček Rodney, utíkají páni a potom nějaký člověk rychle vyběh ze dvora a běžel ulicí nahoru směrem, co bydlí dědeček, a já jsem si nejdřív myslel, že je to strýček Rodney a že zapomněl na bryčku, ale pak jsem si všim, že se mýlím.

Ale strýček Rodney pořád ne a ne jít, a tak jsem se pustil ke dvoru, kde byli ti páni, poněvadž odtamtud jsem pořád moh dohlídnout na bryčku, a tak bych viděl, kdyby se strýček Rodney vrátil ze křoví; došel jsem ke dvoru a vidím šest pánů, jak nesou něco dlouhého, a pak přiběhli dva další páni a zarazej mě a jeden z nich povídá A kruci, to je jedno z těch děcek, tenhleten je z Jeffersonu. A v tu chvíli jsem si všim, co to ti páni nesou, že to je okenní roleta a na ní něco zabaleného do deky, a tak jsem si ze začátku myslel, že přišli strýčkovi Rodneymu pomáhat nést šperky, jenže jsem nikde neviděl strýčka Rodneyho, a pak jeden ten pán povídá: »Co? Jedno z těch děcek? Tak ať ho kruci někdo zavede domů.«

Pán mě teda vyzdvih nahoru, ale já mu povídám, že musím počkat na strýčka Rodneyho, a pán povídá, že strýček Rodney to má tak dalece dobrý, a já nato Ale já jsem chtěl na něj počkat tady, a potom jeden z pánů za náma povídá Tak už ho kruci odveďte, a tak jsme šli. Seděl jsem tomu pánovi na zádech, a když jsem se pak ohlíd, vidím ve světle měsíce šest pánů, jak nesou roletu a na ní balík, a tak povídám To patří strýčkovi Rodneymu?, a pán povídá Ne; jestli to teď vůbec někomu patří, tak to patří dědečkovi. A tak jsem poznal, co to je.

»Je to šus hovězího,« povídám. »A vy to nesete dědečkovi.« Nato ten druhý pán legračně polknul a ten, co jsem mu seděl na zádech, povídá To jo, klidně si tomu říkej šus hovězího, a já povídám: »Je to vánoční dárek pro dědečka. Od koho to vlastně je? To posílá strýček Rodney?«

»Ne,« řek pán. »On zrovna ne. Tohle je tak říkajíc od mužů města Mottstownu. Od všech manželů v Mottstownu.«

VI

Potom jsme už přišli na dohled k dědečkovu domu. A tam bylo všecko rozsvíceno, i na verandě se svítilo, a koukám, v hale jsou lidi, vidím dámy s šálama přes hlavu a další se hrnou po pěšině k verandě, a pak slyším někoho v domě, což zní jako zpěv, a potom vyšel z domu tatínek a sešel po pěšině k brance a šli jsme mu naproti a pán mě sundal na zem a vidím, že u branky čeká taky Róza. Jenže teď už to neznělo jako zpívání, poněvadž k tomu nehrála žádná hudba, a tak to možná byla zas už teta Luisa a je docela možné, že se jí taky omrzely vánoce zrovna tak jako dědečkovi, jak aspoň říkal.

»Je to dárek pro dědečka,« povídám.

»Ano,« řekl tatínek. »Půjdeš pěkně s Rózou, dá tě spát. Mamička tam bude brzy. Ale než přijde, ať jsi hodný. Poslouchej Rózu. Dobrá, Rózo. Můžeš ho odvést. Pospěšte si.«

»To mi ani nemusíte říkat,« řekla Róza. Vzala mě za ruku. »Pojď.«

Jenže jsme už nezahnuli do dvora, poněvadž Róza vyšla z brány, a šli jsme ulicí nahoru. A pak jsem myslel, že snad dům obcházíme, abysme se vyhnuli lidem, ale to taky nebylo ono. Šli jsme pořád dál ulicí a já říkám: »Kam to jdeme?«

A Róza povídá: »Budem dneska spát v domě u jedný paní, jmenuje se paní Jordonová.«

Šli jsme teda pořád dál. Nic jsem neříkal. Tatínek se totiž až doposavad zapomněl zmínit o tom, že jsem tajně vyklouz z domu, a tak třeba když teďka půjdu spát a zůstanu pěkně zticha, už si na to do zítřka nevzpomene. A nejdůležitější mimochodem je stihnout nějak strýčka Rodneyho, a než pojedem domů, dostat z něho těch dvacet čtvrťáků, a to se mi možná zítra taky třeba povede. Tak jsme šli dál a Róza povídá Támhle je ten dům, a zašli jsme do dvora, a pak najednou Róza kouká a je tam vačice. Byla v tomelovém stromě na dvorku paní Jordonové a já jsem ji taky viděl proti světlu měsíce a vykřik jsem: »Běž! Běž a přines žebřík paní Jordonový!«

A Róza povídá: »Já ti dám žebřík! Do postele půjdeš!«

Ale já jsem nečekal. Dal jsem se do běhu k domu a Róza utíká za mnou a křičí Počkej, Georgi! Hned sem pojď zpátky! Ale já jsem se nezastavil. Kdybysme měli žebřík, tak můžem chytit vačici a dát ji dědečkovi s tím šusem masa, a přitom by nestála ani pětník, a pak by mi dědeček dal třeba taky čtvrťák, no a potom, až dostanu dvacet čtvrťáků od strýčka Rodneyho, by to dělalo jedenadvacet čtvrťáků, a to bude prima.

Když slunce zapadne

I

Pondělí se teď v Jeffersonu vůbec neliší od kteréhokoli všedního dne. Ulice jsou teď dlážděné a telefonní a elektrárenské společnosti kácejí další a další stinné stromy - duby, javory a akáty a jilmy -, aby uvolnily místo pro železné sloupy, ověšené trsy bachratých, příšerných, bezkrevných hroznů; a máme teď městskou prádelnu, která v pondělí ráno koná své objíždky, sbírá balíky prádla do světlých, zvlášť stavěných automobilů; špinavé prádlo z celého týdne letí vždy jako přízrak za pozornou a nervosní elektrickou houkačkou, letí s táhlým, mizejícím souzvukem gumy a asfaltu, zvukem, jako když se trhá hedvábí, a dokonce i černošské ženy, které pořád ještě podle starého zvyku perou bílým lidem prádlo, rozvážejí je v automobilech.

Ale před patnácti lety v pondělí ráno byly tiché, prašné, stinné ulice plny černošských žen s ranci prádla, vyváženými na jejich pevných, šátkem ovázaných hlavách, a tyto rance, velké téměř jako balíky bavlny, nosily bez doteku ruky od kuchyňských dveří bílých domů k zčernalým kotlům u dveří svých chatrčí v Černošském dole.

Nancy si posadila ranec na samý vršek hlavy a pak nahoru na ranec posadila černý slaměný námořnický klobouk, který nosila v zimě v létě. Byla vysoká a měla dlouhou, smutnou tvář, trochu propadlou tam, kde jí chyběly zuby. Někdy jsme ji provázeli kus cesty alejí a přes palouk a pozorovali ranec, jak s ním balancuje, a klobouk, který se nikdy neposunul ani nezakymácel, ani tehdy ne, když sestoupila do příkopu a na druhé straně vystoupila a shýbala se v živém plotě. Opřela se rukama o zem a vkleče prolézala otvor, hlavu strnulou, vzpřímenou a na ní ranec, držící pevně jak skála nebo balón, a pak se opět vztyčila a šla dál.

Někdy také chodili s prádlem manželé pradlen, ale Ježíš to pro Nancy nikdy neudělal, ani před tím, než mu otec řekl, že k nám do domu nesmí, ani tehdy ne, když byla Dilsey nemocná a Nancy nám vařila.

A tehdy jsme skoro každý druhý den musili jít alejí k Nancyině chatrči a vyřídit jí, aby šla vařit snídani. Zastavili jsme se u příkopu, protože nám otec řekl, abychom se do ničeho nezapletli, s Ježíšem - byl to menší černoch s jizvou od břitvy přes celou tvář -, a tak jsme házeli na Nancyin domek kamení, až přišla Nancy ke dveřím, vystrčila z nich hlavu a neměla nic na sobě.

»Co to má znamenat, házet mi na dům kamení?« řekla Nancy. »Co tu chcete, zatrápení uličníci?«

»Otec říká, že máte přijít udělat snídani,« řekla Caddy. »Otec říká, že už máte být u nás přes půl hodiny a že máte hned jít.«

»Žádnou snídani dělat nebudu,« řekla Nancy. »Jdu se vyspat.«

»Určitě jste opilá,« řekl Jason. »Otec říká, že jste opilá. Jste opilá, Nancy?«

»Co, já že jsem opilá?« řekla Nancy. »Musím se přece vyspat. Žádnou snídani dělat nebudu.«

A tak jsme za chvilku nechali chatrč na pokoji a vrátili jsme se domů. Když konečně přišla, bylo už pozdě, abych šel do školy. Tak jsme mysleli, že to je whisky, až do toho dne, kdy ji znovu zatkli a vedli ji do žaláře a šli kolem pana Stovalla. Byl pokladníkem v bance a administrátorem baptistické církve a Nancy spustila:

»Kdy mi už zaplatíte, bílej pane? Kdy mi už zaplatíte, bílej pane? Už to bylo třikrát od tý doby, co jste mi dal poslední cent -«

Pan Stovall ji srazil k zemi, ale ona stále říkala: »Kdy mi už zaplatíte, bílej pane? Už to bylo třikrát od -«, až ji pan Stovall kopl podpatkem do úst a strážník pana Stovalla odstrčil a Nancy ležela na ulici a smála se. Otočila hlavu a vyplivla trochu krve a několik zubů a řekla: »Už to bylo třikrát od tý doby, co mi dal poslední cent.«

Tak tedy přišla o zuby a celý ten den se mluvilo o Nancy a o panu Stovallovi a celou tu noc mohli ti, kteří šli kolem vězení, slyšet, jak Nancy zpívá a ječí. Mohli vidět, jak se její ruce drží okenních mříží, a mnozí se zastavili u plotu a poslouchali ji a také dozorce, jak se ji pokouší umlčet. Nezavřela ústa skoro až do rozednění, kdy dozorce uslyšel shora rány a škrábání a šel tam a nalezl Nancy, jak visí z okenní mříže. Řekl, že to byl kokain, a ne whisky, protože žádný negr se nepokusí o sebevraždu, dokud v sobě nemá hromadu kokainu, protože negr nacpanej kokainem už není vůbec žádnej negr.

Dozorce ji odřízl a přivedl k životu; pak ji zmlátil, zmrskal ji. Pověsila se na vlastních šatech. Vymyslela to dobře, když ji ale zatkli, měla na sobě jen ty šaty, a tak neměla nic, čím by si svázala ruce, a nemohla je pak přimět, aby se pustily okenní římsy. Proto dozorce uslyšel hluk a běžel tam a našel Nancy, jak visí na okně dočista nahá, břicho se jí už trochu nadouvalo jako balónek.

Když Dilsey zůstala nemocná doma ve své chatrči a vařila nám Nancy, viděli jsme, jak se jí nadouvá zástěra; to bylo ještě před tím, než otec zakázal Ježíšovi chodit k nám do domu. Ježíš byl v kuchyni, seděl za kamny, jizvu od břitvy v černé tváři jako kus špinavého provázku. Řekl, že Nancy má pod šatama meloun.

»Ale z tvýho kořene stejně nepochází,« řekla Nancy.

»Z jakého kořene?« řekla Caddy.

»Já můžu podřezat ten kořen, z kterýho pochází,« řekl Ježíš.

»Co tě to napadlo, takhle mluvit před těma dětma?!« řekla Nancy. »Proč nejdeš po svý práci? To chceš, aby tě pan Jason nachytal, jak se povaluješ v jeho kuchyni a mluvíš takhle před těma dětma?«

»Jak takhle mluví?« řekla Caddy. »Jaký kořen?«

»Já se nesmím povalovat v kuchyni bílýho,« řekl Ježíš. »Ale bílej, ten se může povalovat v mý. Bílej může přijít do mýho domu, a já ho nemůžu zarazit. Když se chce bílýmu přijít do mýho domu, to už pak nemám žádnej dům. Nemůžu ho zarazit, ale on mě nesmí vykopnout. To teda nesmí.«

Dilsey byla pořád nemocná ve své chatrči. Otec řekl Ježíšovi, že u nás nemá co pohledávat. Dilsey byla pořád nemocná. Trvalo to moc dlouho. Byli jsme po večeři v knihovně.

»Copak Nancy v kuchyni ještě není hotová?« řekla matka. »Mně se zdá, že už měla mít dávno umyto.«

»Ať se jde Quentin podívat,« řekl otec. »Běž se, Quentine, podívat, jestli už je Nancy hotová. Řekni jí, že může jít domů.«

Šel jsem do kuchyně. Nancy už byla hotová. Nádobí bylo uklizeno a oheň uhašen. Nancy seděla na židli vedle studených kamen. Pohlédla na mne.

»Matka chce vědět, jestli už jste hotová,« řekl jsem.

»Jsem,« řekla Nancy. Dívala se na mne. »Všecko je hotový.« Dívala se na mne.

»Co je?« řekl jsem. »Co je?«

»Jsem jenom obyčejná černoška,« řekla Nancy. »Moje vina to není.«

Dívala se na mne a seděla tam na židli u studených kamen, na hlavě námořnický klobouk. Vrátil jsem se do knihovny. Najednou ta studená kamna a to všecko, a člověk vidí kuchyň teplou a všude plno práce a veselo. A teď studená kamna a nádobí všecko uklizeno a nikdo v tu dobu nestojí o jídlo.

»Je hotová?« řekla matka.

»Je, mami,« řekl jsem.

»Co dělá?« řekla matka.

»Nic nedělá. Je hotová.«

»Jdu se podívat,« řekl otec.

»Třeba čeká na Ježíše, až pro ni přijde a dovede ji domů,« řekla Caddy.

»Ježíš je pryč,« řekl jsem. Nancy nám vyprávěla, jak se jednou ráno probudila a Ježíš byl pryč.

»Nechal mě,« řekla Nancy. »Šel asi do Memphisu. Asi chtěl na chvíli s očí těm policajtům v městě.«

»Vítaná ztráta,« řekl otec. »Doufám, že tam zůstane.«

»Nancy se bojí tmy,« řekl Jason.

»Ty taky,« řekla Caddy.

»Nebojím,« řekl Jason.

»Jsi strašpytel,« řekla Caddy.

»Nejsem,« řekl Jason.

»Dej pokoj, Candace,« řekla matka. Otec se vrátil.

»Vyprovodím Nancy na konec aleje,« řekl. »Říká, že Ježíš je zase zpátky.«

»Viděla ho?« řekla matka.

»Ne. Nějaký černoch jí vzkázal, že je zas ve městě. Nezdržím se.«

»Mne tu necháš samotnou, abys mohl Nancy vodit domů?« řekla matka. »Její bezpečnost je ti dražší než moje?«

»Dlouho se nezdržím,« řekl otec.

»Děti necháš bez ochrany, když se tu někde potuluje ten černoch?«

»Já půjdu taky,« řekla Caddy. »Že smím jít, tati?«

»Co by s nima chudák dělal, i kdyby mu nakrásně přišly do ruky?« řekl otec.

»Já chci taky jít,« řekl Jason.

»Jasone!« řekla matka. Mluvila k otci. Dalo se to poznat podle toho, jak vyslovila to jméno. Jako by věřila, že se otec celý den snažil vymyslit si něco, co se jí bude nejvíc protivit, a celý ten čas věděla, že s tím otec za malou chvilku vyrukuje. Byl jsem tiše, protože jsme s otcem oba věděli, že matka bude chtít na otci, aby mi poručil zůstat s ní, jen jestli si na to včas vzpomene. Otec se tedy na mne nepodíval. Byl jsem nejstarší. Bylo mi devět a Caddy bylo sedm a Jasonovi pět.

»Nesmysl,« řekl otec. »Nezdržíme se.«

Nancy měla na hlavě klobouk. Přišli jsme k aleji. »Ježíš byl ke mně vždycky hodnej,« řekla Nancy. »Jak měl třeba dva dolary, jeden byl můj.« Šli jsme úzkou alejí. »Jenom co projdeme alejí,« řekla Nancy, »pak už je to dobrý.«

Alej byla vždycky tmavá. »Tady se Jason tolik bál na Dušičky,« řekla Caddy.

»Nebál,« řekl Jason.

»Teta Rachel by s ním nic nesvedla?« řekl otec. Teta Rachel byla stará. Žila v chatrči kousek od Nancy úplně sama. Měla bílé vlasy a po celý den kouřila ve dveřích dýmku; už nepracovala. Říkalo se, že je to Ježíšova matka. Někdy říkala, že je, a někdy zas říkala, že s Ježíšem není ani trochu příbuzná.

»Ano, bál ses,« řekla Caddy. »Ještě hůř ses bál než Frony. Ještě hůř než mulati. Dokonce hůř než negři.«

»Nikdo s ním nic nesvede,« řekla Nancy. »Říká, že jsem v něm probudila ďábla a toho že zas utiší jenom jedna věc.«

»Dobře, ale teď je pryč,« řekl otec. »Teď už se přece nemusíte ničeho bát. Kdybyste jenom nechala bílé mužské na pokoji.«

»Jaké bílé mužské na pokoji?« řekla Caddy. »Jak kdyby je nechala na pokoji?«

»Vůbec není pryč,« řekla Nancy. »Cejtím ho tu. Teď ho cejtím, tady v aleji. Jak nás slyší mluvit, každý slovo, jak čeká někde schovanej. Já ho neviděla a víckrát ho neuvidím, jenom ještě jednou s břitvou v puse. S tou břitvou na tom provázku, co mu visí vzadu pod košilí. A potom se už ani neleknu.«

»Nebál jsem se,« řekl Jason.

»Kdybyste se byla pořádně chovala, mohla jste si tohle ušetřit,« řekl otec. »Teď už je ale po všem. Ten už je teď asi někde v St. Louisu. Asi má už jinou ženskou a na vás úplně zapomněl.«

»Jestli má, radši ať se to nedovím,« řekla Nancy. »Stoupla bych si tam rovnou nad ně, a jak by na ni chtěl jenom šmátnout, hned bych mu ruku usekla. Hlavu bych mu usekla a břicho bych mu rozpárala a strčila...«

»Tiše,« řekl otec.

»Komu rozpárala břicho, Nancy?« řekla Caddy.

»Nebál jsem se,« řekl Jason. »Šel bych úplně sám celou alejí až na konec.«

»Ty jo,« řekla Caddy. »Ani krok bys nedokázal udělat, kdybysme tu nebyli s tebou.«

II

Dilsey byla pořád nemocná, a tak jsme Nancy provázeli domů každý den, až matka řekla: »Jak dlouho ještě bude tohle trvat? Já mám zůstávat sama v tomhle velkém domě, zatím co vy vodíte domů postrašenou černošku?«

Dali jsme Nancy do kuchyně žíněnku. Jednou v noci nás probudil zvuk. Doléhalo to k nám nahoru temným schodištěm a nebyl to zpěv, ani pláč to nebyl. V matčině pokoji bylo světlo a slyšeli jsme otce sestupovat zadními schody do haly a Caddy a já jsme také šli do haly. Podlaha byla studená. Prsty na nohou se nám od ní odtahovaly, když jsme poslouchali ten zvuk. Bylo to jako zpívání a nebylo to jako zpívání, jako zvuky, které vydávají černoši.

Pak to přestalo a slyšeli jsme, jak otec sestoupil až dolů po zadních schodech, a my jsme šli na kraj schodiště. Pak ten zvuk začal znovu na schodech, ne hlasitý, a mohli jsme spatřit Nancyiny oči v polovině schodiště proti zdi. Dívaly se, jako se dívají oči kočky, jako velká kočka, opřená o stěnu a hledící upřeně na nás. Když jsme sestoupili až k ní, zase přestala vydávat ten zvuk, a tak jsme tam stáli, až se otec vrátil z kuchyně s pistolí v ruce. Vrátil se ještě jednou dolů s Nancy a přišli pak zpátky s Nancyinou žíněnkou.

Natáhli jsme žíněnku v našem pokoji. Když v matčině pokoji zhaslo světlo, zase jsme mohli vidět Nancyiny oči. »Nancy,« šeptala Caddy, »spíte, Nancy?«

Nancy něco zašeptala. Bylo to ech nebo ne, nevím co. Jako by to nikdo nepronesl, jako by to odnikud nevycházelo a nikam nešlo, až to bylo, jako když tam Nancy vůbec není; jako bych se tak upřeně díval na její oči tam na schodech, že se vytiskly na mé bulvy, jako to bývá se sluncem, když zavřete oči a slunce zmizí. »Ježíši,« šeptala Nancy. »Ježíši.«

»Byl to Ježíš?« řekla Caddy. »Chtěl se dostat do kuchyně?«

»Ježíši,« řekla Nancy. Takhle: Ježííííííši, až zvuk pohasl, jako zhasíná zápalka nebo svíčka.

»Ona myslí toho druhého Ježíše,« řekl jsem.

»Vidíte nás, Nancy?« šeptala Caddy. »Taky vidíte naše oči?«

»Jsem jenom obyčejná černoška,« řekla Nancy. »Bůh ví, Bůh ví.«

»Co jste viděla dole v kuchyni?« šeptala Caddy. »Co to tam chtělo dovnitř?«

»Bůh ví,« řekla Nancy. Mohli jsme vidět její oči. »Bůh ví.«

Dilsey se uzdravila. Vařila oběd. »Měla jste raději zůstat ještě den nebo dva v posteli,« řekl otec.

»A nač?« řekla Dilsey. »Kdybych přišla ještě o jeden den pozdějc, tak by to bylo všecko vzhůru nohama. Jděte mi pryč odtud, ať si dám kuchyň zase pěkně do pořádku.«

Dilsey vařila také večeři. A ten večer, právě než se setmělo, přišla do kuchyně Nancy.

»Jak to víš, že je zpátky?« řekla Dilsey. »Vždyťs ho neviděla.«

»Ježíš je negr,« řekl Jason.

»Já ho cejtím,« řekla Nancy. »Já cejtím, že tam leží v příkopě.«

»Teď večer?« řekla Dilsey. »Je tam teď večer?«

»Dilsey je taky negerka,« řekl Jason.

»Něco si sněz,« řekla Dilsey.

»Já nic nechci,« řekla Nancy.

»Já nejsem negr,« řekl Jason.

»Vypij si trochu kafe,« řekla Dilsey. Nalila Nancy šálek kávy. »A ty víš, že tam je dneska večer? Jak to víš, že tam dneska je?«

»Já to vím,« řekla Nancy. »Je tam, čeká. Já to vím. Žila jsem s ním moc dlouho. Já vím, co chystá, ještě než to ví on sám.«

»Vypij si trochu kafe,« řekla Dilsey. Nancy si přidržela šálek k ústům a foukala do šálku. Ústa se jí vyšpulila, jako je vyplazuje had, jako gumová ústa, jako kdyby si foukáním do kávy vyfoukala z pysků všechnu barvu.

»Já nejsem negr,« řekl Jason. »Jste negerka, Nancy?«

»Jak mě peklo stvořilo, dítě,« řekla Nancy. »Brzy nebudu nic. Brzy půjdu zpátky tam, odkud jsem přišla.«

III

Začala pít kávu. A když tak pila, šálek v obou rukou, opět začala vydávat ten zvuk. A ten zvuk vpouštěla do šálku a káva jí šplíchala na ruce a na šaty. Její oči se na nás dívaly, seděla tu s lokty na kolenou, šálek v obou rukou, a koukala na nás přes mokrý šálek a vydávala ten zvuk. »Podívejte se na Nancy,« řekl Jason. »Nancy už teď pro nás nemůže vařit. Dilsey je už zdravá.«

»Ty mlč,« řekla Dilsey. Nancy držela šálek v obou rukou, hleděla na nás, vydávala zvuk, jako by tam byly dvě Nancy : jedna dívající se na nás a druhá vydávající ten zvuk. »Proč neřekneš panu Jasonovi, aby zatelefonoval na policii?« řekla Dilsey. Nato Nancy utichla, držíc dál ten šálek ve svých dlouhých hnědých rukou. Znovu zkusila napít se kávy, ale z šálku jí vyšplíchlo na ruce a na šaty, a tak šálek položila. Jason ji pozoroval.

»Nemůžu to spolknout,« řekla Nancy. »Polykám, ale nechce to do mě.«

»Jdi, vrať se domů,« řekla Dilsey. »Frony ti připraví matraci a já za tebou hned přijdu.«

»Žádnej negr ho nezastaví,« řekla Nancy.

»Já nejsem negr,« řekl Jason. »Že ne, Dilsey?«

»To si myslím,« řekla Dilsey. Pohlédla na Nancy. »To si myslím, že ne. Co teda chceš dělat?«

Nancy se podívala na nás. Její oči nás rychle přelétly, jako by se bála, že není dost času ani na podívání; sotva se pohnuly. Podívala se na nás na všechny tři v jednom mžiku. »Pamatujete, jak jsem jednou zůstala u vás v pokoji?« řekla. Říkala nám, jak jsme se druhý den ráno brzy probudili a hráli si. Museli jsme si hrát tiše na její žíněnce, dokud se neprobudil otec a nebyl čas na snídani. »Jděte říct mamince, ať mě tu dneska nechá spát,« řekla Nancy. »Ani matraci nebudu potřebovat. Můžem si zase hrát.«

Caddy se šla matky zeptat. Jason šel taky. »Nestrpím, aby mi v ložnicích spali černoši,« řekla matka. Jason se rozplakal. Plakal, až mu matka řekla, že tři dny nedostane moučník, jestli okamžitě nepřestane. Jason řekl, že přestane, když Dilsey upeče čokoládový dort. Otec byl při tom.

»Proč s tím něco neuděláš?« řekla matka. »Na co máme strážníky?«

»Proč se Nancy bojí Ježíše?« řekla Caddy. »Bojíš se tatínka, mami?«

»Co mohou strážníci dělat?« řekl otec. »Když ho Nancy neviděla, jak ho mohou strážníci najít?«

»Proč se tedy bojí?«

»Říká, že je tam. Říká, že ví, že tam dnes v noci je.«

»Přece platíme daně,« řekla matka. »A já tu musím čekat sama v tomhle velikém domě, zatím co vodíte domů černošku.«

»Ty o mně víš, že nečíhám někde venku s břitvou,« řekl otec.

»Já přestanu, když Dilsey udělá čokoládový dort,« řekl Jason.

Matka řekla, abychom šli pryč, a otec řekl, že neví, jestli Jason dostane nebo nedostane čokoládový dort, ale ví, co Jason dostane co nevidět. Vrátili jsme se do kuchyně a řekli jsme to Nancy.

»Otec řekl, že máte jít domů a zamknout dveře a nic se vám nestane,« řekla Caddy. »Co se vám nestane, Nancy? Ježíš na vás zuří?« Nancy opět držela šálek v rukou, lokty měla na kolenou a ruce držely teď šálek mezi koleny. Dívala se do šálku. »Co jste provedla, že Ježíš tak zuří?« řekla Caddy. Nancy šálek pustila. Nerozbil se na podlaze, káva se ale rozlila a Nancy seděla dál s rukama ztuhlýma, pořád jako by šálek držela. Znovu začala vydávat ten zvuk, ne hlasitě. Ani zpívání, ani nezpívání. Hleděli jsme na ni.

»No tak,« řekla Dilsey. »Nech už toho. Vzpamatuj se přece. Počkej tady. Skočím pro Vershe, ať tě dovede domů.« Dilsey odešla.

Dívali jsme se na Nancy. Ramena se jí stále třásla, ale zvuk přestala vydávat. Pozořovali jsme ji. »Co vám chce Ježíš udělat?« řekla Caddy. »Odjel pryč.«

Nancy na nás pohlédla. »Že jsme měli tenkrát večer švandu, když jsem s váma zůstala v pokoji, viďte?«

»Já jsem neměl,« řekl Jason. »Neměl jsem žádnou švandu.«

»Ty jsi spal v pokoji u maminky,« řekla Caddy. »Tys tam nebyl.«

»Pojďte, půjdem ke mně do domku a budeme mít ještě větší švandu,« řekla Nancy.

»Maminka nám nedovolí,« řekl jsem. »Už je moc pozdě.«

»S tím jí teď dejte pokoj,« řekla Nancy. »Můžem jí to říct ráno. Nebude se zlobit.«

»Nepustila by nás,« řekl jsem.

»Teď se jí neptejte,« řekla Nancy. »Teď jí dejte pokoj.«

»Neřekla, že nesmíme jít,« řekla Caddy.

»Neptali jsme se,« řekl jsem.

»Já to na vás povím, jestli půjdete,« řekl Jason.

»Budeme mít švandu,« řekla Nancy. »Nebudou se zlobit, je to jen ke mně do domku. Už pro vás pracuju takovou dobu. Nebudou se zlobit.«

»Já nemám strach jít,« řekla Caddy. »Ale Jason má strach. Poví to.«

»Nemám strach,« řekl Jason.

»Ano, máš,« řekla Caddy. »Povíš to.«

»Nepovím,« řekl Jason. »Nemám strach.«

»Jason by se přeci nebál jít se mnou,« řekla Nancy. »Viďte, že ne, Jasonku.«

»Jason všecko poví,« řekla Caddy. Alej byla temná. Míjeli jsme branku na palouk. »O co, že kdyby teď něco vyskočilo tamhle za brankou, o co, že se dá Jason do breku.«

»Nedám,« řekl Jason. Šli jsme alejí. Nancy mluvila hlasitě.

»Proč mluvíte tak nahlas, Nancy?« řekla Caddy.

»Kdo? Já?« řekla Nancy. »To se podívejme, Quentin a Caddy a Jason říkají, že mluvím moc nahlas.«

»Mluvíte, jako kdyby nás tu bylo pět,« řekla Caddy. »Mluvíte, jako kdyby tu byl taky tatínek.«

»Kdo? Já že mluvím moc nahlas, pane Jasone?« řekla Nancy.

»Nancy řekla Jasonovi „pane“,« řekla Caddy.

»Poslechněte, jak Caddy a Quentin a Jason mluví,« řekla Nancy.

»My nahlas nemluvíme,« řekla Caddy. »Vy mluvíte, jako kdyby tatínek -«

»Tiše,« řekla Nancy, »tiše, pane Jasone.«

»Nancy zase řekla Jasonovi „pane“, ju -«

»Tiše,« řekla Nancy. Mluvila hlasitě, když jsme šli přes příkop a sehnuti prolézali živým plotem tam, kde se vždycky shýbala s prádlem na hlavě. Pak jsme došli k jejímu domku. To jsme šli velmi rychle. Otevřela dveře. Pach domu byl jako pach lampy a pach Nancy jako pach knotu, jako by jeden na druhého čekal, aby se spojily v jeden pach. Rozžala lampu a zavřela dveře a zastrčila závoru. Potom přestala mluvit hlasitě a dívala se na nás.

»Co budeme dělat?« řekla Caddy.

»Co byste rádi dělali?« řekla Nancy.

»Řekla jste, že tu bude nějaká švanda,« řekla Caddy.

S Nancyiným domkem něco bylo; něco, co se dalo cítit kromě Nancy a domku samého. I Jason to ucítil. »Já tu nechci zůstat,« řekl. »Já chci jít domů.«

»Tak jdi domů,« řekla Caddy.

»Já nechci jít sám,« řekl Jason.

»Budeme mít švandu,« řekla Nancy.

»Jak?« řekla Caddy.

Nancy stála u dveří. Dívala se na nás, jenže to bylo, jako by se jí oči vyprázdnily, jako by jich přestala užívat. »Co teda chcete dělat?« řekla.

»Povídejte nám pohádku,« řekla Caddy. »Umíte povídat pohádku?«

»Umím,« řekla Nancy.

»Tak povídejte,« řekla Caddy. Pohlédli jsme na Nancy. »Vy neumíte povídat pohádky.«

»Umím,« řekla Nancy. »Ano, umím.«

Šla a sedla si na židli u ohniště. Byl tam malý oheň. Nancy jej rozdělala, třebaže tam už bylo dost horko. Roznítila silný žár. Vyprávěla pohádku. Mluvila tak, jak se dívaly její oči, jako by její oči, které nás sledovaly, a hlas, který k nám promlouval, nepatřily jí. Jako by žila někde jinde, čekala někde jinde. Byla venku mimo domek. Její hlas byl uvnitř i její podoba, ta Nancy, která se dovedla shýbat pod ostnatým drátem u plotu s rancem prádla vybalancovaným na hlavě, jako by neměl váhu jako balón, ta byla také uvnitř. Ale to bylo vše. »A tak teda ta královna kráčela k příkopu, kde se schovával ten zlej člověk. Kráčela k příkopu a povídá: „Kdybych jen mohla přejít přes tenhleten příkop,“ povídá, jako ta...«

»Jaký příkop?« řekla Caddy. »Příkop jako ten venku? Proč chtěla královna do příkopu?«

»Aby se dostala do svýho domu,« řekla Nancy. Pohlédla na nás. »Musela překročit příkop, aby se rychle dostala domů a zavřela dveře na závoru.«

»Proč chtěla jít domů a zavřít dveře na závoru?« řekla Caddy.

IV

Nancy na nás pohlédla. Přestala mluvit. Dívala se na nás. Jasonovi, jak seděl Nancy na klíně, trčely nohy rovně z kalhot. »Mně se ta pohádka nelíbí,« řekl. »Chci domů.«

»Už bysme asi měli jít,« řekla Caddy. Vstala z podlahy. »Určitě nás už shánějí.« Šla ke dveřím.

»Ne,« řekla Nancy. »Neotvírejte.« Rychle vstala a předstihla Caddy. Nedotkla se dveří, dřevěné závory.

»Proč ne?« řekla Caddy.

»Pojďte zpátky k lampě,« řekla Nancy. »Budeme mít švandu. Nemusíte chodit.«

»Měli bysme jít,« řekla Caddy. »Ledaže bysme měli velikánskou švandu.« Vrátila se s Nancy k ohni, k lampě.

»Chci jít domů,« řekl Jason. »Já to na vás povím.«

»Znám jinou pohádku,« řekla Nancy. Stála těsně u lampy. Hleděla na Caddy, jako když se díváte na hůl, kterou balancujete na nose. Musela se dívat dolů na Caddy, ale oči se jí dívaly tak, jako když balancujete hůlku.

»Já ji nechci poslouchat,« řekl Jason. »Já budu bouchat na podlahu.«

»Tahle je hezká,« řekla Nancy. »Je hezčí než ta první.«

»O čem je?« řekla Caddy. Nancy stála u lampy. Její ruka na lampě byla proti světlu dlouhá a hnědá.

»Máte ruku na té horké kouli,« řekla Caddy. »Nepálí vás to do ruky?«

Nancy pohlédla na svou ruku na cylindru. Pomalu ji odtáhla. Stála tam, hledíc na Caddy, kroutíc dlouhou rukou, jako by ji měla k zápěstí přivázánu provazem.

»Pojďte dělat něco jiného,« řekla Caddy.

»Já chci jít domů«, řekl Jason.

»Upražíme si kukuřici,« řekla Nancy. Podívala se na Caddy a pak na Jasona a pak na mne a pak znovu na Caddy. »Upražíme si kukuřici.«

»Já nerad kukuřici,« řekl Jason. »Chci radši cukroví.«

Nancy pohlédla na Jasona. »Smíte držet pražidlo.« Pořád kroutila rukou; byla dlouhá a vláčná a hnědá.

»Dobře,« řekl Jason. »Ještě chvilku tady zůstanu, když smím držet pražidlo. Caddy ho nesmí držet. Budu chtít zase domů, když bude Caddy držet pražidlo.«

Nancy přiložila na oheň. »Podívej, jak Nancy strká ruce do ohně,« řekla Caddy. »Co je to s váma, Nancy?«

»Mám kukuřici,« řekla Nancy. »Trochu jí mám.« Vytáhla zpod postele pražidlo. Bylo zlámané. Jason se dal do pláče.

»Teď nemůžeme pražit kukuřici,« řekl.

»Stejně už musíme domů,« řekla Caddy. »Pojď, Quentine.«

»Počkejte,« řekla Nancy, »počkejte. Já to spravím. Copak mi to nepomůžete spravit?«

»Já už ani kukuřicí nechci,« řekla Caddy. »Teď už je moc pozdě.«

»Vy mi pomůžete, Jasone, viďte,« řekla Nancy. »Nepomůžete mi?«

»Ne,« řekl Jason. »Chci domů.«

»Tiše,« řekla Nancy, »tiše. Koukněte. Koukněte na mě. Já to spravím a Jason to podrží a bude pražit kukuřici.« Sehnala kousek drátu a pražidlo spravila.

»To nebude držet,« řekla Caddy.

»Bude, bude,« řekla Nancy. »Uvidíte. Pomůžete mi vylupovat zrna.«

Kukuřice byla také pod postelí. Vylupovali jsme zrna na pražidlo a Nancy pomáhala Jasonovi držet pražidlo nad ohněm.

»Nepraží se to,« řekl Jason. »Já chci domů.«

»Počkejte,« řekla Nancy. »Hned se to začne pražit. Pak budeme mít švandu.« Seděla těsně u ohně. Knot v lampě byl tak vytažen, že začala čadit.

»Proč ten knot trochu nestáhnete?« řekl jsem.

»To nevadí,« řekla Nancy. »Já to vyčistím. Počkejte. Už se to za chvilenku začne pražit.«

»Já tomu nevěřím,« řekla Caddy. »Stejně už bysme měli jít domů. Budou mít starost.«

»Nebudou,« řekla Nancy. »Už to začne. Dilsey jim řekne, že jste u mě. Už pro vás tak dlouho pracuju. Nebudou se zlobit, když jste u mě v domku. Jen počkejte. Teď už se to každou chvilku musí začít pražit.«

Jasonovi se pak dostalo trochu kouře do očí a dal se do pláče. Pustil pražidlo do ohně. Nancy popadla mokrý hadr a utírala Jasonovi obličej, ale Jason nepřestával plakat.

»Tiše,« říkala. »Tiše.« Ale neutišil se. Caddy vytáhla pražidlo z ohně.

»Spálilo se to,« řekla. »Musíte nám dát ještě nějakou kukuřici, Nancy.«

»Dala jste tam všecku?« řekla Nancy.

»Dala,« řekla Caddy. Nancy pohlédla na Caddy. Pak vzala pražidlo a otevřela je a vysypala si spálené zbytky do zástěry a začala třídit zrníčka dlouhýma hnědýma rukama a my jsme ji pozorovali.

»Už žádnou nemáte?« řekla Caddy.

»Mám,« řekla Nancy, »mám. Podívejte. Tady ta není spálená. Teď jenom pěkně -«

»Já chci jít domů,« řekl Jason. »Já to povím.«

»Tiše,« řekla Caddy. Všichni jsme naslouchali. Nancyina hlava byla již otočena ke dveřím na závoru, oči plné červené záře z lampy. »Někdo jde,« řekla Caddy.

Potom začala Nancy opět vydávat ten zvuk, ne hlasitý, a seděla nad ohněm a ruce se jí klátily mezi koleny; náhle se jí začala řinout po tváři voda ve velkých kapkách, které jí stékaly po tváři, a v každé z nich kroužila ohnivá kulička světla jako jiskra, až jí sklouzla s brady. »To nepláče,« řekl jsem.

»Nepláču,« řekla Nancy. Oči měla zavřené. »Nepláču. Kdo to je?«

»Nevím,« řekla Caddy. Šla ke dveřím a vyhlédla ven. »Budeme už muset jít,« řekla. »Tamhle jde tatínek.«

»Já to na vás povím,« řekl Jason. »Vy jste mě přemluvili, abych šel.«

Po Nancyině tváři pořád stékala voda. Otočila se na židli. »Poslyšte. Řekněte mu. Řekněte mu, že budeme mít švandu. Řekněte mu, že se o vás hezky postarám až do rána. Řekněte mu, ať mě nechá jít s váma domů a spát na zemi. Řekněte mu, že ani matraci nepotřebuju. Budeme mít švandu. Pamatujete, jakou jsme měli posledně velkou švandu?«

»Já jsem neměl švandu,« řekl Jason. »Vy jste mi ublížila. Pustila jste mi do očí kouř. Řeknu to.«

V

Vstoupil otec. Podíval se na nás. Nancy nevstala.

»Řekněte mu,« řekla.

»Caddy nás sem zavedla,« řekl Jason. »Já jsem nechtěl.«

Otec přistoupil k ohni. Nancy k němu vzhlédla. »Nemůžete jít k tetě Rachel a zůstat tam?« řekl. Nancy se dívala na otce, ruce mezi koleny. »On tu není,« řekl otec. »Viděl bych ho. Není kolem živá duše.«

»Je v příkopě,« řekla Nancy. »Je v příkopě a čeká.«.

»Nesmysl,« řekl otec. Pohlédl na Nancy. »Víte to, že tam je?«

»Dostala jsem znamení,« řekla Nancy.

»Jaké znamení?«

»Dostala jsem ho. Bylo to na stole, když jsem přišla. Byla to prasečí kost ještě s kouskem krvavýho masa, ležela vedle lampy. Je venku. Jak za sebou zavřete tyhle dveře, je po mně.«

»Co je po vás, Nancy?« řekla Gaddy.

»Já nejsem žádný žalobníček,« řekl Jason.

»Nesmysl,« řekl otec.

»Je venku,« řekla Nancy. »A teď se zrovna kouká skrz okno sem a čeká, až budete pryč. Pak je po mně.«

»Nesmysl,« řekl otec. »Zamkněte dům a my vás odvedeme k tetě Rachel.«

»To není nic platný,« řekla Nancy. Nedívala se teď na otce, ale otec shlížel na ni, na její dlouhé, vláčné, pohyblivé ruce. »Odkládat to, to není nic platný.«

»Co tedy chcete dělat?« řekl otec.

»Nevím,« řekla Nancy. »Nemůžu dělat nic. Jenom to odložit. A to není nic platný. Asi mi to patří. Co mě teď stihne, nepatří asi nikomu jinýmu než mně.«

»Co vám patří?« řekla Caddy. »Co je vaše?«

»Nic,« řekl otec. »Všichni musíte do postele.«

»Caddy chtěla, abych sem šel,« řekl Jason.

»Jděte přece jen k tetě Rachel,« řekl otec.

»To není nic platný,« řekla Nancy. Seděla před ohněm, lokty na kolenou, dlouhé ruce mezi koleny. »Vždyť by mi nebyla nic platná ani vaše kuchyň. A i kdybych spala na podlaze v pokoji s vašima dětma, ráno bych tam ležela a krev -«

»Tiše,« řekl otec. »Zamkněte dveře a zhaste lampu a jděte do postele.«

»Bojím se tmy,« řekla Nancy. »Bojím se, že se to stane ve tmě.«

»A to chcete takhle sedět s rozsvícenou lampou?« řekl otec. Tu Nancy zase začala s tím zvukem, sedíc před ohněm, dlouhé ruce mezi koleny. »Ach, hrom aby do toho,« řekl otec. »Pojďte, děti! Už jste dávno měly spát.«

»Když půjdete domů, je po mně,« řekla Nancy. Mluvila teď klidněji a její tvář vypadala klidně, i její ruce. »Na rakev mám stejně ušetříno u pana Loveladyho.« Pan Lovelady byl sporý, špinavý človíček, který vybíral na černošské pojištění; obcházel každou sobotu ráno chatrče nebo kuchyně a vybíral tu po patnácti centech. Žil se svou ženou v hotelu. Jednou ráno spáchala sebevraždu. Měli děcko, holčičku. Odjel pak s dítětem pryč. Za týden nebo za dva se vrátil sám. Vídali jsme ho vždycky v sobotu ráno procházet alejemi a zadními uličkami.

»Nesmysl,« řekl otec. »První, koho hned zítra ráno uvidím v kuchyni, budete vy.«

»Inu, co uvidíte, to uvidíte,« řekla Nancy. »Ale jenom náš Pán může říct, co to bude.«

VI

Nechali jsme ji tam sedět u ohně.

»Pojďte a zastrčte si závoru,« řekl otec. Ale nepohnula se. Už se na nás nepodívala, seděla tam tiše mezi lampou a ohništěm. Ještě když jsme urazili kus cesty alejí, mohli jsme se ohlédnout a spatřit ji otevřenými dveřmi.

»Co, tati?« řekla Caddy. »Co se stane?«

»Nic,« řekl otec. Jason seděl otci na ramenou, takže byl z nás nejvyšší. Sestoupili jsme do příkopu. Tiše jsem si jej prohlédl. Mnoho jsem toho nemohl vidět tam, kde se měsíční světlo proplétalo se stíny.

»Jestli je Ježíš tady, tak nás může vidět, viď?« řekla Caddy.

»Není tam,« řekl otec. »Je už dávno pryč.«

»Tys mě přemluvila,« řekl Jason ve výšce; proti obloze to vypadalo, jako kdyby měl otec dvě hlavy, jednu malou a jednu velkou. »Já jsem jít nechtěl.«

Vystoupili jsme z příkopu. Stále ještě jsme viděli Nancyin domek a otevřené dveře, ale Nancy jsme už vidět nemohli, jak tam sedí před ohništěm a dveře má otevřené, protože je unavena. »Už jsem k smrti unavená,« řekla. »Jsem jenom černoška. Moje vina to není.«

Ale mohli jsme ji slyšet, neboť právě v okamžiku, kdy jsme vystoupili z příkopu, spustila zase ten zvuk, který nebyl ani zpívání, ani nezpívání. »Kdo nám teď bude prát, tati?« řekl jsem.

»Já nejsem negr,« řekl Jason vysoko a těsně nad otcovou hlavou.

»Jsi horší,« řekla Caddy, »jsi žalobníček. Kdyby tu něco vyskočilo, bál by ses víc než negr.«

»Nebál,« řekl Jason.

»Brečel bys,« řekla Caddy.

»Caddy,« řekl otec.

»Nebrečel,« řekl Jason.

»Jsi strašpytel,« řekla Caddy.

»Candace!« řekl otec.

Suché září

I

Krvavým zářijovým šerem - žní dvaašedesáti dnů bez deště - proběhla jako oheň v suché trávě ta pověst, ten příběh nebo co to bylo. Cosi o slečně Minnii Cooperové a nějakém černochovi. Přepadena, zneuctěna, vyděšena: nikdo z těch, co se tu sobotu večer sešli v holírně, kde stropní větrák rozviřoval, ale neosvěžoval zkažený vzduch, jen na ně v opětovných přívanech zvětralých pomád a vodiček vrhal zpátky jejich vlastní zvětralý dech a pachy, nikdo z nich přesně nevěděl, co se stalo.

»Až na to, že to nebyl Will Mayes,« řekl jeden z holičů. Byl to muž středních let, hubený, žlutavý muž laskavé tváře, který právě holil zákazníka. »Znám Willa Mayese. Je to dobrej negr. A taky znám slečnu Minnii Cooperovou.«

»Co o ní víš?« řekl druhý holič.

»Kdo je to?« řekl zákazník. »Mladé děvče?«

»Ne,« řekl holič. »Počítám tak kolem čtyřiceti. Neprovdaná. A proto taky nevěřím -«

»Věřím, nevěřím, sakra!« řekl svalnatý mladík v hedvábné košili promočené potem. »Dáte snad víc na slovo negra než na slovo bílý ženy?«

»Nevěřím, že to udělal Will Mayes,« řekl holič. »Znám Willa Mayese.«

»Tak teda třeba víte, kdo to udělal. Třeba jste mu už pomoh ven z města, negromilče jeden.«

»Já nevěřím, že vůbec někdo něco udělal. Nevěřím, že se něco stalo. Rozvažte sami, mládenci, jestli si dámy, když tak neprovdaný nestárnou, nepředstavujou, že chlap může tento -«

»To jste mi teda mizernej běloch,« řekl zákazník. Pohnul se pod rouškou. Mladík vyskočil.

»Tak vy nevěříte?« řekl. »To obviňujete bělošku ze lži?«

Holič balancoval břitvou nad polovzpřímeným zákazníkem. Neohlížel se při tom.

»To to zatracený počasí,« řekl jiný. »To by samo stačilo, aby se člověk dopustil všeho. Třeba i na ní.«

Nikdo se nezasmál. Holič řekl měkkým, neústupným tónem: »Nikoho z ničeho neobviňuju. Já jenom vím, a vy mládenci taky víte, jak ženská, která nikdy -«

»Zatracenej negromilče!« řekl mladík.

»Drž hubu, Butchi,« řekl kdosi. »Zjistíme si přesně, jak to bylo, a pořád budeme mít fůru času, abysme něco podnikli.«

»Kdo? Kdo si bude co zjišťovat?« řekl mladík. »Na to ti kašlu!«

»Vy jste mi moc pěknej běloch,« řekl zákazník. »To teda jste!« Vypadal teď s pěnovým plnovousem jako zarostlý vagabund z filmu. »Jen jim to pověz, hochu,« řekl mladíkovi. »Jestli v tomhle městě není jedinej běloch, spolehni se na mě, třeba jsem jen cesťák, a k tomu ne zdejší.«

»Tak, mládenci, správně,« řekl holič. »Nejdřív si zjistěte pravdu. Znám přece Willa Mayese.«

»No tohle, proboha,« zařval mladík. »Když si člověk pomyslí, že běloch v tomhle městě -«

»Drž hubu, Butchi,« řekl zase druhý mluvčí. »Máme fůru času.«

Zákazník se napřímil. Podíval se na toho, který promluvil. »Chcete tvrdit, že něco může omluvit negra, kterej přepadne bělošku? To mi chcete namluvit, že jste běloch a že to obhájíte? Radši se vraťte na sever, odkud jste přišel. O takovýhle tady na Jihu nestojíme.«

»Co na Severu?« řekl druhý. »Narodil jsem se a vyrost v tomhle městě..«

»No tohle, proboha,« řekl mladík. Těkal kolem sebe strnulým, vytřeštěným zrakem, jako by se chtěl upamatovat, co chtěl říci nebo udělat. Přejel si rukávem zpocenou tvář. »Ať se propadnu, jestli nechám bělošku takhle -«

»Jen jim to pověz, hochu,« řekl cesťák. »Na mou duši, jestli -«

Vtom se s rámusem rozlétly dveře. Stál tu muž, rozkročený, lehce pohupující zavalitým tělem. Bílou košili měl u krku rozhalenu, na hlavě plstěný klobouk. Rozpáleným, drzým pohledem přelétl společnost. Jmenoval se McLendon. Kdysi velel vojákům na frontě ve Francii a byl vyznamenán za chrabrost.

»No,« řekl, »to tu budete vysedávat a necháte černýho smrada znásilnit bílou ženu na ulicích Jeffersonu?«

Butch opět vyskočil. Hedvábná košile se mu lepila na bedra. V obou podpažích měl tmavý půlměsíc. »Vždyť jim to tu povídám! To jim zrovna -«

»A stalo se to určitě?« zeptal se třetí muž. »To není prvněkrát, co se vyděsila mužskýho, jak říká tady Hawkshaw. Nebylo něco asi tak před rokem s nějakým člověkem, co ji měl jako pozorovat ze střechy kuchyně, jak se svlíká?«

»Co?« řekl zákazník. »Co je zas tohle?« Holič ho zvolna tlačil zpátky do židle; dosud zvrácen dozadu, vzpřímil aspoň hlavu, ale holič ho stále tlačil dolů.

McLendon se obrátil k třetímu mluvčímu. »Stalo? Copak na tom sakra nějak záleží? To budete černým pořád všechno trpět, až to jeden doopravdy provede?«

»No to jim zrovna povídám!« křičel Butch. Dlouho, vytrvale, hluše klel.

»No tak, no tak,« řekl kdosi čtvrtý. »Ne tak nahlas. Nemluv tak nahlas.«

»Správně,« řekl McLendon, »vůbec není zapotřebí mluvit. Já už jsem domluvil. Kdo jde se mnou?« Pohupoval se v kotnících a koulel při tom očima.

Holič přidržoval obličej cestujícího, balancuje nad ním břitvou. »Nejdřív si zjistěte, jak to bylo, mládenci. Znám Willyho Mayese. To nebyl on. Pojďte, seženeme šerifa a dáme to do pořádku.«

McLendon k němu prudce otočil nevrlou, tvrdou tvář. Holič neuhnul pohledem. Vypadali jako lidé dvou různých lidských rodů. Ostatní holiči také ustali v práci nad vzpřímenými zákazníky. »To mi chceš říct,« řekl McLendon, »že věříš víc negrovi než bělošce? Zatracenej negromilče -«

Třetí mluvčí vstal a chytil McLendona za paži; býval také vojákem. »No tak, no. Kapánek se na ten případ podíváme, ne? Kdo vůbec ví, co se skutečně stalo?«

»Jakýpak podíváme?« McLendon vyškubl paži. »Kdo je se mnou, ať se zvedne. A ten, kdo není -« Koulel po všech očima a rukávem si otíral tvář.

Tři muži vstali. Cestující se vzpřímil v křesle. »No tak,« řekl, trhaje ubrouskem u krku, »sundejte mi ten hadr. Jdu s sebou. Nejsem zdejší, ale sakra, jestli naše matky a ženy a sestry -« Utřel si ubrouskem tvář a hodil ho na zem. McLendon stál a spílal ostatním. Zvedl se další a přidal se. Ostatní rozpačitě posedávali, nedívajíce se na sebe, pak se jeden po druhém zvedal a připojoval se k němu.

Holič zvedl ubrousek ze země. Začal jej pečlivě skládat. »Mládenci, nedělejte to. Will Mayes to nemoh udělat. Já to vím.«

»Pojďte,« řekl McLendon. Otočil se. Z kapsy mu čouhala rukojeť těžké opakovací pistole. Vyšli ven. Dveře s ochrannou sítí za nimi bouchly a rána doznívala v mrtvém vzduchu.

Holič utřel pečlivě a spěšně břitvu a pak ji odložil a odběhl dozadu a vzal tam se stěny klobouk. »Vrátím se, jak jenom budu moct,« oznámil druhým holičům. »Nemůžu nechat -« Vyběhl z krámu. Utíkal. Druzí dva holiči přispěchali ke dveřím, chytili je ještě v letu, vyklonili se ven a hleděli za ním na ulici. Vzduch byl mdlý a mrtvý. U kořene jazyka chutnal kovově.

»Co může dělat?« řekl první. »Ježíši Kriste, Ježíši Kriste,« říkal druhý potichu. »Je to všechno pět, ať je to Willy Mayes nebo Hawk, jak si jednou poštve McLendona.«

»Ježíši Kriste, Ježíši Kriste,« šeptal druhý.

»Že by jí to byl opravdu udělal? Co myslíš?« řekl první.

II

Bylo jí třicet osm nebo devět. Žila v dřevěném domku s chromou matkou a vychrtlou, žlutavou a nezmarnou tetou. Tam se každé ráno mezi desátou a jedenáctou objevovala na kryté verandě v krajkovém čepečku a seděla tu až do poledne v houpací židli. Po obědě si na chvíli lehla, dokud se trochu neochladilo. Pak odcházela v jedněch ze tří nebo čtyř nových voálových šatů, které si řídila každé léto, dolů do města, aby strávila odpoledne s jinými dámami v obchodech, ohmatávaly tam zboží a handrkovaly se o ceny chladným, pohotovým tónem bez úmyslu kupovat.

Byla ze zámožnějších lidí - nikoli z nejlepších v Jeffersonu, ale přece jen z lepších - a pořád ještě nevypadala tak docela obyčejně se svým jiskrným, poněkud nezkroceným výrazem a oblečením. Když byla mladá, mívala štíhlé, nervosní tělo a jakousi neúprosnou životnost, která jí umožnila vyplout na určitý čas až na samý vrcholek společenského života města, representovaný skupinami kolem střední školy a kostela. Tam se totiž společensky vyžívaly její bohaté vrstevnice, dokud si - téměř ještě děti - nebyly vědomy své třídy.

Konečně si začala uvědomovat, že prohrává; že lidé, mezi nimiž byla jasnějším a zvučnějším plamenem, znenáhla poznávají, jaká rozkoš je pro muže snobství a pro ženy msta. A tehdy právě přijala její tvář ten jiskrný, nezkrocený výraz. Nosila jej dál na dýchánky na stinných verandách nebo letních trávnících, nosila ten výraz jako masku nebo prapor, v očích sebeklam zuřivého zavržení pravdy. Na jednom večírku zaslechla hovořit spolužáky, jednoho chlapce a dvě dívky. Potom už pozvání nikdy nepřijala.

Pozorovala děvčata, s kterými vyrůstala, jak se vdávají a mají domácnost a děti, ale s ní žádný muž dosud vážně nechodil a děti spolužaček jí už několik let říkaly »tetičko« a matky jim hodně hlasitě připomínaly, jak bývala tetička Minnie za mlada oblíbena. Potom si ve městě začali všímat, jak si vždycky v neděli odpoledne vyjíždí s pokladníkem z banky. Byl to vdovec kolem čtyřicítky, růžolící a vždy mírně zavánějící holičem nebo whisky. Vlastnil první automobil ve městě, červený sporťák. Minnie měla první motoristický klobouček a závoj, jaké město kdy spatřilo. Pak si město začalo povídat: »Chudák Minnie.« - »Ale má už na to věk, aby se o sebe postarala,« říkali druzí. To bylo tehdy, když žádala na svých starých spolužačkách, aby jí jejich děti říkaly »sestřenko« místo »tetičko«.

Je tomu teď už dvanáct roků, co ji veřejné mínění vykázalo do postavení konkubíny, a osm roků, co pokladník odešel do banky v Memphisu a odtamtud se vracel vždycky o vánocích na jeden den a strávil jej na výroční mládenecké schůzce v loveckém klubu na řece. Sousedky se za záclonami dívaly, jak celá společnost projíždí kolem, a potom, když se na Boží hod chodilo v ulici na návštěvy, vyprávěly Minnii o něm, jak prý dobře vypadá a jak prý se mu ve velkém městě skvěle vede, a sledovaly při tom dychtivýma, tajemnýma očima její nezkrotnou, dychtivou tvář. V tuto hodinu čpěl obvykle její dech whisky. Tu jí dodával jeden chlapec z buffetu. »To se ví, kupuju to pro tu mladici. Snad má taky právo na drobet vyražení.«

Její matka teď už vůbec nevycházela z pokoje; vychrtlá teta vedla domácnost. Na tomto pozadí jevily se Minniiny pestré šaty, její pusté a líné dny jako nějaká zběsilá neskutečnost. Vycházela teď po večerech jen s ženami, se sousedkami, do biografu. Každé odpoledne si navlékla jedny z nových šatů a šla sama dolů do města, kde se již procházely její mladé »sestřenky« s křehkými, hedvábnými hlavičkami a hubenými, nešikovnými pažemi, vědomy si svých boků, přimknuty jedna k druhé nebo se chichtajíce a vřeštíce v párcích s chlapci u limonádových kiosků - a ona je míjela a šla dál podél řady krámů, v jejichž dveřích dřepěli a lelkovali muži, a už ji ani nesledovali očima.

III

Holič pospíchal ulicí, kde tu a tam visela hmyzem oblepená lampa, svítící strnule a úporně do mrtvého vzduchu. Den zhasl v příkrovu prachu; nad ztemnělým náměstím, zahaleným v dusivý prach, byla obloha jasná jako dutina mosazného zvonu. Někde za východem se matně roztěkal dvojitý obrys měsíce.

Když je dohonil, nastupoval už McLendon s třemi dalšími do auta, které stálo v jedné uličce. McLendon sehnul silnou hlavu a vykoukl zpod střechy vozu. »Rozmyslel sis to, co?« řekl. »No to bych řek! Stejně až se zejtra lidi doslechnou, jak jsi dnes mluvil -«

»No tak, no,« řekl druhý vysloužilec. »Hawkshaw je dobrej. Pojď, Hawku, naskoč!«

»Will Mayes to určitě neudělal, mládenci,« řekl holič. »Jestli to vůbec někdo udělal. Ostatně všichni víte právě tak dobře jako já, že žádný město na světě nemá lepší negry než my. A taky víte, že některý dámy si někdy sem tam něco namlouvají o mužských, třeba nemají žádnej důvod, a slečna Minnie vůbec -«

»Jistě, jistě,« řekl voják. »Jenom si s ním tak trochu promluvíme, to je všechno.«

»Jakýpak promluvíme!« zvolal Butch. »Jak budeme hotovi s tím -«

»Proboha, drž hubu!« okřikl ho voják. »Copak chceš, aby ve městě každej -«

»Jen jim to sakra pověz,« řekl McLendon. »Každýmu tomu smradovi to pověz, kdo nechá bílou ženu -«

»Tak jedem, jedem; tamhle je další vůz.« Z prašného mračna na konci uličky vynořil se s kvikotem druhý vůz. McLendon spustil motor a rozjel se první. Jako neproniknutelná mlha ležel prach v ulici. Kolem pouličních lamp tvořil se nimbus jako ve vodě. Zamířili ven z města.

Rozježděná cesta se točila v pravých úhlech. Také nad ní visel prach a nad celou zemí kolem. Proti obloze vyvstal temný obrys mrazírny, kde černoch Mayes pracoval jako noční hlídač. »Nemělo by se radši zastavit tady?« řekl voják. McLendon neodpověděl. Prudce přidal plyn a pak vůz náhle zarazil. Reflektory ozařovaly bělostnou zeď.

»Tak poslyšte, mládenci,« řekl holič, »jestli je tady, copak to nedokazuje, že nic neproved? No nemám pravdu? Kdyby to byl on, tak by přece utek, no ne!?« Druhý vůz přijel a zastavil. McLendon slezl, Butch k němu okamžitě přiskočil. »Poslyšte, mládenci,« řekl holič.

»Vypněte světla!« řekl McLendon. Snesla se tma, která škrtila dech. Jediný zvuk se v ní neozval, jenom plíce lidí, kteří lapali po vyprahlém vzduchu, v němž žili už dva měsíce; pak slábnoucí křupot McLendonových a Butchových bot a za okamžik McLendonův hlas:

»Wille!... Wille!«

Někde za východem chrlil teď měsíc prudčeji svou bledou krev. Zvedal se nad svahem, stříbřil vzduch i prach a lidé jako by dýchali, jako by žili v míse roztaveného olova. Nic se neozvalo, ani noční pták, ani hmyz, nic - kromě jejich dechu a matného praskání chladnoucího kovu v motorech aut. Kde se jejich těla navzájem dotýkala, jako by se suše potila, neboť vlhkost z nich už nevycházela. »Kriste pane!« řekl hlas. »Pojďme odtud.«

Nehnuli se však, až se ze tmy nad nimi začaly ozývat matné zvuky; pak vyrazili a napjatě čekali v té dusné tmě. Další zvuk: rána, sykavý výbuch dechu a potlačované McLendonovo klení. Ještě chvíli stáli, pak se rozběhli vpřed. Běželi v klopýtavém chundeli, jako by před něčím prchali. »Zabij, zabij ho, smrada,« šeptal čísi hlas. McLendon je zadržel.

»Tady ne,« řekl. »Do vozu s ním.« - »Zabij ho, zabij smrada černýho!« mručel hlas. Táhli černocha k autu. Holič čekal vedle vozu. Cítil, jak se potí, a věděl, že mu bude zle od žaludku.

»Co má být, vážení pánové?« řekl černoch. »Já nic neudělal. Jako je Pánbůh nade mnou, pane John.« Kdosi vytáhl pouta. Pobíhali kolem černocha, jako by to byl sloup, tiší, nedočkaví, jeden druhému pořád v cestě. Podrobil se poutům, chvatně a nepřetržitě přeskakuje zrakem s temné tváře na temnou tvář. »Kdo je tu, vážení pánové?« řekl, a chtěje nahlédnout do tváří, naklonil se tak, až ucítili jeho dech a pach jeho potu. Vyslovil jedno nebo dvě jména. »Co jsem proved, co si myslíte, že jsem proved, pane John?«

McLendon trhnutím otevřel dveře auta. »Vlez dovnitř!« řekl.

Černoch se nehýbal. »Co to se mnou chcete udělat, pane John? Já nic neproved. Bílí pánové, milostpáni, já nic neproved: před Pánembohem přísahám.« Zavolal další jméno.

»Vlez tam!« řekl McLendon. Udeřil černocha. Ostatní vyrazili dech v suchém sykotu a tloukli ho nazdařbůh a on se zmítal a spílal jim a švihal spoutanýma rukama přes jejich tváře a praštil holiče do úst a holič jej také udeřil. »Strčte ho dovnitř,« řekl McLendon. Vrazili do něho. Přestal se rvát a vlezl do vozu a seděl tiše, zatím co ostatní nasedali. Seděl mezi holičem a vojákem, stahuje údy tak, aby se nikoho nedotýkal, přelétaje očima chvatně a nepřetržitě s tváře na tvář. Butch se přimkl k vozu na stupátku. Vůz se rozjel. Holič si přidržoval k ústům kapesník.

»Co je ti, Hawku?« řekl voják.

»Nic,« řekl holič. Vrátili se na hlavní silnici a vyrazili směrem za město. Druhý vůz se za nimi ztrácel někde v prachu. Nabírali rychlost, nechali za sebou poslední domy.

»Sakra, ten smrdí,« řekl voják.

»To napravíme,« řekl cesťák vpředu vedle McLendona. Na stupátku klel Butch do horkého proudu vzduchu. Holič se náhle naklonil dopředu a dotkl se McLendonovy paže.

»Pusť mě ven, Johne,« řekl.

»Vyskoč si, negromilče,« řekl McLendon, aniž otočil hlavu. Jel rychle. Nesvitná světla druhého vozu prozařovala za nimi v prachu. Posléze McLendon zahnul na úzkou cestu. Byly v ní hluboké, zašlé koleje. Vedla k opuštěné cihelně - řadě červenavých mohyl a býlím zarostlých bezedných jam. Kdysi tu byla také pastvina, až se jednou majiteli ztratil mezek. Dlouhou tyčí sice pečlivě jámy prošťoural, ale nemohl vůbec nahmatat dno.

»Johne,« řekl holič.

»Tak si vyskoč,« řekl McLendon, zmítaje vozem v kolejích. Vedle holiče promluvil černoch:

»Pane Henry.«

Holič se napřímil. Úzký úvoz cesty se hnal proti nim a za ně. Jejich pohyb se podobal tahu vyhaslé pece: chladnější, ale naprosto mrtvý. Vůz sebou házel od koleje ke koleji.

»Pane Henry,« řekl černoch.

Holič začal zoufale cloumat dvířky. »Hej, pozor!« řekl voják, avšak holič již dveře vykopl a vymrštil se na stupátko. Voják se naklonil přes černocha a chňapl po holiči, ale ten už vyskočil. Vůz jel dál, aniž zmírnil rychlost.

Setrvačností prudce prolétl zaprášeným porostem do příkopu. Prach se vzdul kolem něho a on pak ležel v slabém, ošklivém praskotu vysušených stvolů a dusil se a dávil, dokud nepřejel a neodhlučel druhý vůz. Potom vstal a belhal se k silnici a zamířil po ní k městu, oprašuje si rukama šaty. Měsíc vystoupil výš a plul konečně vysoko a jasně nad prachem a po chvíli začalo z prachu prosvítat město. Belhal se dál. Tu zaslechl auta a v prachu za ním sílila jejich světla, a on sešel z cesty a opět se skrčil do porostu, dokud nepřejeli. McLendonův vůz jel teď druhý. Byli v něm čtyři lidé a Butch nestál na stupátku.

Přejeli; prach je polkl; záře i zvuk pohasly. Prach po nich se chvíli držel, brzy jej však znovu pozřel ten prach nekonečný. Holič zase vylezl na silnici a belhal se k městu.

IV

Když se tu sobotu večer strojila k večeři, cítila své tělo jako v horečce. Ruce se jí třásly mezi háčky a poutky a oči měly horečnatý pohled a vlasy se ji kroutily a praskaly pod hřebenem. Přítelkyně pro ni přišly, ještě když se strojila, a seděly tu, zatím co si navlékala tenounké prádlo a punčochy a nové voálové šaty. »Cítíš se dost silná jít ven?« říkaly a jim také oči jiskřily temným leskem. »Až se časem dostaneš z toho leknutí, musíš nám vyprávět, co se stalo. Co říkal a dělal, všecko.«

Když v listnaté tmě zamířily k náměstí, začala zhluboka dýchat, podobně jako plavec, když se chystá potopit, až se pak přestala třást. Všechny čtyři mírnily krok, protože bylo strašlivé horko a také z ohledu k ní. Jak se však přiblížily k náměstí, opět se roztřásla. Kráčela teď s hlavou vzhůru, pěsti zaťaty podél boků. Hlasy přítelkyň ševelily a jejich oči měly také ten horečnatý lesk.

Vstoupily na náměstí, ona uprostřed skupinky, křehká v zbrusu nových šatech. Třásla se čím dál tím hůř. Šla pomaleji a pomaleji, podobně jako když děti jedí zmrzlinu, hlavu vzhůru a oči jiskřící v nezkrotném praporu tváře, míjela hotel a obchodníky jen tak v košilích, dřepící na židlích podél chodníku a ohlížející se po ní: »To je ona, vidíte? Ta v růžovém, uprostřed.« - »To že je ona? Co provedli s tím černochem? Už ho -?« »To se rozumí. S tím je to hotový.« - »Hotový, co?« - »To se rozumí. Trošku se s ním projeli.« Pak buffet, kde i mladíci postávající u vchodu ťukli do klobouků a sledovali očima pohyb jejích boků a nohou, když je míjela.

Šly dál kolem zdvižených klobouků pánů, náhle ztichlých hlasů, šetrných, zastánlivých. »Všimly jste si?« říkaly přítelkyně. Jejich hlasy zněly jako dlouho zadržované vzdechy syčícího jásotu. »Ani jeden černoch není na náměstí. Ani jeden.«

Došly do biografu. Bylo tu jako v zdrobnělém světě pohádky: osvětlený vestibul, barevné litografie, postihující život v strašných i krásných proměnách. Začalo ji lechtat na rtech. Ve tmě, až začne představení, to bude v pořádku; pak snad potlačí smích, aby aspoň nepropukl tak rychle a tak brzy. Pospíchala proto před tvářemi, které se otáčely, před hlasy tlumeného úžasu - a už všechny zasedly na obvyklá místa, odkud mohla sledovat hlediště v stříbrné záři a siluety mladých mužů a dívek, jak přicházejí v párech proti té záři.

Světla zhasla; plátno se rozzářilo stříbrem a za chvíli se začal odvíjet život, krásný a vášnivý a smutný, zatím co mladí muži a dívky stále ještě přicházeli, vonící a šuškající v polotmě, jejich zdvojená záda v obryse jemná a křehká, jejich štíhlá, rychlá těla dosud neobratná, božsky mladá, zatím co se za nimi vytrvale, nevyhnutelně kupil stříbrný sen. Začala se smát. Chtěla to potlačit, ale udělalo to ještě větší hluk; hlavy se začaly otáčet. Smála se bez ustání i tehdy, když ji přítelkyně zdvihly se sedadla a vyváděly ven, a venku na chodníku se stále ještě smála vysokým, nepřerušovaným tónem, až přijel taxík, do kterého jí pomohly.

Svlékly ji z růžového voálu a tenounkého prádla a punčoch a položily ji do postele a roztloukly led na obklady k jejím spánkům a poslaly pro lékaře. Nebyl k sehnání, a tak ji ošetřovaly, přidušeně vykřikujíce, a vyměňovaly led a ovívaly ji. Dokud byl led čerstvý a studený, nesmála se a chvíli ležela klidně, jen trochu kňučela. Brzy však smích znovu propukl a hlas jí stoupal, ječel.

»Pššššš! Pššššš!« říkaly s přikládaly čerstvý led a hladily ji po vlasech, hledajíce v nich šedivé. »Chudák děvče!« Pak jedna k druhé: »Myslíš, že se opravdu něco stalo?« a oči se jim temně leskly, tajemně a vášnivě. »Pššššš! Chudák děvče! Chudák Minnie!«

V

Byla půlnoc, když McLendon přijel k svému pěknému novému domku. Byl jako klícka, spořádaný a téměř tak malý, a měl čistý zelenobílý nátěr. McLendon zamkl vůz, vystoupil na verandu a vešel do domu. Jeho žena vstala z křesla vedle stolní lampy. Zastavil se a hleděl na ni pronikavě, až sklonila hlavu.

»Podívej se na hodiny,« řekl, míře na ně rukou. Stála před ním, tvář skloněnu, v ruce obrázkový časopis. Měla bledý, ztrhaný, znavený obličej. »Neřek jsem ti, že nemáš takhle vysedávat? Čekat, až přijdu?«

»Johne,« řekla. Odložila časopis. Pohupuje se v kotnících, ostře na ni hleděl horkýma očima, zpoceným obličejem.

»Neřek jsem ti to?« Přistoupil k ní. Tu opět vzhlédla. Uchopil ji za rameno. Stála trpně, hledíc na něj.

»Pusť mě, Johne. Nemohla jsem spát... Horko - něco. Prosím, Johne. Ubližuješ mi.«

»Neřek jsem ti to?« Pustil ji a pak ji zpola udeřil, zpola srazil přes křeslo. Zůstala tam tiše ležet a pozorovala, jak odchází z místnosti.

Prošel celým domem, strhuje se sebe košili, a zastavil se na temné, sítí obehnané zadní verandě a košilí si pak utřel hlavu a plece a odhodil ji. Odepjal od boku pistoli a položil ji na noční stolek a posadil se na postel a zul si boty a vstal a sundal si kalhoty. Už se zas potil a sehnul se a zuřivě sháněl košili. Konečně ji našel a znovu si utíral tělo a pak zůstal stát, přitisknut tělem k zaprášené síti proti hmyzu, lapaje po dechu. Nikde se nic nepohnulo, nic neozvalo, ani hmyz ne. Temný svět ležel jakoby ochromený pod studeným měsícem a věčně bdělými hvězdami.

Povedený lov

Tohle vypravuje Ratliff. Je to obchodní cestující se šicími stroji; kdysi jezdíval po našem okrese v lehké, pevné bryčce, tažené urostlým, šlachovitým, nesouměrným párem koní; teď jezdí ve fordce, v modelu T, kde si také vzadu vozí ukázkový šicí stroj v plechové bedně tvaru psí boudy a omalované tak, aby vypadala jako domeček.

Nikoho nepřekvapí, ať se s Ratliffem setká kdekoli - bývá to jediný muž na bazarech farmářských žen nebo na večírcích, kde se předhánějí v šití, pohybuje se mezi muži i ženami na celodenních pěveckých shromážděních v kostelích našeho kraje a sám také zpívá příjemným barytonem. Byl i na tom lovu na medvědy, o kterém vypravuje, tam v tom každoročním loveckém táboře majora de Spaina v řečišti dvacet mil od města, i když tam nebyl nikdo, komu by snad mohl prodat šicí stroj, protože paní de Spainová jistě stroj už má, jestli ho ovšem nedala některé provdané dceři, a ten druhý muž - muž jménem Lucius Provine -, s kterým se dostal do křížku a utrpěl při tom velkou újmu na obličeji a dalších končetinách, nebyl by mohl koupit stroj své ženě, i kdyby chtěl, pokud by mu ho Ratliff neprodal na neomezený úvěr.

Provine je také rodák z našeho okresu; Ale je mu už čtyřicet, většinu zubů má pryč a jsou tomu celá léta, co on a jeho nebožtík bratr i další, teď už mrtvý a zapomenutý vrstevník Jack Bonds, byli známi jako Provinova banda a terorisovali naše pokojné město tím, že po způsobu divokých mladíků, kterým chybí představivost, stříleli v sobotu pozdě večer na náměstí z pistolí nebo se v neděli ráno hnali tryskem na koních mezi prchajícími a ječícími dámami, jež mířily do kostela. Mladší občané města ho znají jen jako vytáhlého, zjevně silného a zdravého muže, který se zamyšleně a zachmuřeně potuluje všude, kde je mu to dovoleno, žádná vrstva obyvatel ho mezi sebe nepřijímá a on sám se vůbec nenamáhá, aby nějak uživil svou ženu a tři děti.

Jsou tu mezi námi i jiní muži, jejichž rodiny trpí nouzí; možná, že by tak jako tak nepracovali, ale posledních několik let už ani práci nemohou najít. Ti všichni dosahují určitého stupně úctyhodnosti a udržují si ji tím, že dělají obchodní cestující zaměstnávané výrobci drobného zboží, jako je mýdlo, pánské toaletní nezbytnosti nebo kuchyňské potřeby, a bývá je vidět na náměstí a v ulicích, jak nosí malé černé kufříky se vzorky. Jednoho dne se k našemu překvapení objevil s takovým kufříkem i Provine, ale městská policie za necelý týden zjistila, že obsahoval whisky v půllitrových lahvích. Major de Spain ho z toho nějak vytáhl, neboť právě major de Spain se staral o jeho rodinu tím, že vždycky přidával něco navíc k penězům, které si paní Provinová vydělávala šitím a podobnými věcmi, - snad tím chtěl jako gestem Římana pozdravit na rozloučenou onu skvělou postavu, jíž Provine býval, než ho čas položil na lopatky.

Žijí ještě starší lidé, kteří se pamatují na Butche - dokonce ztratil někde v omšelé minulosti i tohle šťavnaté, nedbalé přízvisko -, to jest na Provina před dvaceti lety; pamatují se na toho mladíka, který byl sice neveselý, ale měl jakousi útočnou, němou chuť dýchat, teď už dávno vyhořelou, a který se v potřeštěnosti, způsobené asi většinou alkoholem, dopouštěl některých násilnických, nenucených činů, k nimž patřila i ta záležitost s černošským shromážděním. Shromáždění se konalo v černošském kostele několik mil za městem. Když bylo zrovna v nejlepším, oba Provinové a Jack Bonds, vracející se z tanečního večírku někde v kraji, přijeli s pistolemi v rukou a s čerstvě zapálenými doutníky; brali jednoho černocha po druhém, každému přidrželi hořící doutník u celuloidového límce, jak se tehdy s oblibou nosily, a nechali tam pak všechny ty oběti s potrhanými, sotva znatelnými, nebolavými obojky ze spáleniny. To je ten, o kterém Ratliff vypravuje.

Ale ještě jednu věc je třeba říci, aby byla připravena scéna pro Ratliffa. Pět mil dolů po řece od tábora majora de Spaina, tam, kde je poříční džungle z rákosí, gumovníků a dubů ještě divočejší, stojí indiánská mohyla. Je prastará a zvedá se s hlubokou a temnou záhadností jako jediná vyvýšenina jakéhokoli druhu z divoké, ploché džungle řečiště. Třebaže jsme byli pouhé děti, přece jen jsme pocházeli ze vzdělaných, ve městě vyrostlých rodin - a k některým z nás ta mohyla mluvila o krvavých a násilnických tajemstvích, o divoké a náhlé zkáze, a výkřiky i sekyrky, jež jsme podle skrývaných a tajných laciných románů, které jsme si mezi sebou vyměňovali, spojovali s Indiány, jako by byly pouze všedními a prchavými projevy oné temné moci, která tam dosud přebývala nebo číhala, plná něčeho zlověstného i trochu výsměšného, jako nějaké temné a bezejmenné zvíře, které si se zkrvavenými čelistmi zlehka, lenivě zdřímlo, - a snad tomu tak bylo proto, že zbytky kdysi mocného kmene Čikasů dosud žily poblíž mohyly, chráněny vládou. Měli již nyní americká jména a žili zrovna tak jako nečetné bílé obyvatelstvo kolem nich.

Ale nikdy jsme je neviděli, protože nechodili do města a měli vlastní osadu i krám. Když jsme vyrostli, poznali jsme, že nejsou o nic divočejší nebo nevzdělanější než běloši a že jejich patrně největší úchylka od normálnosti - v našem kraji žádná zvláštní úchylka - je to, že jsou o trochu víc než podezřelí z tajné výroby whisky tam v těch svých močálech. Ale pro nás děti byli trochu pohádkoví, nemohli jsme jejich životy, skryté v močálech, odloučit od života temné mohyly, kterou někteří z nás nikdy ani neviděli, ale o níž jsme všichni slyšeli, a připadalo nám, že je ony temné síly dosadily jako strážce mohyly.

Jak jsem řekl, někteří z nás ji nikdy neviděli, ale všichni jsme o ní slyšeli a mluvili jsme o ní, jak už to mezi chlapci bývá. Patřila zrovna tak k našemu životu a prostředí jako sama země, jako prohraná občanská válka a Shermanův pochod nebo jako ta skutečnost, že mezi námi žijí černoši, kteří s námi hospodářsky soutěží a mají naše rodinná jména; jenže patřila do našeho života příměji, mohutněji a živěji. Když mi bylo patnáct, odvážili jsme se s kamarádem jednoho dne právě při západu slunce jít k mohyle. Poprvé jsme viděli několik Indiánů; ukázali nám cestu a my došli na vrchol mohyly právě ve chvíli, kdy slunce zapadlo. Měli jsme s sebou výzbroj k táboření, ale oheň jsme nerozdělali. Ani jsme si nepřipravili lůžka. Jen jsme seděli na mohyle vedle sebe, až zase bylo dost světla, abychom našli cestu zpátky na silnici. Nemluvili jsme. Když jsme se jeden na druhého v šedivém svítání podívali, byly i naše obličeje šedivé, zamlklé a velmi vážné. Nemluvili jsme ani pak, když jsme už byli v městě. Jen jsme se rozloučili, šli domů a lehli do postele. Tak to bylo s naším názorem na mohylu, takový jsme z ní měli pocit. Je pravda, byli jsme děti, ale pocházeli jsme přece z rodin, které četly knihy a které nepodléhaly - nebo neměly podléhat - žádné pověře a bezmyšlenkovitému strachu.

A teď vypravuje Ratliff o Luciu Provinovi a jeho škytavce.

Když jsem se vrátil do města, první člověk, kterýho jsem potkal, mi povídá: »Co se ti stalo na tváři, Ratliffe? Splet si tě de Spain s loveckým psem?«

»Ale ne, člověče,« povídám. »Byl to divokej kůň.«

»A co jsi mu chtěl udělat, Ratliffe?« ptá se ten chlap.

»Člověče,« povídám, »ať mě husa kopne, jestli to vím.«

A to taky byla pravda. Dověděl jsem se to teprv za hodnou chvíli po tom, co vode mě vodtáhli Luka Provina. Protože já vůbec nevěděl, kdo je to starej Ash, nevěděl jsem to vo nic líp než Luke. Věděl jsem jen, že je to černoch vod majora a že tu dělá v táboře sluhu. Když to celý začalo, věděl jsem jen, co chci udělat - trochu snad Lukovi pomoct, aby se moh ukázat, nebo možná v krajním případě malinko si z něj vystřelit, a vůbec mu přitom neublížit, nebo se snad trochu zavděčit majorovi a dostat Luka na chvilku z tábora. No, a pak byla asi tak půlnoc a ten zatracenej chlap se vám tam vyřítí z lesa divokej jako polekanej jelen, běží rovnou k tomu místu, kde seděli u pokeru, a já mu povídám:

»Tak co, měl bys bejt spokojenej. Povedlo se ti jim utýct.« A von se najednou zarazil a vrhnul na mě divokej a vohromenej pohled; ani si nevšim, že přestali; a potom na mě celou váhou skočil, jako když spadne stodola.

To už úplně přestali hrát. Museli na to bejt tři nebo čtyři, aby ho vodě mě dostali, a major se zatím votočil na svý židli, měl zrovna v ruce trojici, začal tlouct do stolu a nadával. Pomohli mi, moc pěkně - jenže mi pošlapali vobličej i ruce a nohy. Bylo to, jako když hoří, - nejvíc škody nadělali chlapi s hadicema.

»Hrom do vás, co to má znamenat?« řval major a tři nebo čtyry chlapi zatím drželi Luka, kterej brečel, jako děcko.

»Poštval je na mě!« povídá Luke. »Poslal mě tam a já ho za to zabiju!«

»Koho na tebe poštval?« ptá se major.

»Přece Indiány!« povídá s brekem Luke. Pokoušel se pak zase na mě skočit a házel s těma, co ho drželi za ruce, jako by to byli hadroví panáci, až mu major pořádně vynadal, aby byl tiše. Luke je pořád ještě chlap. Nenechte se vobalamutit, když říká, že už nemá na práci dost síly. Asi se prostě nevoddělal, protože se nikdy netahal po světě s černým kufrem plným růžovejch kšand a holicího mejdla. No, a pak se mě major zeptal, vo co vlastně jde, a já mu řek, že jsem jen chtěl Lukovi pomoct, aby se zbavil škytavky.

Ať jsem pes, jestli mi ho vážně nebylo líto. Náhodou jsem měl cestu na tu stranu, no a tak mě napadlo, že se k nim podívám, jaký mají štěstí, a když jsem tam přijel, zrovna zapadalo slunce a prvního ze všech jsem zahlíd Luka. Nebyl jsem překvapenej, protože to přece bylo největší shromáždění všech muskejch z vokresu a mimo to se tam zadarmo žralo a byla whiska, a tak mu povídám: »Tohle je mi překvapení.« A von na to:

»Škyt, au! Škyt, ou! škyt, au! Škyt - ach bože!« Drželo ho to už vod devíti hodin minulýho večera; nalejval si, jak mu jen major nabíd, a pokaždý, když se starej Ash nedíval a moh se dostat k flašce; a dva dni předtím zabil major medvěda a Luke už asi sněd víc důkladně kořeněnýho medvědího masa - a to ani nemluvím vo divoký zvěři, a možná i mývalovi nebo veverce na přilepšenou -, než by se dalo vodvízt na voze. No a tak tu teď škytal třikrát za minutu jako ty časovaný bomby; jenže v něm bylo medvědí maso a whiska místo dynamitu, takže nemoh vybouchnout a zbavit se toho trápení.

Vypravovali mi, jak už minulou noc pořád všechny budil a jak major z toho byl celej bez sebe, tak vstal, vzal si pušku i Ashe, kterej mu ved dva lovecký psy, a Luke šel za nima - asi z čirýho zoufalství, protože nespal vo nic víc než vostatní -, táh se tam za majorem a pořád dělal: »Škyt, au! Škyt, ou! Škyt, au! Škyt - Kriste na nebi!« až se major votočil a povídá:

»Hrome, jdi si tamhle za střelcema na čihadla. Jak můžu stopovat medvěda nebo jak vůbec uslyším psy, až začnou větřit? To bych moh zrovna tak jet na motocyklu.«

Tak se teda Luke vrátil tam k těm střelcům, co číhali na vysokou u dřevěný hráze. Asi že ani tak nevodešel, jako se spíš ztratil do dáli jako ten motocykl, co se vo něm major zmínil. Vůbec se nepokoušel přestat škytat. Asi věděl, že by to nebylo nic platný. A ani se nesnažil držet někde stranou. Myslel si asi, že by i každej hlupák poznal, že není jelen. Ne. Byl už asi tak zoufalej, že doufal, že ho někdo zastřelí. Ale nikdo se do něj netrefil, a tak přišel k prvnímu čihadlu, kde byl strejc Ike McCaplin, posadil se tam vedle strejce Ika, podepřel se loktama vo kolena a vobličejem vo dlaně a pořád jen: »Škyt, au! Škyt, ou! Škyt, uch! Škyt, au!«, až se strejc Ike votočil a povídá:

»Jdi do háje, člověče; už ať jseš pryč. Copak si myslíš, že nějaká zvěř příde k presu na seno? Jdi se napít vody.«

»Už jsem pil,« povídá Luke, a ani se nehnul. »Pil jsem vodu vod včerejška vod devíti večer. Vypil jsem už tolik vody, že kdybych upad, vyletí to ze mě jako z artéský studně.«

»Tak teda jdi pryč,« povídá strejc Ike. »Už ať jseš vodsaď.«

No a Luke teda vstal a vodpotácel se, vymizel zase do dáli, jako by byl poháněnej nějakým tím jednoválcovým benziňákem, jenže to v něm bouchalo vo trochu rychlejc a taky víc pravidelně. Šel po hrázi vo kus dál, kde bylo jiný čihadlo, tam ho zas zahnali, a tak šel k dalšímu. Asi doufal, že se nad ním někdo smiluje a vodbouchne ho, protože teď už se tím zřejmě nechal přemoct. Říkali, že když došel k tomu »Au, můj bože!«, tak prej ho bylo slyšet až zpátky do tábora. A prej se vod rákosovýho houští na druhý straně řeky nesla vozvěna jako z těch tlampačů, co s nima volají ze studní. I psi na stopě prej přestali větřit, tak nakonec k němu přišli a donutili ho, aby šel zpátky do tábora. No, a tam byl, když já přišel. Byl tam taky starej Ash, protože se už vrátil s majorem, aby si moh major zdřímnout, ale my s Lukem jsme si Ashe nijak zvlášť nevšimli, prostě tam bylo vo černocha víc.

A tím to bylo. Žádnej z nás vo něm nevěděl, ani jsme na něj nepomysleli. Ať mě husa kopne, jestli to nevypadá někdy tak, že když si člověk začne dělat z někoho legraci, nedělá si vlastně legraci z druhýho; je to nějaká velikánská síla schovaná někde ve tmě a z tý si vlastně střílí, přitom vo tom ani neví, a všechno záleží jen na tom, jestli má ta síla náladu tu legraci spolknout, nebo nemá, jestli mu neplivne rovnou zpátky do vobličeje, jako tahle plivla mně. Protože já mu povídám: »Tak ty už to máš vod včerejška vod devíti? To už je teda skoro čtyřiadvacet hodin. Abych ti řek, tak si myslím, že už by byl čas zkusit to nějak zastavit.« A von na mě koukal, jako by se nemoh rozhodnout, jestli mi má ukousnout hlavu nebo si zkusit ukousnout svou vlastní, a pomalu, pravidelně dělal: »Škyt, au! Škyt, au!« Pak povídá: »Nechci se toho zbavit. Mám to rád. Ale kdybys to měl ty, tak bych tě toho zbavil. Víš jak?«

»Jak?« ptám se ho.

»Zkrátka bych ti utrh hlavu. Neměl bys pak čím škytat. Už by tě to nevotravovalo. Docela rád bych to pro tebe udělal.«

»No dobrá,« povídám mu a díval jsem se, jak tam sedí na schodech ke kuchyni - bylo to po večeři, ale nic nejed, protože se mu krk, abych tak řek, změnil v jednosměrnou ulici - a pořád dělá: »Škyt, au! Škyt, ou! Škyt, ou! Škyt, au!«, jen tohle, jelikož mu asi major řek, co by se mu stalo, kdyby se dal zas do řevu. To už jsem totiž slyšel, jak nikoho nenechal v noci spát a vyhnal z tý končiny řečiště všechnu zvěř, a vůbec jsem si myslel, že by mu procházka ukrátila dlouhou chvíli. Tak mu povídám: »Vím, jak by ses toho moh zbavit. No ale jestli se toho nechceš zbavit -«

A von mi na to: »Kdyby mi jen někdo řek, jak se toho zbavím! Dal bych mu deset dolarů za to, moct tady jedinou minutu sedět a neškytnout -« No a po tomhle se už neudržel. Do tý chvíle jako by jeho vnitřnosti byly spokojený s tím, že pravidelně, ale potichu škytá, ale když mu teď zas bylo jasný, co se s ním děje, tak jako by se v něm votevřela nějaká záklopka a začal řvát: »Škyt, můj bože!« jako tam u těch čihadel, vodkaď ho chlapi poslali zpátky do tábora, a najednou jsem uslyšel majorovy nohy, dupy dupy dup na podlahu. Už i ty kroky zněly zuřivě, tak rychle povídám:

»Pst! Přece nechceš, aby se major zas vztekal.«

Trochu se teda utišil, jak tam tak seděl na těch schodech u kuchyně, a vevnitř zatím starej Ash a jinej černoch chodili sem a tam, a potom mi povídá: »Zkusím všechno, ať mi navrhneš co chceš. Už jsem vyzkoušel, co jsem znal sám a co mi řekli jiný. Zadržoval jsem dech, pil jsem vodu, až jsem měl pocit jako nějaká ta velikánská pneumatika, co s nima dělají reklamu, visel jsem čtvrt hodiny za kolena tamhle s tý větve a vypil hlavou dolů půllitrovou láhev vody a někdo mi taky řek, abych spolk srnčí brok, tak jsem ha spolk. A mám to pořád. Co ty si myslíš, že můžu dělat?«

»Hm,« povídám mu, »nevím, co jseš ochotnej udělat ty. Ale mít to já, šel bych k mohyle a řek bych starýmu Johnovi Basketovi, aby mě vykurýroval.«

Seděl úplně tiše, pak se pomaličku vobrátil a podíval se na mě; ať mě husa kopne, jestli i nepřestal na celou minutu škytat. »Johnovi Basketovi?« povídá.

»Tomu,« povídám. »Indiáni znají všelijaký triky, vo jakejch bílí doktoři ani neslyšeli. A hrozně rád to pro bílýho udělá, vůbec ty starodávný domorodci rádi něco dělají pro bílý, už za to, jak na ně byli hodný - nechali jim přece tu hromadu hlíny, kterou stejně nikdo nechce, ale dovolili jim taky dávat si jména, jako máme my, a mouku, cukr i náčiní jim prodávaj jen se spravedlivou přirážkou k tomu, zač by to prodali bílejm. Taky jsem slyšel, že už jim brzy dovolej chodit jednou za tejden do města. Starej Basket ti rád tu škytavku vykurýruje.«

»John Basket,« povídá; »Indiáni,« povídá a pomalu, tiše, pravidelně škytal. A pak najednou prej: »Ať mě husa kopne, jestli tam pudu!« Ať mě taky husa kopne, jestli to neznělo, jako kdyby brečel. Vyskočil, nadával a vypadalo to, že brečí. »Není tu ani jedinej člověk, bílej nebo černej, kterej by se mnou měl smilování. Trápím se tady a mučím už dýl než dvacet čtyři hodiny, nejím, nespím, a žádnej parchant se neslituje, žádnej se mnou nemá trochu citu!«

»Já se ti přece snažil pomoct,« povídám mu. »Mám snad škytavku já? Jen jsem si myslel, podle toho, jak to s tebou vypadá, že ses dostal do něčeho, v čem ti žádnej bílej nemůže pomoct. No ale to není žádnej zákon, abys tam musel jít a tím se toho zbavit.« Pak jsem se tvářil, že jdu pryč. Zašel jsem za roh kuchyně a pozoroval jsem ho, jak se zas posadil na schody a pomalu, tiše dělal: »Škyt, au! Škyt, au!«; a potom jsem skrz vokno do kuchyně zahlíd starýho Ashe, jak stojí hned za kuchyňskejma dveřma a úplně tiše naklání hlavu, jako kdyby něco poslouchal. Ale ještě jsem nezačal mít žádný podezření. A neměl jsem podezření ani po chvilce, když jsem viděl Luka, jak najednou, ale potichu vstává, minutku stojí u okna, za kterým se hrál poker a kde byli všechny pohromadě, a jak se potom dívá do tmy směrem k cestě, která vede v řečišti. Pak potichu zašel do domu a za minutku se ukázal s rozsvícenou lampou a s flintou. Nevím, čí to byla flinta, a von to asi taky nevěděl, ale bylo mu to stejně jedno. Prostě teda potichu a jaksi rozhodně vyšel ven a namířil si to k cestě. Viděl jsem tu jeho lampu, ale slyšel jsem ho ještě dlouho po tom, co lampu přestalo bejt vidět. Tak jsem zas vyšel před kuchyň a poslouchal jsem, jak se v řečišti vytrácí do dáli, když tu najednou starej Ash za mnou povídá: »Jde tam?«

»Kam?« ptám se ho.

»K mohyle,« povídá.

»Ať mě husa kopne, jestli to vím,« povídám mu. »Když jsem s ním mluvil naposled, neříkal vůbec nic takovýho, jako že by se někam chystal. Možná, že ho jenom napadlo vyjít si na procházku. Může mu to jen prospět; bude dnes v noci pěkně spát a snad dostane i chuť na snídani. Co ty tomu říkáš?«

Ale Ash neřek ani slovo. Prostě se jen vrátil do kuchyně. A já pořád ještě neměl žádný podezření. Jak jsem taky moh mít? Tenkrát jsem ještě vůbec nikdy nebyl v Jeffersonu. Neviděl jsem ještě ani pár bot, natož dva krámy v jedný řadě vedle sebe nebo obloukovou lampu.

Tak jsem teda šel tam, co hráli poker, a povídám: »Pánové, dneska v noci bysme se mohli trochu vyspat.« A řek jsem jim, co se stalo, protože bylo víc než pravděpodobný, že tam spíš zůstane do rána, než by zas šel těch pět mil potmě, a těm Indiánům asi nebude vadit taková maličkost, že nějaký chlap škytá, jako to vadí bílejm lidem. A ať mě husa kopne, jestli se tam major kvůli tomu nepostavil na zadní.

»K čertu, Ratliffe,« povídá, »tos neměl dělat.«

»Ale dyť já mu to navrh jen tak z legrace, majore,« povídám. »Já jsem mu řek, že starej Basket je něco jako doktor. Vůbec mě nenapadlo, že by to moh vzít vážně. A možná, že tam vůbec ani nešel. Možná, že jen šel za nějakým mývalem.«

Ale ty vostatní na to měli většinou stejnej názor jako já. »Jen ať si jde,« povídá pan Fraser. »Doufám, že bude chodit venku celou noc. Hrome, dyť jsem kvůli němu za celou noc voko nezamhouřil... Strejci Iku, rozdávejte.«

»Teď už mu to stejně nemůžete vymluvit,« povídá strejc Ike a dal se do rozdávání. »A snad John Basket dokáže něco s tou jeho škytavkou províst. Zatracenej zelenáč, žere a chlastá, až nemůže mluvit ani polykat. Dnes ráno si sed vedle mě na kládu a dělal rámus jako přes na seno. Jednu chvíli jsem si myslel, že ho budu muset vodstřelit, jinak že se ho nezbavím... Královna do toho jde za čtvrt dolaru, pánové.«

Tak jsem tam teda seděl a koukal na ně a tu a tam jsem si vzpomněl na toho zatracenýho chlapa s tou flintou a lucernou, jak klopejtá a motá se skrz les, jak jde celejch pět mil potmě, aby se zbavil tý svý škytavky, a zvířata se na něj dívaj a říkaj si, co je tohle za lov a co je to za dvounohý zvíře, který dělá takovej rámus, a myslel jsem i na ty Indiány u mohyly, až tam k nim příde, a byl bych se už rozesmál na celý kolo, kdyby major neřek: »Co si to, k čertu, pořád mumláš, čemu se pochechtáváš?«

»Ničemu,« povídám. »Jen jsem si vzpomněl na jednoho známýho.«

»Hrom do tebe, měls tam jít s ním,« povídá major. A pak si usmyslel, že je na čase něco vypít, a začal volat na Ashe. Nakonec jsem šel ke dveřím a volal jsem na Ashe já, ale vozval se mi jinej černej. Když pak přišel s demižonem a sklenicema, podívá se na něj major a povídá: »Kde je Ash?«

»Vodešel,« povídá mu ten černej.

»Vodešel?« ptá se ho major. »A kam?«

»Řek mi, že pude směrem k mohyle,« povídá mu černej. A já pořád ještě nic nevěděl a neměl jsem žádný podezření. Jen jsem si pomyslel: »Ten starej černoch má najednou nějak hrozně citlivý srdce, když se bojí vo Luka Provina, že chodí sám potmě. Nebo možná Ash rád poslouchá škytání,« myslel jsem si.

»K mohyle?« povídá major. »Jestli se mi sem vrátí vochlastanej tou děsnou whiskou Johna Basketa, stáhnu z něj kůži zaživa.«

»Neříkal, že pude daleko,« povídá černej. »Jen mi řek, když vodcházel, že pude směrem k mohyle a vrátí se, až bude zas světlo.«

»To ať se radši vrátí,« povídá major. »A ať je taky radši střízlivej.«

Tak jsme tam teda seděli, voni hráli dál a já se na ně koukal jako trouba, protože jsem pořád ještě neměl žádný podezření, jen jsem si myslel, jaká je to vostuda, že se do toho připlete ten zatracenej starej černoch a zkazí Lukovi vejlet, a bylo už skoro jedenáct a voni začli mluvit vo tom, že by se mělo jít spát, protože se na zejtřek všechny chystali jít na číhanou, když tu jsme najednou uslyšeli ten rámus. Bylo to, jako kdyby se po cestě hnalo stádo divokejch koní, a sotva jsme se vobrátili ke dveřím a zeptali se jeden druhýho, co to u všech hromů může bejt, sotva major řek: »Na mou duši, co -« a už se to přihnalo jako hurikán přes zápraží, pak chodbou, dveře se rozlítly a před náma stál Luke. Neměl už žádnou flintu ani lucernu, šaty měl na sobě rozedraný až na holý tělo a ve vobličeji vypadal úplně šíleně, jako nějakej chovanec z blázince v Jacksonu. Ale hlavni věc byla, že neškytal, - toho jsem si všim hned. A i teď div nebrečel.

»Chystali se mě zabít!« povídá. »Chtěli mě upálit k smrti! Zkusili mě přivázat k hromadě dříví, a když už jeden nes voheň, povedlo se mi vytrhnout se jim a utýct!«

»Kdo?« ptá se ho major. »U sta hromů, o čem to vůbec mluvíš?«

»Indiáni!« povídá Luke. »Chystali se -«

»Cože?« zařval major. »U všech rohatých, co?«

A v tý chvíli jsem se do toho musel vložit. Do tý chvíle mě ani neviděl. »Aspoň ti vykurýrovali škytavku,« povídám.

A v tom vokamžení se zarazil. Předtím mě ani neviděl, ale teď mě viděl. Zarazil se a koukal s divokým vobličejem, kterej vypadal, jako kdyby byl zrovna utek z Jacksonu a měl tam bejt co nejrychlejc dopravenej zpátky.

»Cože?« povídá.

»Aspoň tě už pustila škytavka,« povídám mu já.

No, pánové, stál tam tak celou minutu. Vytřeštil voči a stál s hlavou trochu ke straně, jak poslouchal svý vnitřnosti. Asi že si poprvé vůbec dopřál čas, aby si všim, že je škytání pryč. Zaraženě tam stál celou minutu a ve vobličeji se mu vobjevilo nějaký pohoršený vohromení. Pak na mě skočil. Já pořád ještě seděl na židli, a ať mě husa kopne, jestli jsem si v tý minutě nemyslel, že spadla střecha.

Pak ho teda nakonec vodě mě vodtrhli a uklidnili ho, mě potom vopláchli, dali mi něčeho napít a bylo mi trochu líp. Ale ani po tom napití jsem se necejtil tak dobře, abych si myslel, že jsem snad povinovanej svý cti pozvat ho, jak se říká, na zadní dvorek. Kdepak. Já vím dobře, když udělám chybu a něco špatně vodhadnu; na tomhle lovu nebyl major de Spain jedinej, kdo se taky mimo jiný trefil vedle; kdepak. Bejt den, ať mě husa kopne, jestli bych bejval neskočil do svý fordky a nevodjel. Ale byla půlnoc a mimo to mi nešel z hlavy ten černej Ash. Zrovna jsem začal mít podezření, že tohle je v tý věci důležitější než se pouštět s někým do křížku. A nebyla zrovna vhodná chvíle jít do kuchyně a ptát se na to Ashe, protože v kuchyni byl Luke. Major dali i jemu něčeho napít a von tam teď seděl, vynahražoval si ty dva dny, kdy nejed, a chvástal se, co prej provede tomu parchantovi, kterej by si z něj chtěl dělat legraci, ale nikoho přímo nemenoval; hlavně si tím chystal novou škytavku, i když jsem se už nevrátil, abych to na vlastní voči viděl.

Tak jsem teda počkal, až byl den a bylo slyšet černý, jak choděj po kuchyni; potom jsem tam šel. Byl tam starej Ash, vypadal jako vždycky, mazal majorovi boty volejem, postavil je za kamna, pak vzal majorovou flintu a začal plnit zásobník. Podíval se na mě jen jednou, když jsem tam vešel, a pak strkal dál náboje do flinty.

»Tak ty jsi včera večer šel k mohyle,« povídám mu. Zas se na mě podíval, tentokrát hodně rychle, a pak se zas díval dolů. Ale neřek vůbec nic a vypadal jako hromská prošedivělá vopice. »Určitě znáš někerý tamty lidi,« povídám mu.

»Někerý znám,« von na to a strkal dál náboje do flinty.

»Znáš starýho Johna Basketa?« ptám se ho.

»Někerý znám,« řek, a ani se na mě nepodíval.

»Setkal ses s ním včera večer?« ptám se ho. Na to neřek vůbec nic. Tak jsem teda změnil tón, jak ho člověk musí změnit, když chce něco vytáhnout z černýho. »Koukni,« povídám mu. »Podívej se na mě.« Podíval se na mě. »Cos tam včera večír dělal?«

»Kdo, já?« zeptal se.

»Tak ven s tím,« povídám mu. »Teď už je po všem. Pan Provine se už zbavil škytavky a voba už jsme zapomněli, co se snad stalo, když se včera večír vrátil. Tys tam včera večír nešel jen tak pro legraci. Nebo jsi možná tamtěm něco řek, řek jsi něco starýmu Johnovi Basketovi. Cos mu řek?« Přestal se na mě dívat, ale pořád dál cpal náboje do flinty. Rychle se kouknul na jednu i na druhou stranu. »Tak ven s tím,« povídám mu. »Chceš to říct mně, jak to tam bylo, nebo chceš, abych řek panu Provinovi, že jsi v tom měl prsty?« Nepřestal ládovat flintu, vůbec se na mě nepodíval, ale ať mě husa kopne, jestli jsem rovnou neviděl, jak se mu to převrací v hlavě. »Tak už mluv,« povídám mu. »Cos tam včera večír dělal?«

Pak mi to řek. Asi už věděl, že je marný to skrejvat; a že kdybych to i na něj neřek Lukovi, pořád bych to ještě moh říct majorovi. »Já ho předběhnul, byl jsem tam dřív a řek sem jim, že k nim ten večír příde novej výběrčí daní, ale že do něj nic nejni, takže ho stačí vystrašit a von veme nohy na ramena. A voni ho teda vystrašili a von utek.«

»No prima!« povídám mu. »Prima! Já si vždycky myslel, že si umím z lidí vystřelit,« povídám mu, »ale přenechám teď první místo tobě. A co se stalo?« ptám se ho. »Viděls to?«

»Ani se toho moc nestalo,« povídá. »Sešli zkrátka po cestě a von se za chvilku vobjevil celej uškytanej a utahanej s tou lucernou a flintou. Vzali mu lucernu i flintu, vodvedli ho nahoru na tu mohylu a chvilku na něj indiánsky mluvili. Pak dali na hromadu trochu dříví, přivázáli ho, aby se z toho moh v minutě dostat, jeden z nich pak přišel nahoru s vohněm a to další už proved von sám.«

»Ať jsem věčně zatracenej!« povídám. A pak mě to najednou napadlo. Už jsem se vobracel, že pudu, vtom mě to napadlo a ptám se ho: »Ještě něco bych rád věděl. Proč jsi to udělal?«

Seděl tam na bedně, jezdil rukou po flintě, a nedíval se na mě. »Jen sem vám pomáhal vykurýrovat ho ze škytání.«

»Ven s tím,« povídám mu. »Proto jsi to neproved. Proč jsi to proved? Pamatuj, můžu to teď rovnou říct panu Provinovi i majorovi. Nevím, co udělá major, ale vím, co udělá pan Provine, jestli mu to řeknu.«

A von tam jen seděl a jezdil rukou po flintě. Díval se dolů tak nějak, jako kdyby přemejšlel. Ne že by se snad rozmejšlel, jestli mi to má říct nebo ne, ale jako kdyby si vzpomínal na něco, co se stalo moc dávno. A vopravdu si vzpomínal, protože povídá:

»Nemám žádnej strach z toho, že by se to dověděl. Jednou sme měli slavnost. Je to už dávno, nějakejch dvacet roků. Byl to tenkrát mladík a slavnost byla zrovna v nejlepším, když von a jeho bratr a nějakej třetí bílej mladík - jméno už nevím - přijeli s pistolema, pochytali nás černý jednoho po druhým a spálili nám límečky. Zrovna von spálil můj.«

»A ty jsi čekal celej ten čas a dal sis tu námahu, abys mu to voplatil?« ptám se ho.

»To zrovna ne,« povídá a pořád jezdí s tou rukou po flintě. »Bylo to kvůli tomu límečku. Tenkrát si dobře placenej černej chlap vydělal dva dolary tejdně. Za tamten límeček sem dal čtyřicet centů. Byl modrej a byly na něm červeně vymalovaný dostihy; kůň Natchez se tam hnal kolem dokola a před ním pádil Robert E. Lee. Spálil mi ho. Teď vydělám tejdně deset dolarů. A rád bych věděl, kde bych si takovej límeček moh koupit i za celou polovičku svýho vejdělku. To bych moc rád věděl.«

Elly

Dřevěné zábradlí vroubící strmý sráz propasti se podobalo dětské hračce. Táhlo se zákruty silnice, jako nitka ji ovíjelo, jako rozplizlá šmouha míjelo vůz. Pak se mihlo a zmizelo za nimi, podobno napjaté stuze, kterou kdosi přestřihl.

Pak minuli značku, první silniční značku oznamující Mills City 6 mil, a Elly si s neodvratným, zahloubaným údivem pomyslela: Už jsme téměř tam. Teď už je pozdě. Hleděla při tom na Paula vedle sebe; měl ruce na volantu, a jak sledoval ubíhající cestu, byl k Elly otočen profilem. Řekla: »Pověz. Jak tě mohu přimět, aby sis mě vzal, co mohu dělat, Paule?« ale myslela si: Oral tam nějaký člověk na poli, díval se na nás, jak vycházíme z lesíka, Paul jak nese automobilový plášť, jak nastupujeme zpátky do vozu. Myslela si to v tichosti s určitým odstupem a neúčastí, neboť tu bylo ještě cosi, co vše zahlazovalo. Cosi ohavného, na co jsem zapomněla, myslela si, sledujíc rychlé, přibývající značky, které blíž a blíž přitahovaly Mills City. Cosi děsného, na co se za vteřinu rozpomenu, ale nahlas řekla: »Teď už nezbývá nic, co bych mohla udělat, viď.«

Ani teď na ni Paul nepohlédl. »Nic,« řekl. »Už nezbývá nic, co bys mohla udělat.«

Pak si vzpomněla, nač to zapomněla. Vzpomněla si na babičku, vybavil se jí její mrtvý sluch a její vševidoucí, studené oči čekající v Mills City, vzpomněla si s užaslým, tichým zoufáním: Jak jsem na ni jen mohla zapomenout? Jak jsem jen mohla? Jak jsem mohla?

Bylo jí osmnáct. Žila v Jeffersonu, dvě stě mil odtud, s otcem, matkou a babičkou, v rozlehlém domě. Měl hlubokou verandu, cloněnou vínem a bez světel. V tomto stínu lehávala téměř každou noc s jiným mužem - zprvu s jinochy a mladými muži z města, později však téměř s každým, s kýmkoli, kdo přechodně v městečku pobýval, s kým se setkala buď obvyklou společenskou cestou, anebo náhodně, jen když trochu slušně vypadal. Za noci s nimi v jejich autech nikdy nevyjížděla, a každý si hned domyslel proč asi, třebaže se hned nevzdával naděje, - až teprve v okamžiku, kdy hodiny na okresní budově odbíjely jedenáct. Pak snad ještě pět minut hovořívali (ač již hodinu či déle předtím nadobro ztratili řeč) naléhavým šepotem:

»Musíš už jít.«

»Ne. Teď ne.«

»Ano. Teď.«

»Proč?«

»Proto. Jsem unavená. Chci si jít lehnout.«

»Rozumím. Všecko je dovoleno, jen ne to hlavní. Je to tak?«

»Snad.« To už se docela probrala, už byla chladná, už se ve stínu ukryla, aniž se hnula, za jakousi tajnou ochranu smíchu. A tu odešel a ona vstoupila do temného domu, a jakmile pohlédla vzhůru na jediný obdélník světla, který dopadal na hořejší chodbu, naprosto se proměnila. Zemdleně, takřka krokem stařeny, vystupovala po schodech a míjela otevřené dveře osvětleného pokoje, kde seděla její babička, vzpřímená, otevřenou knihu v rukou, tvář obrácenu k hale. Elly obvykle nenahlédla do pokoje, když jej míjela. Ale tu a tam přece. Pak na sebe na okamžik přímo pohlédly: stařena chladně, pronikavě; děvče zemdleně, vyčerpaně; tvář i rozšířené temné oči naplněny bezmocnou nenávistí. Potom šla dál, vstoupila do svého pokoje a chvíli se opírala o dveře, až pak zaslechla babičku, jak otočila vypínačem; někdy tiše a zoufale štkala šeptajíc: »Ta bestie. Ta stará bestie.« Pak ji to přešlo. Svlékla se a prohlížela si v zrcadle obličej, zkoumala ústa se slíbanou červení, ústa ztěžklá, zploštělá (alespoň se jí to zdálo), zemdlená a ztuplá od líbání, a říkala si: Můj Bože. Proč tohle dělám? Co se to se mnou děje?, a myslila na to, jak zítra zase musí předstoupit před stařenu se znamením minulé noci na ústech, podobným oděrkám, s pocitem nesmyslnosti a prázdnoty života, pocitem hlouběji prožívaným než hněv anebo křivda.

Potom jednoho odpoledne poznala v domě své přítelkyně Paula de Montignyho. Když odešel, děvčata spolu osaměla. Hleděla na sebe s očima zastřenýma jako dva šermíři.

»Tak on se ti líbí, co?« řekla přítelkyně. »Ty máš ale divný vkus.«

»Líbí, kdo?« řekla Elly. »Nevím, o kom to mluvíš.«

»I nepovídej,« řekla přítelkyně. »Pak sis asi nevšimla jeho vlasů. Jak pletená čepice. A jeho rtů. Úplný puchýř.« Elly se na ni podívala.

»O čem to mluvíš?« řekla Elly.

»O ničem,« řekla přítelkyně. Pohlédla chvatně do haly, pak vytáhla ze záňadří cigaretu a zapálila si ji. »Nic o tom nevím. Také jsem to jen zaslechla. Jeho strýček prý jednou zabil člověka, poněvadž ho obvinil, že má černošskou krev.«

»Ty lžeš,« řekla Elly.

Přítelkyně vyfoukla kouř. »Dobrá. Zeptej se na jeho rodinu babičky. Ona přece taky žila v Louisianě, ne?«

»A co ty?« řekla Elly. »Tys ho k vám přece pozvala.«

»Přesto jsem se s ním ale nezavřela do šatny a nelíbala.«

Tu noc seděla s Paulem na zastíněné, révou obrostlé verandě. Ale v jedenáct hodin tentokrát ona mluvila naléhavě a vzrušeně: »Ne! Ne! Prosím. Prosím.«

»No, pojď přece. Čeho se bojíš?«

»Ano. Bojím se. Jdi, prosím. Prosím.«

»Tak tedy zítra?«

»Ne. Zítra ne a už víckrát ne.«

»Ano, zítra.«

Tehdy nenahlédla do babiččiných dveří, když je míjela. Ani se neopřela o vlastní dveře, aby tu štkala. Ale zalykala se, vyrážejíc proti dveřím v dušeném rozjitření: »Negr. Negr. Co by asi tak říkala, kdyby o tom věděla.«

Druhý den odpoledne se Paul objevil u verandy. Elly seděla v houpačce, babička v křesle opodál. Elly vstala, šla Paulovi ke schodům naproti. »Proč jsi sem přišel?« řekla. »Proč jsi to udělal?« Pak se otočila a připadalo jí, že sama sebe pozoruje, jak před ním kráčí k hubené staré ženě, jež tu sedí vzpřímená jak svíce, vzpřímená a neodpustitelně čistá v tomto tajném koutě hemžícím se duchy, které by v tuto či kteroukoli jinou chvíli nedovedla Elly patrně ani sečíst, ani pojmenovat, kteří snad pro ni měli jediná ústa. Shýbla se a zaječela: »To je pan de Montigny, babičko!«

»Cože?«

»Pan de Montigny! Z Louisiany!« ječela a spatřila, jak sebou babička, aniž se od boků dolů pohnula, prudce trhla vzad jako had, než se vymrští k útoku. To bylo odpoledne. Tu noc se Elly poprvé vzdálila z verandy. Byla s Paulem v hustém trsu ozdobných křovin na trávníku; v husté, vášnivé tmě byla Elly v tu chvíli ztracena, krev jí vřela zoufalstvím, vzrušením i pomstou, na samém krajíčku odevzdání mluvila v ní silně jako hlas: »Kéž by tu byla a viděla to! Kéž by tu byla a viděla to!« a vtom - odnikud se nic neozvalo - na ni cosi křiklo a Elly se zuřivým, neobratným pohybem pokusila o záchranu. Babička stála hned za nimi, nad nimi. Kdy přišla, jak dlouho tam byla, nevěděli. Ale stála tam, mlčela v tom dlouhém antiklimaxu, v němž Paul bez chvatu odcházel a Elly se vztyčila, myslíc si hloupě: Přistihla mě v hříchu, a přitom jsem ani neměla čas zhřešit. Pak byla ve svém pokoji, opírala se o dveře, snažíc se utišit dech, naslouchajíc, jak babička stoupá po schodech a jde k pokoji Ellyina otce. Ale kroky stařeny se zastavily u dveří jejího vlastního pokoje. Elly šla k posteli a ulehla na ni v šatech, dosud se zalykajíc, s krví dosud rozbouřenou. Tak, říkala si, zítra to přijde. Řekne mu to zítra ráno. Pak se začala svíjet, lehce se zmítala ze strany na stranu. Vždyť jsem na hřích ani neměla dost času, říkala si s dusivou, užaslou lítostí. Ona si myslí, a bude říkat, že jsem hřešila, a já jsem zatím dosud panna. Dohnala mě k tomu, pak mi to v posledním okamžiku překazila. Potom tu ležela, slunce v očích, dosud zcela oblečena. Teď ráno to tedy přijde, dnes, říkala si tupě. Můj Bože. Jak jsem jen mohla. Jak jsem jen mohla. Nechci žádného muže, nic nechci.

Čekala v jídelně, až otec sejde dolů k snídani. Nic neříkal, patrně o ničem nevěděl. Možná, že to pověděla matce, myslila si Elly. Ale potom se i matka objevila a také odjela do města, aniž se o čem zmínila. Zatím tedy nic, říkala si, stoupajíc po schodech. Babiččiny dveře byly zavřeny. Když je otevřela, seděla stařena na lůžku a četla noviny; vzhlédla od nich, chladná, tichá, nesmiřitelná, a Elly na ni ječela v prázdném domě: »Co jiného můžu dělat v tomhle mrtvém, zoufalém maloměstě? Budu pracovat. Nechci se povalovat. Jen mi najděte zaměstnání - cokoli, kdekoli, ale ať je tak daleko, abych už víckrát nemusela slyšet slovo Jefferson.« Jmenovala se po babičce - Ailanthia, avšak stařena už téměř patnáct let neslyšela nejen své vlastní jméno, ale ani jméno své vnučky či kohokoliv, nebylo-li na ni vykřikováno tak, jak nyní křičela Elly: »Vždyť včera v noci k ničemu nedošlo! Nevěříš mi? Je to tak. Vždyť se to ani nestalo! Alespoň něco bych z toho měla, alespoň něco...« A stařena na ni nepřestávala hledět tím studeným, upřeným, nehybným, vševidoucím zrakem úplně hluchého člověka. »Dobrá!« ječela Elly. »Já se tedy vdám! To tě upokojí?«

Téhož odpoledne se ve městě setkala s Paulem. »Všecko dobře dopadlo včera večer?« řekl. »Cože, co se stalo? Oni -«

»Ne. Vezmi si mě, Paule.« Byli v zadní části buffetu-drogerie, částečně kryti lékárenským pultem, třebaže se za ním mohl každou chvíli kdokoli objevit. Tiskla se k Paulovi; tvář měla bledou, strnulou, na ní namalovaná ústa jako ukrutnou jizvu. »Vezmi si mě za ženu. Nebo bude pozdě, Paule.«

»Já se nežením,« řekl Paul. »No tak. Seber se přece.«

Tiskla se k němu s žádostivým příslibem. Hlas jí malátněl, naléhal. »Včera v noci jsme spolu skoro byli. Jestli si mě vezmeš, dám se ti.«

»Dáš, co? Předtím nebo potom?«

»Dám. Teď. Kdy chceš.«

»Je mi líto,« řekl.

»Ani když bych s tebou šla hned teď?«

»Ale ale, děvče. Seber se trochu.«

»Ach, já tě slyším. Ale nevěřím ti. A bojím se zkusit to a dovědět se pravdu.« Dala se do pláče. Mluvil s dušenou, rostoucí rozmrzelostí:

»Přestaň s tím, povídám!«

»Ano. Dobře. Už jsem přestala. Tedy nechceš? Říkám ti, že pak už bude pozdě.«

»Ne, sakra. Povídám ti, že se nežením.«

»Dobrá. Pak tedy sbohem. Navždycky.«

»Prosím, nedá se nic dělat, když je to s tebou takové. Jestli se ještě někdy setkáme, víš, co to bude znamenat. Ale žádné ženění. A příště se postarám, aby to šlo bez obecenstva.«

»Žádné příště nebude,« řekla Elly.

Druhý den odjel. O týden později bylo její zasnoubení v memphiských novinách. Byl to mladý muž, kterého znala již od dětství. Zastával místo druhého pokladníka v bance a říkalo se o něm, že bude jednoho dne jejím presidentem. Vážný, střízlivý mladý muž bezvadného charakteru a chování, který za ní asi rok s jakousi plachou obřadností docházel. Každý nedělní večer s rodinou večeřel, a kdykoli do města zavítalo divadlo, vždycky pro sebe, Elly a její matku koupil lístky. Když za ní docházel, nesedávali spolu v temné zahradní houpačce, ani po zasnoubení ne. Snad vůbec netušil, že tam někdy někdo ve tmě sedával. Teď tam opravdu nikdo neseděl, a Elly trávila jednotvárný běh dní v jakémsi tupém klidu. Někdy si v noci poplakala, ale ne často; čas od času si v zrcátku prohlížela ústa a tiše štkala, s tichým zoufáním a odevzdáním. Ať je to jak chce, mohu teď v klidu žít, říkala si. Alespoň mohu dožít zbytek svého mrtvého života tak klidně, jako bych už byla mrtva.

Potom jednoho dne odjela babička bez výstrahy - jako by i ona přijala příměří a kapitulaci - na návštěvu ke svému synovi do Mills City. Její odchod jako by zanechal dům větší a prázdnější, než byl kdy předtím, jako kdyby v něm babička byla bývala jedinou další skutečně žijící osobou. Do domu teď denně docházely švadleny, které připravovaly výbavu, a přece Elly samé připadalo, že v tom mezičasí, v němž nebylo myšlenky, v němž nebylo smyslu, bloudí tiše, bez cíle po prázdných pokojích, jež vedou k vyhlídce navlas stejné, příliš okoukané a příliš poklidné, aby ještě mohla rozesmutnět. Dlouhé hodiny teď vystávala u okna matčiny ložnice, pozorujíc pomalé, drobnohledné úponky barvínku, jak se plazí a zaplavují stěnu verandy a s přibývajícím létem i její střechu. Minuly dva měsíce; za tři týdny se měla provdat. Pak řekla jednoho dne matka: »Babička chce v neděli přijet domů. Co kdybyste s Filipem zajeli vozem do Mills City, zůstali v sobotu přes noc u strýce a v neděli ji přivezli?« O pět minut později hleděla Elly na svůj obraz v zrcadle, jako hledíte na někoho, kdo právě unikl strašlivému nebezpečí. Bože, říkala si. Co jsem to chtěla dělat? Co jsem to jen chtěla dělat?

Během hodiny zastihla Paula telefonem; šla to vyřizovat z domu, zachovávajíc co největší tajnost, pokud jí to její chvat dovoloval.

»V sobotu ráno?« řekl.

»Ano. Řeknu matce, že Fil... on že chce odjet časně, za svítání. Nepoznají tě, tvůj vůz také ne. Budu připravena, můžeme rychle zmizet.«

»Ano.« Slyšela dráty, dálku; pocítila opojení, únik. »Víš ale, co to znamená. Jestli se ještě vrátím. Co jsem ti řekl.«

»Nemám strach. Pořád ti ještě nevěřím, ale teď už se to nebojím zkusit.«

Zase slyšela dráty. »Já se s tebou neožením, Elly.«

»Dobře, miláčku. Říkám ti, že už se to nebojím zkusit. Přesně za svítání. Budu čekat.«

Šla do banky. Za chvíli se Filip uvolnil z práce a přišel za ní tam, kde čekala, tvář pod líčidlem napjatou a sinavou, oči jiskrné a kruté. »Musíš pro mě něco udělat. Je těžké chtít to na tobě a podle všeho bude těžké to udělat.«

»Samozřejmě to udělám. Oč jde?«

»Babička se v neděli vrací domů. Matka chce, abychom pro ni spolu zajeli v sobotu autem a přivezli ji.«

»Dobrá. V sobotu si mohu vzít volno.«

»Ano. Víš, já jsem ti řekla, že to bude těžké. Chci na tobě, abys nejel.«

»Abych nejel...« pohlédl na její jiskřivou, nezkrotnou tvář. »Chceš jet sama?« Neodpověděla, jen si ho prohlížela. Pak náhle o krok postoupila a přitiskla se k němu vycvičeným, automatickým pohybem. Vzala ho za paži a ovinula si ji kolem sebe. »Aha,« řekl. »Už vím. Chceš jet s někým jiným.«

»Ano. Teď ti to nemohu vysvětlovat. Až později. Ale matka by to nepochopila. Nedovolí mi jet, jestliže nebude přesvědčena, že jedu s tebou.«

»Rozumím.« Jeho ruka byla bez života. Elly ji ovíjela kolem sebe. »Ty prostě chceš jet s jiným mužem.«

Zasmála se, ne hlasitě, ne dlouze. »Ty hlupáčku. Ano. S jiným mužem v partě lidí, které neznáš a které podle všeho už do svatby neuvidím. Ale matka by tomu nerozuměla. Proto tě o to musím žádat. Uděláš to?«

»Ano. To je v pořádku. Jestliže bychom si navzájem nedůvěřovali, pak by byla hloupost se vůbec brát.«

»Ano. Musíme si důvěřovat.« Pustila mu paži. Soustředěně, přemítavě, s chladným a zpytavým opovržením na něj hleděla. »A před matkou budeš dělat, žes...«

»Můžeš se na mne spolehnout. To přece víš.«

»Ano. Jsem si jista, že mohu.« Náhle mu podávála ruku. »Sbohem.«

»Sbohem?«

Opět se k němu přitiskla. Políbila ho. »Dej pozor,« řekl. »Někdo by nás mohl...«

»Ano. Tedy až později. Až ti vše vysvětlím.« Poodstoupila; nepřítomně, přemítavě na něj hleděla. »Tohle je, doufám, poslední nepříjemnost, kterou ti působím. Snad to i pro tebe bude mít cenu. Sbohem.«

To bylo ve čtvrtek odpoledne. V sobotu ráno za svítání, když Paulův vůz zastavil před ztemnělým domem, jako by se tu naráz zjevila a již běžela přes trávník. Než mohl vystoupit z vozu a otevřít dvířka, už vskočila dovnitř, vrhla se na sedadlo, naklánějíc se vpřed, napjatá tísní a útěkem jako zvíře. »Rychle!« řekla. »Rychle! Rychle! Rychle!«

Ale Paul ještě chvilku nevyjížděl. »Pamatuj. Řekl jsem ti, co to znamená, jestli ještě přijdu. Souhlasíš?«

»Slyšela jsem tě. Říkám ti, že se už nebojím odvážit se toho. Rychle! Rychle!«

A pak o deset hodin později, když přibývající značky Mills City neodvratně krátily vzdálenost, řekla: »Tak ty si mě vzít nechceš? Odmítáš?«

»Už jsem ti to řekl nevím kolikrát.«

»Ano. Ale já jsem ti nevěřila. Já jsem ti nevěřila. Myslela jsem, že když se ti - tak potom -. A teď už nezbývá nic, co bych mohla udělat, nic, že?«

»Ne,« řekl.

»Ne,« opakovala. Pak se začala smát, hlasitěji a hlasitěji.

»Elly!« řekl. »Přestaň s tím!«

»Dobrá,« řekla. »Náhodou jsem si vzpomněla na babičku. Zapomněla jsem na ni.«

Elly se zastavila na otáčce schodiště a slyšela dole v saloně hovořit Paula se strýcem a tetou. Stála tam zcela nehybně, jakoby v zamyšlení, v neposkvrněném postoji jeptišky či panny, jako by touto pózou nakrátko unikla do končin, kde mohla zapomenout, odkud přichází a kam zamýšlí jít. Pak hodiny v hale odbily jedenáctou a Elly se pohnula. Stoupala tiše dál po schodišti, přistoupila ke dveřím sestřenčina pokoje, kde měla přenocovat, a vešla. Babička seděla na nízké židličce u toaletního stolku, posetého nicotnými nezbytnostmi mladé dívky... lahvičkami, labutěnkami, fotografiemi, řadou tanečních pořádků, zastrkaných do rámu zrcadla. Elly zůstala stát. Hezkou chvíli na sebe hleděly, než stařena promluvila: »Není ti na tom dost, že podvádíš rodiče a přátele, ještě musíš do domu mého syna vodit na návštěvu černocha.«

»Babičko!« řekla Elly.

»Necháš mě zasednout k jednomu stolu s černochem.«

»Babičko!« křikla Elly oním přiškrceným šepotem, tvář zdivočelou, zpitvořenou. Naslouchala. Kroky, hlasy přicházely vzhůru po schodišti, hlas tety a hlas Paulův. »Tiše!« křičela Elly. »Tiše!«

»Cože? Co jsi říkala?«

Elly se rozběhla k židličce, zastavila se a položila prsty na stařeniny tenké, bezkrevné rty a pak si přes ruku zíraly do očí, jedna zuřivě neodbytná, druhá zuřivě nesmiřitelná, zatím co kroky a hlasy míjely dveře a ustaly. Elly sňala ruku s jejích úst. Z rámu zrcadla vytrhla jednu z řady kartiček s hedvábnou šňůrkou a titěrnou tužtičkou. Na zadní stranu kartičky napsala: Není to černoch, studoval ve Virginii a Harvardu, mohl všude.

Babička si kartičku přečetla. Vzhlédla od ní. »Harvard bych ještě pochopila, ale nevěřím Virginii. Podívej se mu na vlasy, na nehty, jestli potřebuješ důkaz. Já ho nepotřebuju. Znám to jméno, které je v jeho rodině už čtyři generace.« Vrátila ji kartičku. »Ten člověk nesmí spát pod touto střechou.«

Elly vzala další kartičku a chvatně škrábala: Bude. Je to můj host. Já jsem ho sem pozvala. Jsi moje babička, takhle bys mi nedovolila jednat se žádným hostem, ani se psem ne.

Babička si to přečtla. Zůstala sedět s kartičkou v ruce. »Ten člověk mě do Jeffersonu nepoveze. Nevkročím do jeho vozu, a ty také ne. Pojedeme domů vlakem. Nikdo z mé krve s ním víckrát nepojede.«

Elly popadla další kartičku, zuřivě škrábala: Já pojedu. Nemůžeš mi v tom zabránit. Zkus to a zakaž mi to.

Babička si to přečetla. Podívala se na Elly. Civěly jedna na druhou. »Pak to musím říci otci.«

Elly už zase psala. Vrazila babičce kartičku téměř dříve, než tužka dopsala; ale ještě týmž pohybem se ji snažila opět vytrhnout. Babička však již svírala její růžek; teď tedy na sebe urputně zíraly a kartička je spojovala jako prapodivná pupeční šňůra. »Pusť!« křičela Elly. »Pusť ji!«

»Povol,« řekla babička.

»Okamžik,« křičela Elly přiškrceným šepotem, tahala za kartičku, kroutila jí. »Spletla jsem se. Já -« Tu babička překvapujícím pohybem ohnula kartičku nahoru, právě když se ji Elly snažila vyrvat.

»Hleďme,« řekla a četla nahlas: »Jen mu to řekni. Co víš. Tak. Tys to nedokončila, jak vidím. Co tedy vím?«

»Ano,« řekla Elly. Pak začala mluvit drsným šepotem: »Pověz mu to! Pověz mu, že jsme dnes ráno vlezli mezi stromy do houští a zůstali tam dvě hodiny. Pověz mu!« Babička pečlivě a klidně složila kartičku. Vstala. »Babičko!« křičela Elly.

»Mou hůl,« řekla babička. »Tamhle je opřená o zeď.«

Když odešla, přistoupila Elly ke dveřím, zasunula zástrčku a přešla zpátky pokojem. Pohybovala se tiše, vytáhla župan ze sestřenčina šatníku a pomalu se svlékala, přerušujíc se jen strašlivým zíváním. »Bože, to jsem unavená,« řekla nahlas zívajíc. Posadila se k toaletnímu stolku a začala si dělat manikýru sestřenčiným náčiním. Na toaletním stolku byly malé hodiny ze slonoviny. Občas na ně letmo pohlédla.

Potom hodiny pod schodištěm zvolna odbíjely půlnoc. Ještě okamžik skláněla hlavu nad blýskavými nehty, doposlechla poslední úder. Pak se podívala na ty druhé ze slonoviny vedle sebe. Jak by se mi protivilo spěchat podle vás na vlak, pomyslela si. Když se na ně zadívala, naplnila se jí tvář opět tím odpoledním malátným zoufáním. Přistoupila ke dveřím a prošla jimi na temnou chodbu. Stála ve tmě na bosých nohou, hlavu skloněnu, kňourajíc pro sebe s tupou dětinskou sebelítostí. Všechno je proti mně, říkala si. Všechno. Vykročila naprosto nezvučným krokem. Šla s pažemi napřaženými do tmy. Tolik se namáhala vidět, že cítila, jak se jí oční bulvy úplně a naprázdno obracejí do nitra lebky. Vešla do koupelny a zamkla dveře. Pak se jí opět zmocnil chvat a nedočkavost. Odběhla do rohu, za nímž byl pokoj pro hosty, nahrbila se a dlaněmi usměrňovala svůj hlas do kouta. »Paule!« šeptala. »Paule!« zadržujíc dech, zatím co se umdlévající, naléhavý šepot tříštil o studenou maltu. Skláněla se, neohrabaná ve vypůjčeném županu, slepé oči stále zabrány zoufalým úsilím proniknout tmu. Odběhla k umyvadlu, nahmatala ve tmě kohoutek, otočila jím a umírnila odkapávání vody do tlumené, ale pronikavé jednotvárnosti. Pak otevřela dveře a zůstala v nich stát. Slyšela hodiny pod schodištěm bít půlhodinu. Když odbíjely jednu hodinu, nepohnula se, jen se trochu, snad zimou, zachvěla.

Uslyšela Paula, hned jak vyšel z pokoje pro hosty. Slyšela ho jít chodbou; slyšela jeho ruku, jak sahá po vypínači. Když vypínač cvakl, uvědomila si, že má zavřené oči.

»Co to znamená?« řekl Paul. Měl na sobě strýcovo pyžama. »Co to sakra -«

»Zamkni dveře,« zašeptala.

»Co si myslíš, ty blázne! Ty ženská bláznivá!«

»Paule!« Držela ho, jako by čekala, že uteče. Zavřela mu za zády dveře a tápala po zástrčce, on ji však chytil za zápěstí.

»Pusť mě odtud!« zašeptal.

Přitiskla se k němu, chvějíc se malátně, držíc ho. Její oči teď neměly vůbec žádnou duhovku. »Ona to chce říci tatínkovi. Zítra to určitě řekne tatínkovi, Paule!« Do šeptání odkapávala voda svým neuspěchaným, tlumeným tónem.

»Co řekne? Co ví?«

»Obejmi mě, Paule.«

»Ne, sakra. Pusť. Pojď odtud.«

»Ano. Ty tomu můžeš zabránit. Ty jí můžeš zabránit, aby to řekla tatínkovi.«

»Jak tomu mám zabránit? K sakru, pusť mě přece!«

»Ona to řekne, ale pak to už nebude vadit. Slib mi, Paule. Řekni, že to uděláš.«

»Vzít si tě? O tom tedy mluvíš? Už jsem ti řekl včera, že to neudělám. Pusť mě odtud, povídám.«

»Dobře. Dobře.« Mluvila dychtivým šepotem. »Teď ti věřím. Nejdřív jsem ti nevěřila, teď ano. Nemusíš si mě tedy brát. Můžeš tomu zabránit, i když si mě nevezmeš.« Visela na něm, její vlasy, její tělo byly přesyceny smyslnou, zmírající žádostí. »Nemusíš si mě brát za ženu. Uděláš to?«

»Co mám dělat?«

»Poslyš. Pamatuješ na tu zatáčku s bílým plůtkem, odkud je tak daleko dolů na dno? A kdyby tím plůtkem proletěl vůz...«

»Ano. Proč to říkáš?«

»Poslyš. Ty s ní budeš ve voze. Nic nebude tušit, na podezření nebude mít čas. A ten zpuchřelý plůtek sotva něco zadrží a všichni řeknou, že to byla náhoda. Je stará; nechtělo by to mnoho; snad pouhý úlek by stačil a ty jsi mladý a možná, že by to ani... Paule! Paule!« V každém slově jako by jí hlas umdléval a hasl, z naléhavosti a zoufalství selhával a klesal; on při tom shlížel na její zesinalou tvář, na oči naplněné zoufalým smyslným příslibem. »Paule!«

»A kde budeš ty v tu dobu?« Nepohnula se, tvář měla jako náměsíčná. »Aha. Rozumím. Ty pojedeš domů vlakem. Je to tak?«

»Paule!« řekla tím doznívavým, hasnoucím šepotem. »Paule!«

V okamžiku úderu se mu ruka, jako by ten skutek z vlastního chtění odmítala, otevřela a dotkla se její tváře dlouhým, třaslavým pohybem, až téměř pohlazením. Sevřel ji v týlu za krk a znovu se ji snažil udeřit; znovu se ruka či cosi vzepřelo. Když ji od sebe odmrštil, narazila zády na stěnu. Pak jeho kroky utichly a pak voda začala naplňovat ticho svým pravidelným, nespěchavým tikotem. Po chvíli hodiny zdola odbily druhou; Elly se zemdleně, těžce pohnula a zatáhla kohoutek.

Ale zvuk vody, zdálo se jí, to nezarazilo. Jako by dál odkapávala do ticha, i tam, kde Elly strnule, naznak ležela v posteli a nemohla usnout ani myslet. Voda odkapávala dál i pak, když za zmrazenou maskou ztrápené tváře překonávala Elly ceremonii snídaně a odjezdu, když se usadili, babička mezi ní a Paulem, na jediném sedadle. Ani hluk auta to nemohl utopit. A náhle si uvědomila, co je to. Ty značky to jsou, řekla si, když sledovala, jak ubíhají dozadu. I na tamtu se pamatuju, teď už jsou to jen asi dvě míle. Počkám ha příští; pak mu... teď. Teď. »Paule,« řekla. Nepodíval se na ni. »Vezmeš si mě?«

»Ne.« Ani ona se mu nedívala do obličeje. Sledovala jeho ruce, jak lehkými, pravidelnými pohyby balancují volantem. Mezi nimi seděla babička, rovná, upjatá, pod starodávným černým čepcem, zírajíc přímo před sebe, podobná siluetě vystřižené z pergamenu.

»Už jenom jednou se tě zeptám. Pak už bude pozdě. Říkám ti, že pak už bude pozdě, Paule... Paule?«

»Povídám ti, ne. Ty mě nemiluješ. Já nemiluju tebe. Nikdy jsme si neřekli, že se milujeme.«

»Dobrá. Tak tedy bez milování. Vezmeš si mě bez lásky? Pamatuj, že bude pozdě.«

»Ne. Nevezmu.«

»Ale proč? Proč, Paule?« Neodpověděl. Vůz letěl dál. Teď byli u oné první značky, které si všimla; říkala si tiše: Už jsme téměř na místě. Je to příští zatáčka. Nahlas řekla, mluvíc přes hluchotu stařeny mezi nimi: »Proč ne, Paule? Jestli je to kvůli té povídačce o černošské krvi, já tomu nevěřím. Je mi to lhostejné.« Ano, myslela si, tohle je ta zatáčka. Silnice vyústila do zatáčky, a klesala. Elly se pohodlně opřela, a tu si všimla, že na ni babička upřeně hledí. Ale nyní se nepokusila zastřít si tvář, oči a ani by se nebyla pokusila ztlumit hlas: »A co když budu v jiném stavu?«

»Nu a co? Teď ti pomoct nemůžu. Měla jsi na to myslet Tys mě požádala, abych přišel; já se o to neprosil.«

»Ne. Ty ses neprosil. Já jsem ti řekla. Já jsem tě k tomu přinutila. A teď naposledy. Vezmeš si mě? Rychle!«

»Ne.«

»Dobrá,« řekla. Opírala se o sedadlo; v tom okamžiku silnice jako by se vznesla a přerušila, než se vřítila prudce dolů podél propasti; začal se míhat bílý plot. Když Elly odhodila plášť, viděla, že ji babička dosud pozoruje; když se vrhla vpřed přes stařenina kolena, pohlédly si zblízka do očí - pomátlé, zoufale děvče a stařena, jejímuž sluchu již dávno všechno unikalo, a jejímuž zraku neuniklo nic - na tu niternou vteřinku zoufalého ultimata a nesmiřitelného odmítnutí. »Tak zemři!« křikla stařeně do tváře, »zemři!« a sápala se na volant, zatím co se ji snažil Paul odmrštit. Ale podařilo se jí zaklínit loket do loukotí volantu, a natahujíc se přes babiččino tělo, sevřela jej sveřepě, celou vahou na něj dolehnouc; a vtom ji Paul udeřil pěstí přes ústa. »Ó,« zaječela, »tys mě uhodil. Tys mě uhodil!« Když vůz narazil na zábradlí, vymrštilo ji to, takže na okamžik spočinula lehce jako snášející se pták na Paulově hrudi, ústa otevřená, oči vytřeštěné otřesným překvapením. »Tys mě uhodil!« kvílela. Potom volně padala, sama v naprostém a pokojném tichu jako ve vzduchoprázdnu. Paulova tvář, babička, vůz zmizely, ztratily se, jako by byly zaklety; roztříštěné zbytky bílého zábradlí, udrolený okraj propasti, kde zašuměl prach a kde se jeho bledý chomáč vznášel jako dětský balónek, pádily souběžně s jejím zrakem bez hlesu k obloze.

Kdesi nad hlavou se cosi přehnalo a doznívalo - chrčení motoru, dlouhý svist pneumatik na štěrku; a pak zas vítr zavzdychal ve stromech, zachvěl jejich korunami proti obloze. Na pni jednoho z nich spočinul vůz v nerozpletitelné a nerozluštitelné změti a Elly, sedící v tříšti rozbitého skla, na něj tupě hleděla. »Něco se stalo,« kňučela. »Uhodil mě. A teď jsou mrtvi; a já jsem přece zraněna; a nikdo nepřijde.« Kňučíc slabě sténala. Potom s omračujícím úžasem zvedla ruku. Dlaň byla červená a mokrá. S tichým kňučením se hloupě vrtala v dlani. »Tolik skla je v ní, a já to ani nevidím,« zakňučela, zírajíc na dlaň, z které se teplá krev zvolna řinula dolů na sukni. A znovu se vysoko nad hlavou přehnal stejnoměrný hukot a v dálce dozníval. Pohlédla vzhůru, sledovala jej. »Zas jeden přejel,« zakňourala. »Žádný se nezastaví, žádný se ani nepodívá, jestli nejsem zraněná.«

Brož

I

Probudil ho telefon. Jak se probouzel, už uspěchaně tápal ve tmě po županu a trepkách, protože věděl ještě dřív, než se probudil, že postel vedle jeho postele je dosud prázdná, a přístroj byl dole pod schody hned proti dveřím, za kterými byla už pět let upoutána na lůžko jeho matka, podepřená tak, že skoro seděla, a uvědomoval si při probuzení, že bude pozdě, protože jistě už telefon slyšela, jako slyšela všechno, co se v kteroukoli hodinu v domě dálo.

Byla vdova a on jediné dítě. Když odešel na universitu, šla s ním; než vystudoval, vedla čtyři roky domácnost v Charlottesvillu ve Virginii. Byla dcerou zámožného obchodníka. Její manžel byl obchodní cestující, který jednoho léta přišel do města s doporučujícími dopisy; jeden byl pro duchovního, druhý pro jejího otce. O tři měsíce později se obchodní cestující a dcera vzali. Jmenoval se Boyd. Do roka nechal zaměstnání, nastěhoval se do domu své ženy a trávil dny vysedáváním před hotelem ve společnosti advokátů a pěstitelů bavlny - tmavovlasý muž zdravící dámy dvorně elegantním zvedáním klobouku. V druhém roce se narodil syn. O šest měsíců později Boyd odešel. Prostě se vytratil a zanechal ženě dopis, kde psal, že už nesnese ležet v noci na posteli a dívat se na ni, jak navíjí na prázdné cívky provázky nastřádané z nákupních balíčků. Žena o něm už nikdy neslyšela, ale nedovolila otci, aby dal její manželství zrušit a změnit synovi jméno.

Pak obchodník zemřel a zanechal celý majetek dceři a vnukovi, který sice odložil šatečky malého lorda Fauntleroye už v sedmi nebo v osmi letech, ale nosil ve dvanácti i za všedních dní šaty, v nichž nevypadal jako dítě, nýbrž jako trpaslík; nebyl by se patrně mohl nadlouho stýkat s jinými dětmi, i kdyby mu to matka byla dovolila. V příslušnou dobu našla matka chlapeckou školu, kde mohl beztrestně nosit žaket a tvrďák, ale v době, kdy se oba na čtyři roky odstěhovali do Charlottesvillu, syn už jako trpaslík nevypadal. Vypadal nyní jako postava z Danta - byl trochu útlejší než otec, ale měl něco z otcova temného půvabu, a dokonce i tenkrát, když ho neprovázela matka, spěchával s odvrácenou tváří mimo dívky nejen v ulicích Charlottesvillu, nýbrž i v ulicích malé ztracené vsi na Mississippi, kam se pak vrátili, a měl v obličeji výraz mladých mnichů nebo andělů na alegoriích z patnáctého století. Potom matku ranila mrtvice a její přátelé jí brzy donesli k lůžku zprávu o dívce, která téměř přesně splňovala představu o ženě, s jakou se, snad i podle matčina očekávání, syn patrně nejen zaplete, nýbrž i ožení.

Jmenovala se Amy a byla dcerou průvodčího na železnici, zabitého při srážce. Bydlela nyní u tety, která vedla pension, a byla to čilá, odvážná dívka, jejíž pozdější pověst zavinila spíše hloupost a společenská nesnášenlivost městečka na Jihu, a konec konců pozůstávala tato pověst nepochybně spíše z řečí než faktů; třebaže dívku stále zvali na veřejné taneční večírky, vyslovovaly její jméno s pohrdáním zvláště starší ženy, dcery starých rodin v úpadku, jako byla ta, v níž se narodil její příští manžel.

Syn se brzy naučil dovedně vcházet do domu, míjet dveře, za nimiž ležela, vysoko podepřena, jeho matka, a potmě vystupovat po schodech ke svému pokoji. Ale jednoho večera se mu to nepodařilo. Když vstoupil do domu, bylo okénko nad matčinými dveřmi temné, ale i kdyby nebylo temné, nemohl vědět, že právě toho dne odpoledne přišli matčini přátelé a pověděli jí o Amy a že matka ležela skoro vzpřímena pět hodin ve tmě a upírala zrak na neviditelné dveře. Vstoupil jako obvykle potichu, s botami v ruce, ale ještě ani nezavřel hlavní dveře, když zavolala jeho jméno. Nezvýšila hlas. Zavolala jeho jméno jen jednou:

»Howarde.«

Otevřel dveře. V okamžiku, kdy je otevřel, rozsvítila se lampa vedle její postele. Stála na stolku u její postele; vedle ní stály hodiny s nehybnými ručičkami; když přede dvěma lety dokázala opět pohnout rukou, ze všeho nejdřív udělala to, že je zastavila. Přistoupil k posteli, z níž ho pozorovala - byla to tlustá žena, jejíž obličej měl barvu loje a tmavé oči pod zcela bílými vlasy jako by neměly ani panenky, ani duhovku. »Co je?« zeptal se. »Není ti dobře?«

»Pojď blíž,« řekla. Přistoupil blíž. Dívali se jeden na druhého. Pak jako by to věděl; snad to očekával.

»Vím, kdo ti co napovídal,« řekl. »Hnusní krkavci.«

»Ráda slyším, že je to chcíplotina,« odpověděla. »Mohu teď být klidná, že ji nepřivedeš do našeho domu.«

»Jen dál. Řekni: do mého domu.«

»To je zbytečné. Do jakéhokoli domu, kde bydlí dáma.« Dívali se jeden na druhého v nehybném světle lampy, jež vydávala unavený přísvit jako svítilny v místnostech, kde leží nemocní. »Jsi muž. Nic ti nevyčítám. Ani mě to nepřekvapuje. Chci tě jen varovat, než se zesměšníš. Nepleť si domov s chlévem.«

»S čím? - Cha!« odpověděl. Ustoupil dozadu a trhnutím otevřel dveře s jakýmsi pozůstatkem otcovy vychloubačné teatrálnosti. »S dovolením,« řekl. Nezavřel dveře. Ležela skoro vzpřímena na polštáři, dívala se do tmavé chodby a poslouchala ho, jak jde k telefonu, jak volá tu dívku a žádá ji, aby se za něj zítra provdala. Pak se opět objevil ve dveřích. »S dovolením,« řekl znovu s náznakem otcovy chlubivosti, když zavíral dveře. Matka po chvíli zhasila lampu. To už bylo v pokoji denní světlo.

Ale nazítří oddáni nebyli. »Bojím se,« řekla Amy. »Bojím se tvé matky. Co o mně říká?«

»Nevím. Nikdy s ní o tobě nemluvím.«

»Neříkáš jí ani, že mě máš rád?«

»Co na tom záleží? Pojďme se vzít.«

»A žít tam pak s ní?« Dívali se na sebe. »Najdeš si práci a koupíš dům, který bude jen náš?«

»Proč? Mám dost peněz. A je to velký dům.«

»Její dům. Její peníze.«

»Bude jednou můj - náš. Prosím tě o to.«

»Pojď. Zkusíme zase tancovat.« Byli v salóně pensionu, kde se ho snažila naučit tančit, ale neúspěšně. Hudba pro něj nic neznamenala; hluk hudby nebo snad dotek jejího těla rozvrátily i ty nepříliš přiměřené pohyby, kterých by snad byl schopen. Ale vodil ji na taneční večírky do místního klubu; vědělo se o nich, že jsou zasnoubeni. A přece zůstávala přes celé jednotlivé tance s jinými muži v autech parkujících na setmělém trávníku. Pokoušel se pohádat se s ní kvůli tomu a kvůli pití.

»Seď a napij se se mnou,« řekl.

»Jsme zasnoubeni. Není to s tebou žádná zábava.«

»Ano,« odpověděl tak poddajně, jak přijímal všechna odmítnutí; náhle se zarazil a postavil se proti ní. »Co není se mnou žádná zábava?« Maličko ustoupila, když jí sevřel rameno. »Co není se mnou žádná zábava?«

»Au,« řekla. »To bolí!«

»Vím. Co není se mnou žádná zábava?«

Pak se přiblížila jiná dvojice, a tak ji pustil. O hodinu později, když byla přestávka, vytáhl ji, třebaže křičela a vzpírala se, ze tmy automobilu a vlekl ji napříč parketem, který byl v té chvíli prázdný a lemovaly jej jako obecenstvo na divadle gardedámy, poodtáhl židli, položil si dívku přes kolena a napráskal jí. Za svítání odjeli dvacet mil daleko do jiného města a dali se oddat.

Toho jitra oslovila Amy paní Boydovou jako »matku« - bylo to poprvé a také naposled (mimo jedinou příležitost, kdy z ní vyhrklo toto slovo, protože byla překvapená, nebo snad pocítila vítěznou radost) a v týž den paní Boydová obřadně obdarovala Amy broží, starodávnou a neohrabanou, přece však cennou. Amy si ji odnesla nahoru do pokoje a on ji pozoroval, jak s naprostým chladem, s naprostou nevyzpytatelností brož prohlíží. Uložila ji pak do zásuvky. Držela ji nad otevřenou zásuvkou dvěma prsty, pustila ji a pak si ty dva prsty otřela o stehno.

»Budeš ji muset někdy nosit,« řekl Howard.

»Ale ano, budu. Projevím vděčnost. Jen se neboj.« Brzy mu pak připadalo, že ji začala nosit ráda. To znamená, že ji nosila často. Potom zjistil, že ji nosí se mstivou nevhodností; jednou ji nosila celý týden vpředu na bavlněných domácích šatech, na zástěře. Ale nosila ji vždycky tak, aby ji paní Boydová viděla, vždy tenkrát, když se s Howardem oblékli, že si někam vyjdou, a zastavili se u matky v pokoji, aby jí řekli dobrou noc.

Bydlili v horním patře, kde se jim za rok narodilo dítě. Přinesli dítě ukázat dolů paní Boydové. Obrátila na polštářích hlavu a jednou se na dítě podívala. »Tak vida,« řekla. »Pokud vím, nikdy jsem se nesetkala s Amyiným otcem. Ale vždyť já se nikdy moc nenajezdila vlakem.«

»Ta stará... ta stará...« plakala Amy, otřásala se ošklivostí a tiskla se k Howardovi. »Proč mě tak nenávidí? Co jsem jí kdy udělala? Pojďme se odstěhovat. Můžeš pracovat.«

»Ne. Nebude tu věčně.«

»Bude. Bude žít na vždycky, jen aby mě mohla nenávidět.«

»Nebude,« odpověděl Howard. Příštího roku dítě zemřelo. Amy se ho opět snažila přimět, aby se odstěhovali.

»Kamkoli. Je mi jedno, jak budeme muset žít.«

»Ne. Nemohu ji nechat tak bezmocnou tady ležet. Musíš zase začít chodit ven. Tancovat. Pak to nebude tak zlé.«

»Ano,« řekla pokojněji. »Budu muset. Tohle nesnesu.«

Jeden říkal »ty«, druhý říkal »já«. Nikdo z nich neříkal »my«. A tak se Amy vždy v sobotu večer oblékla do večerních šatů, Howard si vzal šálu a svrchník, někdy jen přes košili, sestoupili po schodech, zastavili se u dveří paní Boydové a Howard pak posadil Amy do auta a díval se, jak odjíždí. Pak se vrátil do domu, a jako to dělával, než se oženil, s botami v rukou proklouzl mimo dveře a vystoupil po schodech nahoru. Těsně před půlnocí, opět ve svrchníku a s šálou tiše sestoupil po schodech, minul dosud svítící okno nade dveřmi a čekal na zápraží, až Amy přijede. Pak vešli do domu, nahlédli do pokoje paní Boydové a dali jí dobrou noc.

Kterési noci byla už jedna hodina, než se vrátila. V trepkách a pyžamu čekal hodinu na zápraží: byl listopad. Okénko nade dveřmi paní Boydové bylo temné, a nezastavili se tam.

»Někdo z těch frajerů postrčil hodiny dozadu,« řekla. Když se sebe strhávala šaty a odhazovala brož spolu s ostatními šperky na toaletní stolek, ani se na něj nepodívala. »Doufala jsem, že nebudeš tak hloupý, abys tam venku na mě čekal.«

»Až příště postrčí hodiny, už tam možná čekat nebudu.«

Náhle ztichla i zcela znehybněla a dívala se na něj přes rameno. »Myslíš to vážně?« zeptala se. Nedíval se na ni; slyšel a cítil, jak se přibližuje a stojí vedle něho. Potom se dotkla jeho ramene. »Howarde?« pravila. Nepohnul se. Pak se mu vrhla na klín, přitiskla se k němu, divoce plakala: »Co se to s námi děje?« a narážela svým tělem o něj s divokou uvolněností. »Co je to? Co je to?« Pokojně ji svíral, ale když už byli v postelích (měli již každý svou), uslyšel ji a pak ucítil, jak překračuje mezeru mezi nimi a opět se na něj ve tmě vrhá s divokou, zděšenou uvolněností nikoli ženy, nýbrž dítěte, jak ho objímá a šeptá mu: »Nemusíš mi důvěřovat, Howarde! Můžeš! Můžeš! Nemusíš!«

»Ano,« odpověděl. »Vím. Všechno je v pořádku.« Po tomhle tedy vždycky těsně před dvanáctou oblékl svrchník a šálu, sešel tiše po schodech a proplížil se mimo rozsvícené okno nade dveřmi, hlučně otevřel a zavřel domovní dveře a pak otevřel dveře do matčina pokoje, kde se matka opírala o vysoko zvednuté polštáře, měla otevřenou knihu a skláněla tvář hluboko ke kolenům.

»Už zpátky?« ptávala se paní Boydová.

»Ano. Amy už šla nahoru. Potřebuješ něco?«

»Ne. Dobrou noc.«

»Dobrou noc.«

Pak odcházíval nahoru, uléhal a po chvíli (někdy) usnul. Ale předtím si někdy myslíval a provázelo ho to někdy až do spánku, říkal si s klidným a fatalistickým pesimismem nemohoucího inteligentního člověka: Ale tohle nemůže trvat věčně. Jednou se v noci něco stane; jednou Amy přistihne. A vím, co provede. Ale co provedu já? Domníval se, že to ví. Vlastně ho jen povrch mysli ujišťoval, že to ví, ale s tím nepočítal; mluvila opět inteligence - ne proto, aby to skryla, proto, aby před tím prchla, - prostě s tím nepočítala z nemohoucnosti: Protože nikdy nikdo neví, co udělá za kterékoli dané situace, za kterýchkoli okolností: moudří, možná i jiní dospívají k závěrům, ale on sám nikdy. Ráno ležela Amy na druhé posteli a pak to bylo za denního světla pryč. Ale tu a tam se to vracelo i za dne a v objektivitě své mozkové činnosti uvažoval nad svým životem, nad tím chybným celkem, jehož třetinu vytvořily ty dvě, ale jehož nedostatek nemohly ty dvě nahradit, a pak si říkal: Ano. Vím, co provede, vím, oč mě Amy požádá, abych to udělal, a vím, že to neudělám. Ale co udělám? Neuvažoval však dlouho, říkal si, že k tomu ještě nedošlo a že je tak jako tak do soboty ještě šest dní; už jen nemohoucnost, ani intelekt už ne.

II

Když se tedy probudil pronikavým hlasem zvonku, věděl už, že je postel vedle jeho postele dosud prázdná, a zrovna tak věděl, že bude pozdě, ať doběhne k telefonu jakkoli rychle. Ani si neobul trepky; seběhl po schodech, které teď byly ledové, spatřil, jak se okno nad matčinými dveřmi rozsvítilo, když je míjel, došel k telefonu a zvedl sluchátko: »Je mi líto, Howarde - tady je Marta Rossová - je mi tak líto, že vás ruším, ale Amy si jistě kvůli tomu dělá starosti. Řekněte jí, že jsem ji našla ve voze, když jsme dojeli domů.«

»Ano,« odpověděl. »Ve voze.«

»V našem voze. Ztratila totiž klíček od zapalování a dovezli jsme ji domů, na nároží. Snažili jsme se ji přimět, aby jela k nám na vejce se šunkou, ale -« Pak hlas umlkl. Držel sluchátko u ucha a slyšel, jak se druhý konec drátu, ticho, naplňujé jako zadržený dech nějakým zmatkem, něčím instinktivním, ženským a sebeobranným. Ale odmlka téměř ani nebyla odmlka; takřka okamžitě hlas mluvil dál, jenom se úplně změnil, byl bezvýrazný, uhlazený, zdrženlivý: »Amy už asi spí, že ano.«

»Ano. Spí.«

»Ach, to mě mrzí, že jsem vás vyrušila a musel jste vstávat. Ale jistě jí to dělalo starosti, protože tu starou rodinnou památku dostala od vaší matky. Jestli ale ještě nezjistila, že ji nemá, nemusíte ji samozřejmě kvůli tomu vůbec rušit.« Drát napjatě hučel. »Nemusíte jí říkat, že jsem volala, vůbec nic.« Drát hučel. »Haló. Howarde?«

»Ne,« odpověděl. »Teď v noci ji nebudu rušit. Můžete ji zavolat ráno.«

»Ano, zavolám. Tolik mě mrzí, že jsem vás vyrušila. Doufám, že jsem nevzbudila vaši matku.«

Položil sluchátko. Bylo mu zima. Cítil, jak se mu holé prsty na nohou zvedají od ledové podlahy, když se nyní díval na bezvýrazné dveře, za nimiž matka patrně sedí, vysoko podepřena polštáři, s lojovou tváří a temnýma nevyzpytatelnýma očima, s vlasy, o nichž Amy řekla, že se podobají zvětralé bavlně, vedle hodin, jejichž ručičky se zastavily za deset minut čtyři onoho odpoledne před pěti lety, kdy se poprvé dokázala pohnout. Když otevřel dveře, jeho představa se přesně splnila; skoro jí odpovídala i poloha rukou.

»Není v tomhle domě,« řekla paní Boydová.

»Je. Spí. Víš, kdy jsme přišli. Zapomněla si dnes večer u Marty Rossové prsten a Marta kvůli tomu volala.«

Ale zřejmě ho ani neposlouchala. »Přísaháš tedy, že je v tomto okamžiku tady v domě.«

»Ano. Samozřejmě je. Říkám ti, že spí.«

»Pošli ji tedy dolů, ať mi jde dát dobrou noc.«

»Nesmysl. Samozřejmě ji sem nepošlu.«

Dívali se na sebe přes zábradlí v nohách postele.

»Odmítáš?«

»Ano.«

Ještě okamžik se na sebe dívali. Pak se začal odvracet; cítil, jak ho pozoruje. »Pověz mi tedy něco jiného. Ztratila tu brož.«

Ani na to neodpověděl. Jen se na ni ještě jednou podíval, když zavíral dveře; tito dva zapřisáhlí a nesmiřitelní nepřátelé v prudké, napjaté antipatii krve se jeden druhému podivně podobali. Odešel.

Vrátil se do ložnice, rozsvítil, našel trepky, přistoupil ke krbu, přidal trochu uhlí na žhavý popel a prohrabal jej, aby se rozhořel. Podle hodin na římse nad krbem bylo za dvacet minut jedna. Brzy uhlí pěkně vzplanulo; přestal se chvět zimou. Opět ulehl a zhasil světlo, takže jen oheň v krbu pulsoval a kmital svou září po nábytku, mezi lahvičkami a zrcadly na toaletním stolku i po menším zrcadle na prádelníku, na němž stály tři stříbrné rámečky na fotografie, dva větší, v kterých byl on a Amy, a uprostřed jeden menší a prázdný. Jen ležel. Vůbec nepřemýšlel. Jen jednou si klidně pomyslel: Tak tady to je. Teď budu vědět, teď se dovím, co udělám, a pak nic, už si to ani znovu nepomyslel.

Dům se dosud zdál naplněn pronikavým zvukem telefonu jako tvrdošíjnou ozvěnou. Pak začal slyšet hodiny na římse, opakující se, studené, ne příliš hlučné. Rozsvítil a vzal knihu, která ležela otevřena hřbetem nahoru na stolku vedle jeho polštáře, ale zjistil, že kvůli zvuku hodin nedokáže soustředit mysl na slova, a tak vstal a šel k římse. Ručičky nyní ukazovaly půl třetí. Zastavil hodiny, obrátil je ciferníkem ke zdi, vzal si knihu ke krbu a zjistil, že teď dokáže soustředit mysl na slova a smysl, že může číst nevyrušován časem. Nebyl by tedy mohl říci, kdy poznal, že přestal číst, kdy trhnutím zvedl hlavu. Neslyšel žádný zvuk, a přece věděl, že Amy je v domě. Nevěděl, jak to poznal; nepohnutě seděl a zadržoval dech, s pokojnou knihou pozvednutou a nehybnou, a čekal. Pak uslyšel, jak Amy říká: »To jsem já, matko.«

Řekla »matko«, pomyslel si, a nepohnul se ani teď. Nazvala ji opět »matkou«. Nyní se pohnul, opatrně odložil knihu, v níž si založil stránku, kam dočetl, ale když šel přes místnost ke dveřím, kráčel přirozeně, nesnažil se ztlumit kroky, pak otevřel dveře a spatřil Amy, jak vychází z pokoje paní Boydové. Začala stoupat do schodů a také ona kráčela přirozeně a její tvrdá chodidla vydávala v domě zavaleném nocí ostrý a nepřirozeně hlasitý zvuk. Pomyslel si, že se jistě sehnula a opět si obula střevíce, když na ni matka zavolala. Dosud ho nespatřila, a jak klidně šla vzhůru, byla její tvář v mdlém světle chodby mlhavá a na pozadí límce kožichu podobala se okvětnímu plátku, celá pak vysílala před sebe tam, kde čekal, jakousi růžovou a krystalickou vůni mrazivé noci, z níž se právě objevila. Pak ho uviděla, jak stojí nad schody. Na pouhou vteřinu, na okamžik se zcela nehybně zastavila, ale zase už byla v pohybu, než by se to bylo mohlo nazvat zastavením, a mluvila již, když ustoupil stranou, aby mohla projít, a vešla do ložnice: »Je hodně pozdě? Byla jsem u Rossových. Nechali mě na nároží; ztratila jsem v klubu klíček od vozu. Probudilo ji asi auto.«

»Ne. Byla už vzhůru. Probudil ji telefon.«

Stále ještě v kožichu šla ke krbu a rozpřáhla před ním ruce; ve světle ohně krbu měla tvář růžovou a její postava vyzařovala onen chladný pach, onu vůni mrazu, která ji předběhla po schodech nahoru; řekla, jako by ho ani nebyla slyšela: »Asi to tak bude. Měla už rozsvíceno. Jak jsem otevřela domovní dveře, věděla jsem, že jsme v tom. Ani jsem ještě nebyla pořádně v domě, když řekla: „Amy,“ já na to odpověděla: „To jsem já, matko,“ ona řekla: „Pojď sem, prosím tě,“ a pak jsem ji tam viděla s těma jejíma očima, které nemají vůbec žádný výraz, s vlasy, které vypadají, jako by je byl někdo vytáhl ze samého vnitřku nějakého loňského balíku bavlny, a řekla mi: „Samozřejmě chápeš, že musíš okamžitě opustit tento dům. Dobrou noc.“«

»Ano,« řekl. »Byla vzhůru už asi od půl jedné. Ale stačilo přece trvat na tom, že jsi už spala, a spolehnout, že budeš mít štěstí.«

»Tím chceš říct, že vůbec nespala?«

»Nespala. Jak jsem ti řekl, vzbudil ji telefon. Asi v půl jedné.« S rukama stále ještě rozpřaženýma před ohněm, s tváří růžovou, s očima zároveň jasnýma i těžkýma, jako bývají oči ženy po rozkoši, vrhla na něj s jakýmsi nedbalým spikleneckým soucitem pohled přes kožešinové rameno. »Telefon? Tady? V půl jedné? Co je to za hnusný - Ale to je jedno.« Obrátila se teď k němu tváří v tvář, jako by byla jen čekala, až jí bude teplo, a tlustý kožich se vpředu rozvíral a odhaloval křehký lesk večerních šatů. Bylo v ní teď něco opravdu krásného - ne v obličeji, jehož barevná replika se dívá měsíc co měsíc z obálek tisíců magazínů, ani v postavě, která měla ony vědomě obojpohlavně provokativní tvary, do nichž míle celuloidového pásu stáhly ženská těla celé rasy; bylo to něco naprosto ženského podle dávné věčné módy, něco primitivně sebejistého a nemilosrdného, když se nyní k němu blížila s pažemi už pozvednutými. »Ano! Štěstí, to říkám i já!« pravila, když ho objala a odklonila se horní polovinou těla, aby mu mohla hledět do tváře, zatím co sama měla v tváři vítězný výraz a její mrazivý pach roztál do teplé ženské vůně. »Řekla, že hned teď. Můžeme tedy jít Chápeš? Rozumíš? Můžeme hned odejít. Dej jí peníze, ať si je všechny nechá. Nám to nebude vadit. Můžeš si najít práci; mně na tom nebude záležet, jak a kde budeme muset žít. Teď už tady nemusíš zůstat, nemusíš zůstat s ní. Sama tě - jak se tomu říká? zprostila slibu. Jenže jsem ztratila klíček od auta. Ale nevadí; můžeme jít pěšky. Ano, pěšky; beze všeho, bez všech jejích věcí, jako jsme sem přišli.«

»Teď hned?« řekl. »Dnes v noci?«

»Ano! Řekla, že hned. Musí to tedy být dnes v noci.«

»Ne,« řekl. Nic víc; ani nenaznačil, na kterou otázku tím odpověděl, kterou odmítl. Ale ani nemusel, protože ho stále ještě držela; změnil se jen výraz jejího obličeje. Ještě nepominul, nebyl dosud ani vyděšený; jen začal být nevěřícný, jako bývají nevěřícné děti. »Tím chceš říct, že pořád ještě nechceš odejít? Pořád ještě ji nechceš opustit? Že mě třeba jen odvedeš teď na noc do hotelu a zítra se sem vrátíš? Nebo chceš říct, že ani se mnou v hotelu dnes v noci nezůstaneš? Že mě tam odvedeš, necháš mě tam a potom -« Držela ho a upřeně se na něj dívala; začala: »Počkej, počkej. Jistě je tu nějaký důvod, něco - Počkej,« zvolala, »počkej! Říkal jsi telefon. V půl jedné.« Stále se na něj upřeně dívala, ruce měla pevné, panenky jako špendlíkové hlavičky, tvář zdivočelou. »V tomhle to vězí. To je ten důvod. Kdo to sem o mně telefonoval? Řekni! Vyzývám tě! Vysvětlím ti to. Řekni!«

»Byla to Marta Rossová. Říkala, že tě zrovna nechali vystoupit tady na nároží.«

»Lhala!« hned, okamžitě vykřikla, aniž vyslechla celé jméno. »Lhala! Odvezli mě domů, ale bylo brzy, tak jsem si řekla, že ještě pojedu k nim na šunku s vejci. Tak jsem tedy zavolala na Franka, než se s vozem otočil, a jela jsem s nimi. Frank to dokáže! Lhala! Vysadili mě tady na rohu zrovna před minutou!«

Podívala se na něj. Celou nehybnou chvíli upřeně hleděli jeden na druhého. Pak řekl: »Kde je tedy brož?«

»Brož?« zeptala se: »Jaká brož?« Ale již viděl, jak se pod kožichem pohybuje její ruka vzhůru; mimo to viděl její obličej a pozoroval, jak se na něm objevil vyjevený výraz jako na obličeji dítěte, jež ztratilo dech, jak se potom hned dala s divokou, přece však nehybnou uvolněností do pláče, takže pak mluvila v slzách, mezi dětským, dušeným vzlykáním a v úplné, zoufalé kapitulaci: »Ach Howarde! Nebyla bych to provedla! Nebyla bych!«

»Dobrá,« odpověděl. »Teď buď tiše. Tiše, Amy. Uslyší tě.«

»Dobrá. Snažím se.« Ale pořád ještě mu stála tváří v tvář s obličejem zkřiveným a podivně ztuhlým pod neuvěřitelným přívalem vláhy, která jako by pramenila ne z očí, ale ze všech náhle otevřených pórů; a říkala nyní přímo to, co si myslela, aniž uváděla, o čem vlastně mluví, nebo se zmiňovala přímo o bližších okolnostech, už zcela bez vzdoru nebo popírání: »Byl bys se mnou odešel, kdyby ses o tom nebyl dověděl?«

»Ne. Ani v tom případě ne. Neodejdu od ní. Neodejdu, dokud nezemře. Ani tady z toho domu neodejdu. Neodejdu. Nemohu. Jsem -« Hleděli jeden na druhého a ona se na něj upřeně dívala, jako by v jeho panenkách viděla nikoli svůj odraz, nýbrž ten pergamenově zbarvený obličej tam zdola - hromadu špinavě bílých vlasů, divoce nesmiřitelné oči - a její odraz jako by byl zostřen něčím víc než pouhou slepotou, něčím rozhodným, nepřemožitelným a ukřižovaným.

»Ano,« řekla. Odněkud vytáhla útržek šifonu a jemně se jím dotýkala očí, i teď instinktivně pamětliva naneseného líčidla. »Porazila nás. Ležela v té své posteli a porazila nás.« Obrátila se a přistoupila k šatníku, vzala odtamtud příruční kufřík, naskládala do něho křišťálové předměty s toaletního stolku a otevřela zásuvku. »Dnes v noci si nemohu odnést všechno. Budu muset -«

I on se pohnul; z prádelníku, na němž stál prázdný rámeček na fotografie, vzal náprsní tašku, vytáhl z ní bankovky, vrátil se a vložil ji peníze do ruky. »Asi toho moc není. Ale budeš peníze potřebovat až zítra.«

»Ano,« odpověděla. »A můžeš mi pak poslat i ostatní moje věci.«

»Ano,« řekl. Složila v prstech bankovky a uhladila je; nedívala se na něj. Nevěděl, kam by se to mohla dívat jinam než na peníze. »Nemáš peněženku nebo něco, kam by sis je mohla dát?«

»Mám,« odpověděla. Ale nepřestala skládat a urovnávat bankovky, při tom se na ně pořád ještě dívala, vůbec si je, zdálo se, neuvědomovala, jako by neměly žádnou cenu a jako by je byla jenom ledabyle zvedla, aniž si toho byla vědoma. »Ano,« řekla. »Porazila nás. Ležela tam v té své posteli, z které se nikdy nehne, dokud pro ni jednoho dne nepřijdou a neodnesou ji, vzala tu brož a porazila nás oba.« Pak se dala do pláče. Byl to nyní pláč zrovna tak pokojný jako její řeč. »Mé děťátko. Mé drahé děťátko.«

Neřekl ani: Buď tiše. Jen čekal, až si znovu, skoro rázně, otřela slzy, až se probrala a podívala se na něj s výrazem skoro podobným úsměvu, s obličejem a líčidlem, s pečlivým večerním obličejem zpustošeným, poskvrněným a poznamenaným znavenými a pokojnými následky pláče. »Nu,« řekla. »Je pozdě.« Sehnula se, ale předstihl ji a vzal kufřík; sestupovali po schodech společně; viděli osvětlené okénko nade dveřmi paní Boydové.

»Je hloupé, že nemáš auto,« řekl.

»To je. Ztratila jsem klíč v klubu. Ale telefonovala jsem do garáží. Ráno auto přivezou.«

Zastavili se na chodbě, aby mohl zatelefonovat pro drožku. Pak čekali a chvílemi pokojně mluvili. »Raději jdi rovnou spát.«

»Půjdu. Jsem unavená. Hodně jsem tancovala.«

»Jaká byla hudba? Dobrá?«

»Ano. Nevím. Asi ano. Když člověk sám tancuje, obyčejně si nevšimne, jestli je nebo není dobrá.«

»Ano, to máš pravdu.« Pak vůz přijel. Vyšli k němu, on v pyžamu a županu; půda byla zmrzlá a kovově tvrdá, obloha palčivá a zářivá. Pomohl jí nastoupit.

»Teď utíkej zpátky domů,« řekla. »Ani sis nevzal svrchník.«

»Ano. Přivezu ti věci do hotelu brzy ráno.«

»Moc brzy ne. Utíkej.« Už se usadila, pevně zabalena do kožichu. On si již dříve povšiml, jak v kterousi chvíli, v kterýsi okamžik tam nahoře v ložnici teplá ženská vůně opět zmrzla a že nyní Amy zase vyzařuje tu lehkou mrazivou vůni, tak křehkou, netrvalou, ztracenou; vůz odjel, a on se už neohlédl. Když zavíral domovní dveře, zavolala matka jeho jméno. Ale nezastavil se, dokonce se ani nepodíval na její dveře. Vystoupil po schodech nahoru, z dosahu mrtvého, jednotvárného, nespícího, rázného hlasu. Oheň dohořel; v zrcadle a na leštěném dřevě se odrážel silný růžový přísvit, pokojný, klidný a teplý. Otevřená kniha dosud ležela hřbetem vzhůru na křesle. Zvedl ji, šel k nočnímu stolku mezi postelemi, hledal a našel celofánovou obálku, v níž kdysi byly čističe na dýmku a které používal jako záložky, označil stránku, kam dočetl, a knihu odložil. Byly to Zelené paláce1 ve vydání Moderní knihovny, v kapesním formátu. Objevil tu knihu v době dospívání; od té chvíle ji četl. Tenkrát četl jen onu část, kde se líčí cesta tří lidí hledajících neexistující Riolamu, vyhledával tuto část a čítal ji potají, jako by byl normální chlapec vyhledával a čítal normální a konvenční erotické pasáže nebo oplzlosti, stoupal po pusté hoře s Rimou k jeskyni, aniž si tenkrát uvědomoval, že vyhledává jeskyni jako symbol, vyhnul se nakonec této jeskyni z téže touhy a potřeby uprchnout a vyhnout se, kterou pociťovala Rima, sledoval pak Rimu dál, za jeskyni na místo, kde se vznesla, aniž na něj čekala, v studeném a nelítostném světlé měsíce. Domníval se tehdy ve své nevinnosti s jakousi naléhavou a zoufalou radostí, že její tajemství není tajemství, protože jde o něco tělesného: že je tělesně necitelná, neúplná; s pokojným zoufalstvím ospravedlňoval a obhajoval to, čím je (jak se domníval) bez jakékoli vlastní viny, tím, co četl v knihách, jak se mladí lidé obvykle ospravedlňují. Po svatbě však tu knihu nečetl až do té doby, kdy zemřelo dítě a začaly sobotní večery. A pak se cestě k Riolamě vyhýbal, jako ji dříve vyhledával. Nyní čítal jen místo, kde Abel (jediný člověk na světě, který ví, že je sám) putuje neproniknutelným a zakázaným lesem plným ptačího zpěvu. Šel pak znovu k prádelníku, vytáhl opět zásuvku, kde měl náprsní tašku, a chvilku tak stál s rukou položenou na hraně zásuvky. »Ano,« řekl pokojně nahlas, »to o tom, co udělám, byla zřejmě celou tu dobu pravda.«

Román anglického spisovatele jihoamerického původu W. H. Hudsona (1840-1922) z r. 1904. (Pozn. překl.)

Koupelna, přistavěná k domu později, stála na konci chodby a bylo v ní teplo, neboť tam pro Amy nechal hořet elektrická kamínka a pak na to zapomněli. Tady si také schovával whisky. Začal pít, když matku ranila mrtvice, na počátku z pocitu, o němž si myslel, že je to pocit svobody, a od smrti dítěte si v koupelně schovával osmilitrový soudek kukuřičné whisky. Třebaže stála mimo vlastní dům a od matčina pokoje ji oddělovala celá hloubka domu, pečlivě ucpal ručníky škvíry pod dveřmi a vedle nich, pak je zase odstranil, vrátil se do ložnice, vzal z Amyiny postele pokrývku, šel zpátky, znovu ucpal dveře a pokrývku pověsil před ně. Ale nebyl ani potom spokojen. Trochu obtloustlý (od té doby, co se přestal učit tančit, nevykonával vůbec žádný pohyb, a když teď pravidelně pil, podobala se jeho postava už pramálo mladému italskému novicovi), stál zamyšleně na místě, uvažoval a v ruce mu visela pistole. Začal se rozhlížet. Jeho pohled padl na rohož přehozenou přes okraj vany. Zabalil si ruku i s pistolí do rohože, namířil na zadní stěnu, vystřelil a rána zazněla přitlumeně, pronikla nepříliš hlasitě. Ale i nyní stál a naslouchal, jako by očekával, že na tuto dálku uslyší. Neuslyšel nic; ani pak ne, když opět uvolnil dveře, tiše prošel chodbou a sestoupil po schodech až tam, odkud mohl dobře vidět temné okno nad matčinými dveřmi. Nezastavil se však. Vrátil se tiše po schodech nahoru a slyšel při tom chladné a nemohoucí rozumování, aniž mu naslouchal: Jako otec zřejmě nemůžeš žít s tou ani s onou, ale nejsi jako otec v tom, že zřejmě nemůžeš žít bez nich; tiše si řekl: »Ano, zřejmě to byla pravda. Znalo nás to zřejmě líp než já,« opět zavřel dveře koupelny a pečlivě je po stranách a dole ucpal ručníky. Tentokrát však pokrývku nepověsil. Přetáhl ji přes sebe, sedl si do dřepu a schoulil se do ní, hlaveň pistole měl mezi zuby jako dýmku, balil si spěšně hustou měkkou pokrývku kolem hlavy a pohyboval se teď rychle, protože se už začínal dusit.

Na stanici Pennsylvania

I

Jako by s sebou přinášeli pach sněhu, který padal v Sedmé avenue. Anebo to snad způsobili ti ostatní lidé, kteří přišli před nimi, kteří jej s sebou přinášeli ve svých plicích a tady jej vydechovali, až se pasáž naplnila ztuchlým chladem, jaký možná, vydýchaný, dusný, doléhá na mrazivě pláně nekonečna. V něm dostávaly zářící, k sobě stěsnané výkladní skříně vytřeštěný, věčně nevyspalý pohled, vypadaly jako oči lidí omámených kávou, bdících nad cizí mrtvolou.

V kruhové dvoraně, kde se hemžili lidé, maličcí a všeteční jako mravenci, se dosud držel pach a dojem sněhu, stále tak dusný a zkažený, třebaže vystoupil nahoru mezi ocelové nosníky a plnil se tu malátným a ustavičným bzukotem jako hlasy poutníků na nekonečné pláni, jako hlasy všech cestujících, kteří tudy v ustavičném šumu procházeli, podobni ztraceným dětem.

Zamířili ke kuřárně. Do dveří nahlédl ten starší. »Čisto,« řekl. Vypadal na šedesát, ačkoli mu mohlo být právě tak osmačtyřicet nebo dvaapadesát či osmapadesát. Měl na sobě dlouhý zimník s hrncem, který kdysi býval kožešinový, a čepici-ušanku, jaké mívají karikatury farmářů ze severních států. Boty neměl z jednoho páru. »Ještě jich tu moc není. Nějakej čas to vydrží.« Zatím co tu postávali, přišli ke dveřím další tři muži a nakukovali do kuřárny se stejným výrazem, který nebyl ani zvlášť ostýchavý, ani zvlášť kradmý; tváře i úbory jako by vypouštěly stejné výpary chudinských kuchyní a domovů Armády spásy. Vstoupili dovnitř; starý muž zamířil první dozadu do místnosti mezi těžké, bytelné lavice, na kterých posedávali další muži všech věků, někteří v zamyšlení, jiní v odpočinku, a vypadali právě tak pomíjivě jako hastroši přivátí zbloudilým větrem na řadu skalních výčnělků. Starý muž si vybral lavici a usedaje dělal vedle sebe místo mladému muži. »Dřív jsem si myslíval, že člověka může i minout, když si člověk sedne někam k prostředku. Ale přišel jsem na to, že na tom kór moc nesejde, kde se sedí.«

»Ani kde se leží,« řekl mladý muž. Měl na sobě vojenský plášť, nový, a pár žlutých vojenských bagančat, jaké se dají koupit v tak zvaných armádních skladech asi tak za dolar. Už se zřejmě nějaký čas neholil. »A ani za falešný pětník na tom nesejde, jestli člověk ještě dejchá, když tam leží. Kdybych tak měl cigaretu. Už jsem si zvyk nejíst, ale ať jsem prašivěj, jestli se mi nehnusí, že jsem si zvyk nekouřit.«

»Jen klid,« řekl starý muž. »Kéž bych tak měl cigaretu, dal bych vám ji. Sám jsem tabáku odvyk, když jsem odjel na Floridu. Je to divný: deset let jsem nekouřil, ale jen jsem zapad znova do New Yorku, v tu ránu jsem nemyslel na nic jinýho. Není to divný?«

»To jo,« řekl mladý muž. »Zvlášť když jste neměl špetku tabáku, zrovna když se vám nejvíc chtělo kouřit.«

»Ať se mi chtělo nebo nechtělo, tehdá jsem si s tím hlavu dělat nemoh,« řekl starý muž. »Tehdá mi bylo hej. Dokavad jsem -« Uvelebil se. Do tváře se mu vloudil onen zaujatý výraz povídavého starce, který nevzplane, neplaší se, nevyčítá. »Nejvíc mě zmátlo to, že jsem si celej ten čas myslel, že peníze na pohřeb jsou nedotčený. Hned jak jsem se dověděl, že se Danny dostal do maléru, sebral jsem se a vrátil se do New Yorku -«

II

»Kdo je to vůbec, ten Danny?« řekl mladý muž.

»To jsem vám neříkat? To je kluk mý sestry. Z rodiny už nikdo nezbejval než sestra a Danny a já. Přestože jsem bejval zrovna já rodinnej chcípák. Takovej, co o něm nevěřili, že může vydržet. Do mých patnácti nade mnou dvakrát udělali křiž, a přeci jsem je přežil všecky. Všech osum jsem jich přežil, když zemřela sestra; jsou to tři roky. Proto jsem se taky odstěhoval na Floridu. Poněvadž jsem myslel, že tu ty zimy nevydržím. No, a vydržel jsem už tři, co sestra zemřela. Někdy to ale vypadá, že člověk jednoduše vydrží všecko, pokavad nevěří, že to vydrží. Nemyslíte?«

»Já nevím,« řekl mladý muž. »Co to bylo za malér?«

»Jakej?«

»Co to měl Danny za malér?«

»Abyste mi ohledně Dannyho špatně nerozuměl. Nebyl zlej; jenom divokej, jak už mladíci bejvají. Ale zlej nebyl.«

»No dobře,« řekl mladý muž: »Tak tedy žádnej malér neměl.«

»Ne. Je to hodnej chlapec. Je teďka v Chicagu. Dostal teď slušný místo. Advokát z Jacksonvillu mu sehnal, hned jak jsem se vrátil do New Yorku. Já nevěděl, že ho má, až když jsem mu chtěl psát, že je sestra mrtvá. Pak jsem se dověděl, že je v Chicagu a že tam má slušný místo. Poslal sestře květinovej věnec, kterej musel stát dobrejch dvě stě dolarů. Letecky ho poslal; to taky něco stojí. Sám nemoh přijet, poněvadž zrovna dostal to místo a šéf byl pryč, a tak se nemoh odtamtud hnout. Byl to hodnej chlapec. A proto taky, když se dostal do maléru s tou ženskou o patro níž, co mu dávala za vinu, že jí ze šňůry ukrad prádlo, tak jsem sestře navrh, že mu pošlu peníze na dráhu do Jacksonvillu, kde ho můžu mít pěkně na očích. Dostat ho co nejdál od těch grázlů, co jsou samej bar a vůbec. Přijel jsem tu dálku až z Floridy, abych na to dohlíd. Tím se taky stalo, že jsem zašel se sestrou k panu Pinckskýmu; to bylo, než si vůbec začala platit na rakev. Chtěla na mně, abych šel s ní. No, to víte, stará ženská, jak už to s takovou chodí. Jenže ona ani stará nebyla, třeba jsme spolu jediný dva přežili všech ostatních sedum. Ale to víte, taková stará ženská v tom nachází outěchu, když ví, že bude jaksepatří pohřbená v případě, že by tu z přízně nebyl nikdo, kdo by to jako zařídil. A tvrdím, že to třebas i mnohý drží při síle.«

»A zvlášť když Danny měl už svejch starostí dost, než aby se zajímal, jestli je vůbec pohřbená.«

Starý muž, který už měl ústa přichystaná k další řeči, se zarazil a pohlédl na mladíka. »Co?«

»Povídám, jestli některý z nich nedrží při síle pouhý pomyšlení, že se nakonec dostanou pod drn, pak nevím sám, co by to mohlo bejt.«

»Aha. No možná. To mi nikdá hlavu nedělalo. Podle všeho proto, že do mých patnácti let nade mnou dvakrát udělali dočista kříž. A teďkon, když se zima přežene, pokaždý si řeknu: „A hele, kdo by to řek. Ještě jsem tu pořád.“ Proto jsem taky odjel na Floridu: kvůli těm zimám tady. Už jsem se tu neobjevil, dokavad jsem nedostal ten dopis od sestry ohledně Dannyho, a tehdá jsem se tu dlouho nezdržel. A kdybych bejval nedostal dopis ohledně Dannyho, možná, že bych se byl nikdá nevrátil. Ale vrátil jsem se, a to mě tenkrát taky zavedla k panu Pinckskýmu, abych se jako přesvědčil, než si začne platit rakev, jestli je to všecko tak akorát, jak to pan Pinckski říká. Vyložil jí, jak by jí pojišťovací společnost celej čas počítala úroky. S tužkou v ruce nám na papíře ukázal, jak kdyby odevzdávala svoje peníze pojišťovně, přišlo by to nastejno, jako kdyby každou noc pracovala o šest minut dýl a odevzdala peníze za těch extra šest minut pojišťovně. Sestra ale povídá, že jí to nic neudělá, těch šest minut, poněvadž ve tři nebo ve čtyři hodiny ráno šest minut nehraje -«

»Ve tři nebo čtyři hodiny ráno?«

»Drhla kanceláře v těch ohromných domech někde v okolí Wall Streetu. Ještě nějaký dámy s ní. Navzájem si po nocích vypomáhaly, aby mohly bejt všecky ve stejnou dobu hotový a spolu mohly pak jet domů podzemkou. Pan Pinckski nám tedy s tužkou na papíře ukázal, jak kdyby žila dalších řekněme patnáct let, to uved pan Pinckski jako příklad, bylo by to úplně stejný, jako kdyby pracovala tři roky a pětaosumdesát dní, a nedostala za to vůbec zaplacíno. Jako kdyby ty tři roky a pětaosumdesát dní pracovala na pojišťovnu zadarmo. Jak místo aby žila patnáct let, by žila vlastně jenom jedenáct let a dvě stě osum dní. Sestra tam nějakou chvíli stojí, v ruce pod šálem drží portmonku. Pak povídá: „Kdybych si platila na pohřeb místo vám pojišťovně, musela bych žít ještě tři roky a pětaosumdesát dní, než bych si mohla dovolit umřít?“

„No,“ povídá pan Pinckski, tak jako by věděl, co říct. „No, to ano. Z týhle strany to taky můžete vzít. Dřela byste na pojišťovnu tři roky a pětaosumdesát dní, a nedostala byste za to zaplaceno.“

„Práce, ta mi nevadí,“ povídá sestra. „Kvůli práci to není.“ Potom vyndala z portmonky první půldolar a položila ho panu Pinckskýmu na stůl.«

III

Občas jim pod nohama projížděl s dlouhým a doznívajícím rachotem vlak podzemní dráhy. Snad jim v hlavě na vteřinku zatanuly dvě želené oči, deroucí se zběsile tou dírou v zemi, zdánlivě ničím nepoháněny a neřízeny, jen jakoby svou vlastní jedinečnou zběsilostí, vytvářející, podobny korálkům řídce rozhozeným na šňůrce, osvětlené výklenky, v jejichž sinalém, prchavém zásvitu zjeví se lidské postavy jako mrtvoly, svisle narovnané na jakémsi znesvěceném hřbitově, postavy, všechny nakloněné jedním uplývajícím, strnulým směrem, a náhle zmizí.

»Já jsem totiž byl takový chcípávý dítě Do patnácti let nade mnou udělali dvakrát dočista kříž. Jednou mi jeden agent z pojišťovny chtěl vnutit pojistku; tak dlouho za mnou lez, až jsem mu přikýv, že ji jako vemu. Potom mě vyšetřovali, a že prej mi můžou nabídnout než jedno pojištění, a sice na tisíc dolarů, jako dávaj padesátiletým. A mně bylo tehdá rovných sedmadvacet. Byl jsem třetí z osmi, když ale potom zemřela sestra, tři roky to jsou, přežil jsem je všecky. Tak když jsme potom ten malér, co měl Danny s tou ženskou ohledně kradenýho prádla, urovnali, mohla sestra -«

»Jak jste to urovnali?«

»Zaplatili jsme nějaký peníze člověku, kterej měl dávat pozor na Dannyho kamarády. Byl to člen městskýho výboru a znal Dannyho i hochy, s kterýma Danny chodil. Tenkrát jsme to dali do pořádku. Sestra mohla i dál platit panu Pinckskýmu každej tejden padesát centů. Poněvadž jsme ujednali to, že Dannymu pošlu peníze na dráhu, jak rychle to jenom půjde, aby se dostal na Floridu, kde bych ho měl na očích. A vrátil jsem se zas do Jacksonvillu a sestra mohla bez starostí platit padesát centíků panu Pinckskýmu. Každou neděli ráno, když byla hotová s prací a ty ostatní dámy s ní, stavovaly se na cestě domů u pana Pinckskýho, vzbudily ho a sestra mu dala těch padesát centíků.

Jemu na tom nezáleželo, kolik je hodin, poněvadž sestra byla dobrá zákaznice. Řek jí, že ho může klidně kdy chce probudit a zaplatit mu. A tak to někdy bejvalo až ve čtyři hodiny zrána, zvlášť když uklízely po nějaký parádě nebo něčem takovým a domy byly zaplavený samou konfetou a práporama, co já vím. Paní, co bydlela hned vedle sestry, mi psávala, počítám, tak čtyřikrát do roka a oznamovala mi, kolik sestra panu Pinckskýmu zaplatila a že se Dannymu vede dobře, že dělá dobrotu a neběhá už po městě s těma grázlama. A tak jak jsem jenom moh, poslal jsem Dannymu peníze, aby si koupil lístek na Floridu. Vůbec jsem nečekal, že ještě někdy o těch penězích uslyším.

To mě taky na celý tý věci mátlo. Sestra uměla krapet číst. Dovedla si přelousknout církevní noviny, co jí dal každej tejden farář v kostele, ale na psaní nikdy moc nebyla. Říkala, jo, kdyby takhle kápla na tužku tlustou asi jako hůl od koštěte, aby ji mohla vzít do obou rukou, že by psala pěkně. Ale obyčejný tužky na ni byly moc malý. Říkala, že necejtí, že má vůbec něco v ruce. Tak jsem teda nečekal, že o penězích ještě někdy uslyším. Jednoduše jsem je poslal a pak jsem s domácí, kde jsem byl na bytě, vyjednal místnost pro Dannyho s tím, že se tam Danny některej příští den objeví s kufýrkem v ruce. Domácí pro mě držela pokoj tejden, potom ale přišel pán, že by si ho najmul, a tak jí nezbejvalo nic jiného než mi to vypovědít.

Na tom přeci nebylo nic nepoctivýho, když ho pro mě držela volnej celej tejden. Začal jsem teda na pokoj platit, a když Danny nejel, myslel jsem, že třebas do toho něco přišlo, byla tenkrát taková tuhá zima, a že třeba sestra peníze potřebovala na něco nutnějšího, než aby za ně posílala Dannyho na Floridu, anebo jí na to třeba připadal moc mladej. Po třech měsících jsem teda pokoj pustil. Každý tři nebo čtyři měsíce jsem dostával dopisy od paní, co bydlela hned vedle sestry, o tom, jak každou neděli ráno sestra ještě s ostatníma dámama jdou za panem Pinckským a jak mu dá padesát centů. Když uběhlo dvaapadesát tejdnů, dal prej pan Pinckski stranou rakev, na který byla přidělaná ocelová destička a na ní vyrytý její jméno, teda celý její jméno: Paní Margaret Noonan Gihonová.

Nejdřív to byla laciná rakev, obyčejná dřevěná truhla, když si ale sestra zaplatila podruhý dvaapadesátkrát po půldolaru, vzal pan Pinckski destičku a přibil ji na lepší rakev, kterou nechal sestru sám vybrat pro ten pád, že by ještě v tom roce zemřela. A když splatila dvaapadesátkrát půl dolaru po třetí, nechal ji vybrat ještě nóblejší, a rok nato se zlatejma držadlama. Jak a kdy se jí zachtělo, pouštěl ji dovnitř, aby se na rakev podívala; a mohla si brát s sebou koho chtěla a ukazovat jim rakev a na ní přibitou ocelovou destičku s jejím vyrytým jménem. A to třebas i ve čtyři hodiny v noci sešel klidně v noční košili dolů a odemknul dveře a rozsvítil, jen aby se sestra a s ní ty ostatní dámy, co se vracely, mohly podívat na rakev.

Každej rok to měla bejt lepší rakev a pan Pinckski ukazoval ostatním dámám s tužkou na papíře, jak už sestra bude mít rakev úplně zaplacenou a pak bude platit už jenom na zlatý držadla a vnitřní potah. Látku na potah ji taky nechal vybrat, jakou si přála, a když mi potom paní od vedle zase psala, přiložila sestra do dopisu vzorek potažení a obrázek držadel. Sestra ten obrázek kreslila sama, jenže ona vůbec nevládla tužkou, ona totiž vždycky říkala, že je to pro ni do ruky moc malej násadec, a přitom noviny, co jí dával farář každej tejden v kostele, ty číst uměla, poněvadž říkala, že jí je Pán pěkně osvítil.«

»Ale jděte,« řekl mladý muž. »Kristepane, já bych si dal čouda. Kdybych na to aspoň myslet nemusel.«

»Jo. A vzorek potažení. Ale já bych k tomu moc říct nemoh, jenom tolik, že se to sestře zamlouvalo a že se jí líbilo, jak jí pan Pinckski dovoluje brát si s sebou ty ostatní dámy, aby si prohlídly lemování a pomohly jí vybrat to pravý. Pan Pinckski totiž říkal, že jí důvěřuje, poněvadž je přesvědčenej, že se s ním nikdá na smrt nerozvadí a nepoškodí mu obchod, jak to některý provedli, a co si na nich vzal, když prej neúčtuje žádný úroky jako pojišťovny. Ať se jen každou neděli u něho zastaví a zaplatí mu půl dolaru, a to je všechno, co po ní žádá.«

»Ale jděte,« řekl mladý muž. »Ten už teď musí bejt v chudobinci.«

»Co?« Starý muž se zadíval na mladého s upřeným výrazem ve tváři. »Kdo má teď bejt v chudobinci?«

IV

»Kde byl Danny celou tu dobu? Usazoval se? S tím měl dost práce, ne?«

»Jo. On pracoval všude, kde se jen nějaká rachota naskytla. Ale to víte, takovej horkokrevnej mladík a kolem něj než ovdovělá matka, žádnej otec, aby ho poučil, jak to na tom světě chodí. Proto jsem taky chtěl, aby byl se mnou tam na Floridě.«

Jeho zaražený výraz zvolna zmizel; starý muž se opět lehce vpravil do vyprávění s jakousi tělesnou a nevšímavou rozkoši, jako když se povolí uzda koni, který byl dlouho pod drezúrou.

»To mě právě na tý věci mátlo. Už jsem pro něj poslal peníze, za který měl přijet do Jacksonvillu, a když jsem o nich už neslyšel, myslel jsem, že třeba je sestra potřebovala v tý krutý zimě a vůbec, anebo že si o Dannym myslela, že je moc mladej, jak už to u ženských bejvá. A potom nějakých osum měsíců nato, co jsem pustil pokoj, jsem dostal podivnej dopis od paní, co bydlela vedle sestry. Psala, jak pan Pinckski přendal destičku na další rakev, a dále psala, jak prej sestru těší, že se Dannymu tak dobře vede, a ví prej, že se o něj moc hezky starám, poněvadž je to hodnej chlapec, nehledíc na to, že to je to jediný, co sestra má. Jako kdyby už Danny byl na Floridě, a celej ten čas.

Jenže já netušil, že tam je, až když jsem od něj dostal telegram. Přišel z Augustinu, bylo to jenom na skok ode mě; teprve jak sestra zemřela, tak jsem zjistil, že paní Zilichová, to je ta paní od vedle, která za sestru psala dopisy, mi tehdá napsala, že Danny odjíždí na Floridu, a sice mi to napsala ten den, kdy odjel, tedy den po tom, co přišly peníze. Paní Zilichová vypravovala, jak za sestru napsala dopis a dala ho přímo Dannymu, aby ho odeslal večer před odjezdem. Nikdá jsem ho nedostal. Danny ho podle všeho vůbec neposlal. To víte, mladej, horkokrevnej chlapec, asi že si umínil, že zkusí štěstí na vlastní pěst a ukáže nám, co umí, bez nejmenší pomoci od nás, tak jako jsem to proved já, když jsem šel na Floridu.

Paní Zilichová řekla, že si samozřejmě myslela, že je Danny u mě, a že si taky tu a tam říkala, že je to divný, že se v dopisech sestře, který jsem jí psal, vůbec o Dannym nezmiňuju. A tak když sestře předčítala dopisy, vždycky si něco přidala v tom smyslu, jako že Danny je v pořádku a vede se mu dobře. A tak když jsem dostal telegram od Dannyho z Augustinu, telefonoval jsem paní Zilichový do New Yorku. Stálo to jedenáct dolarů. Řek jsem jí, že se Dannymu přihodil menší malér, nic vážnýho, a aby sestře neříkala, že to je vážnej malér, jen aby jí řekla, že bysme potřebovali nějaký peníze. Poněvadž já jsem poslal peníze pro Dannyho na cestu na Floridu a platil jsem tři měsíce za pokoj a taky jsem zrovna zaplatil prémii na pojistku, no, a tak se ten advokát dívá na Dannyho a Danny tam sedí na pryčně v cele, ani límeček nemá, a Danny povídá: „Kde splaším nějaký peníze,“ jenže on řek „mergle“.

A advokát povídá: „Kde byste je moh sehnat?“ a Danny povídá: „Pusťte mě tak na deset minut domů, ukážu vám.“ „Pětasedumdesát dolarů,“ povídá, a to prej by mu stačilo. Nato advokát říká, co je to platný, když nejsou, a tak jsem telefonoval paní Zilichový a řek jsem jí, jestli by nevzkázala sestře, aby došla k panu Pinckskýmu a požádala ho, aby jí vrátil nějaký ty peníze na rakev; že by moh dát destičku zpátky na rakev, co měla minulej rok anebo třeba i předminulej, a hned jak budu mít pohromadě nějaký peníze z mojí pojistky, dám to panu Pinckskýmu zpátky a nějaký úroky taky. Telefonoval jsem z kriminálu, ale neřek jsem, odkud telefonuju; jenom jsem říkal, že bysme nahonem potřebovali peníze.«

»Za co tam byl tentokrát?« řekl mladý muž.

»To, co měl předtím, kvůli tomu zavřenej nebyl, myslím to prádlo ze šňůry. To si ta ženská na něj vymyslela. Když jsme zaplatili, tak se přiznala, že se podle všeho zmejlila.«

»No dobře,« řekl mladý muž. »Pro co tam teda byl?«

»Říkali tomu větší krádež a zabití policisty. Ale byla to na něj bouda, to ty ostatní udělali, co ho neměli rádi. Byl obyčejnsky divokej. Nic víc. Byl to hodnej hoch. Když sestra umřela, nemoh přijet na pohřeb. Ale poslal věnec, kterej musel stát dvě stě dolarů - jestli ho stál cent. Leteckou poštou a tam jsou vysoký sazby na...«

Náhle zmlkl; podíval se na mladého muže s jakýmsi potěšeným úžasem. »Na mou duši, to se povedlo. Ale já jsem to nemyslel jako vtip -«

»To se ví že ne. Samozřejmě že neděláte vtipy. Jak to bylo s tím kriminálem?«

»Advokát tam už byl, když jsem přijel. Nějaký kamarádi mu poslali na pomoc advokáta. A kluk mi přísahal na jméno svý matky, že ani nebyl při tom, když byl ten policajt střelenej. Byl v tu dobu v Orlandu. Ukázal mi lístek z Orlanda do Waycrossu, kterej si koupil a pak zmeškal vlak; tak se taky stalo, že ho měl u sebe. Bylo na něm vyražený datum a ten samej večer zabili policajta, takže to dokazovalo, že tam Danny nebyl a že ty jeho kumpáni na něj ušili boudu. Zuřil vám. Advokát řek, že se poradí s přátelema, co ho poslali Dannymu na pomoc, a přemluví je, aby mu pomohli. „To bych jim taky radil,“ řek Danny. „Jestli si myslej, že si dám líbit, aby mě tu nechali v rejži, ať si daj -“

Potom ho advokát zas uklidnil, zrovna jako předtím, když Danny říkal, jak mu nějakej člověk, pro kterýho pracoval nebo co, jak mu v New Yorku chtěl upřít peníze. Tak jsem teda telefonoval paní Zilichový, aby sestru nijak neplašila a řekla jí, ať dojde k panu Pinckskýmu. Dva dny nato jsem dostal telegram od paní Zilichový. Mám dojem, že paní Zilichová neposílala v životě telegram, a tak asi nevěděla, že má k dobru deset slov, nepočítaje adresu, protože v něm stálo: Přijeďte oba hned domů Sofie Zilichová New York.

Nic jsem si z toho nemoh vybrat, a když jsme to probírali, povídá advokát, že udělám líp, když pojedu a zjistím co a jak, že se o Dannyho, než se vrátím, postará. Složili jsme teda dopis od Dannyho pro sestru, aby jí ho paní Zilichová přečetla, v tom smyslu, jako že Danny je v pořádku a vede se mu výborně -«

V

V tom okamžiku vstoupil do místnosti muž v uniformě železniční společnosti. Jakmile vstoupil, ozval se odkudsi z jeho blízkosti - zezadu, shora hlas. Třebaže mluvil lidskou řečí, nezněl jako lidský hlas, neboť byl příliš mohutný na to, aby ho vydával člověk, jak jej známe, a měl v sobě zároveň cosi dunivého, chladného i ztraceného, jako by se nezajímal o to, co říká, ba ani to neposlouchal.

»Už je tu,« řekl starý muž.

Otočil se a mladý muž s ním a hleděli dozadu přes lavice tak jako většina ostatních hlav, jako by to byli panáci, kterými hýbá jediný drát. Muž v uniformě zvolna postupoval do středu místnosti. Když procházel kolem první lavice, začali muži z této lavice a z několika dalších vstávat a odcházet, míjejíce muže v uniformě, jako by tam nebyl: on také postupoval dále do místnosti, jako by byla prázdná. »Mám dojem, že se musíme zvednout.«

»Sakra,« řekl mladý muž. »Ať si jen přijde a řekne si o ně. Je za to placenej.«

»Tuhle v noci mě chytil. A ke všemu už po druhý.«

»No, a co má bejt. Teď to může bejt nejvejš po třetí. Co jste pak podnik?«

»Ach tak, jo,« řekl starý muž. »Věděl jsem, že to je to jediný, co se dá na takovej telegram dělat. Bez pádnýho důvodu by přeci paní Zilichová neutrácela peníze. Nevěděl jsem, co všecko sestře řekla. Jenom jsem věděl, že paní Zilichová je přesvědčená, že na psaní dopisu už není čas, a že se snažila na telegramu ušetřit peníze, a nevěděla přitom, že má k použití deset slov, a že jí úředník od telegrafu neporadil co a jak. Takže jsem nevěděl, co se přitrefilo. Neměl jsem nejmenší podezření. To mě právě na tý věci mátlo, víte?«

Otočil se a zase hleděl dozadu směrem k muži v uniformě, který postupoval od lavice k lavici a těsně před ním vstávali muži v nesourodých úborech, ale s onou sourodou elegancí nuzoty, s tím navlas stejným rysem trpělivé a nezlomitelné ztracenosti, zdvíhali se a mířili k východu v obludném a hanebném podobenství s létajícími rybkami před rozjetou lodní přídí.

»Co vás mátlo?« řekl mladý muž.

»Paní Zilichová mi to řekla. Nechal jsem Dannyho v kriminále (druhej den ho odtamtud dostali kamarádi, co mu poslali advokáta. Když jsem o něm zasejc uslyšel, byl už v Chicagu a měl tam dobrý místo; poslal ten věnec. Já ani nevěděl, že je puštěnej, až teprva když jsem mu chtěl vzkázat, co je se sestrou) a jel jsem teda do New Yorku. Měl jsem peněz akorát na tu cestu a paní Zilichová mi byla naproti na nádraží a všecko mi řekla. Zrovna tady na tomhle nádraží. Ten večír taky sněžilo. Čekala nahoře nad schodama.

„Kde je sestra?“ povídám. „Nepřišla s váma?“

„Co zas proved?“ povídá paní Zilichová. „Mně nemusíte říkat, že jen stůně.“

„Řekla jste sestře, že snad nestůně?“ povídám. „To jsem ani nemusela,“ povídá paní Zilichová. „Nebyl na to čas, i kdybych to byla chtěla říct.“ Pak mi vypravovala, jak tu noc byla zima, a tak prej na sestru čekala a přikládala do kamen a měla postavíno na kafe, a jak potom počkala, až si sestra sundá kabát a šál a až se trošku zahřeje hrnkem kafe; no, a potom paní Zilichová povídá: „Váš bratr telefonoval z Floridy.“ A akorát tohle měla čas říct. Vůbec prej nemusela sestře říkat, že jí vzkazuju, aby došla k panu Pinckskýmu, poněvadž sestra řekla hned v tu ránu: „Bude potřebovat ty peníze.“ Zrovna to, co jsem řek já, rozumíte?

Paní Zilichová si toho taky všimla. „Možná, že je to proto, že jste jedna krev, jedna krev s tím -“ Nato se zarazila a povídá: „I jen se nebojte, já přes něj slovo neřeknu. Ten čas, kdy to mělo bejt co platný, je za náma.“ Pak mi vyprávěla, jak řekla sestře: „Až půjdete odpoledne do práce, můžete se stavit u pana Pinckskýho.“ Ale sestra si už znovu navlíkala kabát a šál, přestože byla doma z práce ani ne hodinu a venku sněžilo. Nechtěla čekat.«

»Musela si vybrat zpátky ty peníze na rakev, ne?« řekl mladý muž.

»Tak. Paní Zilichová mi vyprávěla, jak šly obě dvě k panu Pinckskýmu a vzbudily ho. A on jim řek, že sestra si ty peníze už zpátky vzala.«

»Co?« řekl mladý muž. »Že už?«

»Tak. Řek jí, že tak asi před rokem k němu přišel Danny s lístkem od sestry, ve kterým žádala, aby dal Dannymu peníze, který u pana Pinckskýho až doposavad složila, a pan Pinckski že to udělal. A sestra tam stojí s rukama v šálu, nekouká na nic, až paní Zilichová povídá: „Lístek? Paní Gihonová vám žádnej lístek nemohla poslat, poněvadž neumí psát,“ a pan Pinckski povídá: „Copak můžu vědět, jestli umí nebo neumí psát, když mi její vlastní syn přinese lístek, na kterém je její vlastnoruční podpis?“ a paní Zilichová povídá: „Ukažte nám ho.“

Sestra prej neřekla ani slovo, jako by tam vůbec ani nebyla, a pan Pinckski jim ten lístek ukázal. Taky jsem ho viděl. Stálo na něm „Obdržela jsem od pana Pinckského sto třicet dolarů, což jest celková částka u něho složená, kromě úroků. Margaret N. Gihonová“. A paní Zilichová mi povídala, jak přemejšlela o těch sto třiceti dolarech a přemejšlela o tom, jak sestra platila ročně šestadvacet dolarů a platila to pět roků a sedum měsíců, a tak povídá: „Úroků? Jakejch úroků?“ a pan Pinckski povídá: „Za odstranění jména z rakve,“ poněvadž to z tý rakve udělalo rakev zánovní. A paní Zilichová vyprávěla, jak se sestra otočila a zamířila ke dveřím. „Počkejte,“ povídá paní Zilichová. „Nehnem se odtud, dokavad ty peníze nedostanem. Mně se to všecko nezdá, poněvadž vy přeci psát neumíte a žádnej lístek jste nemohla podepsat.“ Ale sestra jde pořád dál ke dveřím, až paní Zilichová povídá: „Počkejte, Margareto.“ A potom sestra řekla: „Já jsem to podepsala.“«

VI

Hlas muže v uniformě, který se k nim zvolna šinul, bylo teď už slyšet: »Jízdenky. Jízdenky. Račte se vykázat jízdenkou.«

»Člověk už dost těžko uhádne, co dokáže svobodná ženská,« řekl starý muž. »Ale ovdovělá ženská s jedním dítětem. Já jsem taky nevěděl, že umí psát. Podle všeho to pochytila v těch kancelářích, co každou noc uklízela. Ať je to jak chce, pan Pinckski mi ukázal ten lístek, kterej podle vlastního doznání podepsala, a vysvětlil mi, jak došlo k rozdílu; že prej si musí něco účtovat, aby byl chráněnej pro případ, kdy jsou rakve vrácený a jsou z nich pak zánovní; některý lidi jsou prej hrozně choulostivý na to, aby měli zbrusu novou rakev.

Přidělal destičku, na který bylo vyrytý sestřino jméno, zase zpátky na lacinou rakev, s kterou začínala, takže pořád ještě byla jaksi rakví zaopatřená, třebaže to nebyla rakev s držadlem a vevnitř potažená. O tamtom jsem se nikdy ani nezmínil; těch šestadvacet dolarů, který zaplatila od tý doby, co dala peníze Dannymu, by mi stejně nebylo moc platný; tolik jsem beztak utratil, když jsem se přijel zpátky poohlídnout po penězích, a sestra si aspoň zachovala rakev -«

Hlas muže v uniformě byl teď docela blízko, zněl metodicky, monotonně a neúprosně. »Jízdenky. Jízdenky. Račte se vykázat jízdenkou. Kdo je prosím bez jízdenky.«

Mladý muž se zvedl. »Tak zatím na shledanou,« řekl. Starý muž také vstal. Za mužem v uniformě byla místnost téměř prázdná.

»Mám dojem, že už je čas se zvednout,« řekl starý muž. Šel za mladým mužem do dvorany. Bylo tam vystaveno letadlo; dřepělo tu nehybně se strnulým, hmyzím výrazem jako ohromný brouk naložený v lihu. Vedle něho byl plakát, kde stálo, že letadlo přeletělo horstva a nesmírné sněhové pustiny.

»Mohli to klidně vyzkoušet nad New Yorkem,« řekl mladý muž. »Měli by to blíž.«

»Tak,« řekl starý muž. »Přesto je to dražší. Ale myslím, že je to správný, poněvadž je to rychlejší. Když sestra zemřela, poslal Danny letecky květinovej věnec. Muselo to stát dvě stě dolarů. Totiž ten věnec tolik stál. Kolik to stojí letecky to posílat, nevím.«

Pak se oba zahleděli klenutou pasáží přes rampu ke vchodu na Sedmou avenue. Za dveřmi leželo na všem husté, mrtvolné světlo, které se zdálo naplňovat pasáž pachem sněhu a zimy, a tak tu ještě okamžik přešlapovali, jakoby sevřeni strašlivým váháním a malátností.

»Tak se sebraly a šly zas domů,« řekl starý muž. »Paní Zilichová říkala, to že už se sestra třásla, a tak ji prej uložila do postele. A tu noc měla sestra horečku a paní Zilichová poslala pro doktora a doktor se prej na sestru podíval a povídá paní Zilichový, aby radši zatelegrafovala, jestli je komu. Když jsem přijel domů, sestra mě nepoznala. Kněz už u ní byl, a nikdy jsme nezjistili, jestli něco poznala nebo nepoznala, ani když jsme jí četli dopis od Dannyho, kterej jsme dali dohromady v kriminále, jak to s ním je jako v pořádku. Čet jí ho kněz, ale nepoznali jsme, jestli ho slyší nebo ne. Tu noc zemřela.«

»Ale jděte,« řekl mladý muž, hledě vzhůru k rampě. Pohnul se. »Já jdu na Centrální.«

Starý muž se dal opět do pohybu s neměnnou, neumdlévající čiperností. »To bude podle všeho to nejlepší. Tam si můžem hezkou chvilku posedět.« Pohlédl nahoru na hodiny; řekl s radostným překvapením: »Už je půl druhý. A půl hodiny trvá cesta tam. A jestli budem mít štěstí, máme před sebou dvě hodiny, než tam přijde. Možná tři. To bude pět hodin. Pak už budou zbejvat do svítání než dvě hodinky.«

Zlatá země

I

Být mu třicet, nemusel by polknout dva aspiriny a vypít dvě skleničky čistého ginu, chtěl-li snést bodání jehel sprchy na těle a uklidnit si ruce, aby se mohl oholit. Ale tenkrát ve třiceti zase neměl dost na to, aby mohl každý večer pít tolik jako teď; jistě by nebyl pil ve společnosti mužů a žen, s nimiž teď, v osmačtyřiceti, skutečně pil každý večer, i když si uvědomoval v těch závěrečných hodinách, naplněných rozbíjením sklenic a pronikavými výkřiky opilých žen nad zvuky bubnů a saxofonů - v hodinách, kdy si počínal trochu lépe, než odpovídalo množství vypitého alkoholu a počtu i úhrnu vystavených šeků -, že se o šest nebo osm hodin později probudí z něčeho, co vůbec není spánek, co je jen bezesná alkoholická otupělost, která, jakoby bez přestávky, v níž by si mohl odpočinout nebo nabýt nových sil, umrtvila bombastickou a bezuzdnou vřavu večera do důvěrně známých tvarů jeho ložnice - zábradlí v nohách postele se rýsovalo v siluetě proti jitřnímu světlu, vnikajícímu sem okny, jež obkličovaly tropické popínavé rostliny a za nimiž očima téměř nesnesitelně bolavýma viděl scenerii, kterou by bylo možno nazvat památníkem skoro celých pětadvaceti let píle a touhy, vychytralosti, štěstí a dokonce i statečnosti, - na protějším úbočí kaňonu stály totiž rozsety vily, zpola skryté v dovezených olivových hájích nebo nakadeřené jako průčelí východních chrámů chmurně utvářenými sloupy cypřišů, vily patřící majitelům, jejichž jména, tváře a dokonce i hlasy se s pohotovou důvěrností vyskytovaly v zapadlých koutech Spojených států, Ameriky i světa, kde jméno Einsteinovo, Rousseauovo a Aeskulapovo nikdy nezaznělo.

Když se probudil, nebylo mu špatně. Nikdy se při probuzení necítil nemocen ani mu nebylo zle z pití, a to nejen proto, že pil už příliš dlouho a příliš pravidelně, ale také proto, že ještě i po třiceti letech snadného života zůstal otužilý; vyšel tenkrát z příliš otužilého rodu, když onoho dne před čtyřiatřiceti lety jako čtrnáctiletý uprchl na nápravě nákladního vlaku, jedoucího k západu, z malého ztraceného města v Nebrasce, jehož jméno splývalo s otcovou životní historií a existencí a bylo jí proniknuto, - ze skutečného města, které se však mohlo nazývat městem jen v tom smyslu, že všechny stíny jsou větší než předměty, které je vrhají. Jak se na ně pamatoval ze svých pěti a šesti let, bylo to stále ještě pomezí civilizace - vržený a zvětšený stín malé předsunuté základny drnem pokrytých chýší v nesmírné pustotě plání, z nichž se jeho otec, také Ira Ewing, jako první pokoušel ždímat pšenici vždy celých šest dní mezi nedělemi, kdy kázával, na jaře a v létě venku, v zimě a na podzim v páchnoucí polotmě sněhem zavalené chýše. Druhý Ira Ewing urazil dalekou cestu od té doby, co uprchl na nočním nákladním vlaku ze suchopárné vsi bez stromů, až sem, kde nyní ležel v domě za sto tisíc dolarů a čekal, až si uvědomí, že by mohl vstát, jít do koupelny a strčit si do úst dva aspiriny. Matka a otec se mu to snažili vysvětlit - něco o statečnosti a vůli vytrvat. Ve čtrnácti letech jim nedokázal logicky a rozumně odpovědět, neuměl jim vysvětlit, co chce; dokázal jen uprchnout. Neprchal ani před otcovou drsností a zlobou. Prchal před samým dějištěm - před nesmírnou rozlohou beze stromů, v jejímž ztraceném středu mu úhrn otcova a matčina mrtvého mládí a zaprodaných životů připadal jako nepatrná opuštěná skvrna, jíž příroda dopřávala, aby se vždy na okamžik v roce zazelenala strohou a skoupou pšenicí, než ji celou vymazala prapůvodním a nepřemožitelným sněhem, jako by tím (beze slibu, bez hrozby) krutě a skoro žertem věštila konečnou záhubu všeho života. A neprchal ani před tímhle, protože vůbec neprchal: jako argumentu proti dospělým umělo čtrnáct let použít s jakousi nadějí na úspěch jen své nepřítomnosti, svého odchodu. Dalších deset let prožil napůl jako příležitostný dělník, když ho to zaneslo na pobřeží Tichého oceánu do Los Angeles; ve třiceti už byl ženatý s děvčetem z Los Angeles, s dcerou tesaře, měl syna a dceru a vlastnil nemovitosti; v osmačtyřiceti utrácel padesát tisíc dolarů ročně a vlastnil podnik, který vybudoval bez podpory a uchránil před pohromou v roce devatenáct set dvacet devět; dopřál svým dětem přepych a výhody, které by si jeho otec nejen nebyl vůbec mohl představit, ale které by byl teoreticky naprosto odsoudil - a byl k tomu měl důvod, jak dokazovaly noviny, které mu jeho řidič, Filipinec, jenž ho každé ráno přiváděl do domu, svlékal a ukládal do postele, vytáhl z kapsy svrchníku a položil na čtenářský stolek. Když mu před dvaceti lety zemřel otec, poprvé se vrátil do Nebrasky, a vzal pak zpátky s sebou matku, která nyní bydlela ve vlastním domě, jenže méně přepychovém, protože (s jakousi rozpačitou a zamyšlenou neotřesitelností, jíž si nepovšiml) odmítla cokoli nádhernějšího nebo náročnějšího. Byl to dům, kde na počátku bydleli všichni společně, ale on a jeho žena i děti se do roka přestěhovali znovu, a to do domu, v němž se nyní probudil a který stál ve vznešené vilové čtvrti Beverley Hills, ale ani jedinkrát za devatenáct let (dokonce za posledních pět let, kdy na něm vždy ráno vůbec jakýkoli pohyb vyžadoval strašlivě usilovně využití charakteru nebo síly, kterou zdědil po starším Irovi, která tomuto druhému Irovi umožnila zastavit se na pláni v Nebrasce, vykopat brloh, kde by žena mohla rodit, a sám zatím pěstoval pšenici) neopomněl zajet k ní cestou do kanceláře (byla to dvacetimílová zajížďka) a pobýt s ní deset minut. Žila v hmotném zajištění a klidu, jaké jen dokázal vymyslet. Zařídil jí všechno tak, že se nemusela ani starat o peníze, o hotovost na živobytí; sjednal jí úvěr v sousedním potravinářství a u řezníka, takže jí nákupy mohl obstarávat japonský zahradník, který denně přicházel zalévat a ošetřovat květiny; nikdy neviděla ani účty. A jediný důvod, proč neměla služebnou, vězel v tom, že ještě i v sedmdesáti zatvrzele lpěla na dávném zvyku sama si uvařit a vykonávat domácí práce. Je tedy docela možné, že měl pravdu. Snad bývaly dny, kdy takto ležel v posteli a čekal, až se dostaví vůle vstát, vzít aspirin, napít se ginu (snad jitra po večerech, kdy pil víc než obvykle a šest nebo sedm hodin zapomenutí nestačilo, aby se mu vrátila schopnost rozpoznat skutečnost od iluse), a kdy působením něčeho v staré, silné, drsné campbellitské krvi, kterou jistě zdědil po starém Irovi, možná viděl, cítil nebo si představoval otce, jak na něj odněkud shlíží, na něj, ztraceného syna, a na to, čeho dosáhl. Jestliže tomu tak bylo, pak jistě starý Ira, shlížející poslední dvě jitra na ona dvě čísla bulvárních novin, jež Filipinec vzal z pánova svrchníku a položil na čtenářský stolek, byl by mohl využít oné staré krve a pomstít se nejenom za ono odpoledne před čtyřiatřiceti lety, ale za celých čtyřiatřicet let.

Když konečně sebral sílu vůle i těla a vstal z postele, strčil do novin, takže spadly na podlahu a ležely mu otevřeny u nohou, ale nepodíval se na ně. Zůstal jen stát, vysoký, v hedvábném pyžamu, hubený, kde byl jeho otec vyzáblý lety těžké práce a neustálého boje s nepředvídatelnou a nesmiřitelnou půdou (přes nynější způsob života měl i teď velmi malé břicho), nedíval se na nic a zatím se mu u nohou nad řadou pěti nebo šesti novinových fotografií, na nichž střídavě buď civěla, nebo chlubivě předváděla dlouhé bledé holeně jeho dcera, vzdouval černý titulek: APRIL LALEAROVÁ ODHALUJE TAJNOSTI ORGIÍ. Když se konečně pohnul, šlápl na noviny a bos odešel do koupelny; pozoroval pak svoje chvějící se, roztřesené ruce, jak vysypávají na skleněnou přihrádku dvě tabletky, zasazují sklenici do stojánku, vytahují zátku z láhve ginu, a opřel se potom kotníky o zeď, aby si dokázal nalít do sklenice. Ale na noviny se nepodíval ani pak, když se oholen vrátil do ložnice, došel k posteli, u níž ležely jeho domácí střevíce, a nohou noviny odstrčil, aby se mohl obout. Možná, že nemusel, jistě nemusel. Proces vstupoval teprve do třetího novinářsky zužitkovaného dne, a dva dny tedy ze všech novin, jež otevřel, vyskakovala na něj dceřina tvrdá, světlovlasá, nevyzpytatelná tvář; jistě na ni nezapomínal ani ve spánku, protože v okamžiku, kdy se probouzel, myslel už na to, jak si na ni vzpomněl při procitnutí do skomírajícího, opilého pokřiku večera tam vzadu za ním, před osmi hodinami, po kterém nenastala přestávka, v níž by si mohl odpočinout nebo zapomenout.

Ale když pak oblečen do tmavě oranžového svetru pod šedivými flanelovými šaty sestupoval španělským schodištěm, byl napohled klidný a ovládal se. Jemné kované zábradlí a mramorové schodiště se vinulo dolů do obytného pokoje s dlaždicovou podlahou, velkého jako stodola; za ním slyšel, jak na terase, kde se snídalo, hovoří spolu jeho žena a syn. Syn se jmenoval Voyd. Dali svým dětem jména na základě něčeho, co snad lze nazvat vzájemně pohrdavým příměřím - žena dala synovi jméno Voyd, proč, to se nikdy nedověděl; on pak dal děvčeti (dítěti, s jehož ženským obličejem se setkával už dva dny ve všech novinách, kterých se dotkl, buď pod nebo nad jménem April Lalearová) po své matce jméno Samantha. Slyšel je hovořit - ženu, s níž ho už deset let pojila jen a jen zdvořilost, a ne vždy mnoho zdvořilosti, a syna, kterého jednoho odpoledne přede dvěma lety přivezlo k dveřím domu opilého do bezvědomí jakési auto, jehož pasažéry neviděl, a když mu pak připadl úkol syna svléci a uložit do postele, zjistil, že má syn na sobě místo spodního prádla podprsenku a dámské kalhotky. O několik minut později přiběhla Voydova matka, protože patrně slyšela rány, a přistihla manžela, jak mrská syna, který byl dosud v bezvědomí, řadou ručníků, jež sluha jeden po druhém namáčel v míse s ledovou vodou. Mrskal syna prudce, s krutou a uvážlivou zuřivostí. Snad ani sám nevěděl, zda se snaží, aby syn vystřízlivěl, nebo zda ho jen mrská. Ale žena usoudila, že ho jen mrská. Ve vzteklém rozčarování se jí pokoušel povědět o ženském prádle, ale odmítla naslouchat; na oplátku ho napadla s xantipovskou zuřivostí. Od toho dne se synovi dařilo setkávat se s otcem jen v matčině přítomnosti (pro syna ani pro matku to ostatně nebylo tak nesnadné) a syn se při těch příležitostech choval k otci se směsí podlézavého vzdoru a mstivé drzosti, napůl kočičí a napůl ženské.

Vyšel na terasu; hlasy umlkly. Slunce, které se muselo namáhat, aby proniklo nezřetelnou, vysokou, měkkou a takřka oblačnou kalifornskou lehkou mlhou, dopadalo na terasu s jakousi zrádnou nejasností. Terasa, sluncem vysušené kameninové dlaždice, vnikala do drsné a divoké rozsedliny ve stěně kaňonu, jež byla holá, ale bez prachu a na níž, nebo u níž kvetl v divoce bujném, nesmírně pestrobarevném paradoxu hustý záhon květin, které, místo aby kořenily a vyrůstaly z půdy, jako by žily jen ze vzduchu - jako by si je byl někdo pouze položil na nevýživnou stěnu z lávy a chtěl se později pro ně vrátit. Syn Voyd, celý nahý mimo slámově zbarvené krátké kalhoty, po těle zhnědlý sluncem a lehce páchnoucí odstraňovačem chloupků, kterého používal na paže, hruď a nohy, ležel v proutěném křesle, na chodidlech měl slaměné koupací střevíce a přes hnědé nohy mu ležely rozevřené noviny. Byly to nejlepší noviny, jaké v městě vycházely, ale i v nich zabíral půl stránky černý titulek a Ira, aniž se zastavil, aniž si uvědomil, že se na titulek dívá, i tam rozeznal známé jméno. Šel k svému místu; Filipinec, který ho každý večer ukládal do postele, oblečený teď do bílého číšnického kabátku, odtáhl mu židli. Vedle sklenice pomerančové šťávy a čekajícího šálku ležela úhledná hromádka pošty s telegramem navrchu. Posadil se a zvedl telegram; na ženu se podíval až ve chvíli, kdy promluvila:

»Telefonovala paní Ewingová. Máš se u ní cestou do města zastavit.«

Zarazil se; zarazily se jeho ruce otvírající telegram. Mžikal ještě trochu v slunečním svitu a podíval se na tvář u stolu proti sobě - na hladkou, mrtvou masku z líčidel, úzké rty a úzké chřípí, na bleděmodré neodpouštějící oči a úzkostlivou platinu vlasů, které vypadaly, jako by byly štětcem přeneseny na její lebku ze svazku stříbrných lístků, jak to dělají aranžéři výkladních skříní. »Cože?« zeptal se. »Telefonovala? Sem?«

»Proč ne? Namítala jsem snad někdy něco proti tomu, aby ti sem telefonovala kterákoli z tvých ženských?«

Náhle jeho ruce zmačkaly neotevřený telegram. »Víš, co tím myslím,« řekl drsně. »Nikdy v životě mi netelefonovala. Nemusela. Tenhle vzkaz nemusela telefonovat. Kdy se stalo, abych se cestou do města u ní nestavil?«

»Jak to mám vědět?« zeptala se. »Jsi snad stejně vzorný syn, jako jsi byl vzorný manžel a jako jsi zřejmě vzorný otec?« Její hlas nebyl ještě pronikavý, nebyl ani příliš hlučný, a nebylo možno poznat, jak rychle dýchá, protože seděla tak pokojně, tak strnule pod bezvadnými a neuvěřitelnými vlasy a dívala se na něj s bledou a uraženou neodpouštějícností. Dívali se na sebe přes hýřící stůl - dva lidé, kteří by se byli kdysi před dvaceti lety okamžitě, přirozeně a bez rozmýšlení obrátili v nesnázích jeden na druhého, a možná, že by se byli jeden na druhého obrátili ještě i před deseti lety.

»Víš, co tím myslím,« řekl opět drsně a snažil se také ovládnout chvění, o němž se nepochybně domníval, že je zavinilo včerejší večerní pití, požitý alkohol. »Nečte noviny. Nikdy jí žádné noviny ani nepřijdou na oči. Poslala jsi jí je ty?«

»Já?« zeptala se. »Co jsem jí měla poslat?«

»Hrome!« vykřikl. »Noviny! Poslala jsi jí je? Nelži mi.«

»A co když jsem je poslala?« zvolala. »Kdo vůbec je, že by o tom neměla vědět? Kdo vůbec je, že ji tak chráníš, aby se o tom nedověděla? Namáhal ses nějak, abych se o tom nedověděla já? Namáhal ses nějak, aby se to nestalo? Proč jsi na to nemyslel celá ta léta, co jsi byl příliš opilý, příliš tupý samým pitím, abys vůbec věděl, aby sis jen všiml nebo dělal starosti, co Samantha -«

»Kinohvězda April Lalearová, prosím,« řekl Voyd. Nevěnovali mu pozornost; upírali na sebe zrak přes stůl.

»Vida,« řekl a rty se mu sotva pohybovaly, jak byl pokojný a strnulý. »I tím jsem tedy vinen? Udělal jsem ze své dcery děvku? Příště mi asi řekneš, že jsem ze svého syna udělal -«

»Dost!« vykřikla. Dýchala nyní ztěžka; dívali se na sebe upřeně přes líbezný stůl, přes pět stop neodvolatelné rozdělenosti.

»Ale jděte,« řekl Voyd. »Nekažte tomu děvčeti kariéru. Když se konečně zdá, že po všech těch letech dostala úlohu, v které může -« umlkl; otec se obrátil a díval se na něj. Voyd ležel v křesle a hleděl na otce se zastřenou, téměř ženskou drzostí. Náhle byla úplně ženská; s přidušeným polovýkřikem přehodil nohy, aby mohl vyskočit a uprchnout, ale bylo pozdě; Ira stál nad ním a svíral ho jednou rukou ne za hrdlo, ale za tvář, takže se Voydova ústa šklebila a slintala na otcovu pevnou, třesoucí se ruku. Tu přiskočila matka a snažila se Iru donutit, aby syna pustil, ale odhodil ji, a když znovu přiskočila, chytil ji druhou rukou a svíral, třebaže i ona, se vzpírala.

»Pokračuj,« řekl. »Cos chtěl říct.« Ale Voyd nemohl říci nic, protože mu sevření otcovy ruky rozvíralo čelisti, nebo víc než pravděpodobně proto, že se bál. Byl nyní tělem venku z křesla, svíjel se, mrskal sebou a slintavě, sténavě skučel děsem, jak ho otec svíral jednou rukou a druhou rukou rukou svíral ječící matku. Pak Ira odhodil Voyda na podlahu terasy; Voyd se převalil, přikrčeně vstal, dal se s paží před obličejem na ústup k francouzským oknům a proklínal při tom otce. Pak zmizel. Ira se podíval do tváře své ženě, která se konečně uklidnila v jeho sevření, těžce dýchala a obratně nanesená mapa líčidel vystupovala nyní jako reliéf, jako úpravně přistřižená papírová maska, přilepená k její lebce. Pustil ji.

»Ty ochlasto,« řekla. »Ty hnusný ochlasto. A přesto se pořád divíš, proč tvoje děti -«

»Ano,« řekl klidně. »Dobrá. O to nejde. To je hotová věc. Jde o to, co s tím dělat. Můj otec by to byl věděl. Jednou to udělal.« Mluvil suchým, ledabylým, přívětivým hlasem, tak přívětivým, že zůstala stát, dýchala ještě ztěžka, ale klidně a pozorovala ho. »Pamatuju se na to. Bylo mi asi deset. Měli jsme ve stodole krysy. Vyzkoušeli jsme všecko. Teriéry. Jed. Pak otec jednoho dne řekl: „Jdem.“ Šli jsme do stodoly a zadělali jsme všechny štěrbiny a díry. Pak jsme ji zapálili. Co tomu říkáš?« I ona odešla. Chvilku tam stál, trochu mrkal a oční bulvy mu v lebce zlehka a pravidelně tepaly pod náporem měkkého, neproměnlivého slunečního světla, divokého, nevinného množství květin. »Filipe!« zavolal. Objevil se apatický Filipinec s hnědou tváří a nesl konvici horké kávy, kterou postavil vedle prázdného šálku a pomerančové šťávy s kouskem ledu. »Přines mi něco pít,« řekl Ira. Filipinec se na něj podíval a pak začal pilně upravovat stůl, postrčil šálek, postavil konvici, opět postrčil šálek a Ira ho při tom pozoroval. »Slyšel jsi mě?« zeptal se Ira. Filipinec vzpřímeně stál a díval se na něj.

»Říkal jste mi, abych vám nic takového nedával, dokud nevypijete pomerančovou šťávu a kávu.«

»Přineseš mi něco k pití, nebo nepřineseš?« vykřikl Ira.

»Dobrá, pane,« odpověděl Filipinec. Odešel. Ira se za ním díval; tohle se už kdysi stalo: dobře věděl, že tu brandy nebude dřív, než dopije pomerančovou šťávu a kávu, ale vůbec nevěděl, odkud ho Filipinec potají pozoruje. Opět usedl, otevřel zmačkaný telegram, četl jej a druhou rukou držel pomerančovou šťávu. Telegram poslal jeho tajemník: VČERA VEČER PŘED ODEVZDÁNÍM ZPRÁVY UZAVŘEL DOHODU STOP TŘICET PROCENT PRVNÍ STRÁNKY STOP SJEDNAL VÁM SCHŮZKU U SOUDU DNES ODPOLEDNE STOP PŘIJĎTE DO KANCELÁŘE NEBO TELEFONUJTE. Četl telegram znovu a držel sklenici pomerančové šťávy stále ještě v ruce. Obojí pak odložil, vstal, šel zvednout noviny s terasy, kam je Voyd odhodil, a přečetl si titulek přes půl strany: LALEAROVÁ JE DCERA VÝZNAMNÉ RODINY Z NAŠEHO MĚSTA. Přiznává se, že se ve skutečnosti jmenuje Samantha Ewingová, a že je dcerou Iry Ewinga, zdejšího majitele realitní kanceláře. Četl to klidně; klidně, nahlas řekl:

»Ty noviny jí ukázal ten Japonec. Byl to ten zatracený zahradník.« Vrátil se ke stolu. Po chvíli přišel Filipinec, nesl brandy se sodovkou, oblečen nyní do kazajky z imitace tweedu, a řekl mu, že je vůz připraven.

II

Jeho matka bydlela v Glendalu; byl to dům, který si najal, když se oženil, a později jej koupil; narodili se tu syn i dcera, v této chatě v slepé aleji pepřovníků, kvetoucích keřů a popínavých rostlin, jež ošetřoval Japonec, postavené zády k úpatí holého návrší, které bylo načesáno a zhřebelcováno do cypřišového a mramorového hřbitova, dramatického jako jevištní výprava a vrcholícího elektrickým nápisem z červených žárovek, které v mlze údolí San Fernando zářily širokým, nikde nepramenícím rubínovým světlem, jako by za hřebenem návrší nebylo nebe, ale peklo. Za dlouhým sportovním autem, v němž seděl Filipinec a četl noviny, zdála se chata velmi malá. Ale tato vyzáblá, hubená, trochu nahrbená žena, jíž Kalifornie ani pohodlí nepřidaly nic na váze, sedící tu v křesle, které na její naléhavé přání muselo být přivezeno až z Nebrasky, nechtěla nic jiného, jako nechtěla služebnou, auto ani telefon. Zprvu se smířila s tím, aby nábytek z Nebrasky zůstal ve skladu, protože ho nepotřebovala (když Ira přestěhoval ženu a rodinu z tohoto domu do druhého, přechodného, koupili si i nový nábytek a zanechali matce první dům s celým zařízením), ale jednoho dne, nemohl si vzpomenout, kdy to přesně bylo, poznal, že si toto křeslo vyzvedla ze skladu a používá ho v domě. Když začal později vyciťovat jakýsi její neklid, navrhl jí, že dá z domu vyklidit nynější nábytek a přenést tam její nábytek ze skladu, ale odmítla, neboť jí zřejmě lépe vyhovovalo nebo si přála, aby nábytek z Nebrasky zůstal tam, kde je. Když zde tak seděla s pleteným šálem na ramenou, vypadala mnohem méně jako obyvatelka nebo příslušnice tohoto domu a pokoje než její syn, opálený z mořského pobřeží, s trochu teatrálními šedivými spánky a v zářivém, drahém, nasládle nesouzvučném oděvu. Za čtyřiatřicet let se takřka vůbec nezměnila; a nezměnil se ani starší Ira Ewing, jak se na něj syn pamatoval - změnil se, mrtvý, právě tak málo jako zaživa. Jak drnová předsunutá základna v Nebrasce vzrostla ve vesnici a pak v město, zvětšilo se jen to, co vyzařovalo z otce, vyrostlo to do rozměrů obra, který v nenávratné, a přece nedávné době podnikl s holýma rukama titánský zápas s nelítostnou půdou, vytrval a v určitém smyslu zvítězil a byl to, právě tak jako město, stín zcela nesouměřitelný s vyzáblou, sukovitou postavou skutečného muže. I skutečné ženy, jak se na ni syn pamatoval z dřívějších časů. Dvou lidí, kteří pili vzduch a museli jíst a spát jako on, přivedli ho na svět, a přece byli cizinci, jako z jiné rasy, a stáli si bok po boku v neodvolatelné osamělosti, jako by sem byli zabloudili z jiné planety, ne jako manžel a manželka, ale jako pokrevní bratr a sestra, dokonce dvojčata, z týchž porodních bolestí, protože dosáhli podivného míru svou statečností a vůlí a silou vytrvat.

»Řekni mi ještě jednou, co to je,« pravila. »Zkusím tomu porozumět.«

»Tak to Kazimura ti ukázal ty zatracené noviny,« řekl. Na to neodpověděla; nedívala se na něj.

»Říkal jsi mi, že už dříve byla u filmu, dva roky. Že si kvůli tomu musela změnit jméno, že si všichni musí změnit jména.«

»Ano. Říkají jim výpomocní herci. Asi na dva roky, bůhví proč.«

»A pak jsi mi říkal, že tohle - že tohle všechno bylo proto, aby se dostala k filmu.«

Začal mluvit, pak se zarazil z nějaké rychlé netrpělivosti, z nějaké netrpělivosti snad zaviněné zármutkem, zoufalstvím nebo aspoň hněvem, a přitlumil hlas, tón, aby zněl klidně: »Říkal jsem, že to je možná ten důvod. Vím jen tolik, že ten člověk má něco společného s filmem, rozděluje úlohy. A že ho policie nachytala se Samanthou a ještě jiným děvčetem v jednom bytě, kde byly zamčeny všechny dveře, a že Samantha i ta druhá ženská byly nahé. Říkají, že i on byl nahý, a on říká, že nebyl. Říká u soudu, že to na něj bylo nastraženo - že byl podveden; že se snažily na něm vydírat, aby jim dal úlohy v jednom filmu; že to na něj políčily, aby tam přišel, a zařídily to tak, aby policie vtrhla zrovna ve chvíli, kdy se svlékly; že jedna z nich dala oknem znamení. Možná, že to tak bylo. Nebo možná, že se všichni jen bavili, a nachytali je tam ve vší nevinnosti.« Nehybný, strnulý, s tváří propadlou, zkřivenou lehkým hořkým úsměvem jako nepřemožitelným a apatickým utrpením, nebo to snad byl jen úsměv, jen hněv. Ale ani teď se na něj matka nepodívala.

»Říkal jsi mi přece, že už byla u filmu. Že právě proto si musela změnit -«

»Říkal jsem jako výpomocná herečka,« odpověděl. Opět se musel zarazit silou rozvrácených a uražených nervů, aby nepropukl v divoký vztek netrpělivosti. »Což nechápeš, že se nedostaneš k filmu prostě změnou jména? A že se tam neudržíš jen tím, že jsi ženská? Že sem přijíždějí každým vlakem v celých stádech - děvčata mladší a hezčí než Samantha, děvčata schopná čehokoli, jen aby se dostala k filmu? Ona je bezpochyby taky všeho schopná; ale ta děvčata umějí víc, než zřejmě jí kdy přišlo na rozum, nebo jsou ochotná se tomu naučit. Nemluvme už o tom. Sama si ustlala; já jí mohu jen pomoci, aby zase vstala; prostěradla vyprat nemohu. To nemůže nikdo. Ale už musím jít; mám zpoždění.« Vstal a shlédl na ni. »Říkali mi, že jsi dnes ráno telefonovala. To kvůli tomuhle?«

»Ne,« odpověděla. Teď k němu vzhlédla; její sukovité ruce začaly lehce potahovat jedna za druhou. »Nabízel jsi mi kdysi služebnou.«

»Ano. Před patnácti lety jsem si myslel, že bys ji měla mít. Rozmyslela sis to? Chceš, abych -«

Přestala se zase na něj dívat, ale ruce se pohybovaly dál. »To bylo před patnácti lety. Bylo by to stálo nejméně pět set dolarů ročně. To by bylo -«

Krátce a drsně se zasmál. »Rád bych viděl v Los Angeles služebnou za pět set dolarů ročně. Ale co -« přestal se smát a shlížel na ni.

»To by bylo nejméně pět tisíc dolarů,« řekla.

Shlížel na ni. Po chvilce řekl: »Chceš zase ode mne peníze?« Neodpověděla, ani se nepohnula, jen ruce pomalu a pokojně potahovaly jedna za druhou. »Ach,« řekl. »Chceš odjet. Chceš před tím uprchnout. I já chci!« vykřikl, tentokrát dřív, než se dokázal zarazit. »I já chci! Ale ty sis mě nevybrala, když ses rozhodla mít dítě; ani já si nevybral svoje dvě děti. Ale musím je snášet a ty musíš snášet nás všechny. Proti tomu se nedá nic dělat.« Teď se zarazil, ztěžka dýchal, utišil se vlastní vůlí, jako když měl vstát z postele, ale jeho hlas byl pořád ještě drsný. »Kam bys jela? Kde by ses před tím skryla?«

»Doma,« odpověděla.

»Doma?« opakoval; opakoval s jakýmsi úžasem: »Doma?«, než pochopil. »Vrátila by ses tam? Do těch zim, sněhu a všeho ostatního? Vždyť by ses tam nedožila ani prvních vánoc; to si neuvědomuješ?« Nepohnula se, ani k němu nevzhlédla. »Nesmysl,« řekl. »Na to se zapomene. Do měsíce budou další dva takové případy a mimo nás si na to nikdo ani nevzpomene. A peníze nepotřebuješ. Žádala jsi mě o peníze celá léta, ale nepotřebuješ je. Musel jsem se o peníze sám kdysi tolik starat, že jsem se zapřísáhl, že ti při nejmenším zařídím všechno tak, aby ses na peníze nikdy nepotřebovala ani podívat. Musím jít; něco mě dnes čeká v kanceláři. Uvidíme se zítra.«

Byla už jedna hodina. »K soudu,« řekl Filipinci, když usedl do vozu. »Bože, potřebuju se něčeho napít.« Za jízdy zavřel oči, aby ho neoslňovalo slunce; tajemník už naskočil na stupátko auta, než si Ira uvědomil, že dojeli k soudu. Tajemník, také prostovlasý, měl na sobě kazajku z pravého tweedu; jeho svetr s vysokým límcem byl zcela černý, i vlasy měl černé a leskle přihlazené k lebce; rozložil před Irou vzorek novinové stránky, vysazené tak, aby sazba byla rozložena kolem prázdného místa pro fotografii pod titulkem: OTEC APRIL LELEAROVÉ. Pod prázdným místem byl text: IRA EWING, ŘEDITEL EWINGOVY REALITNÍ KANCELÁŘE, WILSHIRE BOULEVARD, BEVERLY HILLS.

»Nedokázal jste dostat víc než třicet procent?« zeptal se Ira. Tajemník byl mladý; upíral chvilku na Iru zrak s nejasným, netrpělivým vztekem.

»Ježíši, třicet procent je třicet procent. Vytisknou tisíc výtisků navíc a použijí našeho adresáře. Rozešlou to nahoru dolů po celém pobřeží a na východ až do Rena. Co ještě chcete? Nemůžeme přece chtít, aby vytiskli pod váš obrázek: „Obraťte na čtrnáctou stránku a čtěte půlstránkový inserát!“« Ira opět seděl se zavřenýma očima a čekal, až bude mít v hlavě klid.

»Dobrá,« řekl. »Jsou připraveni?«

»Všechno hotovo. Budete muset dovnitř. Trvají na tom, že to musí být uvnitř, aby každý, kdo to uvidí, hned poznal, že je to soud.«

»Dobrá,« řekl Ira. Vystoupil; s očima zpola zavřenýma a s tajemníkem po boku kráčel po schodech vzhůru a do soudní budovy. Reportér a fotograf čekali, ale ještě je nespatřil; uvědomoval si jen, že je obklopen zevlujícím davem, o němž věděl, že to asi jsou většinou ženy, a slyšel tajemníka a strážníka, jak přede dveřmi do soudní síně uvolňují průchod chodbou.

»Tady to vyhovuje,« řekl tajemník. Ira se zastavil; tma byla jeho očím pohodlnější, ale ještě je neotevřel; jen stál a slyšel tajemníka a strážníka, jak zatlačují ženy, tváře, dozadu; někdo ho vzal za paži a obrátil ho; poslušně stál; magnesium blýsklo, zazářilo a uhodilo do jeho bolavých očních bulv jako náraz; spatřil obraz zsinalých obličejů naklánějících se kupředu, aby se na něj podívaly z obou stran úzké aleje z lidských těl; odvrátil se nyní s očima pevně zavřenýma a tápal, až na něj promluvil pověřený reportér:

»Okamžik, šéfe. Radši pro jistotu ještě jednou.« Tentokrát měl oči pevně zavřeny; magnesium blýsklo, přelilo se přes ně; v jeho řídkém štiplavém zápachu se otočil a provázen opět i nyní tajemníkem, který mu šel po boku, pohyboval se slepě zpátky na slunce a do vozu. Tentokrát nedal příkaz, jen řekl: »Něco k pití.« Vezl se opět se zavřenýma očima a vůz se zatím vymotával z provozu ve vniřním městě a pak se pod ním začal pohybovat pokojně, mohutně a rychle; jel dlouho, až potom vůz zatočil do vjezdu vroubeného palmami a zpomalil. Zůstal stát; vrátný mu otevřel dvířka a oslovil ho jménem. I obsluhovatel výtahu jej oslovil jménem a zastavil ve správném patře, aniž dostal příkaz; Ira prošel chodbou, zaklepal na dveře a tápal po klíči, když tu se dveře otevřely a objevila se v nich žena v plavkách pod volným plážovým kabátkem, s vlasy také nabarvenými a s hnědýma očima - otevřela před ním dveře, aby mohl vstoupit, zase je za ním zavřela a podívala se na něj s rychlým, lehkým, pokojným úsměvem, jak se jen žena blížící se čtyřicítce může usmát na muže, za kterého není provdána a před nímž němá za dlouhý čas příjemné a naprosté důvěrnosti žádné tělesné tajemství a pramálo tajemství duševních. Ale byla kdysi provdána a rozvedla se; měla dítě, čtrnáctiletou dceru, kterou on nyní vydržoval v internátní škole. Když zavírala dveře, podíval se na ni a zamžikal.

»Četla jsi noviny,« řekl. Políbila ho, neunáhleně, bez prudkosti, pokračovala tím v pohybu, jímž zavírala dveře, jako by ho vřele obkličovala; znenadání zvolal: »Nechápu to! Po všech těch výhodách... po všem, co jsem se snažil pro ni udělat -«

»Tiše,« řekla. »Tiše. Vezmi si plavky; než se převlékneš, připravím ti něco k pití. Mám ti dát přinést oběd?«

»Ne. Nechci oběd. - Po všem, co jsem se jim snažil dát -«

»Buď už tiše. Vezmi si plavky a já ti zatím připravím něco k pití. Na pláži to bude skvělé.« V ložnici měl na posteli připraveny plavky a koupací plášť. Převlékl se a pověsil oděv do skříně, kde visely její šaty a kde už visel další jeho oděv a večerní šaty. Když se vrátil do salónu, měl už přípraven nápoj; přidržela mu zápalku u cigarety, dívala se na něj, jak si sedá a zvedá sklenici, a stále ho pozorovala s tím pokojným neosobním úsměvem. Viděl ji pak, jak si svléká kabátek, pokleká u skřínky na nápoje a plní stříbrnou lahvičku, oblečena v módních plavkách, jaké mělo toho léta na sobě deset tisíc voskových ženských figurín v deseti tisících výkladních skříní, jaké nosilo sto tisíc děvčat na kalifornských plážích; díval se na ni, jak klečí - záda, hýždě a boky měla docela úhledné, dokonce i pevné (vlastně tak pevné, že byly trochu svalnaté, a to vinou vytrvalé a snad i nemilosrdné péče), a přece jen bylo znát, že je jí čtyřicet. Ale nechci mladé děvče, pomyslel si. Bůh je můj svědek, že bych si přál, aby všechna mladá děvčata, mladá ženská těla byla odstraněna, třeba i smetena s povrchu země. Dopil sklenici dřív, než naplnila láhev.

»Chci ještě jednu,« řekl.

»Dobrá,« odpověděla. »Ale až na pláži.«

»Ne. Teď.«

»Pojďme nejdřív na pláž. Jsou už skoro tři hodiny. Nebude to tak lepší?«

»Nechceš mi přece říkat, že už teď další skleničku nesnesu.«

»Samozřejmě že ne,« odpověděla, zastrčila láhev do kapsy v kabátku a opět se na něj podívala s tím vřelým, lehkým, nevyzpytatelným úsměvem. »Chci se jen smočit, dřív než bude voda moc studená.« Sestoupili k vozu; i to už Filipinec znal: otevřel jí dvířka, aby mohla usednout k volantu, pak si sám sedl dozadu. Vůz se rozjel; řídila dobře. »Opři se pěkně a zavři oči,« řekla Irovi, »odpočiň si, než dojedeme na pláž. Pak se smočíme a napijeme se.«

»Nepotřebuju odpočívat,« odpověděl. »Je mi dobře.« Ale skutečně opět zavřel oči a vůz pod ním opět jel mohutně, hladce a rychle na své odpolední cestě přes neuvěřitelné vzdálenosti, z nichž se město skládalo; kdyby se byl Ira díval, byl by co chvíli viděl v zářivém, měkkém, nejasně mlhavém slunečním světle nepravidelné město, roztroušené po vyprahlé půdě jako množství veselých útržků papíru, rozvanutých bez jakéhokoli pořádku, budící podivný dojem, že je bez kořenů - město složené ze zářivě krásných a veselých domů bez přízemí i základů, zlehka přichycených k několika palcům lehce proniknutelné půdy, dokonce lehčí než prach a zlehka ležící na hluboké a pravěké lávě, takže by ji jediný důkladný déšť spláchl a zmizely by navždy s očí i lidských vzpomínek, jako voda z hasičské hadice odtéká strouhou - toto město takřka nezměřitelného bohatství, město, jehož podivně případným osudem je, že bylo zbudováno na několika cívkách látky, jejíž hodnota se počítá na biliony a kterou lze zcela zničit vteřinovým plamenem nepozorně rozškrtnuté sirky mezi okamžikem jejího vzplanutí a okamžikem, kdy ten, kdo ji rozškrtl, mohl by ještě skočit a zašlápnout ji.

»Byl jsi dnes u matky,« pravila. »Četla -«

»Ano.« Neotevřel oči. »Dal jí je ten zatracený Japonec. Zase ode mne chtěla peníze. Dověděl jsem se, na co je chce. Chce utéct, vrátit se do Nebrasky. Řekl jsem jí, že bych chtěl taky... Jestli se tam vrátí, nedožije se ani vánoc. Zabije ji první zimní měsíc. Možná, že na to ani nebude třeba zimy.«

Stále řídila, stále pozorovala silnici, a přece nějak dokázala být zcela nehybná. »Tak v tom to tedy vězí,« řekla.

Neotevřel oči. »Co v tom, vězí?«

»Důvod, proč tě celou tu dobu pronásledovala, abys jí dal hotové peníze. I když jí je nechceš dát, každou chvíli tě o ně žádá znovu.«

»Cože...« Otevřel oči a podíval se na její profil; náhle se napřímil. »Chceš říct, že se tam celou tu dobu chtěla vrátit? Že když mě celá léta žádala o peníze, chtěla je právě na tohle?«

Rychle na něj pohlédla a pak se zase dívala na silnici. »Co jiného to může být? Na co jiného by mohla ty peníze použít?«

»Vrátit se tam?« řekl. »Do těch zim, do toho města, k tomu způsobu života, tam, kde jistě ví, že ji první zima... Ty si asi skoro myslíš, že chce umřít?«

»Tiše,« odpověděla rychle. »Pst. To neříkej. To o nikom neříkej.« Už cítili moře; zahnuli dolů k němu; zavanul proti nim bystrý slaný vítr, provázený prostorným hlukem vln; spatřili je - tmavou modř vody pěnivě se přelévající na vybělenou křivku pláže poseté koupajícími se lidmi. »Nepůjdeme přes klub,« řekla. »Zaparkuji tady a můžeme jít rovnou do vody.« Nechali Filipince ve voze a sestoupili na pláž. Hemžila se už lidmi a byla plná čilého a veselého pohybu. Našla volné místo a rozestřela kabátek.

»Teď mi dej napít,« řekl.

»Nejdříve se smoč,« odpověděla. Podíval se na ni. Pak si pomalu svlékl koupací plášť; vzala jej a rozestřela vedle svého kabátku; podíval se dolů na ni.

»Jak to vlastně je? Jsi na mě moc chytrá, nebo je to tak, že ti vždycky znovu uvěřím?«

Jasně, vřele, se zalíbením a nevyzpytatelně se na něj podívala. »Možná obojí. Možná, že to není tak ani tak. Jdi se smočit; připravím ti láhev a cigaretu, než se vrátíš.« Když se mokrý, s těžkým oddychováním a se srdcem trochu příliš rozbušeným vrátil z vody, měla už připraven ručník, zapálila cigaretu a odzátkovala láhev, zatím co on ulehl na rozložené pláště. I ona ležela opřena o loket, usmívala se dolů na něj, ručníkem mu stírala vodu s vlasů a on zatím ztěžka dýchal a čekal, až se mu srdce zpomalí a utiší. Mezi nimi a vodou i na obě strany po celé délce pláže, kam až dohlédli, pravidelně procházeli lidé, kteří se přišli vykoupat - mládež, mladíci v plavkách, děvčata, která toho měla na sobě o něco málo víc, s bronzovými, nerozpačitými těly. Jak tu ležel, zdálo se mu, že se procházejí po okraji světa, jako by jen oni a jim podobní byli jeho obyvateli, a že on, osmačtyřicetiletý, je poslední a zapomenutý tvor, který přežil z jiné rasy a druhu, kdežto oni jsou předchůdci nové rasy, ještě na zemi nevídané, rasy nestárnoucích mužů a žen, krásných jako bohové a bohyně a s dětskou myslí. Rychle se obrátil a podíval se na ženu vedle sebe - na pokojnou tvář, na moudré, usměvavé oči, na žilkovanou pleť a spánky, na kořínky vlasů, viditelné tam, kde barvivo odrostlo, na nohy s nespočetnými slabými, modrými žilkami pod kůží. »Vypadáš líp než kterákoli z nich!« zvolal. »Mně připadáš hezčí než kterákoli z nich!«

III

Japonský zahradník s kloboukem na hlavě klepal na sklo, mával a šklebil se tak dlouho, až stará paní Ewingová vyšla k němu ven. Měl odpolední noviny s černým titulkem: LALEAROVÁ VYVOLALA V SOUDNÍ SÍNI SCÉNU. »Vemte si to,« řekl Japonec. »Přečtěte si to, než napustím vodu.« Ale odmítla; jen tam stála v měkkém pokojném slunečním svitu, obklopena nesčetnými a téměř divoce rozpuklými květinami, klidně se dívala na titulek, aniž vůbec vzala noviny do rukou, a nic víc.

»Dnes asi nebudu ty noviny číst,« řekla. »I tak děkuju.« Vrátila se do obývacího pokoje. Mimo křeslo byl zařízen přesně tak jako tenkrát, když ji syn do něho přivedl a řekl jí, že to je nyní její domov a že snacha a vnoučata jsou nyní její rodina. Změnil se velmi málo - o části, která se změnila, syn nevěděl, a ani tato část se už nezměnila tak dlouho, že se nepamatovala, kdy přidala poslední minci k pokladu. Ten byl v porcelánové váze na krbové římse. Věděla do posledního centu, kolik tam je; přesto sundala vázu, usedla do křesla, které si přivezla až z daleké Nebrasky, a vysypala mince i potrhaný jízdní řád do klína. Jízdní řád byl přehnut na stránce, kam jej přehnula onoho dne, kdy před patnácti lety zašla pěšky do města a koupila jej v cestovní kanceláři, ale bylo to tak dávno, že kroužek, načrtnutý tužkou kolem jména nejbližší stanice u Ewingu v Nebrasce, už vybledl. Nepotřebovala to však. Znala vzdálenost přesně na půl míle, jako znala na centík cenu jízdného, a kdysi na počátku dvacátých let, kdy železnice začaly mít starosti a ceny jízdného začaly klesat, žádný makléř nesledoval trh obilí a životních potřeb pečlivěji, než ona sledovala inzeráty železnic a zprávy o cenách. Pak se nakonec jízdné ustálilo, takže cesta zpátky do Ewingu stála o třináct dolarů víc, než dokázala ušetřit, a to právě v době, kdy vyschl pramen jejích příjmů. Tím pramenem byla její dvě vnoučata. Když tenkrát před dvaceti lety vstoupila do tohoto domu a poprvé se podívala na ty dvě děti, pocítila nedůvěru i dychtivost. Bude po zbytek života závislá, ale něčím to odplatí. Nehodlala se pokoušet, aby z nich byli další Ira a Samantha Ewingovi; toho omylu se dopustila na vlastním synovi a vyštvala ho z domova. Byla nyní moudřejší; chápala nyní, že nejde o to, opakovat životní těžkosti: chtěla vzít jen to, co v jejím a manželově tvrdém životě mělo hodnotu - to, čemu se naučili těžkostmi a čestnou, odvážnou a hrdou vytrvalostí -, a odevzdat to dětem, aniž musely trpět tvrdostí života, námahou a zoufalstvím. Očekávala, že mezi ní a mladou snachou dojde k třenicím, ale věřila, že její syn, skutečný Ewing, bude jejím spojencem; smířila se dokonce po roce s čekáním, neboť děti byly ještě maličké; nelekala se, protože to byli také Ewingové: když se na počátku v době ohledávání dívala rys po ryse na jejich tvářičky měkké jako kyt, říkala, že je to tím, že jsou ještě maličké a nepodobají se tedy nikomu. Spokojila se tedy vyčkáváním; nevěděla ani, že se syn hodlá stěhovat, až jí řekl, že koupil nový dům a že tenhle je její až do smrti. Viděla je, jak odcházejí; neříkala nic; tehdy to ještě nemělo začít. Nezačalo to ani dalších pět let, kdy viděla, jak syn vydělává peníze rychleji a rychleji i snadněji a snadněji, jak se snadností zjevně hodnou pohrdání i pohrdavou získává jmění, jež se její manžel ze všech sil snažil získat po nepatrných částkách a lpěl při tom s pevnou neúplatností na cti, důstojnosti i hrdosti, a jak je týmž způsobem utrácí a rozhazuje. V té době se již vzdala syna a dávno už poznala, že je se snachou po mravní stránce nenapravitelně a nesmiřitelně znepřátelena. To bylo v pátém roce. Jednoho dne v synově domě spatřila, jak obě děti berou peníze z matčiny kabelky ležící na stole. Matka ani nevěděla, kolik v kabelce měla; když jí o tom babička pověděla, rozhněvala se a vyzvala starší ženu, aby to vyzkoumaly. Babička obvinila děti a ty celou věc s dokonale nevinnými tvářemi popřely. Tím nastal skutečný rozkol mezi ní a synovou rodinou; pak už vídala děti jen tehdy, když je syn příležitostně vzal s sebou při svých neselhávajících každodenních návštěvách. Měla několik dolarů v mincích, které si přivezla s sebou z Nebrasky a pět let zachovala nedotčeny, protože tady peníze nepotřebovala; jednoho dne, když u ní byly děti, nastražila jednu minci, šla se pak přesvědčit a také tato mince byla pryč. Nazítří ráno se pokusila promluvit se synem o dětech, připomněla zkušenost se snachou a hovořila o celé věci nepřímo, jako by šlo všeobecně o peníze. »Ano,« odpověděl syn. »Vydělávám peníze. Dokud to jde, vydělávám ze všech sil. Vydělám jich spousty. Dám dětem přepych a výhody, o jakých se otci nikdy ani nesnilo, že by je dítě mohlo mít.«

»V tom to vězí,« řekla. »Vyděláváš peníze příliš snadno. Pro nás, Ewingy, je celý tenhle kraj příliš pohodlný. Je snad dobrý pro ty, kdo se tu rodili po celá pokolení; v tom se nevyznám. Ale pro nás ne.«

»Ale tyhle děti se narodily tady.«

»Jen v prvním pokolení. O pokolení dřív se narodily v chatrči pokryté drnem, v Nebrasce na pšeničném pomezí. O další pokolení dřív ve srubu v Missouri. A předtím ve válečném srubu v Kentucky, kde byli kolem dokola Indiáni. Tenhle svět nikdy nebyl pro Ewingy pohodlný. Snad Bůh ani nezamýšlel, aby byl pohodlný.«

»Ale od nynějška je,« odpověděl; mluvil s jakousi vítězoslávou. »Pro tebe i pro mne. Ale nejvíc pro ně.«

A tím to skončilo. Když odešel, seděla tiše v jediném křesle z Nebrasky, které si vyzvedla ze skladu - v prvním křesle, které jí starý Ira Ewing koupil, když postavil dům, a v němž uspávala mladšího Iru, než ještě uměl chodit, a starý Ira zatím seděl v křesle, které vyrobil ze sudu na mouku, zamračený, tichý a neúplatný, zaslouženě odpočívající za soumraku mezi uplynulým a dalším dnem -, seděla a tiše si říkala, že tím to skončilo. Její další tah byl podivně přímý; bylo v něm něco ze skutečného průkopnického umění chopit se příležitosti, okamžitě a s klidem využít spartánských životních okolností; jako by poprvé v životě dokázala upotřebit něčeho, vůbec čehokoli, co získala, tím, že mládí a sílu dospělého věku zašantročila v rozlohách Nebrasky, a jako by toho neupotřebila k dalšímu životu, ale k smrti; zřejmě v tom neviděla nic paradoxního ani nečestného. Z toho, co jí syn kupoval na úvěr, začala péci cukroví a koláče a prodávat je dvěma vnoučatům za mince, které jim dal otec nebo které snad vnoučata opět ukradla z matčiny peněženky, ukrývala pak mince do vázy s jízdním řádem a pozorovala, jak hubený poklad roste. Ale po několika letech už byly děti na cukroví a koláče velké, a tak jen pozorovala ceny jízdného, jak klesají a klesají a zastavují se potom na čísle o třináct dolarů vyšším, než kolik nastřádala. Ani tehdy se však nevzdala. Před lety jí chtěl syn najmout služebnou, ale odmítla; věřila, že v pravý čas, v nejvhodnější chvíli, neodmítne jí dát aspoň třináct dolarů z peněz, které mu ušetřila. Nepodařilo se to. »Snad nebyla vhodná chvíle,« myslela si. »Snad jsem se o to pokoušela příliš rychle. Dala jsem se k tomu přimět překvapením,« říkala si a dívala se dolů na hromádku drobných mincí v klíně. »Nebo byl možná on tak překvapen, že řekl ne. Snad kdyby byl měl čas...« Probrala se; dala mince zpátky do vázy, postavila ji opět na římsu a podívala se při tom na hodiny. Byly právě čtyři, zbývaly ještě dvě hodiny do večeře. Slunce bylo vysoko; když šla k oknu, viděla, jak se voda z kropicí konvice v jeho světle třpytí a září. Stálo dosud vysoko, bylo teprve odpoledne; hory se k němu zvedaly pokojně a jednotvárně; město, země se pod ním široce rozkládaly s nesmírnou rozmanitostí - země, půda líhnoucí rok co rok tisíce nových věr, všeléků a léčebných procesů, ale žádnou nemoc, na níž by se dokázalo, že nejsou k ničemu, - země pod zlatými dny, nezkaženými deštěm nebo bouří, pod neproměnnými, jednotvárnými, krásnými dny bez konce, nespočetnými od pokojné minulosti a nekonečnými do pokojné budoucnosti.

»Zůstanu tady a budu žít navždy,« řekla sama sobě.

Průrva

Jde četa, táhne na samém okraji palby, hrouží se do granátových kráterů, starých i nových, proplétá se jimi, škrábe se nahoru. Dva muži polo vlekou, polo nesou mezi sebou třetího, dva další nesou tři pušky. Hlava třetího muže je zabalena do krvavého hadru; nohy mu bezcílne klopýtají vpřed, hlava se kymácí, pot mu zvolna crčí po zblácené tváři.

Přes planinu doléhá dotěrná palba, vzdálená, nesrozumitelná. Občas se bůhví odkud zvedne větřík a na chvilku rozfoukne šedohnědý kouř na chomáčích sežehnutých topolů. Četa vchází do pole. Jde pólem, které bylo před měsícem oseto pšenicí; její ostré výhonky tu dosud prorážejí a úporně lnou ke zdusané prsti mezi úlomky kovu a zmáčenými cáry šatstva.

Projde polem a přichází ke kanálu, který je vrouben pahýly stromů, hrubě skosenými v souměrné výši pěti stop. Muži padají k zemi a pijí nakaženou vodu, plní si polní láhve. Ti dva, kteří podpírají raněného, nechají ho sklouznout k zemi; visí teď bezvládně se břehu kanálu, noří ruce do vody a hlavu bezmála také, kdyby ho druzí nezadrželi. Jeden z mužů mu nabírá do přilby vodu, ale raněný nemůže polykat. Posadí ho tedy a ten druhý mu přidržuje okraj přilby ke rtům a znovu naplňuje přilbu a lije vodu raněnému na hlavu; smáčí mu obvaz. Pak vytáhne z kapsy špinavý hadr a s neohrabanou něhou osušuje raněnému tvář.

Kapitán, poručík a seržant - Angličané - dosud stojí a bloumají nad umazanou mapou. Za kanálem se terén zvolna zvedá; stěna kanálu odhaluje v šedavých vrstvách křídový útvar půdy. Kapitán skládá mapu a seržant vyzývá muže ke vztyku; nekřičí. Dva muži zdvíhají raněného a všichni se dávají podél břehu kanálu. Za chvíli dojdou k mostku, který tvoří trup potopené nákladní pramice, připoutané přídí i zádí k oběma břehům. Přejdou na druhou stranu. Zde se opět zastavují a kapitán s poručíkem znovu zkoumají mapu.

Střelba z děl duní do bledého jarního poledne jako neustávající řinkot krup o nekonečnou plechovou střechu. Mužům se pod nohama znenáhla objevuje křídová půda. Je proschlá, hrubá, břidličnatá a těm dvěma, co vlekou raněného, se v ní jde ještě hůř. Jakmile se však zastaví, raněný se jim vytrhne a vrávorá sám s rukama na hlavě, klopýtá a padá. Doženou ho, zvedají na nohy, drží ho mezi sebou blábolícího a svírají mu paže. Raněný mulmlá: »... čepici...«, uvolňuje si ruce a opět si sahá na obvaz. Rozruch proniká dopředu. Kapitán se ohlíží a zastavuje; vojáci se rovněž bez výzvy zastavují a skládají pušky s ramenou.

»Porád si strhává obvaz, pane,« říká jeden z mužů, kteří ho podpírají, kapitánovi. Posazují raněného mezi sebe; kapitán k němu pokleká.

»... čepici... čepici...« mumlá muž. Kapitán mu uvolňuje obvaz. Seržant mu podává polní láhev, kapitán smáčí obvaz a klade raněnému na čelo dlaň. Ostatní stojí kolem a přihlížejí s jakýmsi střízlivým, neúčastným zájmem. Kapitán vstává. Muži raněného znovu stavějí na nohy. Seržant dává povel k odchodu.

Docházejí na vrchol svahu. Hřeben se svažuje na západ do mírně zvlněné roviny. Od jihu dosud hřmí palba zpod svého začouzeného příkrovu; na západ a na sever odtud z prosvětlené prázdné planiny nad chomáči stromů tu a tam líně vystupuje kouř. Ale tohle je kouř z hoření, z hořícího dřeva, a ne kouř střelného prachu; oba důstojníci si rukou cloní oči a upřeně hledí do krajiny; muži opět bez rozkazu zastavují a sklánějí pušky k zemi.

»Kruci,« říká náhle poručík vysokým, rozčileným hlasem, »to hořej baráky! Ty svině ustupujou! Ty svině!«

»Docela možné,« říká kapitán a hledí pronikavě zpod dlaně. »Teď se můžem té palbě obloukem vyhnout. Kus odtud, tamhle, by měla být cesta.« A pouští se dál.

»Chodem-chod,« říká seržant tím svým nehlučným způsobem. Muži opět s neodmlouvající poddajností kladou zbraň na ramena.

Svah pokrývá tuhá, ostřicová tráva. Bzučí v ní hmyz, který co chvíli zasviští mužům kolem nohou a zase s třepotem mizí pod tetelivým zenitem. Raněný už opět blábolí. Občas zastavují, dávají mu pít a svlažují obvaz, potom muže nesoucí raněného vystřídají dva jiní muži, ženou se s ním vpřed a znovu odpočívají.

Čelo řady zastavuje; muži do sebe s drcnutím vrážejí jako vagony nákladního vlaku, když zastaví. U kapitánových nohou se prostírá široká, mělká prohlubeň, ve které roste řídká, jakoby seschlá tráva, podobná trsům bajonetů vyrážejících ze země. Je to dolík příliš rozsáhlý, aby byl způsoben malým granátem, a příliš mělký, aby jej vyhloubil větší kalibr. Není tu stopy po ničem, naprosto po ničem, co by jej mohlo vytvořit; muži do toho tiše hledí. »Zvláštní,« říká poručík. »Čím myslíte, že to mohlo vzniknout?«

Kapitán neodpovídá. Obrací se. Obcházejí prohlubeň a při tom do ní neustále tiše hledí. Ale sotva ji minuli, narážejí na další, snad ne tak velikou. »Pokud vím, nemají nic, co by tohle mohlo natropit,« říká poručík. Kapitán zase neodpoví. I tento dolík obejdou a drží se hřebenu svahu. Na druhé straně se hřbet ostře lomí dolů, spadá po vrstvách šedavé, vymleté křídy.

Pěšinu náhle přetíná drolivým jícnem nehluboká strž. Kapitán opět mění směr, jde rovnoběžně se strží, která posléze několikrát zahne v pravém úhlu a táhne se dál ve směru jejich pochodu. Dno strže je ve stínu; kapitán vede muže dolů podél mírnější stěny; vede je do stínu. Opatrně nesou raněného a jdou dál.

Strž se po nějakém čase rozšiřuje. Zjišťují, že vpadli do další z těch mělkých prohlubní. Tato však není tak jasně ohraničena a její protější stěna je vykousnuta něčím, co je zřejmě další prohlubeň; vypadá to jako dva vzájemně se přečnívající kotouče. Překračují první prohlubeň, kde je zase bajonety té seschlé trávy suše sekají do nohou, a vcházejí průlinou do sousední prohlubně.

Ta tvoří jakési miniaturní údolíčko mezi miniaturními útesy. Muži nad sebou vidí jenom netečnou prázdnou klenbu oblohy s několika slabými šmouhami kouře na severozápadě. Palba zní teď odlehle, zdaleka; záchvěvy v zemi jsou spíš cítit než slyšet. Nikde tu nejsou vidět čerstvé krátery ani jiné známky výbuchů. Jako by náhle zabloudili do krajiny, do světa, kam válka nedošla, kam nic nedošlo, kde není život a kde i ticho je mrtvé. Dávají raněnému vodu a jdou dál.

Údolíčko, prohlubeň, před nimi do neurčita uplývá. Mohou rozeznat, že to je řada navzájem se přečnívajících, nejasně kruhových pánví, které vznikly působností něčeho, co nelze vysvětlit. Šedavé bajonety trav jim sekají po nohou a zanedlouho jsou opět mezi starými, zhojenými jizvami stromů, k nimž lne sem tam pár lístečků, které nejsou ani zelené, ani uschlé, jako by i ony byly zaskočeny a ustrnuly v jakémsi mezičasí, a teď si mezi sebou suše šuškají, třebaže není vítr. Dno doliny není rovné. Samo klesá do neurčitých prohlubní a právě tak neurčitě se zdvíhá mezi povlovnými stěnami. Uprostřed těchto menších prohlubní prorážejí tenkou horní prstí bělavé homole křídy. Půda je pružná, při chůzi se prohýbá jako korek a kroky v ní jsou nezvučné. »Hezky se šlape,« říká poručík. A jeho hlas, třebaže to pronesl tiše, naplňuje údolíčko jako úder hromu, naplňuje ticho, slova visí mezi lidmi, jako by zde bylo ticho tak dlouho nerušeno, že zapomnělo svůj smysl; celá četa se najednou tiše a střízlivě rozhlíží po stoupavých stěnách, po nepoddajných fantomech stromů, mírné, ztichlé obloze. »Báječná skrýš pro ulejváky a podobně,« říká poručík.

»Tak,«: říká kapitán. Jeho slovo naproti tomu se loudavě protáhne a rozplyne. Muži vzadu se zastavují, pohyb se přenáší dopředu, všichni se tiše a střízlivě rozhlížejí.

»Ale nejsou tu ptáci,« říká poručík. »Ani brouci ne.«

»Tak,« říká kapitán. Slovo se rozplývá, opět se snáší ticho, slunné, prosycené klidem. Poručík se zastavuje a cosi rozhrabává nohou. Muži také zastavují a poručík s kapitánem zkoumají, aniž se té věci dotknou, polo zasutou a trouchnivějící pušku. Raněný opět blábolí.

»Co je to, pane?« říká poručík. »Vypadá to jako jedna ta flinta, co mívali Kanaďané. Rossovka. Že?«

»Francouzi,« říká kapitán; »ve čtrnáctém.«

»Aha,« říká poručík. Špičkou boty pušku obrátí. Na hlavni je dosud nasazen bajonet, ale pažba už dávno uhnila. Kráčejí dál po nerovné půdě mezi křídovými homolemi, jež prorážejí ze země. Světlo, sinalé a ospalé sluneční světlo, se stápí v údolí; stojaté, nehmotné, nehřející. Stébla trávy podobná šavlím trčí řídce a strnule vzhůru. Muži opět obhlížejí sypké stěny, pak ti, co jdou v čele, pozorují poručíka, jak se zastavil a rýpá svou hůlkou do jedné z těch křídových homolí a náhle převrací vzhůru její oční důlky zmazané hlínou a její bezedný škleb.

»Vpřed!« říká ostře kapitán, četa jde dál a muži v chůzi tiše a zvědavě hledí na lebku. Procházejí mezi dalšími bělavými pahrbky jako pomníčky z mramoru, nasetými nazdařbůh do mělké půdy.

»Všichni ve stejné poloze, všiml jste si, pane?« říká poručík přívětivě, hovorně; »všichni svisle, zpříma. Divné, takhle pohřbívat chlapy: vsedě. A taky tak na mělko pod zem.«

»Tak,« říká kapitán. Raněný vytrvale blekotá. Muži, kteří ho podpírají, se zastavují, ostatní se však hrnou za důstojníky a míjejí oba muže s raněným. »Nebudem přece zastavovat kvůli pár lokům vody,« říká jeden ze samaritánů. »Ať se napije při chůzi.« Opět se chápou raněného a vlekou ho dál a jeden z nich se při tom snaží přidržet mu hrdlo láhve k ústům, ale láhev drkotá o zuby a voda mu stéká po blůze. Kapitán se ohlíží.

»Co je to tam?« říká ostře. Muži se shlukují. Mají oči do široka rozevřené, střízlivé; kapitán se rozhlíží po jejich vážných, soustředěných tvářích. »Co se to děje tam vzadu, seržante?«

»Něco větří,« říká poručík. Rozhlíží se po vydrolených stěnách, bělavých pahrbcích čnících pokojně ze země. »Na mě to taky padá,« říká. Zasměje se; je to smích nezvučný, useknutý. »Pojďme odtud, kapitáne,« říká. »Pojďme zpátky na slunce.«

»Tady jste na slunci,« říká kapitán. »Uklidněte se tam, chlapci. Přestaňte se mačkat. Brzy budeme venku. Najdeme cestu, vyhneme se palbě a zase navážeme spojení.« Otáčí se a jde dál. Četa se dává znovu do pohybu.

Pak se všichni naráz zastaví, přímo uprostřed chůze, v krajním ustrnutí, a jeden zírá na druhého. Opět se jim pod nohama hne země. Tu zařičí muž; pronikavě; jako žena nebo kůň; když se pod nimi pevná půda zakymácí po třetí, důstojníci se prudce otočí: za mužem, který se propadá do hlubiny, spatří jen zející díru a kolem jejího okraje vzdutou drť suchého prachu. Vzápětí se otvor bortí pod dalším mužem. Nato se trhlina, jakoby rozťata mečem, štěpí a rozpadá pod všemi; země se jim láme pod nohama a převrací jako urvané čtverhranné kousky šedavého cukroví, obstupující černý jícen, z něhož jakoby tichou explosí vybuchuje neomylný puch shnilého masa. Drápou se a skáčou z jednoho plátu na druhý (mlčky, neboť od výkřiku prvního muže se už nic neozvalo) a pláty se převracejí a kloužou, až se celé dno doliny pod nimi pomalu propadá a strhává je dolů do tmy. Do slunce stoupá dutý rachot nesený závanem rozpadu a řídkého prášku, který se vznáší a proudí do řídkého vzduchu všude kolem černého otvoru.

Kapitán sám cítí, jak je strháván strmou stěnou sesouvané země, stěnou řvoucího děsu a zápasu v neproniknutelné tmě. Ozve se další výkřik. Potom jek umlká; kapitán zaslechne hlas raněného muže, stoupající přiškrceně a neodbytně z hroutících se útrob rozkladu: »Já nejsem mrtvej! Já nejsem mrtvej!« Pak rázem ustane, jako by mu někdo položil ruku na ústa.

Potom se padající kra, po níž se kapitán řítí, zvolna převáží a vymrští jej na tvrdou zem nezraněného. Chvíli tu leží na zádech a přes tvář se mu přežene k světlu, k vzduchu spěchající van smrti a rozkladu. Po čemsi hmátl; zlehka se to na něj překotí s tlumeným třeskotem, jako by se to rozpadlo na kousky.

Potom zahlédne světlo, zubatý tvar ústí jeskyně vysoko nad sebou a pak se nad ním sklání seržant s kapesní svítilnou. »McKie?« říká kapitán. Místo odpovědi posvítí si seržant na vlastní tvář. »Kde je pan McKie?« říká kapitán.

»Zmizel, pane,« říká seržant sípavým šeptem. Kapitán si sedá.

»Kolik mužů se zachránilo?«

»Čtrnáct, pane,« šeptá seržant.

»Čtrnáct. To jich dvanáct chybí. Musíme rychle kopat.« A už je na nohou. Slabé světlo shora padá studeně na nahrnutou lavinu, na třináct přílbic a bílý obvaz raněného, na muže, kteří se krčí u paty srázu. »Kde to jsme?«

Seržant odpovídá pohybem baterky. Pruh světla sklouzne stranou po stěně, probleskne tunelem do zející černi, stěny se zatřpytí bledými zákmity křídy. V tunelu jsou buď sedící, anebo vestoje o stěny opřené kostry v tmavých kabátech a pytlovitých zuávských kalhotách; u boků jim trouchnivějí zbraně; kapitán poznává senegalské vojáky z bojů v květnu 1915, zaskočené a usmrcené plynem patrně v pozicích, jaké zaujali při úkrytu v křídových jeskyních. Bere si od seržanta svítilnu.

»Podíváme se, jestli se tam ještě někdo najde,« říká. »Připravte zákopové nářadí.« Posvítí na sráz propasti, která stoupá do šera, do tmy, pak do chabého náznaku denního světla nahoře. Následován seržantem leze na tu pohyblivou hromadu; hlína pod ním jakoby vzdychá a sype se dolů. Raněný muž zase začíná kvílet: »Já nejsem mrtvej! Já nejsem mrtvej!« A hlas mu přechází do vysokého, nepřestajného jekotu. Někdo mu klade ruku přes ústa. Hlas se přitlumí, pak z toho je smích, který se zase mění v ječivý tón a je znovu zdušen.

Kapitán a seržant vystupují nahoru, co nejvýše se jen odváží, rýpají do hlíny a hlína se pod nimi sesouvá s dlouhými, šeptavými vzdechy. U paty propasti se k sobě krčí muži a zdvíhají přestrašené, bílé a trpělivé tváře vzhůru do světla. Kapitán přejíždí sráz baterkou nahoru a dolů. Nic není vidět, jediná paže, jediná ruka. Vzduch se zvolna pročišťuje. »Musíme dál,« říká kapitán.

»Ano, pane,« říká seržant.

Jeskyně se oběma směry ztrácí ve tmě, hluboké a nezbadatelné, plné poklidných kostlivců, kteří tam sedí nebo se opírají o stěny, zbraně vedle sebe.

»Propadli jsme se dopředu ve směru chůze,« říká kapitán.

»Ano, pane,« šeptá seržant.

»Mluvte nahlas,« říká kapitán. »Je to jen kus jeskyně. Jestli se do ní dalo vlézt, můžeme se z ní dostat ven.«

»Ano, pane,« šeptá seržant.

»Jestliže nás to vrhlo dopředu, bude vchod tamhle.«

»Ano, pane,« šeptá seržant.

Kapitán posvítí baterkou před sebe. Muži vstávají a tisknou se v tichosti za ním, raněný s nimi. Ten teď kňučí. Jeskyně, která se táhne dopředu, rozplétá ze tmy své světélkující stěny; cestou se jim do světla šklebí sedící strašidla. Vzduch těžkne; brzy se dávají do běhu, zalykají se; potom už je vzduch dýchatelnější a svítilna osvětluje jiný svah hlíny, který tunel uzavírá. Muži se zastavují a krčí se k sobě. Kapitán vylézá na sráz. Zhasíná světlo a plazí se pomalu podél hřebenu sesypu, který zde splývá se stropem jeskyně, a čichá. Zase svítilnu rozsvěcuje. »Dva muže s lopatkami,« říká.

Dva muži vylézají za ním. Ukazuje jim skulinku, kterou v malých, stejnoměrných doušcích prosakuje vzduch. Začínají kopat, zuřivě hrnou hlínu dozadu. Zanedlouho je vystřídají dva další; zanedlouho se škvíra proměňuje v tunel a mohou tu pracovat čtyři muži najednou. Vzduch se osvěžuje. Hrabou zuřivě, s kňučivými výkřiky jako psi. Raněný, který je snad uslyšel nebo ho snad strhlo jejich rozčilení, se opět začíná smát, nesmyslně a kvílivě. Pak muž, který je v tunelu nejhlouběji, proráží ven. Světlo kolem něho proudí jako voda; hrabe posedle; ostatní vidí v obrysu jeho vzdouvající se zadek, který náhle mizí z dohledu, a dovnitř tryská proud denního světla.

Ti druzí opouštějí raněného a derou se nahoru na svah, rvou se a štěkají u východu. Seržant po nich skáče, zákopovou lopatkou je odhání od otvoru, svým drsným šepotem jim spílá.

»Nechte je, seržante,« říká kapitán. Seržant ustupuje. Stojí stranou a pozoruje muže, jak se škrábou do průkopu. Potom sestupuje dolů a s kapitánem pomáhají raněnému nahoru. Když má raněný prolézt dírou průkopu, bouří se.

»Já nejsem mrtvej! Já nejsem mrtvej!« naříká a svíjí se. A tak ho konejšením i násilím a za stálého nářku a zápasu vtahují do průkopu, kde se podrobí a rychle proklouzne ven.

»Seržante, lezte,« říká kapitán.

»Až po vás, pane,« sípe seržant.

»Ven, člověče,« říká kapitán. Seržant se sune do průkopu. Kapitán za ním. Objevuje se na vnějším svahu laviny, která zavalila jeskyni. U paty svahu klečí v hloučku čtrnáct mužů. Na čtyřech, jako zvíře, kapitán těžce oddychuje; jeho dech vydává chraplavý zvuk. »Brzy bude léto,« myslí si a vtahuje vzduch do plic rychleji, než je schopen je vyprázdnit, aby se mohl znovu nadechnout. »Brzy bude léto a dlouhé dny.« U paty svahu klečí čtrnáct mužů. Muž uprostřed kroužku má v ruce bibli, z které jednotvárně odříkává. Nad jeho hlasem stoupá blekotavý hlas raněného, nesmyslný, nevzrušený, nepřetržitý.

Ad astra

Nevím, co jsme byli. Mimo Comyna jsme začali jako Američani, ale po třech letech v britských uniformách, s britskými křidélky a tu a tam nějakou stužkou jsme se za ty tři roky už ani nenamáhali ptát se sami sebe, co jsme, myslet na to nebo vzpomínat.

A toho dne, toho večera jsme byli něco ještě méně než to, nebo něco víc; buď jsme byli níž, nebo jsme byli už dál než to vědomí, že jsme se za tři roky ani sami sebe neptali. Subadar - když už tam chvíli byl v tom svém turbanu a s drobounkými majorskými hvězdičkami - prohlásil, že jsme jako lidi, kteří se snaží pohybovat ve vodě. »Ale brzy to bude pryč,« řekl. »Ten výron nenávisti a slov. Jsme jako lidi, kteří se snaží pohybovat ve vodě, zadržujeme dech a pozorujeme svoje strašlivé a nekonečné malé údy, pozorujeme jeden u druhého strašlivou strnulost, a nedotýkáme se, nespojujeme se, oloupeni o všechno, jen ne o nemohoucnost a bídu.«

To jsme tenkrát jeli autem do Amiensu, Sartoris řídil a Comyn seděl o půl hlavy výš než on na předním sedadle jako hadrový panák, subadar, Bland a já jsme seděli vzadu a každý jsme měli po kapsách několik lahví. Ovšem mimo subadara. Byl zavalitý, malý a tlustý, ale jeho střízlivost byla obrovská. V tom alkoholovém víru, kam my ostatní prchali sami před sebou, aniž se dalo uprchnout, byl jako skála, když tak klidně mluvil vážným basem čtyřikrát mohutnějším, než byl sám: »Ve své zemi jsem byl princ. Ale všichni lidi jsou bratři.«

Teď po dvanácti letech si však myslím, že jsme byli bacily v povrchu vody, oddělení jeden od druhého, bezcílní a neúnavní. Ne na povrchu; v povrchu, uvnitř demarkační čáry, která není vzduch, není voda, a někdy jsme byli ponořeni, někdy ne. Jistě jste pozorovali nepřetržité vlnění moře v zátoce, kde byla voda mělká, zátoka pokojná, trochu zlověstná v uspokojené nenucenosti, zatím co za temnícím obzorem dál zuřila doznívající bouře. Taková byla ta voda, my plovoucí trosky. Ani po dvanácti letech mi to není o nic jasnější, než jak to tady říkám. Nemělo to žádný počátek a žádný konec. Skučeli jsme pro nic za nic, bez vědomí o bouři, které jsme unikli, i o cizím břehu, jemuž jsme nemohli uniknout; bez vědomí o tom, že v přestávce mezi dvojím vzedmutím přívalu umíráme příliš mladí, abychom byli mohli vůbec žít.

Zastavili jsme uprostřed silnice a znovu jsme se napili. Krajina byla temná a prázdná. I tichá; právě to si člověk uvědomil, toho si všiml. Bylo slyšet, jak země dýchá, jako by právě vyšla z éteru, jako by ještě nevěděla, nevěřila, že bdí. »Ale teď je mír,« řekl subadar. »Všichni lidi jsou bratři.«

»Mluvil jsi kdysi na studentském shromáždění,« řekl Bland. Byl světlovlasý a velký. Když prošel místností, kde byly ženy, zanechával za sebou brázdu vzdechů jako přívozní pramice najíždějící na navigaci. Byl jako Sartoris z Jihu; ale nepodobal se Sartorisovi tím, že za pět měsíců, co byl v tom, nikdo nikdy nenašel v jeho letadle díru po kulce. Ale přeložili ho sem od jednoho oxfordského pluku - studoval jako stipendista Rhodesovy nadace - už jako důstojníka a se stužkou za zranění. Když byl opilý, mluvil obyčejně o své ženě, přestože jsme všichni věděli, že není ženatý.

Vzal si od Sartorise láhev a napil se. »Mám hrozně hezkou ženušku,« řekl. »Počkejte, budu vám o ní povídat.«

»Nic nám nepovídej,« odpověděl Sartoris. »Dej ji Comynovi. Ten potřebuje děvče.«

»Dobrá,« řekl Bland. »Můžeš ji mít, Comyne.«

»Je blondýna?« zeptal se Comyn.

»Nevím,« odpověděl Bland. Obrátil se zase k subadarovi. »Mluvil jsi kdysi na studentském shromáždění. Pamatuju se na tebe.«

»Ach,« řekl subadar. »V Oxfordu. Ano.«

»Může chodit do jejich škol spolu s urozenými, s těmi, co mají vybílenou kůži,« řekl Bland. »Ale nemůže od nich dostat hodnost, protože vznešenost je otázka barvy, a ne rodokmenu nebo chování.«

»Boj je důležitější než pravda,« odpověděl subadar. »Musíme tedy jeho prestiž a přednostní práva omezit na několik málo lidí, aby tak neztratil oblibu u těch mnohých, kteří musí zemřít.«

»Proč je důležitější?« zeptal jsem se. »Já myslel, že tenhle boj se vedl za skončení válek jednou provždy.«

Subadar udělal stručné gesto, temné, vyčítavé a pokojné. »Pro tuhle chvíli i já byl bílý muž. Pro Indoevropana je to důležitější, protože je jen to, co dokáže vykonat; to je jeho souhrn.«

»Ty tedy vidíš dál, než vidíme my?«

»Člověk vidí dál, dívá-li se ze tmy do světla, než dívá-li se ze světla na světlo. To je princip kukátka. Čočka je jen k tomu, aby ho dráždila tím, co mu jeho rozum, který se trápí a touží, nemůže potvrdit.«

»Co tedy vidíš?« zeptal se Bland.

»Já vidím děvčata,« řekl Comyn. »Vidím celé hektary jejich žlutých vlasů jako pšenici a já jsem v té pšenici. Pozorovali jste vůbec někdo z vás skrytého psa, jak pobíhá pšeničným polem za kořistí?«

»Čubky na lovu ne,« odpověděl Bland.

Tlustý a obrovitý Comyn se obrátil na sedadle. Byl mohutný jako všichni, kdo žijí pod širým nebem. Stálo za podívanou, když ho dva mechanici soukali na sedadlo Dolphina, jako když dvě pokojské cpou náhradní polštář do příliš malého povlaku. »Za šilink ti urazím hlavu,« řekl.

»Tak ty tedy věříš, že člověk má svoje práva?« zeptal jsem se.

»Za šilink vám všem urazím hlavu,« odpověděl Comyn.

»Já věřím, že je člověk hoden slitování,« řekl subadar. »To je lepší.«

»To ti tedy dám ten šilink,« řekl Comyn.

»Dobrá, dobrá,« ozval se Sartoris. »Zkusili jste vůbec někdy trochu whisky na noční vzduch?«

Comyn vzal láhev a napil se. »Celé hektary,« řekl, »a ty jejich ženské oblé části se tam třpytí mezi pšenicí, která se k nim lísá.«

Opět jsme tedy pili tam na opuštěné silnici mezi řepnými poli, v temném tichu, a nastal zase čas opilosti. Vrátila se odtamtud, kam snad zmizela, hrnula se na nás a na vážný střízlivý balvan, na subadara, až zněl jeho hlas vzdáleně, poklidně a jako ze sna, když říkal, že jsme bratři. Byl tam tehdy i Monaghan, stál vedle našeho auta v plném světle reflektorů svého auta, na hlavě měl čepici britského letectva, na americké blůze mu visely oba utržené nárameníky a pil z Comynovy láhve. Vedle něho stál další muž, také v blůze kratší a těsnější, než byla naše, a s obvazem na hlavě.

»Rozdám si to s tebou,« řekl Comyn Monaghanovi. »Dám ti šilink.«

»Dobrá,« odpověděl Monaghan. Znovu se napil.

»Jsme všichni bratři,« řekl subadar. »Někdy se zastavíme v nesprávné hospodě. Myslíme, že je noc, a zastavíme se, když není noc. Jen v tom to vězí.«

»Dám ti zlatou libru,« řekl Comyn Monaghanovi.

»Dobrá,« odpověděl Monaghan. Podal láhev druhému muži, tomu se zavázanou hlavou.

»Já vám děkuji,« řekl muž. »Já mám ještě mnoho.«

»Rozdám si to s ním,« řekl Comyn.

»Je tomu tak proto, že můžeme jednat jen uvnitř svého srdce,« pravil subadar. »A vidíme přitom za srdce.«

»Nepřej si mě, jestli si s ním něco začneš,« řekl Monaghan. »Je můj.« Obrátil se k muži s obvázanou hlavou. »Že jsi můj? Tumáš, napij se.«

»Já mám ještě mnoho, já vám děkuji, pánové,« řekl muž. Ale myslím, že si ho nikdo z nás ani příliš nevšiml, dokud jsme se neoctli »U zvonu«. Bylo tu plno lidí, hluku a kouře. Jakmile jsme vstoupili, ustal hluk jako přestřižená struna, její konec se svinul do jakéhosi ohromeného zmatku obracejících se obličejů a číšník - stařec ve špinavé zástěře - ustoupil před námi se skleslou bradou, s výrazem uražené nevíry, jako by to byl atheista, kterému stojí náhle tváří v tvář Kristus nebo ďábel. Provázeni obracejícími se uraženými tvářemi, prošli jsme za číšníkem, který před námi ustupoval, přes celou místnost až ke stolu sousedícímu s jiným stolem, od něhož nás pozorovali tři francouzští důstojníci s týmž výrazem ohromení, pak uraženosti a potom hněvu. Všichni tři naráz vstali; celá místnost, její mlčení, se rozezněla staccatovými hlasy jako kulomety. V té chvíli jsem se obrátil a poprvé podíval na ruce Monaghanova společníka, oblečeného do zelené blůzy, v černých pohodlných rajtkách, v černých vysokých botách a s obvazem na hlavě. Nedávno se řízl při holení a s obvázanou hlavou, se zdvořilým, oslněným, bezkrevným a nemocným obličejem vypadal, jako by s ním byl Monaghan zacházel hodně hrubě. Se svou kulatou, ne ještě starou tváří, s neposkvrněným obvazem, který jen zdůrazňoval rozdíl celých pokolení mezi ním a subadarem v turbanu, vedle Monaghana s divokým obličejem a v divoké blůze, obklopen ohromenými a uraženými obličeji Francouzů, jako by se se zdvořilým a ostražitým zájmem soustřeďoval na svůj boj proti opilosti, kterou mu Monaghan vnucoval. Bylo v něm něco z Antonia: strohý, vojácký, se všemi knoflíky pečlivě přišitými, s čistočistým obvazem a čerstvými šrámy po břitvě, jako by zuřivě uvažoval o čistém plameni nějakého přesvědčení o tom, jak se nutno chovat nad divokým a nevysvětlitelným chaosem. Pak jsem si všiml Monaghanova druhého společníka, amerického vojenského policisty. Nepil. Seděl vedle Němce a z látkového váčku si kroutil cigarety.

Po Němcově druhém boku si Monaghan naléval do sklenice. »Přinutil jsem ho přistát dnes ráno,« řekl. »Vezmu si ho s sebou domů.«

»Proč?« zeptal se Bland. »Co s ním chceš dělat?«

»Protože mi patří,« odpověděl Monaghan. Postavil před Němce plnou sklenici. »Tumáš, napij se.«

»Kdysi mě napadlo, že bych měl jednoho vzít domů ženě,« řekl Bland. »Na důkaz, že jsem byl ve válce. Ale nikdy jsem nenašel žádného dobrého. Chci říct celého.«

»Tak honem,« řekl Monaghan. »Napij se.«

»Já mám dost,« odpověděl Němec. »Celý den mám dost.«

»Chtěl bys s ním jet do Ameriky?« zeptal se Bland.

»Ano. To bych byl rád. Děkuji.«

»Určitě se ti to bude líbit,« řekl Monaghan. »Udělám z tebe člověka. Napij se.«

Němec zvedl sklenici, ale jen ji držel. Měl tvář napjatou, vyčítavou, a přece v ní byl i nějaký jas jako v obličeji člověka, který přemohl sám sebe. Myslím, že se s takovým výrazem dávní mučedníci jistě dívali na lvy. A bylo mu také nanic. Ne z pití; z hlavy. »Já mám v Bayreuth žena a malá dům. Můj syn. Já jsem ho ještě neviděl.«

»Ach,« řekl subadar. »Bayreuth. Byl jsem tam kdysi na jaře.«

»Ach,« odpověděl Němec. Rychle se podíval na subadara. »Byl? Musik?«

»Ano,« řekl subadar. »Ve vaší hudbě několik z vás cítilo, ochutnalo, prožilo opravdové bratrství. My ostatní můžeme jen nahlédnout za srdce. Ale můžeme na chviličku jít za nimi v jejich hudbě.«

»A pak se musíme vrátit,« odpověděl Němec. »To není dobré. Proč se pořád musíme vrátit?«

»Není na to ještě čas,« řekl subadar. »Ale brzy... Není to tak daleko, jako to bylo. Teď už ne.«

»Ano,« řekl Němec. »Porážka nám bude dobrá. Porážka dobrá pro umění; vítězství ne dobré.«

»Tak ty připouštíš, že jste byli biti,« poznamenal Comyn. Zase už se potil a Sartorisovo chřípí bylo úplně bílé. Myslel jsem na to, co subadar říkal o lidech ve vodě. Naše voda byla ovšem opilost, ta isolace alkoholismem, která dohání lidi k tomu, aby křičeli, smáli se a rvali ne jeden s druhým, ale sami se sebou, protože jsou si nesnesitelní, a pak v opilosti by ještě raději unikli sami před sebou a jde to ještě hůř. Byli jsme bohužel hluční, víc než hluční, nevšímali jsme si bouřkového mračna uražené Francie (ostatní stoly se postupně vyprazdňovaly; hosti stáli nyní v hustém houfu kolem vysokého pultu, za kterým seděla majitelka, stařena v brýlích s kovovými obroučkami, a měla před sebou na pultě pletení) a křičeli jsme jeden na druhého, mluvili jsme ze své isolovanosti, odkud se nedalo uniknout, cizími jazyky a jeden druhému jsme nenaslouchali; Němec a subadar, utopeni mezi námi a ještě cizejší, mluvili tiše o hudbě, o umění, o vítězství narozeném z porážky. A venku v studené listopadové tmě byla napjatá přestávka, ne zcela věřícný, ne zcela probuzený zlý sen, chvíle oddechu v dávných mnohomluvných chtivostech a v ověnčené, po zuby ozbrojené žravosti.

»Můj Bože, jsem Ir z periferie,« řekl Monaghan. »Nic víc.«

»A co má být?« zeptal se Sartoris, jehož chřípí se odráželo od zrudlé tváře jako křídla. V červenci zabili jeho bratra; byli dvojčata. Byl v eskadře Camelů pod námi a Sartoris tam byl také, když se to stalo. Pak celý týden, jakmile se vrátil z hlídkového letu, vždycky si naplnil nádrže, vzal nové náboje a letěl znovu, sám. Jednoho dne ho kdosi viděl, jak hnízdí nahoře, pět tisíc stop nad starým letadlem Ak W. Ten druhý, co byl s jeho bratrem onoho rána, viděl asi značku na té košatině, v které letěl velitel hunské hlídky; ať už to bylo tak nebo tak, Sartoris teď použil Ak W jako vnadidla. Kde to letadlo sehnal a koho přinutil, aby v něm letěl, to jsme nevěděli. Ale v tom týdnu sundal tři Huny, načapal je, když se snesli nad Ak W, a osmého dne už neletěl. »Jistě ho už má,« řekl Hume. Ale určitě jsme to nevěděli. Nikdy nám to neřekl. Pak už to s ním ale bylo zase dobré. Nikdy mnoho nemluvil; létal na hlídky a snad jednou týdně se jaksi potichu opil tak, že mu zbělelo chřípí.

Bland si naléval sklenici, skoro kapku po kapce, s kočičí leností. Poznal jsem, proč ho muži nemají rádi a ženy ano. Comyn měl zkřížené paže položeny na stole, máčel si manžetu v kaluži lihoviny a díval se upřeně na Němce. Měl krví podlité, trochu vypoulené oči. Americký vojenský policista si pod svou promáčknutou polní čapkou kouřil hubené cigarety a měl tvář úplně bezvýraznou. Kovový řetízek píšťaly mu v obloučku spadal do náprsní kapsy a pistoli měl přehozenu do klína. Francouzi, vojáci, číšník a majitelka byli vzadu v hustém houfu kolem pultu. Slyšel jsem jejich hlasy jako z dálky, jako hlasy cvrčků v zářijové trávě, a stíny jejich rukou trhaným pohybem padaly na stěnu a mizely.

»Nejsem voják,« říkal Monaghan. »Nejsem dobře vychovaný pán. Nejsem nic.« Na obou ramenou, tam, kde byly přišity nárameníky, teď utržené, zela malá trhlina; dvě delší rovnoběžné trhliny měl nad levou náprsní kapsou, kde míval křidélka a stužku. »Nevím, co jsem. Jsem tři roky v téhle zatracené válce a vím jen tolik, že není po mně. Jsem -«

»Jak to víš, že není po tobě?« zeptal se Bland.

Monaghan se podíval na Blanda s otevřenými ústy, připravenými doříci nedořečené slovo.

»Za šilink tě zabiju,« řekl Comyn. »Tu tvoji hnusnou tlamu nemám rád, poručíku. Hnusný poručíku.«

»Jsem Ir z periferie,« řekl Monaghan. »Nic víc. Můj otec byl Ir z periferie, Bůh ví, že byl. A kdo byl můj dědeček, to nevím. Vůbec ani nevím, jestli jsem nějakého měl. Otec se aspoň na žádného nepamatuje. Asi že to mohl být jeden z mnoha. A tak ani nemusel být dobře vychovaný pán. Nikdy nemusel. Proto dokázal vydělat milión dolarů na kopání stok. Takže se pak mohl podívat nahoru na vysoká zářící okna a říct - slyšel jsem ho, a když kouřil dýmku, začali byste zvracet všecky svoje vnitřnosti, vy zatracení, nimraví, nedomrlí -«

»Chvástáš se tím, že měl otec prachy, nebo jeho kanály?« zeptal se Bland.

»- vždycky se podíval nahoru a říkal mi: „Když tak jsi s těmi svými skvělými známostmi, s otci, matkami a sestrami těch, co jsi je poznal na yaleské universitě, můžeš jim jen připomenout, že každý člověk je otrokem svých odpadků a že tedy tvůj táta, kterého honívali do čtyřiceti pater k zadním dveřím svých kuchyní, je nad nimi všemi králem -“ Co jsi říkal?« Podíval se na Blanda.

»Poslyš, kamaráde,« řekl vojenský policista. »Pomalu je toho dost. Musím tady toho zajatce hlásit.«

»Počkej,« odpověděl Monaghan. Nepřestal se dívat na Blanda. »Co jsi říkal?«

»Chvástáš se tím, že měl otec prachy, nebo jeho kanály?« řekl Bland.

»Ne,« odpověděl Monaghan. »Proč bych se měl chvástat? Nechvástám se tím o nic víc než třinácti sundanými Huny nebo dvěma stužkami, z kterých mi jednu dal -« trhl hlavou směrem ke Comynovi »- ten jeho zatracený král.«

»Nemluv o něm jako o mém zatraceném králi,« řekl Comyn, jehož manžeta pomalu vysávala rozlitou lihovinu.

»Podívej se,« pokračoval Monaghan. Prudce ukázal rukou na trhliny po utržených náramenících, na dvě rovnoběžné trhliny na prsou. »Tohle si o tom myslím. O všech vašich zatracených žvástech o slávě a vzorně vychovaných pánech. Byl jsem mladý; myslel jsem si, že člověk musí být vzorně vychovaný. Pak už jsem byl v tom, a nebyl čas přestat, i když jsem poznal, že na tom nesejde. Ale teď to mám za sebou; je s tím konec. Teď mohu být, co jsem. Ir z periferie; syn přistěhovalce, který neznal nic jiného než lopatu a krumpáč, až mu předčasně uteklo mládí a čas radovánek. Přišel z rašelinových močálů a jeho syn studoval na škole dobře vychovaných pánů a vrátil se přes vodu honit tu parádu s kterýmikoli z těch pánů, co vlastnili rašelinové močály i vydřený pot těch, kteří se v nich patlali, a král ho pochválil.«

»Dám ti šilink a urazím ti hlavu,« řekl Comyn.

»Ale proč si ho chceš vzít s sebou domů?« zeptal se Bland. Monaghan se na Blanda jen podíval. V Monaghanovi bylo také něco ukřižovaného, něco zuřivého, co se nedokázalo vyslovit ne z hlouposti, ale proto, že do něho jako by byl víc než do kohokoli z nás překapal umlklý zvuk bubnů odvěké chtivosti a žravosti, procítajících nakonec v úděsu nad vlastní nemohoucností a z ní vzešlého zoufalství. Bland seděl sesunut až na kříž, nohy měl nataženy, ruce v kapsách kalhot a jeho hezká tvář byla pokojně nesnesitelná. »Na jaký krumpáč se strunami bude hrát? Možná na lopatu se strunami ze střev potulné kočky, ne? A snad vytvoří hudební obraz splachovacích záchodů Manhattanu a bude to tvému otci vždycky po večeři přehrávat.« Monaghan se na Blanda jen díval s divokým, uneseným výrazem. Bland poobrátil obličej k Němci.

»Tak poslyš,« řekl vojenský policista.

»Vy máte ženu, Herr Leutnant?« zeptal se Bland.

Němec vzhlédl. Podíval se rychle s tváře na tvář. »Ano, já vám děkuji,« řekl. Dosud z plné sklenice neupil, jen ji držel v ruce. Ale nebyl o nic střízlivější než předtím, lihovina se mu proměnila v bolest hlavy, hlava v tep a rytmus alkoholu v něm. »Moje rodina jsou v Prusku malí baroni. Jsou čtyři bratři: druhý do armády, třetí nedělá nic v Berlíně, malý je dragounský kadet; já nejstarší na universitu. A tam se učil. To byly časy tenkrát. Země byla pokojná, my v ní mladí a nás shromáždili, vybrali a vyznamenali, že máme být svědci doby a ta byla těhotná jako žena, byl v ní veliký osud pro zemi a člověka. Starý brak, staré odpadky od lidských chyb budou odklizeny, že přijde nová rasa a ta bude chodit po nové zemi s hrdinskou prostotou starých dob, to se zdálo. Vy jste jistě tu dobu znali. To tenkrát byly v očích jiskry, krev tekla rychle.« Rozhlédl se po našich obličejích. »Ne? Nu, v Americe ne. Amerika je nová; nový dům, není tolik odpadků jako ve starém.« Na okamžik se s poklidnou tváří zadíval na svou sklenici. »Vrátím se domů; říkám otci, že jsem se na universitě naučil, že to není dobré; nechci být baron. Nemůže věřit. Mluví o Německu, o otčině; já mu říkám: V tom to je, takhle. Vy říkáte otčina, já země bratrů, povídám mu, slovo otec, to je barbarství a bude odklizeno; to je symbol hierarchie a ta poskvrnila dějiny člověka nespravedlností libovůle, ne morálky; síla místo lásky.

Pošlou pro toho jednoho do Berlína; z armády přijde jeden. Pořád říkám, baron nechci být, to není dobré. Jsme v malé hale, na stěnách visí předkové; stojím před nimi jako vojenský soud; říkám, Franz musí být baron, já nechci být. Otec říká, můžeš; budeš; je to kvůli Německu. A já potom říkám: Kvůli Německu bude moje žena baronka? A jako vojenský soud jim říkám, oženil jsem se, je dcera hudebníka, byl to venkovan.

Tak to je. Ten z Berlína bude baron. On a Franz jsou dvojčata, ale Franz je už kapitán a nejnižší v naší armádě může jíst maso s kaisrem; nepotřebuje být baron. Tak jsem v Bayreuthu s mojí ženou a hudbou. Je to, jako kdybych byl mrtvý. Nedostávám dopis, jen ten, kde se mi píše, že otec je mrtvý a já ho zabil, a ten z Berlína je teď doma a má se stát baron. Ale nezůstává doma. V roce 1912 je v berlínských novinách mrtvý od manžela jedné dámy, a tak je Franz nakonec baron.

Pak je válka. Ale já jsem v Bayreuthu s mojí ženou a hudbou, myslíme, že nebude dlouhá, přece nikdy nebyla dlouhá. Otčina je pyšná a potřebuje nás ze škol, ale když nás potřebuje, neví, že nás potřebuje. A když už ví, že nás potřebuje, je velmi pozdě a každý venkovan je dobrý, který těžko umírá. A tak«

»Proč jste tam tedy šel?« zeptal se Bland. »Ženské vás donutily? Házely po vás vejce nebo co?«

Němec, se podíval na Blanda. »Já jsem Němec; to je víc než já, které jsem já. Ne kvůli baronovi a kaisrovi.« Pak se přestal na Blanda dívat, aniž pohnul očima. »Bylo Německo, než byli baroni,« řekl. »A po nich bude.«

»I po tomhle?«

»Ještě víc. Tenkrát to byla pýcha, slovo v ústech. Teď je to - jak to nazýváte...?«

»Národ překonává své prapory,« řekl subadar. »Člověk přemáhá sám sebe.«

»Nebo žena rodí dítě,« řekl Němec.

»Z chtíče, porodní bolesti,« řekl subadar, »z porodních bolestí, přitakání, božství; pravda.«

Vojenský policista si kroutil další cigaretu. Pozoroval subadara a měl na tváři divoký, zdrženlivý a chladný výraz. Olízl cigaretu a podíval se na mne.

»Když jsem přišel do téhle hromské země,« řekl, »myslel jsem si, že negři jsou negři. Ale hrom do mě, jestli teď vím, co vlastně jsou. Co je tenhle? Zaklínač hadů?«

»Ano,« odpověděl jsem. »Zaklínač hadů.«

»Ať tedy radši toho hada vyndá a zmizne. Musím tady toho zajatce hlásit. Podívej se tamhle na ty francky.« Když jsem se obrátil a podíval, tři Francouzi právě opouštěli místnost a podle zad bylo vidět, jak jsou uraženi a pohněváni. Němec opět mluvil.

»V novinách čtu, jak je Franz plukovník a pak generál, a kadet, byl vždycky, co já jsem ho viděl naposled, tupý kus kanónu, je teď eso, má železný kříž, přímo z kaisrovy ruky. Pak je rok 1916. Vidím v novinách, jak kadeta zabil Bishop -« maličko se uklonil směrem ke Comynovi »ten dobrý muž. A tak já jsem kadet. Je to, jako kdybych to věděl. Jako kdybych viděl, co se má stát. Tak se tedy dávám přeložit, abych byl letec, a teď vím, že Franz je generál ve štábu, a sám si říkám každý večer: „Vidíš, ty ses zase vrátil,“ ale vím, že to není dobré.

To do té doby, až kaisr utekl. Pak se dovím, že je Franz teď v Berlíně; věřím, je tu nějaká pravda, nevzala nám všechno pýcha, protože víme, že už to teď nebude dlouho trvat, a Franz je v Berlíně v bezpečí, pryč z boje.

Pak je tohle ráno. Dostávám dopis, rukopis je matky, neviděl jsem ho sedm let, a na obálce já jako baron. Franze sestřelil v Berlíně s jeho koně německý voják. Jako kdyby všechno bylo zapomenuto, protože ženy umějí rychle zapomínat, nic pro ně není skutečné - pravda, spravedlnost, všechno - nic, co nemůže držet ruka nebo co nemůže umřít. Tak já pálím všechny moje doklady, obrázek ženy a syna, ještě jsem ho neviděl, ničím poznávací značku a všechny odznaky z blůzy pryč -« ukázal rukou k límci.

»Chcete říct,« zeptal se Bland, »že jste se nechtěl vrátit? Proč jste nevzal pistoli a neušetřil své vládě letadlo?«

»Sebevražda je jen pro tělo,« řekl Němec. »Tělo nic nevyřeší. To není důležité. To se jen musí udržovat čisté, když to jde.«

»Je jen pokoj v hostinci,« řekl subadar. »Jen se v něm na krátkou chvilku skrýváme.«

»Záchod,« řekl Bland. »Toaleta.«

Vojenský policista vstal. Poklepal Němci na rameno. Comyn se na Němce upřeně díval.

»Tak ty připouštíš, že jste byli biti,« řekl.

»Ano,« odpověděl Němec. »Nejdřív byla řada na nás, protože jsme byli nejvíc nemocní. Příště přijde řada na vaši Anglii. I s tou pak bude dobře.«

»Neříkej moje Anglie,« pravil Comyn. »Já patřím k irskému národu.« Obrátil se k Monaghanovi. »Ty jsi říkal něco o mém zatraceném králi. Neříkej můj zatracený král. Irsko nemělo žádného krále od Ur Neilla, Bůh buď milostivý jeho rudovlasé zadnici.«

Ztuhlý, sám sebe ovládající Němec udělal sotva znatelné gesto. »Rozumíte mi?« řekl, a neplatilo to nikomu.

»Vítězovo ztrácejí to, co poražení získávají,« řekl subadar.

»A co teď uděláš?« zeptal se Bland.

Němec neodpověděl. Seděl ztuhle napřímen, s obličejem nemocného člověka a neposkvrněným obvazem.

»Co uděláš ty?« zeptal se subadar Blanda. »Co udělá kdokoli z nás? Celé tohle pokolení, které bojovalo ve válce, je dnes večer mrtvé. Ale ještě o tom nevíme.«

Podívali jsme se na subadara, Comyn krví podlitýma prasečíma očima, Sartoris se svým bílým chřípím, Bland zhroucený na židli, netečný, nesnesitelný, s výrazem zhýčkané ženy. Nad Němcem stál vojenský policista.

»Zřejmě ti to dělá pekelně moc starostí,« řekl Bland.

»Nevěříš?« zeptal se subadar. »Počkej. Uvidíš.«

»Čekat?« odpověděl Bland. »Zdá se mi, že jsem za poslední tři roky nedělal nic takového, abych si zvykl čekat. Za posledních šestadvacet let. Co bylo předtím, na to se nepamatuju. Možná, že předtím ano.«

»Uvidíš to tedy dřív, než abys musel čekat,« řekl subadar. »Uvidíš.« S klidnou vážností se po nás rozhlédl. »Ti, kdo tam venku už čtyři roky hnijí -« ukázal krátkou tlustou rukou - »nejsou o nic mrtvější než my.«

Vojenský policista se opět dotkl Němcova ramene. »K čertu,« řekl. »Jdeme, kamaráde.« Obrátil pak hlavu a všichni jsme vzhlédli k dvěma Francouzům, k důstojníkovi a seržantovi, kteří stáli u našeho stolu. Chvilku jsme tak setrvali. Bylo to, jako by všechny ty bacily náhle zjistily, že jejich oběžné dráhy jsou stejné, že už nemusí být bezcílné nebo že se už vůbec nemusí pohybovat. Cítil jsem pod alkoholem tu tvrdou, horkou kouli, jak mi narůstá v žaludku jako v boji, jako v okamžiku, kdy víme, že se něco stane; ve chvíli, kdy si člověk říká: Teď. Teď mohu hodit všechno přes palubu a jen být. Teď. Teď. Je to docela příjemné.

»Proč je tenhle tady, pane?« zeptal se důstojník. Monaghan, opřený na židli dozadu a ke straně, udržující rovnováhu na stehnech, jako by to byla chodidla, s rukou opřenou o stůl, vzhlédl k důstojníkovi. »Proč to děláte Francii nepříjemné, pane?« řekl důstojník.

Když Monaghan vstával, někdo ho chytil; byl to vojenský policista, který stál za ním a držel ho nyní, takže se mohl jen napolo vzpřímit. »Počkat,« řekl vojenský policista; »počkat.« Cigareta mu při řeči poskakovala na spodním rtu, ruce měl položeny na Monaghanových ramenou a troufale nastavil do ostrého světla odznak na rukávě. »Co je ti do toho, francku?« řekl. Za důstojníkem a seržantem stáli ostatní Francouzi a stařena. Snažila se prodrat kruhem. »Je to můj zajatec,« řekl vojenský policista. »Zavedu ho, kam se mi zlíbí, a nechám ho tam tak dlouho, jak já chci. Co ty na to?«

»Z jakého pověření, pane?« zeptal se důstojník. Byl velký a měl hubený tragický obličej. Poznal jsem v té chvíli, že má jedno oko skleněné. Trčelo nehybně a ztuhle v tváři, která vypadala dokonce mrtvější než falešné oko.

Vojenský policista se rychle podíval na svůj odznak, pak se opět zahleděl na důstojníka a poklepal na pistoli, která mu teď visela nízko u boku. »Povedu si ho v téhle vaší hnusné všivé zemi, kam budu chtít. Zavedu ho do vašeho zatraceného senátu a vykopnu presidenta, aby mu uvolnil židli, a ty si zatím můžeš cucat bradu, než ti přijdu utřít podělané nohy.«

»Ach,« řekl důstojník, »vzteklý pes, jak vidím.« Vyslovil to mezi zuby, aniž se jeho mrtvá tvář pohnula, a to už samo o sobě byla urážka. Hostinská začala za ním pronikavě křičet francouzský: »Boš! Boš! Rozbili! Rozbili! Všechny šálky, všechny misky, sklenice, talíře - všechno, všechno! Já vám to ukážu! Až do dnešního dne jsem si to uchovala. Osm měsíců od toho granátu jsem si to schovávala do dneška v bedně: talíře, šálky, misky, sklenice, všechno, co jsem za třicet let měla, všechno pryč, naráz rozbité! A stálo mě to po padesáti centimech za sklenici pro takové hosty, za které se stydím, že sem chodí -«

V únavě nastává nesnesitelný okamžik, vyvrcholení. Ani alkohol k němu nepronikne. To podněcuje davové násilnosti, prostě jen zředěním jednotvárnosti, až je nesnesitelná. Pak jako bychom všichni naráz byli hodili všechno přes palubu a postavili se bez ostychu a beze studu tváří v tvář přízraku, který jsme čtyři roky zdobili vznešenými slovy, připraveni vyskočit se sehranou a spořádanou pohotovostí, kdykoli paráda sklouzla. Viděl jsem vojenského policistu, jak skočil na důstojníka, a pak vstal Comyn a postavil se proti němu. Viděl jsem, jak vojenský policista třikrát trefil Comyna pěstí přímo do brady, než ho Comyn celého zvedl a hodil ho přes dav, kde zmizel horizontálním letem, při němž se snažil hmátnout po pistoli. Viděl jsem tři francouzské vojáky na Monaghanových zádech, důstojníka, jak se ho snaží uhodit lahví, a Sartorise, který skočil na důstojníka zezadu. Comyn zmizel; mezerou, která po něm zůstala, objevila se křičící hostinská. Chytili ji tři muži, ale drala se dopředu a chtěla plivnout na Němce. »Boš! Boš!« křičela, plivala a slintala a uvolněné vlasy jí padaly do obličeje; obrátila se a plivla z plných úst na mne. »Ty taky!« křičela. »Ne, Anglii nezpustošili! Ty jsi taky přišel obírat kosti Francie. Šakale! Supe! Zvíře! Rozbili, rozbili! Všechno! Všechno! Všechno!« A pod tím vším, nepohnuti, nehybní, ve střehu, pozorní a umírnění, seděli Němec a subadar, Němec s protáhlou, chorou tváří, subadar pokojný jako tlustý bůžek, oba v turbanech jako starozákonní proroci.

Netrvalo to dlouho. Nemělo to čas. Nebo jsme spíše byli mimo čas; uvnitř toho povrchu, ne na něm, uvnitř demarkační čáry mezi dřívějškem, kde jsme věděli, že jsme nezemřeli, a novým časem, kde jsme, jak říkal subadar, byli mrtví. Za mávajícími lahvemi, modrými rukávy, ušpiněnýma rukama a tvářemi sešklebenými jako masky do ztuhlých a nehlasných výkřiků na postrašeni dětí jsem znovu spatřil Comyna. Připlul jako plná loď po zvlněném moři; pod paží měl starého číšníka a mezi rty držel píšťalu vojenského policisty. Pak hodil Sartoris židli po jediné lampě.

Na ulici bylo zima, chlad pronikal oděvem, póry roztaženými alkoholem a promlouval až ke kostře. Náměstí bylo prázdné, světel málo a jen vzdálených. Bylo tak ticho, že jsem slyšel slabounký hlásek vody v kašně. Odněkud sem doléhaly jakési zvuky, i ty zněly pod kalnou nízkou oblohou jako z velké dálky - byl to z daleka slyšitelný křik ve vysoké ženské tónině, jako bývá každý křik, i křik srocených mužů, a tu a tam jej přerušovala kapela. Monaghan a Comyn ve stínu zdi udržovali Němce na nohou. Byl v bezvědomí; mimo sotva znatelnou skvrnu Němcova obvazu nebylo ty tři vidět, mimo soustavné, jednotvárné Monaghanovy kletby je nebylo ani slyšet.

»Mezi Francouzi a Angličany nemělo nikdy být spojenectví,« řekl subadar. Mluvil bez námahy; nebylo ho vidět a jeho hlas beze stop námahy zněl jako varhany, zcela neúměrně k jeho vzrůstu. »Rozdílné názory by nikdy neměly spojovat svoje síly k boji o touž věc. Ať každý bojuje za něco jiného; za cíle, které se nestřetají, každý svým způsobem.« Minul nás Sartoris vracející se od kašny, nesoucí opatrně před sebou dnem dolů svoji nadmutou čepici. Slyšeli jsme mezi jeho kroky kapání vody. Tam, kde prosvítal obvaz a Monaghan soustavně a potichu klel, proměnil se v skvrnu hustšího stínu. »A každý podle své tradice,« pokračoval subadar. »Lidé z mého národa. Angličani jim dali pušky. Podívali se na ně a přišli ke mně: „Tohle kopí je příliš krátké a těžké; jak může člověk zabít rychlého nepřítele kopím takhle velkým a těžkým?“ Dali jim blůzy s knoflíky na zapínání; prošel jsem zákopem, kde seděli nehybně v dřepu, zabaleni po uši v pokrývkách, slámě, prázdných pytlích od písku, s obličeji zšedlými zimou; zvedal jsem pokrývky z trpělivých těl oblečených jen do košile.

Angličtí důstojníci jim říkali: „Jděte tamhle, udělejte tohle;“ nepohnuli se. Pak jednoho dne, když za kráterem zahlédli pohyb, vyskočil celý prapor ze zákopu a mne i jednoho důstojníka strhl s sebou. Dobyli jsme zákopu bez jediného výstřelu; my, kteří jsme zbyli - důstojník, já a sedmnáct dalších -, žili jsme pak tři dny v příčném zákopu nepřátelské přední linie; bylo na to třeba celé brigády, aby nás z toho vytáhli. „Proč jste nestříleli?“ zeptal se důstojník. „Nechali jste se postřílet jako uštvaní bažanti.“ Nedívali se na něj. Stáli jako děti, mumlali si něco, byli ve střehu a nestyděli se. Řekl jsem náčelníkovi. „Byly pušky nabity, ó Dasi?“ Stáli jako děti, nedůvěřiví, beze studu. „Ó synu mnoha králů,“ odpověděl Das. „Řekni sáhibovi plnou pravdu podle svého vědomí,“ pravil jsem. „Nebyly nabity, sáhibe,“ odpověděl Das.«

Opět bylo slyšet kapelu, vzdálenou a bušící v kalném vzduchu. Dávali Němci napít z láhve. Monaghan řekl: »Tak co, už je ti líp?«

»Je to hlava,« odpověděl Němec. Mluvili klidně, jako by diskutovali o tapetách.

Monaghan znovu zaklel. »Jdu tam zpátky. Bůh je můj svědek, že -«

»Ne, ne,« řekl Němec. »Já to nedovolím. Už jste si mě zavázal -«

Stáli jsme ve stínu pod zdí a pili, Zbývala nám jediná láhev. Když byla prázdná, rozbil ji Comyn o zeď.

»Co teď?« zeptal se Bland.

»Děvčata,« odpověděl Comyn. »Chcete se dívat na Comyna, příslušníka irského národa, jak pobíhá mezi jejich žlutými vlasy jako pes v pšenici?«

Stáli jsme tam a naslouchali vzdálené kapele, vzdálenému křiku. »Už je ti doopravdy dobře?« zeptal se Monaghan.

»Děkuji vám,« odpověděl Němec. »Je mi dobře.«

»Tak jdeme,« řekl Comyn.

»Ty ho chceš vzít s sebou?« zeptal se Bland.

»Ano,« odpověděl Monaghan. »Co má být?«

»Proč ho neodvedeš na marodku? Je mu zle.«

»Mám ti rozbít tu tvoji hnusnou tlamu?« řekl Monaghan.

»Dobrá,« odpověděl Bland.

»Jdeme,« řekl Comyn. »Který blázen by se radši rval, než chvástal? Všichni, muži jsou bratři a všechny jejich ženy jsou sestry. Tak jdeme, půlnoční střelci.«

»Slyšíš,« řekl Bland Němci, »chceš jít s nimi?« Němce s obvázanou hlavou a subadara bylo jediné vidět, jako dva raněné mezi pěti duchy.

»Podrž ho na chvilku,« řekl Monaghan Comynovi. Monaghan se přiblížil k Blandovi. Zaklel na Blanda. »Rád se rvu,« řekl týmž jednotvárným hlasem. »Dokonce rád dostávám napráskáno.«

»Počkejte,« řekl Němec. »Zase to já nedovolím.« Monaghan se zarazil, když byl sotva na stopu od Blanda. »Já mám v Bayreuthu ženu a syna,« řekl Němec. Mluvil ke mně. Už dvakrát mi pečlivě řekl adresu.

»Napíšu jí,« řekl jsem. »Co jí mám napsat?«

»Napište jí, že to nic není. Už budete vědět.«

»Ano. Napíšu jí, že jste v pořádku.«

»Napište jí, že tento život není nic.«

Comyn a Monaghan ho opět vzali pod paží, každý na jedné straně. Obrátili se a šli dál, téměř ho nesli. Comyn se ohlédl. »Mír s vámi,« řekl.

»I s vámi mír,« odpověděl subadar. Šli dál. Pozorovali jsme je, jak se v ústí uličky, kde svítila lampa, proměnili v pouhou siluetu. Měli nad sebou klenbu a slabé, studené, bledé světlo na této klenbě i na stěnách, takže to bylo jako brána, podpírali Němce mezi sebou a vstoupili do této brány.

»Co s ním provedou?« zeptal se Bland. »Opřou ho v koutě a zhasnou světlo? Nebo mají ve francouzských bordelech taky postele jen pro jednoho mužského?«

»Hrome, co je komu do toho?« řekl jsem.

Ozval se bušivý zvuk kapely; bylo zima. Kdykoli sebou moje maso trhlo vinou alkoholu a chladna, myslel jsem si, že slyším, jak drhne o kosti.

»Už jsem taky v tom podnebí sedm let,« řekl subadar. »Ale pořád ještě nemám rád chladno.« Měl hluboký, klidný hlas člověka šest stop vysokého. Když ho tvořili, jako by si byli mezi sebou řekli: »Dáme mu něco, čím by mohl své poselství roznášet.« »Proč? Kdo bude jeho poselstvím naslouchat?« »On sám. Dáme mu tedy něco, čím by je slyšel.«

»Proč se tedy nevrátíš do Indie?« zeptal se Bland.

»Ach,« odpověděl subadar. »Jsem jako on; ani já nechci být baronem.«

»Ty to tam tedy uprázdníš a dovolíš cizincům, kteří budou s lidmi zacházet jako s dobytkem nebo králíky, aby přišli a vzali si to.«

»Když jsem odešel, odčinil jsem za jediný den, co trvalo dva tisíce let. To přece něco je.«

Chvěli jsme se zimou. Zima teď byla kapela, křik, mumlající studenýma rukama něco kostře, ne uším.

»Tak si myslím,« řekl Bland, »že anglická vláda dělá pro osvobození tvého národa víc, než jsi dokázal ty.«

Subadar se zlehka dotkl Blandova hrudníku. »Jsi moudrý, příteli. Ať je Anglie ráda, že všichni Angličani nejsou tak moudří.«

»Tak budeš do konce života vyhnancem, nemyslíš?«

Subadar zvedl krátkou, tlustou paži směrem k prázdnému průchodu, kde zmizeli Comyn, Němec a Monaghan. »Neslyšel jsi, co říkal? Tento život není nic.«

»To si můžeš myslet ty,« odpověděl Bland. »Ale Bůh je můj svědek, že by se mi protivilo myslet si, že to, co jsem zachránil z posledních tří let, není nic.«

»Zachránil jsi mrtvého člověka,« řekl subadar pokojně. »Uvidíš.«

»Zachránil jsem svoje určení,« odpověděl Bland. »Ty ani nikdo jiný neví, jaké bude.«

»Jaké jiné je tvoje určení než být mrtev. Je smůla, že to musela být zrovna tvoje generace. Je smůla, že větší část života prochodíš po světě jako duch. Ale to bylo tvoje určení.« Z dálky přilétal křik v protáhlých tónech, zároveň ženský i dětský, a pak zase kovová, bušící kapela, stejně jako hlasy beznadějně veselá, hysterická, ale především beznadějná. Prázdný, hluboký, tichý průvod zíval v přísvitu lampy jako brána do jiného města, do jiného světa. Sartoris od nás náhle odešel. Kráčel bez zastávky ke zdi, vzepřel se o ni pažemi a zvracel.

»K čertu,« řekl Bland. »Chci pít.« Obrátil se ke mně. »Kde máš láhev?«

»Pryč.«

»Kde? Měl jsi dvě.«

»Už nemám ani jednu. Napij se vody.«

»Vody?« řekl. »K čertu, kdo vůbec pije vodu?«

Pak se mi zase vrátila do žaludku ta žhavá, tvrdá koule, příjemná, nesnesitelná, skutečná; opět ten okamžik, kdy si člověk říká: Teď. Teď mohu všechno odhodit. »Ty ji budeš pít, zatracený chlape,« řekl jsem.

Bland se na mne nedíval. »Dvakrát,« řekl tichým, odosobněným hlasem. »Dvakrát za hodinu. To je přece skvělé, ne?« Obrátil se a šel ke kašně. Sartoris se vracel pevně vzpřímený. Kapela se kolem kostí mísila se zimou.

»Kolik je?« zeptal jsem se.

Sartoris se podíval na zápěstí. »Dvanáct.«

»Je už po půlnoci,« řekl jsem. »Určitě.«

»Říkám, že je dvanáct,« odpověděl Sartoris.

Bland se shýbal nad kašnou. Byla tam malá lampa. Když jsme k němu došli, stál vzpřímen a omýval si tvář. Dopadalo na ni světlo a chvilku jsem si myslel, že jistě měl celou hlavu pod vodou, když má obličej tak mokrý, ale pak jsem poznal, že pláče. Stál tam, omýval si tvář a plakal usedavě, ale potichu.

»Chudák moje ženuška,« říkal. »Chudák moje ženuška.«

Vítězství

I

Ti, kdo jej onoho vlhkého rána spatřili, jak vystupuje na Gare de Lyon z marseilleského expresu, viděli vysokého, trochu toporného muže s bronzovou tváří, se zašpičatělým knírem a téměř bílými vlasy. »Milostpán,« řekli si, když si všimli jeho střízlivého, korektního oděvu, korektní, korektně nesené hůlky, jeho nevelkého zavazadla; »vojenský milostpán. Ale něco se mu stalo s očima.« Tolika lidem, mužům i ženám, se ovšem v Evropě za poslední čtyři roky něco stalo s očima. Pozorovali ho tedy, jak jde dál, o půl hlavy větší než Francouzi, s bezútěšným, napjatým zrakem, s napjatým, cílevědomým výrazem, přitom sebejistý, pozorovali ho, jak potom mizí do drožky, a mysleli si, jestli ještě na něj vůbec mysleli: »Uvidíte ho v kancelářích vyslanectví, u stolu na bulvárech nebo v Boulogneském lesíku v kočáře se vznešenými anglickými dámami.« Nic víc.

A ti, kdo ho viděli vystupovat z téže drožky na Gare du Nord, pomysleli si: »Tenhle milostpán se spěšně vrací domů;« nosič, který mu nesl zavazadlo, popřál mu slušnou angličtinou dobré jitro, řekl mu, že pojede do Anglie, a když místo odpovědi na něj dopadl anglický upřený pohled, zavedl ho do vozu první třídy ve vlaku jedoucím k přístavu. Ani tady nic víc. A bylo všechno v pořádku i pak, když vystoupil v Amiensu. I tady angličtí milostpáni někdy vystupují. Teprve v Rozières se na něj začali dívat a ohlíželi se, když je minul.

V najatém autě drkotal vykuchanými ulicemi mezi vykuchanými zdmi, které stoupaly bez dveří, bez oken v kostrbatých střepinách do soumraku. Ulice byla tu a tam zatarasena zřícenými zdmi, hromadami zdiva, v jehož puklinách vyrážela hubená tráva, a vedla podél prázdných, zničených dvorů, kde na jednom rezavěl mezi rozbujelým plevelem němý převržený tank. To bylo Rozières, ale zde nezůstal, protože tu nikdo nebydlil a nebylo kde tu zůstat.

Auto tedy drkotalo a ploužilo se ven ze zřícenin. Blátivá, nedlážděná ulice vnikla do vsi z hrubých nových cihel, železných plátů a dehtovaných papírových střech, vyrobených v Americe, a končila před nejvyšším domem. Stál v úrovni ulice: cihlová zeď s dveřmi a jediným oknem z amerického skla s nápisem RESTAURACE. »Jste na místě, pane,« řekl řidič.

Cestující vystoupil se svým zavazadlem, v převlečníku, s korektní hůlkou. Vešel do značně velké, holé místnosti, kde bylo cítit chlad z čerstvé omítky. Stál tu kulečníkový stůl, u něhož hráli tři muži. Jeden z mužů se ohlédl přeš rameno a řekl:

»Bonjour, Monsieur.«

Ten, který právě vstoupil, vůbec neodpověděl. Přešel místnost, minul nový zinkový pult a přistoupil ke dveřím, za nimiž k němu od svého šití na klíně vzhlédla žena neurčitého věku, přibližně kolem čtyřicítky.

»Bonn jour, Madame,« řekl. »Dormie, Madame?«

Žena se na něj jedinkrát, krátce a tiše podívala. »C'est ça, Monsieur,« řekla a začala vstávat.

»Dormie, Madame?« zeptal se hlasem trochu zvýšeným, s drobnými kapkami deště na zašpičatělém kníru, s vlhkostí pod napjatýma, přece však sebejistýma očima. »Dormie, Madame?«

»Bon, Monsieur,« odpověděla žena. »Bon. Bon.«

»Dor -« pokusil se znovu příchozí. Někdo se dotkl jeho paže. Byl to muž, který na něj promluvil od kulečníku, když vstoupil.

»Regardez, Monsieur l'Anglais,« řekl muž. Vzal příchozímu zavazadlo a ukázal druhou paží ke stropu. »La chambre.« Opět se dotkl cestujícího; položil si tvář na dlaň a zavřel oči; ukázal znovu ke stropu a šel přes místnost k dřevěnému schodišti bez zábradlí. Když míjel zinkový pult, vzal s něho zbytek svíčky a pod schodištěm svíčku zapálil (velká místnost a místnost za dveřmi, kde seděla žena, byly osvětleny každá jedinou obnaženou žárovkou visící na šňůře od stropu).

Vrhali na schodech před sebe poskakující stíny a vystoupili do úzké a chladné chodby, kde bylo vlhko jako v hrobce. Na stěnách byla hrubá, dosud nevyschlá omítka. Podlaha byla z jedlového dřeva, bez koberce i bez laku. Souměrně se tu leskly laciné kovové kliky na dveřích. Nehybný vzduch ležel jako ruka dokonce i na svíčce. Vstoupili do pokoje, který také páchl vlhkou omítkou a byl ještě chladnější než chodba; nehybný chlad byl téměř hmotný, jako by ovzduší mezi mrtvými, nedávno postavenými stěnami ztuhlo jako v patentním oplatkovém dortu, hotovém za tři minuty. V pokoji stála postel, prádelníky židle, stolek pod umyvadlo; umyvadlo, džbán a kbelík na špínu byly z amerického smaltu. Když se cestující dotkl postele, nevydalo ložní prádlo pod jeho rukou žádný zvuk, bylo drsné jako pytlovina a vlhce ulpívalo na ruce v tomto mrtvém vzduchu, kde se dech obou mužů ve slabém světle svíčky srážel v páru.

Hostinský postavil svíčku na prádelník. »Dîner, monsieur?« zeptal se. Cestující shlédl na hostinského a mezi jeho korektním oděvem a napjatým výrazem bylo něco nepřiměřeného. Jeho navoskovaný knír se leskl jako tenké bodáky nad vázankou pruhovanou v barvách, o nichž hostinský nemohl vědět, že jsou to barvy kteréhosi skotského pluku. »Manger?« zvolal hostinský. Pantomimicky divoce žvýkal. »Manger?« řval a stín se opičil po jeho gestu, když ukázal dolů k podlaze.

»Ano,« vykřikl cestující v odpověď, a nebyli tvářemi od sebe vzdáleni víc než na krok. »Ano. Ano.«

Hostinský divoce kýval hlavou, ukazoval na podlahu, pak na dveře, znovu kývl a odešel.

»To jsem věděla,« odpověděla žena.

»Člověk by si myslel, že zůstanou doma,« pokračoval hostinský. »Jsem rád, že jsem se nenarodil v národě, který je odsouzen žít na místě moc malém, abychom se tam vešli všichni najednou.«

Vrátil se po schodech dolů. Zastihl ženu v kuchyni u kamen. »Chce jíst,« řekl hostinský.

»Možná, že se přišel podívat na válku,« řekla žena.

»To se ví, že přišel,« odpověděl hostinský. »Ale měl přijít před čtyřmi lety. Tenkrát jsme potřebovali, aby se Angličani přišli podívat na válku.«

»Byl už moc starý, aby se na ni mohl tenkrát přijít podívat,« řekla žena. »Nevšiml sis jeho vlasů?«

»Tak ať si teď zůstane doma,« odtušil hostinský. »Není o nic mladší.«

»Možná, že se přijel podívat na hrob svého syna,« řekla žena.

»Ten?« řekl na to hostinský. »Tenhle? Na to je moc chladný, aby byl mohl mít syna.«

»Snad máš pravdu,« odpověděla žena. »Je to konec konců jeho věc. Naše věc je jenom to, že má peníze.«

»To je pravda,« řekl hostinský. »V tomhle podnikání si člověk nemůže vybírat.«

»Ale vybrat si něco může,« řekla žena.

»Výborně!« odpověděl hostinský. »Skvěle! Něco si vybrat! To stojí za to, aby to člověk řekl tomu Angličanovi samotnému.«

»Nestačí, když se to doví, až bude odjíždět?«

»Výborně!« řekl hostinský. »To je ještě lepší. Výborně! Ach výborně!«

»Pozor,« řekla žena. »Už jde.«

Naslouchali pravidelným krokům cestujícího a pak se objevil ve dveřích. Proti slabšímu světlu ve velké místnosti vypadala jeho tmavá tvář a bílé vlasy jako negativ.

Na stole bylo prostřeno pro dva, u obou míst stála stolní láhev červeného vína. Jakmile se cestující usadil, vstoupil a posadil se na svoje místo druhý host - malý muž s krysí tváří, na první pohled bez jediné řasy na očích. Zastrčil si ubrousek za horní okraj vesty, vzal naběračku (polévková mísa stála mezi nimi uprostřed stolu) a nabídl ji druhému. »Faites-moi l'honneur, Monsieur,« pravil. Druhý host se ztuhle uklonil a přijal naběračku. Malý muž zvedl pokličku s polévkové mísy. »Vous venez examiner cette scène de nos victoires, monsieur?« zeptal se a sám si nabral. Druhý se na něj podíval. »Monsieur l'Anglais a peut-être beaucoup des amis qui sont tombés en voisinage.«

»Nemluvím francouzsky,« odpověděl druhý a jedl.

Malý muž nejedl. Držel dosud neomočenou lžíci nad talířem. »To jest mi příjemné. Já mluvím anglickým jazykem. Já jsem Švýcar. Já mluvím veškerými jazyky.« Druhý neodpověděl. Jedl pravidelně, ne rychle. »Vy jste se vrátil podívat se na hroby svých statečných krajanů, že je tomu tak? Vy tady možná máte syna, ne?«

»Ne,« odpověděl druhý. Nepřestal jíst.

»Ne?« Druhý host dojedl polévku a odstrčil mísu stranou. Napil se trochu vína. »Jak jsou politováníhodní lidé, kteří je tu mají,« řekl Švýcar. »Ale nyní je konec, že ano?« Druhý opět neřekl nic. Nedíval se na Švýcara. Vůbec jako by se na nic nedíval svýma bezútěšnýma očima, se svým ztuhlým knírem na ztuhlém obličeji. »Já také trpím. Všichni trpí. Ale já si říkám: Co bys chtěl? To je válka.«

Druhý stále ještě neodpovídal. Jedl pravidelně a s rozmyslem, dojedl, vstal a odešel z místnosti. Zapálil si svíčku u pultu, kde stál opřen hostinský vedle dalšího muže v manšestrovém kabátě a lehce k němu pozvedl skleničku vína. »Au bon dormir, Monsieur,« řekl hostinský.

Cestující se podíval na hostinského, jeho obličej byl ve světle svíčky vyzáblý, navoskované kníry ztuhlé, oči zastíněné. »Cože?« řekl. »Ano. Ano.« Obrátil se a šel ke schodům. Oba muži u pultu se za ním dívali, pozorovali jeho ztuhlá, rozmyslná záda.

Od chvíle, kdy vlak vyjel z Arrasu, pozorovaly dvě ženy dalšího pasažéra ve voze. Byl to vůz třetí třídy, protože na této trati nejezdily vlaky s první třídou, a ženy seděly s hlavami v šátcích, s tlustýma, klidnýma venkovskýma rukama složenýma na zavřených košících, které jim ležely na klíně, a pozorovaly muže sedícího naproti nim - jeho bílé vlasy, odrážející se od bronzové, vyhublé tváře, jehly jeho kníru, šaty cizího střihu a hůlku - a s odřené, špinavé lavice se dívajícího oknem ven. Zprvu se na něj jen dívaly, připraveny odvrátit pohled, ale protože muž zřejmě ani nevěděl, že tu jsou, začaly si mezi sebou tiše šeptat a rukama si při tom zakrývaly ústa. Ale muž si toho zřejmě nevšiml, a tak brzy mluvily polohlasem a jasnýma, čilýma zvědavýma očima pozorovaly strnulou postavu, zde tak nemístnou, opírající se trochu v předklonu o hůlku, jak vyhlíží špinavým oknem, za nímž nebylo vidět nic než občas nějakou rozbitou silnici nebo pahýl rozbitého stromu, vysoký asi jako člověk, přerušující políčka obdělané půdy, která se na pohled nerozumně točila kolem hliněných ostrůvků označených nízkými, rudě natřenými tabulkami, a tyto ostrůvky vypadaly nevyzpytatelně a prostě nad zkázou skrytou v jejich lůně. Vlak potom zpomalil a náhle vjel mezi hromady cihel, z nichž se zvedal domek z vlnitého plechu, na kterém bylo velkým písmem napsáno jméno; viděly, jak se muž naklání kupředu.

»Vidíš!« řekla jedna z žen. »Jeho ústa. Čte jméno. Co jsem ti říkala? Je to tak. Jeho syn tu padl.«

»To tedy měl spousty synů,« řekla druhá žena. »Četl všechna jména od té chvíle, co jsme vyjeli z Arrasu. Kdepak! Tenhle a syna? Takový chladný?«

»Ale přesto mají děti.«

»Proto pijí whisky. Jinak...«

»Máš pravdu. Angličani nemyslí na nic jiného než na peníze a jídlo.«

Potom vystoupily; vlak jel dál. Jiní pak nastoupili do vozu, další venkované v zablácených botách, nesoucí košíky nebo živé či mrtvé zvířectvo; a nyní oni pozorovali ztuhlou, nehybnou postavu naklánějící se k oknu, zatím co vlak jel zničenou zemí a míjel cihlové nebo plechové stanice uprostřed zpřeházených zřícenin, a viděli, jak se jeho rty pohybují, když čte jména. »Ať se jen podívá na válku, o které se asi konečně doslechl,« říkali si mezi sebou. »Pak může jet domů. Před jeho stodolou se válka nevedla.«

»Ani v jeho domě,« řekla jakási žena.

II

Prapor stojí za deště v pohovu. Dva dny odpočíval za frontou, byla nahrazena a vyčištěna výstroj; uprázdněná místa byla doplněna, šiky vyrovnány a nyní stojí v pohovu s tupou poddajností ovcí ve vytrvalém dešti proti proudícím obrysům seržanta-majora.

Z dveří na protější straně náměstí se brzy vynořuje plukovník. Chvilku stojí ve dveřích, utahuje si trenčkot, pak s dvěma pobočníky v patách opatrně vykračuje ve vyleštěných botách do bláta a blíží se.

»K přehlídce - póóó-zor!« řve seržant-major. Prapor zařinčí jediným utlumeným, chmurným zvukem. Seržant-major se obrací, pokročí k důstojníkům a s hůlkou pod paží salutuje. Plukovník zvedá svoji hůlku k štítku čepice.

»Pohov, vojáci,« říká. Prapor opět zařinčí jediným loudavým, crčivým zvukem. Důstojníci jdou blíž k přední řadě první roty a seržant-major se zařazuje za posledního důstojníka. Seržant první roty vykračuje vpřed a salutuje. Plukovník neodpovídá. Seržant se zařazuje za seržanta-majora a všech pět jich jde podél čela setniny, a když míjejí strnulé, kupředu hledící obličeje, upřeně se na ně dívají. První setnina.

Seržant salutuje plukovníkovým zádům, vrací se na svoje původní místo a staví se do pozoru. Seržant druhé setniny vystoupil kupředu, salutuje, nedostává odpověd, zařazuje se za seržanta-majora a míjejí čelo druhé setniny. Plukovníkovi stéká po trenčkotu voda do vyleštěných bot. Bláto se plazí vzhůru po botách, setkává se s vodou, voda v něm vyhlubuje kanálky a zatím se další bláto plíží vzhůru po vyleštěných botách.

Třetí setnina. Plukovník se zastavuje před jedním vojákem a tam, kde mu déšť stéká zezadu po čepici na záda, tvoří se na trenčkotu mezi schoulenými rameny hrb, takže vypadá jako prchlivý, rozhněvaný pták. Zastavují se postupně i další dva důstojníci, seržant-major i seržant a upřeně se dívají na pět vojáků, proti nimž stojí. Pět vojáků ztuhle, bez mžiknutí zírá vpřed, obličeje mají jako ze dřeva, i oči jako ze dřeva.

»Seržante,« ptá se plukovník nedůtklivým hlasem, »holil se dnes tenhle voják?«

»Pane plukovníku!« říká zvučně seržant; seržant-major opakuje: »Seržante, holil se dnes tenhle voják?« a všech pět jich teď upírá oči na vojáka, jehož strnulý pohled prochází skrze ně a za ně, jako by tu nebyli. »Vykročte kupředu, když mluvíte v šiku!« říká seržant-major.

Voják, který nepromluvil, vykračuje z šiku a rozstřikuje spršku bláta ještě výš po plukovníkových botách.

»Jak se jmenujete?« ptá se plukovník.

»024186 Gray,« vyhrkne mrštně voják. Setnina, prapor zírá přímo vpřed.

»Pane plukovníku!« zahromuje seržant-major.

»Pane plukovník,« říká voják.

»Holil jste se dnes ráno?« ptá se plukovník.

»To ne, pane plukovník.«

»Proč ne?«

»Já se, pane plukovník, neholím.«

»Vy se neholíte?«

»Já na holení nejsem ještě dost starej.«

»Pane plukovníku!« hromuje seržant-major.

»Pane plukovník,« říká voják.

»Nejste...« plukovníkův hlas skomírá někde za jeho prchlivým pohledem, za vodou crčící se štítku jeho čepice. »Zapište si jeho jméno, seržante-majore,« říká a jde dál.

Prapor zírá strnule vpřed. Brzy pak vidí plukovníka, dva důstojníky a seržanta-majora, jak se objevují v jedné řadě. Na příslušném místě se seržant-major zastavuje a salutuje plukovníkovým zádům. Plukovník opět zvedá ruku s hůlkou a s dvěma důstojníky v patách kluše ke dveřím, z nichž se vynořil.

Seržant-major stojí opět před praporem. »K přehlídce -« řve. Z řady do řady probíhá nerozeznatelný pohyb, nerozeznatelná předzvěst vlhkého a chmurného zařinčení, které skomírá v okamžiku, kdy se rodí. Seřžant-major už nemá hůlku pod paží; teď se o ni opírá, jako se o ni opírají důstojníci. Chvilku těká zrakem podél čela praporu.

»Seržante Cunninghame!« říká nakonec.

»Pane seržante-majore!«

»Zapsal jste si jméno toho vojáka?«

Na chvilku je ticho - o trochu delší než kratičká chvilka, o trochu kratší než dlouhá chvilka. »Kterého vojáka, pane seržante-majore?«

»Toho vašeho vojáka!« říká seržant-major.

Prapor strnule stojí. Déšť tiše bodá do bláta mezi prapor a seržanta-majora, jako by byl příliš vysílen, aby buď pospíchal, nebo přestal.

»Vašeho vojáka, který se neholí!« opakuje seržant-major.

»Gray, pane seržante-majore!« odpovídá seržant.

»Grayi. Vystupte.«

Vojín Gray se beze spěchu objevuje a tupě šlape před praporem, jeho skotská sukně je temná, modrá a těžká jako provlhlá koňská houně. Zastavuje se před seřžantem-majorem.

»Proč jste se dnes ráno neholil?« ptá se ho seržant-major.

»Já na holení ještě nejsem dost starej,« odpovídá Gray.

»Pane seržante-majore!« říká seržant-major.

Gray strnule hledí seržantu-majorovi přes rameno.

»Říkejte hodnost, když oslovujete poddůstojníka první třídy!« říká seržant-major. Gray se mu zatvrzele dívá přes rameno a jeho obličej pod čepicí bez štítku je tak nevšímavý k studeným kopím deště, jako by byl ze žuly. Seržant-major zvyšuje hlas: »Seržante Cunninghame!«

»Pane seržante-majore!«

»Zapište si toho vojína i pro porušení subordinace.«

»Rozkaz, pane seržante-majore!«

Seržant-major se opět dívá na Graye. »A postarám se už, abyste se dostal do trestního praporu, milý vojíne. Zařaďte se!«

Gray se beze spěchu obrací, jde zpátky na své místo v řadě a seržant-major ho pozoruje. Seržant-major opět zvyšuje hlas: »Seržante Cunninghame!«

»Pane seržante-majore!«

»Nezapsal jste si jméno toho vojína, když jste k tomu dostal rozkaz. Ještě jednou se to bude opakovat a odskáčete si to.«

»Rozumím, pane seržante-majore!«

»Jděte!« říká seržant-major.

»Ale proč ses neoholil?« zeptal se ho desátník. To už byli zpátky v ubikaci, v kamenné stodole s leprotickými zdmi, kam vůbec nevnikalo světlo a kde se krčili v čpavých výparech mokré trávy kolem dýmajícího vytápěcího koše. »Věděls přece, že ráno bude prohlídka.«

»Já nejsem na holení ještě dost starej,« odpověděl Gray.

»Ale věděl jsi přece, že si tě plukovník na přehlídce všimne.«

»Já nejsem na holení ještě dost starej,« opakoval Gray zatvrzele a bez hněvu.

III

»Minulo sto let,« řekl Matthew Gray, »za kterých neprošel jediný den mimo neděle, kdy by se nad Clydem nezvedl lodní trup nebo kdy nevyplula z ústí Clydu loď s nýty, které zatloukali Grayové.« Se skloněnou hlavou se podíval přes brýle s kovovými obroučkámi na mladého Aleca. »A nebylo na to ani potřeba toho jejich bezbožného nedělního bušení kladivy a řezání. Protože kdyby se dala loď postavit za den, Grayové by ji dokázali za den postavit,« dodal se zatvrzelou pýchou. »A když jsi teď dost velký, abys mohl jít do loděnic s dědem a se mnou a zaujmout tam svoje místo jako muž mezi muži a má se ti jako muži svěřit kladivo a pila -«

»Počkej, Matthewe,« řekl starý Alec. »Ten chlapec dokáže řezat zrovna tak rovně a zatlouct zrovna tolik nýtů za den jako ty nebo já.«

Matthew si otce nevšímal. Říkal dál pomalá, uvážlivá slova a díval se přes brýle na nejstaršího syna. »A protože Johnu Wesleymu chybí ještě dva roky do patřičného věku a maličkému Matthewovi deset, protože tvůj děd bude brzy stařec -«

»Počkej,« řekl starý Alec. »Je mi teprv osmašedesát. Chceš snad nakonec tomu chlapci říct, že si vyjede na tu cestu do Londýna a najde mě v obecním chudobinci, až se vrátí? Do vánoc s tím bude konec.«

»Vánoce nevánoce,« řekl Matthev, »lodní tesař, který se jmenuje Gray, nemá v anglický válce co dělat.«

»Jen počkej,« odpověděl starý Alec. Vstal, došel k příborníku vedle krbu a přinesl zpátky krabici. Byla z tmavého dřeva deštěného stářím, měla okované rohy a veliký železný zámek, který by bylo mohlo každé dítě otevřít vlásenkou. Z kapsy vytáhl železný klíč, skoro tak veliký jako sám zámek. Otevřel krabici, pečlivě vyňal sametem pokrytou klenotnickou schránku a otevřel ji. Na hedvábném podkladu ležela medaile, kus bronzu na karmínové stužce: řád královny Viktorie. »Já dokázal, aby lodi vyjížděly z ústí Clydu, zatím co si tvůj strýc Simon vysluhoval od královny tenhle kus mosazi,« řekl starý Alec. »A neslyšel jsem žádný stížnosti. Jestli bude třeba, dokážu sám, aby vyjížděly dál, zatím co bude Alec sloužit královně. Jen ať ten chlapec jde,« dodal. Vrátil medaili do dřevěné krabice a zamkl ji. »Trochu války chlapci neublíží. Být v jeho věku nebo třeba v tvým, šel bych sám. Alecu, hochu, slyšíš mě. Poohlídni se tam, jestli nepotřebujou zdravýho osmašedesátiletýho chlapce, a já půjdu s tebou a nechám tu starý lidi, jako je Matthew, aby si pomohli, jak umějí. Ne, Matthewe, nestav se tomu chlapci do cesty; copak Grayové nesloužili vždycky královně, když to potřebovala?«

Mladý Alec tedy vyšel, aby se dal na vojnu, a seběhl jednoho všedního dne s návrší v nedělních šatech, s Novým zákonem a bochníkem domácího chleba zavázaným v šátku. A to byl také poslední pracovní den starého Aleca, protože brzy potom šel Matthew jednoho jitra s návrší k loděnici sám a starého Aleca nechal doma. A pak za slunných dní (někdy i za špatných dní, dokud ho snacha nenašla a nezahnala domů) sedával Alec zabalen do šálu v židli na zápraží, vyhlížel k jihu a východu a tu a tam volával na synovu ženu uvnitř domu: »Poslouchej. Slyšíš je? Děla.«

»Neslyším nic,« odpovídala snacha. »To dělá moře u Kinkeadbightu. Pojďte už dovnitř. Matthew se bude zlobit.«

»Počkej, ženská. Ty si myslíš, že by moh někde na světě vystřelit některý Gray z kanónu a já bych to nepoznal?«

Brzy po tom, co narukoval, dostali od něho dopis z Anglie, kde psal, že být vojákem v Anglii je jiné než být lodním tesařem u Clydu a že brzy pošle zase dopis. A také dopisy posílal, přibližně každý měsíc, a psal v nich, že být vojákem je jiné než stavět lodi a že pořád ještě prší. Pak od něho nedostali zprávu sedm měsíců. Ale matka a otec mu společně psali dál každé první pondělí v měsíci a každý ten dopis byl skoro stejný jako dopis předchozí, jako tucet předchozích dopisů:

Vede se nám dobře. Lodi vyplouvají z Clydu rychleji, než je oni mohou potopit. Máš ještě bibli?

To bylo napsáno otcovým pomalým, nepřemožitelným rukopisem. Pak rukopisem matčiným:

Vede se ti dobře? Potřebuješ něco? Jessie a já pleteme punčochy a pošleme ti je. Alecu, Alecu.

Tohle dostával po těch sedm měsíců, v době, kdy sloužil v trestním praporu, kam to za ním posílal jeho bývalý desátník, protože rodině nenapsal, jak se jeho život změnil. Odepisoval, schoulen mezi spoluzločinci do dřepu v blátě, s novinami zapjatými pod blůzou, s hlavou i nohama zabalenýma do pruhů roztrhané pokrývky:

Vede se mi dobře. Ano, bibli mám (nenapsal jim, že jí rota užívá na zapalování tabáku a že teď už jsou hodně daleko za Pláčem Jeremiášovým). Pořád prší. Pozdravuji dědečka, Jessii, Matthewa a Johna Wesleyho.

Pak doba služby u trestního praporu skončila. Vrátil se ke své bývalé setnině, k bývalé rotě a zastihl tam nové tváře a tento dopis:

Vede se nám dobře. Po Clydu stále vyjíždějí lodi. Máš novou sestru. Matce se daří dobře.

Složil dopis a uložil ho. »Vidím tady u praporu moc nových tváří,« řekl desátníkovi. »Máme novýho seržanta-majora, že jo?«

»Ne,« odpověděl desátník. »To je ten samej.« Díval se soustředěným, uvážlivým pohledem na Graye; vyjasnil se mu obličej. »Ty ses dneska ráno holil,« řekl.

»Holil,« řekl Gray. »Teď už jsem na to dost starej.«

To bylo v ten večer, kdy měl prapor odejít do Arrasu. Měl se dát na pochod o půlnoci, a tak Gray odpověděl na dopis okamžitě:

Vede se mi dobře. Pozdravujte dědečka, Jessii, Matthewa, Johna Wesleyho a nemluvně.

»Dobré jitro! Dobré jitro!« Generál, celý zabalený a v kapuci, naklání se z auta, mává rukou v rukavici a povzbudivě na ně volá, když míjejí na bapaumské silnici jeho vůz a obcházejí jej příkopem.

»Tomu starýmu je nějak veselo,« říká jakýsi hlas.

»No jo, oficíři,« protahuje jiný voják; snaží se udržet na okraji příkopu hlubokého po kolena a kleje, když uklouzne na olejnatém blátě a padá.

»Ale co,« říká třetí, »oficíři by jistě taky šli do války.«

»Tak proč teda nejdou?« odpovídá čtvrtý. »Do války se jede na druhou stranu.«

Rota za rotou klouže a noří se do příkopu, vytahuje těžké nohy z přilnavého bláta, míjí stojící vůz a zoufale se plazí opět nahoru na silnici: »Tuhle mi někdo povídá: „Fric má nový dělo a to dostřelí až do Paříže,“ povídá mi a já na to. „To nic není; já mám kanón, kterej dostřelí na hlavní stan našeho pluku.“«

»Dobré jitro! Dobré jitro!« Generál dál mává rukavicí a povzbudivě volá, zatím co prapor odbočuje do příkopu a zvedá se opět zpátky na silnici.

Jsou v zákopu. Dokud jim před tvářemi nevyšlehl oheň z první pušky, nevystřelili ani jednu ránu. Gray je třetí. Po celou dobu, co se mezi výšlehy plazili od kráteru ke kráteru, přibližovali se čím dál víc k seržantu-majorovi a důstojníkovi; v záři výstřelu první pušky vidí mezeru v drátěné překážce, k níž je důstojník vede, vlhký, tuhý lesk na drátě v místech, kde z něho střely odlouply bláto a rez, a proti záblesku vysokou, vyskakující postavu seržanta-majora. A pak i Gray skočí s bodákem před sebou do zákopu plného chrochtavých výkřiků a přidušených úderů.

Nyní se zvedají tucty záblesků; v mrtvolné záři vidí Gray seržanta-majora, jak soustavně vrhá granáty do dalšího příčného zákopu. Běží k němu a míjí důstojníka podepřeného a předkloněného na předprsni zákopu. Seržant-major zmizel za příčným zákopem. Gray jde za ním a dostihuje ho. Seržant-major jednou rukou odtrhuje plátěnou záclonu a vrhá granát dolů do krytu, jako by odhazoval slupku z pomeranče do sklepa.

V záři rakety se seržant-major obrací. »To jste vy, Grayi,« říká. Je slyšet hlínou ztlumený výbuch pumy; seržant-major se chystá vzít z pytle na krku další pumu a v tom okamžiku mu Grayův bodák proniká hrdlem. Seržant-major je urostlý muž. Padá naznak, drží si hlaveň pušky oběma rukama u hrdla, zuby se mu lesknou, strhává Graye s sebou. Gray svírá pušku. Snaží se setřást tělo nabodnuté na bodáku, jako by natřásal krysu na deštníkovém drátu.

Vytahuje bodák. Seržant-major padá. Gray obrací pušku a buší pažbou do obličeje seržanta-majora, ale dno zákopu je měkké, takže neposkytuje pevnou oporu. Rozhlíží se. Jeho pohled padá na prkno zaražené v blátě. Vytrhává prkno, klade je seržantovi-majorovi pod hlavu a bije do jeho obličeje pažbou pušky. Za ním v prvním příčném zákopu volá důstojník: »Seržante-majore, zapískejte!«

IV

V rozkaze bylo vylíčeno, jak vojín Gray za nočního útoku jako jeden ze čtyř, kteří zůstali naživu, po důstojníkově zranění a po tom, co všichni poddůstojníci padli, ovládl situaci (úkolem výpadu bylo rychlé získání zajatců) a setrval pevně v nepřátelské přední linii až do chvíle, kdy zaútočila pomocná jednotka a zajistila postavení. Důstojník vypověděl, jak dal vojákům rozkaz, aby se odplížili zpět, nechali ho tam a sami se zachránili, jak se Gray odněkud objevil s německým kulometem, a zatím co jeho tři druhové stavěli barikádu, přemohl důstojníka, vzal mu signální pistoli a vystřelil barevnou raketu, která měla přivolat útok; všechno se stalo tak rychle, že pomocná jednotka přišla dřív, než mohl nepřítel zahájit protiútok nebo spustit přehradnou palbu z děl.

Lze pochybovat, zda se jeho rodina někdy dověděla obsah tohoto rozkazu. Ať je tomu jakkoli, znění dopisů, jež dostával od rodiny za pobytu v nemocnici, se nezměnilo: »Vede se nám dobře. Lodi stále vyjíždějí.«

První dopis domů poslal o celé měsíce později. Napsal jej v Londýně, když zase mohl sedět:

Byl jsem nemocen, ale už je mi lépe. Mám stužku, jako je v té krabici, ale ne celou červenou. Byla na ní královna. Pozdravuji dědečka, Jessii, Matthewa, Johna Wesleyho a nemluvně.

Odpověd byla napsána v pátek:

Matka je ráda, že je ti lépe. Dědeček zemřel. Nemluvně se jmenuje Elizabeth. Vede se nám dobře. Matka tě pozdravuje.

Další dopis jim poslal o tři měsíce později, opět v zimě:

Mé zranění je vyléčeno. Půjdu do důstojnické školy. Pozdravuji Jessii, Matthewa, Johna Wesleyho a Elizabeth.

Matthew Gray nad tímto dopisem dlouho uvažoval; tak dlouho, že se opozdil s odpovědí a napsal ji o druhém pondělku místo o prvním. Napsal ji pečlivě, když napřed počkal, až rodina odejde spát. Byl to tak dlouhý dopis, nebo jej tak dlouho psal, že za nějakou chvíli přišla za ním do pokoje jeho žena v noční košili.

»Jdi si zas lehnout,« řekl jí. »Přijdu brzy. Něco tomu chlapci musím napsat.«

Když konečně odložil pero, opřel se a četl po sobě, co napsal, byl to dlouhý dopis, napsaný pomalu, s rozvahou, bez škrtů i kaněk:

... ta tvoje stužka... protože v tu stranu leží chlubivost a pýcha. Pýcha a chlubivost toho, že se chceš stát důstojníkem. Alecu, nemyl se nikdy v tom, k čemu ses narodil. Nejsi pán. Jsi skotský lodní tesař. Kdyby tu byl tvůj dědeček, nebyl by jistě poslední, kdo by ti to řekl... Jsme rádi, že je tvoje zranění vyléčeno. Matka tě pozdravuje.

Poslal domů medaili a svoji fotografii v nové blůze s hvězdičkami, stužkou a proužky na rukávě. Ale sám domů nejel. Vrátil se na jaře do Flander, kde kvetly na zčeřených řepných a zelných polích vlčí máky. Měl-li dovolenou, trávil ji v Londýně na místech, kam chodili důstojníci, a rodině nenapsal, že vůbec má nějakou dovolenou.

Měl stále ještě bibli. Tu a tam na ni mezi svými věcmi narazil a otvíral ji na potrhané stránce, kde se jeho život změnil: ... hlas ke mně řkoucí: Vstaň, Petře, bij...

Jeho vojenský sluha ho často pozoroval, jak bezděky a roztěkaně listuje v bibli a zamýšlí se nad potrhanou stránkou obyčejný voják, který to dotáhl na důstojníka, vyzáblý, osamělý muž s obličejem neprozrazujícím nic o jeho stáří, nebo spíše mládí, střízlivý, hluboce a zrale klidný, s výrazem i gesty vážné a uvážlivé přesvědčenosti (»moh by to bejt sám Haig,« říkal vojenský sluha) - a vídal jej u čistého stolu, jak soustavně a pomalu píše a tiskne při tom jazyk do tváře, jako píší děti:

Vede se mi dobře. Čtrnáct dní nepršelo. Pozdravuji Jessii, Matthewa, Johna Wesleyho a Elizabeth.

Před čtyřmi dny přišel prapor z fronty. Ztratil majora, dva kapitány a většinu nižších důstojníků, takže se teď zbývající kapitán stal majorem a dva nižší důstojníci a seržant vedou setniny. Zatím přišlo náhradní mužstvo, řady jsou doplněny a zítra prapor opět nastupuje. A tak stojí dnes setnina K připravena k přehlídce a kapitán (jmenuje se Gray) pomalu kráčí podél čela všech rot.

Jde oči vojína k vojínovi pomalu a důkladně a za ním kráčí seržant. Zastavuje se.

»Kde máte zákopovou lopatku?« ptá se.

»Ustřelili -« začíná voják. Pak se zaráží a hledí strnule před sebe.

»Ustřelili vám ji z batohu, co?« dokončuje kapitán za něj. »Kdy? V jakých bitvách jste poslední čtyři dni bojoval?«

Voják se strnule dívá přes ospalou ulici. Kapitán jde dál. »Zapište si jeho jméno, seržante.«

Dochází k druhé, pak ke třetí rotě. Opět se zastavuje. Prohlíží si jednoho vojáka od hlavy k patě.

»Jak se jmenujete?«

»010801 McLan, pane kapitán.«

»Náhradník,?«

»Náhradnik, pane kapitán.«

Kapitán jde dál. »Zapište si ho seržante. Má špinavou pušku.«

Slunce zapadá. Vesnice se zvedá v černé siluetě proti západu slunce; řeka září odrazem ohně. Most přes řeku je černý oblouk, po němž se zvolna a jako figury vystřižené z černého papíru pohybují vojáci.

Oddíl se krčí v silničním příkopu a kapitán i seržant opatrně vyhlížejí přes ochranný val silnice. »Rozpoznáváte je?« ptá se potichu kapitán.

»Hunové, pane kapitáne,« šeptá seržant. »Poznám jejich helmy.«

Pak četa přešla most. Kapitán a seržant se plíží zpátky do příkopu, kde se krčí oddíl a v něm raněný voják s ovázanou hlavou. »Ať je ten voják teď zticha,« říká kapitán.

Vede je příkopem až k vnějšímu okraji silnice. Tady je neozařuje slunce, tiše sedí pod zdí a obklopují raněného vojáka, zatím co se kapitán a seržant opět plíží pryč. Za pět minut se vracejí. »Nasaďte bodáky,« říká potichu seržant. »A tiše.«

»Nemám tu zůstat s tím raněným, pane seržante?« ptá se šeptem jeden z vojáků.

»Ne,« odpovídá seržant. »Zkusí štěstí s náma. Kupředu.«

Kradou se tiše podél zdi za kapitánem. Zeď vede kolmo na ulici, kam ústí silnice z mostu. Kapitán zvedá ruku. Zastavují se a pozorují ho, jak na nároží vyhlíží. Jsou nyní proti předmostí. Tam i na silnici je prázdno; vesnice pokojně sní v zapadajícím slunci. Proti obloze se za vesnicí zvedá prach po ustupující četě, růžoví a zlátne.

Pak slyší zvuk, krátké hrdelní slovo. Ani ne deset kroků od nich, za zdí zbořenou tak, že sahá jen do výšky prsou, krčí se čtyři muži kolem kulometu. Kapitán opět zvedá ruku. Svírají pevně pušky, spěch cvočků po dláždění, ostře přerušený výkřik ohromení; údery, krátké těžké vzdechy, kletby; ani jediný výstřel.

Voják s ovázanou hlavou se začíná pronikavě smát, až ho kdosi umlčí rukou, která chutná jako mosaz. Pod kapitánovým vedením vnikají do dveří domu a zavlékají tam i kulomet a čtyři těla. Vynášejí kulomet po schodech nahoru a stavějí jej do okna, odkud je vidět na předmostí. Slunce se kloní níž, stíny dlouze a tiše padají na vesnici a řeku. Voják se zavázanou hlavou si něco žvatlá pro sebe.

Další oddíl se vyhupuje na silnici, zatvrzelý a spořádaný pod přilbami černými jako truhlíky na uhlí. Přechází most a jde dál vesnicí. Vzadu se z oddílu odpojuje skupina a rozděluje se na tři čety. Dvě mají kulomety, které stavějí po obou stranách ulice, a bližší z nich využívá barikády, za níž byl ukořistěn ten dřívější kulomet. Třetí četa se vrací k mostu a nese zákopnické nářadí a výbušniny. Seržant velí šesti z devatenácti mužů, aby šli s ním, a sestupují tiše po schodech. Kapitán zůstává u kulometu v okně.

Opět nastává kratičký spěch, rvačka, rány. Kapitán vidí z okna, jak mužstvo u kulometu na protější straně ulice, obrací hlavy, potom se hlaveň kulometu otáčí a pálí. Kapitán je kropí palbou, pak ji zaměřuje proti skupině na mostě a vidí, jak se rozprchávají jako hejno křepelek k nejbližším zdím. Kapitán do nich pálí dál. V běhu se kroutí, padají roztroušeni po bílé silnici a hned jsou nehybní. Pak otáčí hlaveň na kulomet na protější straně ulice. Ten umlká.

Dává další rozkaz. Zbývající vojáci mimo vojáka s obvázanou hlavou sbíhají po schodech. Polovina jich zůstává u kulometu pod oknem a obracejí jej. Ostatní se ženou přes ulici k druhému kulometu. Když jsou uprostřed ulice, zarachotí další kulomet. V půli kroku se vrhají běžící vojáci k zemi. Sukně se jim zvedají dopředu a odhalují bledá stehna. Kulomet kropí dveře, kde ostatní zbavují první kulomet těl. Když kapitán opět obrací kulomet dolů, z levé strany okna odlétá oblak prachu, jeho kulomet kovově zazvoní, něco mu ožehuje paži a žebra, obláček prachu odlétá od pravé strany okna. Znovu kropí druhý kulomet. Ten umlká. Pálí do skrčeného klubka kolem kulometu ještě dlouho po tom, co umlkl.

Temná země se zakusuje do okraje slunce. Ulice je nyní celá ve stínu; poslední vodorovný paprsek vniká do místnosti a hasne. Za ním se v přítmí raněný voják směje, pak se jeho smích ztišuje do spokojeného brebentění.

Těsně před setměním překračuje most další oddíl. Je ještě dost světla, aby bylo vidět, že tato jednotka je oblečena v khaki a že její přilby jsou ploché. Ale patrně ji tu nikdo nevidí, protože když vojáci jedné skupiny vystoupili do patra a našli kapitána opřeného v okně vedle vychladlého kulometu, mysleli si, že je mrtev.

Tentokrát Matthew Gray četl znění rozkazu. Někdo jej vystřihl z Gazette, poslal mu ho a on jej hned poslal synovi do nemocnice s tímto dopisem:

... Když už jsi musel do války, jsme rádi, že se ti v ní dobře daří. Matka si myslí, že už jsi vykonal svůj díl a že by ses měl vrátit domů. Ale ženy takovým věcem nerozumějí. Ovšem já sám si myslím, že je čas, aby s tím válčením přestali. K čemu jsou vysoké mzdy, když jídlo je tak drahé, že z toho nemá prospěch nikdo jiný než keťasové. Když válka dojde tak daleko, že bitvy neprospívají ani těm, kdo je vyhrávají, je čas s tím přestat.

V

Na posteli vedle jeho postele a později v křesle vedle jeho křesla na dlouhé zasklené verandě ležel a sedával nižší důstojník. Mluvívali spolu. Nebo spíše nižší důstojník mluvíval a Gray naslouchával. Mluvil o míru, o tom, co bude dělat, až to skončí, mluvil tak, jako by už brzy měl být konec, jako by to nemělo trvat přes vánoce.

»O vánocích v tom budeme zase zpátky,« řekl Gray.

»Zasažení plynem? Zasažené plynem tam už zpátky neposílají. Ti se musí léčit.«

»Vyléčí nás.«

»Ale ne včas. Do vánoc bude konec. Další rok to nemůže trvat. Vy mi nevěříte? Někdy mám dojem, že tam chcete zpátky. Ale bude konec. Do vánoc to skončí a odjedu. Do Kanady. Pro nás tady doma nic nebude.« Podíval se na druhého, na vyzáblou, vysílenou postavu ležící se zavřenýma očima v podzimním slunci. »Nejlíp uděláte, když pojedete se mnou.«

»Setkám se s vámi na Štědrý večer v Givenchy,« odpověděl Gray.

Ale nesetkal se. Byl v nemocnici jedenáctého listopadu a slyšel zvony a byl tam ještě o vánocích, kdy dostal dopis z domova:

Můžeš teď přijet domů. To už nebude příliš brzy. Budou teď potřebovat lodi víc než kdy jindy, když se pýcha a chlubivost vyčerpaly.

Vojenský lékař ho povzbudivě pozdravil. »Hrom do toho, vězet tady, když vím o jednom místě v Devonu, kde bych mohl, můj ty pane, poslouchat slavíka.« Proklepal Grayovi hrudník. »Není to tak zlé, slabounký šelest. Nebude vám to dělat obtíže, když se budete napříště držet stranou válek. A možná, že vás to zachrání, abyste už do žádné nemusel.« Čekal, že se Gray zasměje, ale Gray se nezasmál. »Nu co, je s tím konec, hrom ať do nich uhodí. Tady mi to laskavě podepište.« Gray podepsal. »Doufám, že na to zapomenete zrovna tak rychle, jako to začalo. Nu -« Napřáhl paži a usmíval se antiseptickým úsměvem. »Hlavu vzhůru, kapitáne. A mnoho štěstí.«

Když Matthew Gray sestupoval v sedm ráno s návrší, spatřil muže, velkého muže s nemocniční barvou v obličeji, v městských šatech, s hůlkou, a zastavil se.

»Alec?« zeptal se. »Alec.« Podali si ruce. »Nemoh jsem - nepoznal jsem...« Díval se na syna, na bílé vlasy, na navoskovaný knír. »Psal jsi, že máš dvě stužky do krabice.« Pak se Matthew v sedm ráno obrátil zpátky proti svahu. »Půjdeme k matce.«

Alec Gray se na okamžik otočil. Snad nedošel tak daleko, jak se domníval, nebo snad stoupal vzhůru po návrší a návrat, třebaže trval jen okamžik, nebyl ani tak skutečný obrat jako spíše jakási lavina, která čekala na oblázek. »Loděnice, otče.«

Otec kráčel pevně dál a nesl si bandasku. »To počká,« řekl. »Půjdeme k matce.«

Matka ho uvítala u dveří. Za ní spatřil mladého Matthewa, teď už muže, Johna Wesleyho a Elizabeth, kterou nikdy neviděl. »Nevrátil ses domů v uniformě,« řekl mladý Matthew.

»Ne,« odpověděl. »Ne, já -«

»Matka si tě přála vidět v plukovní uniformě a se vším všudy,« řekl otec.

»Ne,« odpověděla matka. »Ne! Nikdy! Nikdy!«

»Tiše, Annie,« řekl otec. »Je z něho kapitán a má dvě stužky do krabice. To je falešná skromnost. Ukázal jsi odvahu; byl bys měl - ale to není důležitý; pro Graye je správná uniforma dělnická blůza a kladivo.«

»Tak je to,« odpověděl Alec, který už dávno poznal, že nikdo nemá odvahu, ale že se kdokoli může slepě dopustit statečnosti, jako se může klopýtnout a spadnout na ulici do otevřeného kanálu.

Prozradil to otci teprve večer, když matka a děti odešly spát. »Vracím se do Anglie. Slíbili mi tam práci.«

»Ach,« odpověděl otec. »Snad do Bristolu? Tam stavějí lodi.«

Lampa hořela a slabými záblesky se dotýkala černého a vyleštěného povrchu krabice na krbové římse. Zvedal se vítr, vyhloubil oblohu jako temnou mísu a z temného prostoru vytesal dům, návrší a předhoří. »Bude foukat celou noc,« řekl otec.

»Jsou ještě jiné věci,« řekl Alec. »Získal jsem přátele, rozumíš mi přece.«

Otec si sundal brýle s kovovými obroučkami. »Získal jsi přátele. To jistě důstojníky a podobně lidi, ne?«

»Ano.«

»Přátelé jsou dobrá věc, dá se s nimi sedět večer u krbu a mluvit s nimi. Ale když jde o něco víc, jenom lidi, který tě mají rádi, snesou tvoje chyby. Musíš člověka hodně milovat, Alecu, abys vydržel všechno, čím je ti protivný.«

»Ale to nejsou takoví přátelé. Jsou to...« Umlkl. Nedíval se na otce. Matthew seděl a pomalu si palcem čistil brýle. Slyšeli vítr. »Jestli mi to nevyjde, vrátím se do loděnice.«

Otec na něj opíral vážný pohled a pomalu si čistil brýle. »Takhle se z lidí nestávají lodní tesaři, Alecu. Bát se Boha, pracovat, jako by loď, do které vestavuješ žebra, byla tvoje loď...« Pohnul se. »Podíváme se, co říká bible.« Nasadil si brýle. Na stole ležela těžká, mosazí kovaná bible. Otevřel ji; slova jako by se mu zvedla ze stránky vstříc. A přece je četl hlasitě: »... a vůdcové tisíců a vůdcové desetitisíců...« Odstavec o pýše. Podíval se synovi do tváře a skláněl při tom hlavu, aby viděl přes brýle. »Pojedeš tedy do Londýna?«

»Ano,« odpověděl Alec.

VI

Zaměstnání ho už očekávalo. Bylo v kanceláři. Dal si již natisknout visitky: Kapitán A. Gray, nositel válečného kříže a řádu za zásluhy, a po návratu do Londýna vstoupil do Svazu důstojníků, přispívajícího na podporu vdov a sirotků.

Najal si byt v patřičné čtvrti a chodíval do kanceláře i z kanceláře pěšky se svými visitkami a navoskovaným knírem, v střízlivě korektních šatech s hůlkou, kterou nosil nenapodobitelným způsobem, zároveň okázalým i nenápadným; obdarovával na Piccadilly slepce a mrzáky a ptal se na jména jejich pluků. Jednou měsíčně psal domů:

Vede se mi dobře. Pozdravuji Jessii, Matthewa, Johna Wesleyho a Elizabeth.

V prvním roce se Jessie vdala. Uskrovnil se trochu, sáhl do úspor a daroval jí příbor. Šetřil, ale ne proto, aby si zabezpečil stáří; na to příliš pevně věřil v britské impérium, kterému se zcela vydal na pospas jako žena, jako nevěsta. Šetřil, aby měl peníze, až se bude moci vrátit přes Kanál na mrtvé dějiště svého ztraceného a nalezeného života.

Stalo se tak o tři roky později. Chystal se již požádat o dovolenou, když tu ředitel jednoho dne začal o této otázce sám. S jediným korektním zavazadlem se rozjel do Francie. Ale nedal se hned směrem k východu. Odjel na Riviéru; týden žil jako pán, utrácel jako pán, oproštěný a sám v zářivé voliéře štíhlých vydržovaných žen z celé Evropy.

Proto ti, kteří jej onoho jitra viděli v Paříži vystupovat ze středomořského expresu, říkali: »Bohatý milostpán,« a proto říkali totéž ve vozech třetí třídy s tvrdými lavicemi, když se opíral o hůlku a pohybem rtů vyslovoval jména plechových nádraží v té rozbité a probouzející se zemi, která se nyní už tři roky klidně prostírala pod nesmyslnými a nepřerušovanými prapory dní.

Vrátil se do Londýna a poznal, že to měl vědět, než odjel. V zaměstnání ho už nechtěli. Poměry, řekl mu ředitel, oslovující jej obřadně jeho hodností.

Pomalu se rozplynulo, co mu zbývalo z úspor; poslední peníze vydal za černé hedvábné šaty pro matku, které poslal s tímto dopisem:

Vede se mi dobře. Pozdravuji Matthewa, Johna Wesleyho a Elizabeth.

Navštívil přátele, důstojníky, s nimiž se znával. Jeden z nich, s nímž se stýkal nejvíc, nabídl mu whisky v útulném pokoji s krbem: »Nemáš místo? Smůla. Když jsme u toho, pamatuješ na Whitebyho? Velel rotě v -ém pluku. Milý člověk, ale rodinu neměl. Minulý týden se zastřelil. Poměry.«

»Zastřelil se tedy? Ano. Pamatuji se na něj. Smůla.«

»Ano. Smůla. Milý člověk.«

Už nedával peníze slepcům a mrzákům na Piccadilly. Potřeboval je na noviny:

Hledají se řemeslníci

Staňte se zedníky

Muže jako řidiče. Válečné zásluhy nejsou nezbytné

Dílenští tovaryši (věk pod jedenadvacet let podmínkou)

Hledají se lodní tesaři

a konečně:

Pán

s dobrým společenským postavením a styky

k návštěvám zákazníků mimo Londýn.

Dočasné

Dostal toto místo a s navoskovaným knírem a v korektním oděvu odhaloval přepych West Endu, Birminghamu a Leedsu. Bylo to dočasné.

Řemeslníci

Tesaři

Malíři pokojů

I zima byla dočasná. Na jaře odjel se svým navoskovaným knírem a vyžehlenými šaty do Surrey a vezl s sebou jako obchodní cestující knihy, encyklopedii. Prodal všechny svoje věci mimo to, co měl na sobě, a dal výpověď z londýnského bytu.

Zůstala mu hůlka, navoskovaný knír, visitky. Něžné, zelené, mírné hrabství Surrey. Nepřístupný domek v nepřístupné zahrádce. Na záhonu se lopotí starší muž v kuřáckém kabátku. »Dobrý den, pane. Mohl bych -«

Muž v kuřáckém kabátku vzhlíží. »Jděte přece k postrannímu vchodu. Tudy ne.«

Jde k postrannímu vchodu. Laťková, čerstvě nabílená branka se smaltovanou tabulkou

PODOMNÍ OBCHODNÍCI A ŽEBRÁCI NEJSOU VÍTÁNI

Prochází brankou a klepe na úhledné dveře, útulně zarostlé popínavým vínem. »Dobrý den, slečno. Mohu mluvit -«

»Odejděte. Neviděl jste tabulku na vrátkách?«

»Ale já -«

»Odejděte, nebo zavolám pána.«

Na podzim se vrátil do Londýna. Nebyl by snad dokázal říci ani sám sobě proč. Možná, že se to ani nedalo vyslovit, možná, že ho sem instinkt zanesl zpět, aby tu byl právě v okamžiku manifestace, apotheosy jeho života, který opět odumřel. Ale byl tu, stále s navoskovaným knírem, vzpřímený, s hůlkou stisknutou vysoko pod levou paží, mezi vojíny královy tělesné stráže v mosazných krunýřích a na grošácích, mezi gardisty v červených kabátech, mezi předáky církve bojující ve štolách a komžích a knížecími obhájci božími v pokorných civilních šatech, kteří tu všichni stáli dvě minuty v pozoru a naslouchali beznaději. Měl ještě třicet šilinků a doplnil si visitky: Kapitán A. Gray, nositel válečného kříže a řádu za zásluhy.

Je jeden z těch podvržených, bledých dní, které jsou jako choré, předčasně narozené jarní dítě, když jaro samo je ještě na celé týdny daleko. V neduživém slunci mizí budovy vzhůru do mlhavých růžových a zlatých odstínů. Ženy nosí na kožešinách připíchnuté fialky a zdá se, že samy kvetou jako květiny v mdlém, zrádném vzduchu.

A právě, ženy se ohlížejí dvakrát po muži, který stojí na nároží opřen o zeď, po vyzáblém muži s bílými vlasy, s knírem nakrouceným do roztřepených špiček, s vybledlou a odřenou vázankou v plukovních barvách pod celuloidovým límcem, v šatech kdysi pěkných, nyní ošoupaných, zřejmě však v posledních čtyřiadvaceti hodinách žehlených, po muži, který se opírá se zavřenýma očima o zeď a drží před sebou rozpadající se klobouk dýnkem vzhůru.

Stál tam dlouho, až se kdosi dotkl jeho paže. Byl to strážník. »Musíte jít, pane. To se nesmí.« Měl v klobouku sedm pencí a tři půlpence. Koupil si kostku mýdla o trochu jídla.

Přišlo a minulo další výročí; opět stál s hůlkou vysoko pod paží mezi zářivými, mlčícími uniformami, v tichém davu, který upřímně nebo zatvrzele klopil hlavy s trpělivými, zmatenými obličeji. V očích už nemá doufající resignaci žebráka, ale spíše hořkost, jakousi ozvěnu nějakého hořkého a neslyšného hrbáčova smíchu.

Na svažujícím se dláždění hoří ubohý ohýnek. V kmitavém světle se zvedá vlhká, houbou porostlá zeď nábřeží a kamenný mostní oblouk. Na úpatí dlážděného svahu pleská a šplouchá neviditelná řeka zvednutá přílivem.

Pět postav leží kolem ohně, některé se zakrytými hlavami jako v dřímotě, jiné kouří a hovoří. Jeden muž vzpřímeně sedí opřen zády o zeď, s rukama podél těla; je slepý a takto spí. Říká, že se bojí ulehnout.

»Copak poznáš, že ležíš, když nevidíš, že ležíš?« ptá se ho jiný.

»Něco by se mohlo stát.«

»Cože? Ty si myslíš, že by se vůbec namáhali tě trefit, i kdyby ti to mělo vrátit zrak?«

»Na hřbitov s ním budou trefit, to budou,« říká třetí.

»Ach, proč nás nepostavěj do řady a nepustěj do nás tu svoji zatracenou palbu.«

»Jak přišel o oči?« ptá se čtvrtý. »Byl to granát?«

»Byl u Monsu. Jako spojka, na motorce. Pověz jim o tom, kamaráde.«

Slepý muž trochu zvedá tvář. Jinak zůstává nehybný. Mluví mdlým hlasem. »Měla jizvu na zápěstí. Podle toho jsem ji poznal. Dalo by se říct, že jsem jí tu jizvu na zápěstí udělal já. Jednou jsme pracovali v dílně. Našel jsem starý motor a montovali jsme ho do rámu, abychom mohli -«

»Co to má být?« ptá se čtvrtý. »O čem to mluví?«

»Pst,« odpovídá první. »Ne tak nahlas. Mluví o svým děvčeti. Měl na Brighton Road krámek s motorkama a připravovali se, že se vezmou.« Mluví potichu a jeho hlas je slabší než unavený, jednotvárný hlas slepého muže. »Dali se vyfotografovat a v ten samý den narukoval a dostal uniformu. Nějaký čas ten obrázek měl, ale pak ho ztratil. Byl z toho bez sebe. Tak jsme nakonec našli kus tvrdšího papíru, asi tak velký, jako byl obrázek. „Tady máš ten obrázek, kamaráde,“ povídám mu. „A tentokrát ho neztrať.“ Tak ten papír pořád ještě má. Asi ti ho ukáže ještě dřív, než skončí. Tak to neprozraď.«

»Ne,« říká druhý. »Neprozradím.«

Slepý muž mluví dál: »- řekl jsem v nemocnici, aby jí napsali, a ona opravdu přišla. Poznal jsem ji podle té jizvy na zápěstí. Její hlas zněl jinak, ale od té doby všechno znělo jinak. Poznal jsem ji podle té jizvy. Seděli jsme a drželi se za ruce a já nahmatával tu jizvu na vnitřní straně levého zápěstí. I v biografu. Nahmatal jsem tu jizvu a bylo to, jako bych -«

»V biografu?« ptá se čtvrtý. »On?«

»Ano,« odpovídá ten druhý. »Brala ho s sebou do biografu, na veselohry, aby slyšel, jak se smějí.«

Slepý muž mluví dál: »- řekla mi, že ji z filmu bolí oči, že mě tam tedy nechá a přijde pro mě, až bude konec. Já jí odpověděl, tak dobrá. Příští večer to bylo to samé. Povídám jí, tak dobrá. A další večer jsem jí řekl, že tam nepůjdu ani já. Že zůstaneme doma, v nemocnici. Na to dlouho nic neodpověděla. Slyšel jsem ji, jak dýchá. Pak řekla, tak dobrá. Pak už jsme tedy nechodili do biografu. Jen jsme seděli, drželi se za ruce a já tu a tam nahmatával jizvu. V nemocnici jsme nemohli mluvit hlasitě, tak jsme šeptali. Ale většinou jsme nemluvili. Jen jsme se drželi za ruce. A tak to bylo osm večerů. Počítal jsem je. Pak přišel ten osmý večer. Seděli jsme tam, držel jsem ji za ruku a dotýkal se chvílemi té jizvy. Najednou se mí ta ruka vytrhla. Slyšel jsem ji, jak vstává. „Slyšíš mě,“ povídá. „Tohle už dál nejde. Jednou se to musíš dovědět,“ povídá mi. A já jí povídám: „Chci vědět jednu věc. Jak se jmenuješ?“ ptám se jí. Řekla mi své jméno; byla to jedna z ošetřovatelek. A povídá mi -«

»Cože?« ptá se čtvrtý. »Co tohle má znamenat?«

»Už ti to řek,« odpovídá první. »Byla to ošetřovatelka z nemocnice. To děvče se mu tahalo s jiným, nechávalo mu tam ošetřovatelku, aby ji moh držet za ruku, a myslelo si, že na to skočí.«

»Ale jak to poznal?« ptá se čtvrtý.

»Poslouchej,« odpovídá první.

»- „a tys to celou tu dobu věděl,“ povídá mi, „od první chvíle?“ „To ta jizva,“ povídám jí. „Máš ji na nesprávné ruce. Máš ji na pravém zápěstí,“ povídám, a předevčírem jsem trochu zvedl její okraj. „Co je to?“ ptám se jí. „Náplast?“« Slepý muž sedí opřen o zeď s tváří trochu zdviženou, s nehybnýma rukama podél těla. »Tak jsem to poznal. Podle jizvy. Myslely si, že jim na to skočím, když jsem jí vlastně tu jizvu udělal -«

Postava ležící nejdál od ohně pozvedá hlavu. »Vida,« říká, »už jde.«

Ostatní se naráz obracejí a dívají se ke vchodu.

»Kdo jde?« ptá se slepec. »Policajti?«

Neodpovídají. Pozorují muže, který přichází, vysokého muže s hůlkou. Mimo slepce ustávají v hovoru a pozorují vysokého muže, jak vchází mezi ně. »Kdo to jde, kamarádi?« ptá se slepý muž. »Kamarádi!«

Nový příchozí míjí muže i ohýnek; nedívá se na ně. Jde dál. »Koukejte,« říká druhý muž. Slepec se teď naklání trochu dopředu; tápe rukama po zemi vedle sebe, jako by se chystal vstát.

»Kam se máme koukat?« ptá se. »Co vidíte?«

Neodpovídají. Potají a pozorně sledují nového příchozího, jak se svléká a pak jde jako bílý stín, jako přízračný záblesk ve tmě dolů k vodě a myje se, cáká po sobě ze všech sil ledové a špinavé hrsti říční vody. Vrací se k ohni; rychle odvracejí tvář, mimo slepce (stále se vsedě naklání kupředu, s pažemi vzepřenými podél těla, jako by se chystal vstát, s bledou tváří obrácenou k zvuku, k pohybu) a druhého muže. »Máte kameny horký, pane,« říká druhý muž. »Nechal jsem je rovnou v ohni.«

»Díky,« říká nový příchozí. Stále ještě jako by si vůbec neuvědomoval jejich přítomnost a oni ho pozorují, jak rozprostírá svoje ubohé šaty přes jeden kámen, bere druhý kámen z ohně a žehlí je. Když se pak obléká, muž, který s ním mluvil, jde dolů k vodě a vrací se s kostkou mýdla, jímž se myl. Stále ho ještě pozorují a vidí, jak nový příchozí přejíždí prsty po mýdle a kroutí si knír do špiček.

»Ještě trošku na levý straně,« říká muž držící mýdlo. Nový příchozí si mydlí prsty, znovu si kroutí levou stranu kníru a druhý muž ho pozoruje s hlavou ke straně a trochu zakloněnou, v obrysech, postoji i oděvu karikatura strašidla.

»Teď je to v pořádku?« ptá se nový příchozí.

»V pořádku, pane,« odpovídá strašidlo. Odchází do tmy a vrací se bez mýdla, ale s kloboukem a hůlkou. Nový příchozí je od něho bere. Vytahuje z kapsy minci, dává ji strašidlu do ruky. Strašidlo se prsty dotýká čepice; nový příchozí odchází. Pozorují ho, jeho vysokou postavu, vzpřímená záda, hůlku, až zmizí.

»Co vidíte, kamarádi?« ptá se slepec. »Řekněte přece člověku, co vidíte.«

VII

Mezi demobilisovanými důstojníky, kteří po příměří emigrovali z Anglie, byl také nižší důstojník jménem Walkley. Odjel do Kanady, kde pěstoval pšenici, a vedlo se mu dobře jak po finanční, tak po zdravotní stránce. Tak dobře, že vycházet z Gare de Lyon v Paříži, a ne na Piccadilly Circus v první večer své první návštěvy doma (je Štědrý den), byli by lidé říkali: »Tohle je nejen bohatý milostpán, ale i zdravý.«

Byl v Londýne jen tak dlouho, aby se mohl vybavit základní garderobou, a v nových šatech (koupených u krejčího, kterého by si v dřívějších časech nebyl mohl dovolit) měl sám ze sebe tak velké potěšení, že si ani nikam nevyšel. Chodil jen po ulicích mezi veselými davy, až se náhle na místě zastavil a zadíval se na jakýsi obličej. Vlasy toho muže byly skoro bílé a knír navoskován do ostrých špiček. Měl odřenou vázanku, na níž se sotva daly rozeznat plukovní barvy a vzorek. Jeho odřené šaty byly čerstvě vyžehleny a měl hůlku. Stál na okraji chodníku, zdálo se, že něco říká míjejícím chodcům, a Walkley se náhle s napřaženou rukou vrhl kupředu. Ale druhý muž na něho jen upíral oči, jež byly zcela vyhaslé.

»Grayi,« řekl Walkley, »nepamatujete se na mě?« Muž na něj upíral zrak s mrtvou soustředěností. »Byli jsme spolu v nemocnici. Odjel jsem do Kanady. Nepamatujete se?«

»Ano,« řekl druhý. »Pamatuji se na vás. Jste Walkley.« Pak se přestal na Walkleyho dívat. Odsunul se trochu stranou a s napřaženou paží se opět obrátil k davu; teprve tehdy si Walkley všiml, že ruka drží tři nebo čtyři krabičky zápalek, jaké lze v kterékoli trafice koupit po jednom penny. »Zápalky? Zápalky, pane?« říkal. »Zápalky?, Zápalky?«

I Walkley postoupil a znovu se postavil před druhého muže. »Grayi -« řekl.

Muž se opět podíval na Walkleyho, tentokrát s jakousi potlačovanou, přece však hněvivou netrpělivostí. »Nech mě být, kurvy synu!« řekl a okamžitě se zas obrátil s napřaženou rukou k davu. »Zápalky! Zápalky, pane!« volal.

Walkley šel dál. Zastavil se, zpola se obrátil a ohlédl se na vyzáblou tvář nad navoskovanými kníry. Ten druhý se mu opět podíval zpříma do obličeje, ale pohled se odsunul dál, jako by nepoznával. Walkley kráčel dál. Šel rychle. »Proboha,« řekl. »Snad budu zvracet.«

Tam a zpátky

I

Američan - ten starší - nenosil růžové bedfordky. Měl na sobě kalhoty z hladkého kordu a právě takový kabát. A jeho kabát neměl dlouhé šosy podle londýnského střihu, takže zpod dohodového opasku trčel ven jako kabát vojenského policisty zpod řemenu s pistolí. A nosil prosté ovinovačky a pohodlné botky člověka středních let namísto perek ze vznešených krámů v Savile Row, a boty neladily s ovinovačkami v odstínu barvy a služební opasek neladil s ničím a pilotská křídla na prsou byla prostě křídla. Avšak stužka pod nimi byla dobrá stužka a odznak hodnosti na ramenou byl dvojitý proužek kapitána. Nebyl vysoký. Měl hubenou, trochu orlí tvář; oči inteligentní a trochu unavené. Bylo mu pětadvacet pryč; když jste se na něj zadívali, pomysleli jste si: Nemá za sebou tu nejslavnější universitu, ale byl možná členem exklusivního kolejního klubu či ještě spíše měl stipendium z Rhodesovy nadace.

Jeden z mužů, kteří stáli proti němu, ho snad ani pořádně neviděl. Udržoval ho na nohou americký vojenský policista. Byl namol opilý, a na rozdíl od hranatého policisty, který jej přidržoval na jeho dlouhých, štíhlých, vláčných nohou, vypadal jako přestrojené děvče. Bylo mu snad osmnáct, byl vysoký, měl růžovobílou tvářičku a modré oči a dívčí ústa. Měl na sobě námořnickou kazajku, nakřivo zapjatou a poskvrněnou čerstvým blátem, a na plavé hlavě mu seděla s onou neomylnou a zpustlickou vyzývavostí, kterou by stěží někdo napodobil, čapka důstojníka Královského loďstva.

»Co tohle znamená, desátníku?« řekl americký kapitán. »Co se stalo? Je to Angličan. Ať se o něj postará jejich policie.«

»Vím, že je,« řekl policista. Mluvil těžce, dýchal těžce jako člověk, který se fysicky namáhá; přes všechnu dívčí křehkost byl ten anglický chlapec těžší - nebo bezvládnější -, než se zdál. »Postavte se!« řekl policista. »Jsou tu důstojníci!«

Nato anglický chlapec projevil trochu snahy. Vzchopil se a zaostřil oči. Zakymácel se, prudce objal policistu kolem krku a volnou rukou s prsty malinko pokroucenými cukavě salutoval u pravého ucha; hned se však zas rozkolísal a chytal se opory. »Nazdárek, pane,« řekl. »Nejmenujete se Beatty - doufám.«

»Ne,« řekl kapitán.

»Jo,« řekl anglicky chlapec. »Bych řek. Můj omyl. Nic ve zlém, že?«

»Nic ve zlém,« řekl kapitán klidně. Ale díval se při tom na policistu. Promluvil druhý Američan. Byl to poručík, také pilot. Ale nebylo mu ani pětadvacet a měl na sobě růžové kalhoty, londýnská perka a jeho kabát mohl být klidně britský kabát, až na límec.

»Je to jeden z těch námořních zajíců,« řekl. »Celou noc je tu sbírají ze stok. Nechodíš dost často do města.«

»Aha,« řekl kapitán. »Slyšel jsem o nich. Teď si vzpomínám.« Také si teď všiml, že ačkoliv byli v živé ulici - bylo to přímo před populární kavárničkou - a procházelo tu mnoho lidí, vojáků, civilů, žen, přece se nikdo ani nezastavil, jako by to byl běžný výjev. Podíval se na policistu. »Nemůžete ho dopravit na jeho loď?«

»Už jsem na to myslel, dřív než pan kapitán,« řekl policista. »Říká, že nemůže na svou loď, když je tma, poněvadž prý svou loď hned při setmění ukládá.«

»Ukládá?«

»Stůjte, námořníku!« řekl policista vztekle a lomcoval jeho uvolněným ramenem. »Možná, že si pan kapitán z toho něco vybere. Já ne, kdybych se rozkrájel. Říká, že schovávají loď pod přístavní hrází. Že s ní na noc zajedou pod hráz a že s ní nemůžou ven, dokavad zítra nezačne odliv.«

»Pod hráz? Loď? Co to znamená?« mluvil teď na poručíka. »To snad jezdí na nějakých vodních motocyklech?«

»Něco na ten způsob,« řekl poručík. »Už jste je viděl - ty lodě. Prostě maskované čluny a tak. Hemejří se kolem přístavu. Viděl jste je. Tihle se na nich celý den projíždějí a celou noc tu pak prospí v odpadové strouze.«

»Aha,« řekl kapitán. »Myslel jsem, že ty lodě jsou velitelské čluny. To chcete říct, že zaměstnávají důstojníky takovými -«

»Nevím,« řekl poručík. »Třeba dopravují horkou vodu z jedné lodi na druhou. Nebo koláčky. Nebo jsou třeba po ruce, aby rychle doskočily, když si někdo zapomene kapesník či co.«

»Nesmysl,« řekl kapitán. Znovu pohlédl na anglického chlapce.

»Ano, na to je tu mají,« řekl poručík. »Je jich tu ve městě jak vší celou noc. Obsazují stoky a jejich policie je odvádí v houfech, pěkně jako chůvy v parku. Možná, že jim ty čluny dávají Francouzi proto, aby je přes den ze stok vyhnali.«

»Aha,« řekl kapitán. »Chápu.« Ale bylo jasné, že nechápe, že neposlouchá, nevěří tomu, co slyší. Podíval se na anglického chlapce. »No, takhle zřízeného ho tu nemůžete nechat,« řekl.

Anglický chlapec se znovu pokusil vzmužit. »Já jsem vážně docela v pořádku,« řekl plynně přívětivým, téměř veselým, docela zdvořilým hlasem. »To je zvyk. Ovšem dlažba je tu protivná. Francouzi by se měli přinutit, aby s tím něco provedli. Když přijedou hoši na návštěvu, tak si přece zaslouží kousek slušného hřiště na hraní, ne?«

»No, tenhle hoch si ho taky slušnej kousek zabral,« řekl policista zavile. »Třeba si ale myslí, že je sám celý mužstvo.«

V tom okamžiku přišel pátý muž. Byl to britský vojenský policista. »Tak jen klid,« řekl. »Co je tu? Co je tu?« Pak spatřil Američanovy proužky. Zasalutoval. Při zvuku jeho hlasu se anglický chlapec otočil kolébaje se, mžouraje.

»Á nazdar, Alberte,« řekl.

»Tak jen klid, pane Hope,« řekl britský policista. Zeptal se přes rameno amerického policisty: »Copak dnes proved?«

»Asi nic,« řekl Američan. »Takhle vy chlapi vedete válku. Ale já jsem tu cizinec. Tumáš, vem si ho.«

»Co to bylo, desátníku?« řekl kapitán. »Co provedl?«

»Ten řekne, že nic,« odpověděl americký policista a ukázal hlavou směrem na britského policistu. »Ten prostě řekne, že to je hnida nebo chlup nebo co. Před chvílí zahnu asi tři bloky odtud do ulice a koukám, že je ucpaná. Vidím řadu vozů, jak se táhnou od bloků, a řidiči řvou jeden přes druhýho, co se to hrome stalo. Tak jdu dál a zjistím, že jich jsou asi tři bloky a ucpávají taky příčný ulice; a jdu rovnou dopředu, kde je ta závada, a najdu tam asi tucet šoférů, jak schůzujou nebo co uprostřed ulice. Jdu k nim a povídám: Co se tu děje?, a oni mě pustěji skrz a já kápnu na tohohle lemouna, jak leží -«

»Mluvíte o důstojníkovi Jeho Veličenstva, muži,« řekl britský policista.

»Trochu se mírněte, desátníku,« řekl kapitán. »A pak jste nálezl tohoto důstojníka -«

»Prostě si ustlal uprostřed ulice, za polštář si vzal prázdnej koš. Ruce za hlavou, nohy přes sebe, tak se tam s nima dohadoval, jestli se tamodtud má hnout nebo ne. Říkal, že vozy by se mohly obrátit a jet jinudy, jinou ulicí, kdežto on že jinou ulici použít nemůže, poněvadž tahle ulice je prej jeho.«

»Jeho ulice?«

Anglický chlapec naslouchal se zájmem, přívětivě. »Ubytovací pořádek, víme?« řekl. »Musí klapat i v nouzových válečných poměrech. Ta ulice připadla mně, tak je má, ne? Nesmí se šidit, že? Vedlejší má Jamie Wutherspoon. Ale tou ulicí by vozy jet mohly. Jamie v ní ještě není. Ještě si neleh. Nespavost. Já to věděl. Řek jsem jim to. Ať jedou tamtudy. Jasné?«

»Bylo to tak, desátníku?« řekl kapitán.

»Vždyť vám to řek sám. Nechtěl vstát. Prostě tam ležel a hádal se s nima. Jednoho z nich si posílal pro sbírku jejich válečných artikulí nebo co -«

»Královské regule, nařízení; ano,« řekl kapitán.

»- a aby se prej podíval, jestli v nich stojí, kdo má právo na cestu, jestli on, nebo vozy. A pak jsem ho zdvih a do toho přišel pan kapitán. A to je všecko. A teď ho s dovolením pana kapitána odvedu do jeslí Jeho Veličenstva -«

»To stačí, desátníku,« řekl kapitán. »Můžete jít. Já na to už dohlédnu.« Policista zasalutoval a odešel. Nyní podpíral anglického chlapce britský policista. »Nemůžete ho odvést?« řekl kapitán. »Kde mají ubytovny?«

»Já opravdu nevím, pane, jestli vůbec nějaké mají. Obyčejně je vídáme - vídám až do rána kolem hospod. Vypadá to, že nepoužívají ubytoven.«

»To chcete říci, že opravdu jenom kvartýrují na lodích?«

»Na lodích - no, snad se tomu tak dá říkat, pane. Ale člověk by musel být trochu ospalejší, než je on, aby šel na takovou loď spát.«

»Aha,« řekl kapitán. Podíval se na policistu. »Jaké jsou to vlastně lodi?«

Tentokrát zazněl policistův hlas bezprostředně, s jakousi konečnou, neochvějnou platností, jako když se zavřou dveře. »To opravdu nevím, pane.«

»Á,« řekl kapitán. »Správně. Nu, ale tentokrát není v takovém stavu, aby vydržel do rána kolem hospod.«

»Třeba bych pro něho našel nějaký zastrčený stůl, na kterém by si zdříml,« řekl policista. Ale kapitán neposlouchal. Díval se naproti přes ulici, kde světla jiné kavárny dopadala na chodník. Anglický chlapec strašlivě zíval, jako zívá dítě, růžovou pusu upřímně dokořán.

Kapitán se obrátil na policistu: »Byl byste tak laskav a doskočil tamhle naproti pro šoféra kapitána Bogarda? Já se o pana Hopa postarám.«

Policista odstoupil. Kapitán nyní podpíral anglického chlapce, drže ruku pod jeho paží. Chlapec se opět rozzíval jako unavené dítě. »Hlavu vzhůru,« řekl kapitán. »Auto tu bude co nevidět.«

»Dobrá,« řekl anglický chlapec do zívnutí.

II

Jakmile se octl ve voze, usazen mezi oběma Američany, okamžitě usnul s nevinnou náhlostí nemluvňat. Třebaže však letiště bylo odtud jen třicet minut, byl již vzhůru, když tam přijeli, zřejmě zcela svěží, a požadoval whisky. Když vstoupili do kasina, vypadal úplně střízlivý, jen trochu mžoural v osvětlené místnosti v té své čapce našišato a nakřivo zapjaté kazajce a špinavé hedvábné šále omotané kolem krku, šále, na níž Bogard rozeznal vyšívaný znak klubu z proslulé koleje.

»Á,« řekl a měl teď hlas svěží, jasný, nezastřený, přívětivý, docela zvučný, takže se ostatní lidé v místnosti otočili a pohlédli na něj. »Hezké. Whisky, ne?« Dal se rovnou jako křepelák směrem k barovému pultu v rohu místnosti, následován poručíkem. Bogard se otočil a šel do druhého kouta, kde sedělo pět mužů kolem hracího stolu.

»Čeho je admirálem?« řekl jeden.

»Celé skotské floty - když jsem ho našel,« řekl Bogard.

Jiný muž vzhlédl. »Aha, mám dojem, že jsem ho viděl ve městě.« Podíval se na hosta. »Ale teď jsem ho nepoznal; asi proto, že byl na nohou, když přišel. Obyčejně je člověk vidí ležet ve stoce.«

»Ach tak,« řekl první. Také se ohlédl. »To je jeden z těch mládenců?«

»Jistě. Určitě jsi je viděl sedět na chodníku a jak je Angláni od jejich policie stavěj na nohy.«

»Ano, ty jsem viděl,« řekl druhý. Všichni se podívali na anglického chlapce. Stál u baru, hovořil jasným, čilým hlasem. »A všichni vypadají jako on,« řekl mluvčí. »Je jim tak sedmnáct osmnáct. Řídí ty malé čluny, co se pořád hemejří kolem přístavu.«

»Tohle že dělají?« řekl třetí. »Copak vedle ženských pomocných sborů je taky mužský pomocný námořní? Pane bože! To jsem se tedy zmejlil, že jsem se přihlásil do armády. Ale tahle válka neměla nikdy kloudnou reklamu.«

»Já nevím,« řekl Bogard. »Mám dojem, že dělají něco víc, než že se jen tak projíždějí.«

Ale neposlouchali ho. Hleděli na hosta. »Jsou přesní jako hodiny,« řekl první. »Podíváš se, v jakém je stavu některý z nich po setmění, a můžeš skoro určit čas. Ale nechápu jedno: jak člověk, když je v tomhle stavu každou noc v jednu hodinu, může ještě druhý den rozeznat třeba bitevní loď.«

»Možná když chtějí na nějakou větší loď poslat zprávu,« řekl jiný, »tak prostě nadělají kopie, seřadí ty čluny vedle sebe a namíří je na loď, pak rozdají každému po kopii té zprávy a vypustí je. A ti, co loď minou, krouží prostě kolem přístavu, až někde narazí na molo.«

»Určitě dělají něco víc,« řekl Bogard.

Chtěl právě ještě cosi dodat, když vtom se host odvrátil od baru a blížil se, sklenici v ruce. Šel docela pevně, ale byl trochu zarudlý a oči mu zářily a při chůzi hlasitě, rozjařeně vykládal.

»Hej, povídám. Nepřidáte se, mládenci -« zarazil se. Patrně něco zpozoroval; díval se jim na prsa. »Á, podívejme. Lítáte. Všichni, jak jste tady. Ohromná věc. Musí to být hezké, co?«

»Jo,« řekl někdo. »Hezké.«

»Ale nebezpečné, co?«

»Trošičku rychlejší než tenis,« řekl jiný. Host na něj pohlédl bystře, vlídně, pozorně.

Jiný řekl rychle: »Bogard říká, že velíte na nějakém křižníku.«

»Křižník se nedá říct, no ale díky. A taky nevelím. To Ronnie. Služebně výš. Má léta.«

»Ronnie?«

»Jo. Hodný. Dobrý zajíc. Ale mazák. A švindluje.«

»Švindluje?«

»Strašně. To byste nevěřili. Jak vidíme kouř a já mám dalekohled, hnedka uhne jinam. A celou dobu drží loď tak, abych neviděl. To pak není žádný bíbr. Takže už čtrnáct dní mám o dva míň.«

Američané si rychle vyměnili pohledy. »Žádný bíbr?«

»My na to hrajeme. To jsou stožáry s hlídkovým košem, víte? Uvidíte koš na stožáru, no a bíbr! Jeden k dobru. Ale Ergenstrasse už neplatí.«

Muži kolem stolu si opět vyměnili pohledy. Promluvil Bogard. »Aha. Jakmile vy nebo Ronnie uvidíte loď s košem na stěžni, vyhráváte jeden na druhém bod, bíbra. Už vím. Co je to Ergenstrasse?«

»Německá lod. Internovaná. Nákladní parníček. Přední stožár je takový chumel, že to vypadá jako koš. Asi náhradní ráhna, lana, tak. Sám jsem ani nemyslel, že by to mohlo vypadat na koš. Ale Ronnie to tvrdil. Ronnie si ji jednou započítal. Pak ji zas jednou přetáhli na druhou stranu přístavu a započítal jsem si ji k dobru já. Tak jsme se rozhodli, že už nebude platit. Už rozumíte, ne?«

»Ach tak,« řekl ten, co udělal poznámku o tenisu. »Rozumím. Vy a Ronnie jezdíte na člunu a hrajete bíbra. Hm, hm, hm. Moc hezké. A už jste si někdy zahráli -«

»Jerry,« řekl Bogard. Host se nepohnul. Hleděl dolů na mluvčího, stále se usmívaje, oči dokořán.

Mluvčí stále hleděl na hosta. »Má vaše a Ronnieho loď žlutou záď?«

»Žlutou záď?« řekl anglický chlapec. Přestal se smát, ale tvářil se pořád vlídně.

»Měl jsem takový dojem, že když má loď dva kapitány, může se její záď natřít nažluto nebo něco takového.«

»Ach,« řekl host. »Burt a Reeves nejsou důstojníci.«

»Burt a Reeves,« řekl druhý pobaveným tónem. »Ti jako jezdí s sebou? A taky hrajou bíbra?«

»Jerry,« řekl Bogard. Oslovený se na něj podíval. Bogard mírně pokynul hlavou. »Pojď sem.« Ten druhý vstal. Oba poodstoupili. »Nech ho na pokoji,« řekl Bogard. »Myslím to vážně. Je to ještě děcko. Když jsi byl ty v jeho letech, kolik jsi měl rozumu? Jenom tolik, abys přišel včas do kostela.«

»Dobře, ale moje země není ve válce, která se už táhne skoro čtyři roky,« řekl Jerry. »Tady jsme, utrácíme peníze, necháme se střílet jak holubi, a ani to není naše věc, zatím co tihle Anglánkové, kteří by bez nás už dvanáct měsíců parádešritovali -«

»Nech toho,« řekl Bogard. »Mluvíš jak plakát na válečnou půjčku.«

»- si pořád připadají jako na pouti nebo kde. „Hezké“.« Hlas mu nyní přeskakoval ve falsetu. »„Ale nebezpečné, co?“«

»Tiše,« řekl Bogard.

»Jednou bych jeho a toho jeho Ronnieho rád načapal takhle v přístavu. To je jedno kde. Třeba v Londýně. Nepotřeboval bych nic než jeden jeřáb. Jakýpak jeřáb? Vzal bych bicykl a dvě měchuřiny, aby se udržel nad vodou! Já bych mu předved válku!«

»Dobrá, ale teď mu dej pokoj. Dlouho tu nezůstane.«

»Co s ním chceš podniknout?«

»Vezmu ho dnes v noci s sebou. Posadím ho dopředu na Harperovo místo. Tvrdí, že umí zacházet s Lewisovým kulometem. Tvrdí, že ho mají na člunu. Něco mi taky povídal, jak prý jednou sestřelil signální světlo v průlivu na sedm set yardů.«

»No, to je tvá věc. Třeba tě porazí.«

»Porazí?«

»V bíbrech. A pak můžeš hrát s Ronniem.«

»Ať tak nebo tak, předvedu mu válčičku,« řekl Bogard. Podíval se na hosta. »Jeho národ je v tom už tři roky, ale jemu to zřejmě připadá jako terciánovi honba na vysokou.« Opět se podíval na Jerryho. »Teď mu ale dej pokoj.«

Když se blížili ke stolu, byl hostův hlas hlučný a veselý: »... když má náhodou dalekohled on, připluje si blíž a podívá se, ale když ho mám já, začne to odpalovat, takže nevidím nic než kouř. Strašně švindluje. Strašně. Ale Ergenstrasse už neplatí. A když se spletete a jmenujete ji, musíte si dva bíbry odpočítat. Kdyby tak Ronnie zapomněl a hlásil ji, tak jsme vyrovnáni.«

III

Ve dvě hodiny anglický chlapec dosud hovořil hlasem jasným, nevinným a přívětivým. Vyprávěl jim, jak se mu pokazily prázdniny ve Švýcarsku v roce 1914, které mu otec slíbil k šestnáctým narozeninám, jak když narozeniny přišly, museli se on a vychovatel spokojit Walesem. Že se však s vychovatelem dostali pěkně vysoko a že si troufá říci - ať prý samozřejmě laskavě prominou všichni přítomní, kteří snad měli tu výhodu, že byli ve Švýcařích - že je pravděpodobně vidět z Walesu právě tak daleko jako ze Švýcar. »V každém případě se můžete stejně zapotit a vydýchat,« dodal. A kolem něho seděli Američané, trochu zaražení, trochu střízliví, poněkud dospělejší, a naslouchali mu s jakýmsi chladným úžasem. Chvílemi tu a tam někdo z nich vstal, vyšel a vrátil se v leteckém úboru a nesl si kuklu a ochranné brýle. Vstoupil sluha s několika šálky kávy na podnosu a host si posléze uvědomil, že už nějaký čas slyší ze tmy venku motory.

Poslední vstal Bogard. »Tak pojďte,« řekl. »Dáme vám kombinézu.« Když se vynořil z kasina, byl zvuk motorů dost hlasitý - hluché hřmění. Podél neviditelného asfaltu se táhla matná řada nevysokých kupek, z nichž plápolaly modrozelené ohně, jakoby zavěšené ve vzduchu. Přešli letiště do Bogardovy ubikace, kde seděl na lůžku poručík McGinnis a šněroval si letecké boty. Bogard se shýbl pro Sidcottovu kombinézu a hodil ji přes lůžko. »Tohle si navlečte,« řekl.

»To všechno budu potřebovat?« řekl host. »To poletíme tak daleko?«

»Asi,« řekl Bogard. »Radši si ji vemte. Nahoře je chladno.«

Host zdvihl úbor. »Poslyšte,« řekl. »Poslyšte, máme s Ronniem zítra, totiž dnes taky službu. Myslíte, že se nebude zlobit, když se trochu zpozdím? Třeba na mě nebude chtít čekat.«

»Budeme zpátky před snídaní,« řekl McGinnis. Zdálo se, že se zcela zabývá obouváním. »To vám slibuju.« Anglický chlapec se na něho podíval.

»V kolik máte být zpátky?« řekl Bogard.

»No tedy,« řekl anglický chlapec, »snad to bude v pořádku. Stejně Ronniemu vzkážou, kdy se má jet. On na mě počká, i když se trochu zpozdím.«

»Počká,« řekl Bogard. »Tak se oblečte.«

»Dobrá,« řekl. Pomohli mu do leteckého obleku. »Nikdy jsem ještě neletěl,« řekl ledabyle, vlídně. »To je určitě vidět dál než z hor, co?«

»Určitě taky víc,« řekl McGinnis. »Bude se vám to líbit.«

»To si myslím. Jen aby na mě Ronnie počkal. Psina. Ale nebezpečné, viďte?«

»Jděte,« řekl McGinnis. »Vy mě ale lakujete.«

»Zavři klapačku, Macu,« řekl Bogard. »Pojďte. Nechcete ještě kávu?« Pohlédl na hosta, ale odpověděl McGinnis: »Ne. Snad jsou lepší nápoje než káva. Ta dělá hrozně ošklivé skvrny na křídlech,«

»Na křídlech?« řekl anglický chlapec. »Proč káva na křídlech?«

»Tak přestaň, Macu, slyšíš?« řekl Bogard. »Pojďte.«

Opět přecházeli letiště a blížili se k plápolajícím kupkám ohně. Když už byli blízko, rozpoznával host poznenáhlu tvar, obrysy letadla Handley-Page. Vypadalo jako Pullmanův vagón, který vykolejil a najel do kostry prvního patra nedokončeného mrakodrapu. Host si je tiše prohlédl.

»Tohle je větší než křižník,« řekl svým zvučným, zaujatým hlasem. »Poslyšte, jak je to. Tohle přece nelítá sakumpak všecko. To mi nenamluvíte. Už jsem to někde viděl. To se rozdělí na dvě části: v první bude kapitán Bogard a já; v druhé Mac a ještě jeden člověk, co?«

»Ne,« řekl McGinnis. Bogard zmizel. »Všechno to vyletí sakumprásk. Ohromná psina, co? Luňák, co?,«

»Luňák?« mumlal host. »Jo tak! Křižník. A lítá. No tohle.«

»A poslyšte,« řekl McGinnis. Natáhl ruku a ruky anglického chlapce se neohrabaně dotklo cosi studeného - láhev. »Když budete cítit, že je vám na zvracení, víte, lokněte si.«

»To mi bude špatně?«

»Jistě. Všem je. To patří k lítání. Tohle to zarazí. Ale když ne, víte co?«

»Co? Ach tak. Co?«

»Ne s tím ven. Neřačte blít ven.«

»Ne ven.«

»Letělo by to mně a Bogymu do obličeje. To bychom neviděli. Bác! - a konec. Rozumíte?«

»Jistě. Co s tím mám dělat?« Jejich hlasy zněly tiše, stručně, vážně, spiklenecky.

»Prostě schovat hlavu a nestarat se.«

»Á, chápu.«

Bogard se vrátil. »Ukaž mu, prosím tě, jak se leze do přední střílny,« řekl. McGinnis se první vpravil do otvoru. Chodbička se dopředu se sklonem trupu zužovala, člověk zde musel lézt.

»Vlezte tam a lezte dál,« řekl McGinnis.

»To vypadá jako psí bouda,« řekl host.

»Taky se mi zdá,« živě souhlasil McGinnis. »Lezu za vámi.« Skrčil se a slyšel, jak se druhý šmátrá vpřed. »Najdete tam Lewisův kulomet, jestli se neztratil,« řekl do tunelu.

Hostův hlas se ozval nazpátek: »Už ho mám.«

»Za chvilku přijde střelecký četař a ukáže vám, jestli je nabito.«

»Je nabito,« řekl host; téměř vzápětí, skoro než domluvil, vyšla z kulometu krátká úsečná dávka. Ozval se křik, nejsilněji na zemi pod špičkou letadla. »To je úplně v pořádku,« řekl hlas anglického chlapce. »Namířil jsem na západ, než jsem spustil. Tam nic není, jen námořní úřad a velitelství vaší brigády. Tohle s Ronniem vždycky děláme, než někam vyrazíme. Promiňte, jestli to bylo předčasně. A mimochodem,« dodal, »jmenuju se Claude. Myslím, že jsem vám to neřekl.«

Dole na zemi stál Bogard a druzí dva důstojníci. Přiběhli sem. »Pálil na západ,« řekl jeden z nich. »Jak to k čertu ví, kde je západ?«

»Je to námořník,« řekl druhý. »Na to jsi zapomněl.«

»Zdá se, že je taky kulometčík,« řekl Bogard.

»Doufejme, že na to nezapomene,« řekl ten první.

IV

Ale Bogard přece jen nespouštěl oči s obrysu hlavy, která čouhala z kulatého otvoru v předku trupu asi tři metry před ním. »S tím kulometem ale zacházet umí,« řekl McGinnisovi vedle sebe. »Dokonce i zásobník zastrčil úplně sám, co?«

»Ano,« řekl McGinnis. »Jenom aby nezapomněl a nezačal si představovat, že ten kulomet je jeho vychovatel a že se spolu rozhlížejí s welšských velikánů.«

»Možná, že jsem ho sem neměl vodit,« řekl Bogard. McGinnis neodpovídal. Bogard trochu vzepřel řídicí páku. Vpředu ve střelecké věži vytrvale kroužila hostova hlava všemi směry a vyhlížela. »Dorazíme tam, shodíme náklad a odtáhneme domů,« řekl Bogard. »Snad ještě za tmy. - Hrome, to by se Anglie musela za něho stydět: čtyři roky v tomhle srabu, a on by třeba ani neviděl na sebe namířenou flintu.«

»Dneska v noci ji uvidí, jestli nezastrčí hlavu,« řekl McGinnis. Ale chlapec ji nezastrčil. Ani když přiletěli nad cíl a McGinnis se doplazil na dno k pumovým uzávěrům. A i potom, když je našly světlomety a Bogard dal znamení ostatním strojům a snášel se střemhlav dolů za řevu obou motorů, které se plnou rychlostí vrhaly doprostřed vybuchujících střel, mohl vidět chlapcovu tvář v záři světlometů, hluboko vykloněnou, vystupující ostře jako tvář na jevišti, ozářená reflektorem, a na ní výraz dětinského zájmu a potěšení. »Ale vždyť on pálí z toho kulometu,« myslel si Bogard. »A přesně.« Sklápěje stroj ještě hloub, sleduje terč, až mu vskočí do zaměřovače, zdvihl pravou ruku a vyčkával, až bude moci dát znamení McGinnisovi. Spustil ruku; zdálo se mu, že nad hlukem motorů slyší hřmot a hvizd vypouštěných bomb, když stroj zbaven tíhy zasvištěl v dlouhém rozmachu prudce vzhůru; to jej na okamžik nadneslo mimo světlo. Pak měl pernou chvilku, když znovu vletěli do vybuchujících střel, když šikmo vyrazil další proud světla, zachytil je a držel dosti dlouho, aby mohl Bogard spatřit anglického chlapce, jak se hluboko vyklání a hledí zpět a dolů za pravé křídlo k podvozku. »Třeba o tom někde četl,« myslel si Bogard a ohlížel se přitom dozadu, aby shromáždil zbytek letky.

A pak bylo po všem, tma, chladná a prázdná a laskavá, a téměř ticho, jen vytrvalý hluk motorů. McGinnis zalezl opět do kabiny, vystoupil na sedátko a vypálil tentokrát barevnou střelu a ještě okamžik se ohlížel tam, kde světlomety dosud prozkoumávaly a roztínaly prostor.

»V pořádku,« řekl. »Napočítal jsem všechny čtyři. Natřeme to domů.« Pak se podíval dopředu. »Co se stalo s královským sokolem? Snad nám nevypad s bombama?« Bogard se podíval. Přední věž byla prázdná. Opět vystupovala v matném obrysu proti hvězdám, avšak teď tam kromě kulometu nebylo nic. »Kdepak,« řekl McGinnis, »tamhle je. Vidíš? Nahýbá se ven. Hrome, vždyť jsem mu říkal, aby to nepoblil! Už je zase zpátky.« Hostova hlava se opět vynořila. Ale hned zas vypadla z dohledu.

»Leze k nám,« řekl Bogard. »Zastav ho. Řekni mu, že do třiceti minut máme na krku kdejakou skopčáckou peruť z pobřežní skupiny.«

McGinnis se vrhl dolů a sehnul se k otvoru do chodbičky. »Zpátky!« zvolal. Ten druhý už byl skoro venku; tak tam seděli na bobku tváří v tvář jako dva psi a překřikovali jeden druhého i hluk motorů po obou stranách plátěných stěn. Hlas anglického chlapce byl slabý a vysoký.

»Bomba!« ječel.

»Ano,« křičel McGinnis, »byly to bomby! Dali jsme jim co proto. Vraťte se, povídám. Za deset minut se na nás vrhne kdejakej fricek ve Francii! Zpátky ke kulometu!«

Znovu se ozval chlapcův hlas, vysoký, chabý v tom hluku: »Bomba! V pořádku?«

»Ano! Ano! V pořádku. Vraťte se k svému kulometu, sakra!«

McGinnis se opět protáhl do kabiny. »Vrátil se tam. Mám to na chvilku převzít?«

»Dobře,« řekl Bogard. Odevzdal řízení McGinnisovi. »Trochu jí povol. Radši aby už bylo světlo, až se na nás vrhnou.«

»Dobrá,« řekl McGinnis. Náhle zacloumal pákou. »Co je to s tím pravým křídlem?« řekl. »Mrkni se... Vidíš? Letím na křidélko a malé kormidlo. Sáhni.«

Bogard se na okamžik chopil páky. »Nevšiml jsem si toho. Někde asi drhne drát. Ani jedna ta střela nešla přece tak blízko. No ale pozoruj to.«

»Dobrá,« řekl McGinnis. »A tak ty si s ním tedy zítra, totiž dneska, vyjedeš na té jeho lodi?«

»Ano. Slíbil jsem mu to. Je to k vzteku, ale dítě přece nemůžeš zarmoutit.«

»Proč nevezmeš s sebou Colliera s jeho mandolinou? Mohli byste se projíždět a zpívat si.«

»Slíbil jsem mu to,« řekl Bogard. »To křídlo trochu nahoru.«

»Dobře,« řekl McGinnis.

Po třiceti minutách začalo svítat; obloha byla šedivá. Náhle McGinnis řekl: »No, tamhle jedou. Podívej se na ně! Vypadají jako komáři v září. Doufám, že mu to moc nerozproudí krev. Aby si nemyslel, že hraje bíbra. V tom případě by snížil Ronnieho náskok, jestli ovšem mají skopčáci bíbra... Chceš řídit?«

V

V osm hodin bylo pod nimi pobřeží. Průliv. Stroj, který šel teď na malé obrátky, snášel se dolů a Bogard jemně zakormidloval do pobřežního větru. Bogardova tvář byla napjatá, poněkud znavená.

Také McGinnis vypadal unaveně a byl teď zarostlý.

»Na co myslíš, že teď kouká?« řekl. Neboť anglický chlapec se opět nakláněl přes pravý okraj přední střílny a hleděl zpátky a dolů pod pravé křídlo.

»Nevím,« řekl Bogard. »Snad na díry po střelách.« Přišlápl prudce levý motor. »To budou asi lanka -«

»Ty by moh vidět blíž u sebe,« řekl McGinnis. »Přísahal bych, že jsem jednu chvíli viděl, jak mu letí za krk světelná střela. Nebo se třeba dívá na moře. Ale to už určitě viděl, když sem přijížděl z Anglie.« Pak Bogard stroj vyrovnal; špice se ostře zaklonila; písek, zčeřený kraj břehu, pádil kolem nich. Anglický chlapec však stále visel vykloněn daleko ven a díval se na něco dozadu a dolů pod pravým křídlem s tváří vzrušenou, s hlubokým a dětským zaujetím. I když pak motory zcela utichly, pořád se nepřestával dívat. Pak se ponořil a v náhlém tichu, když zastavili stroje, slyšeli, jak leze chodbičkou. Vynořil se právě ve chvíli, kdy oba piloti vylézali strnule z kabiny, a měl rozjasněnou, dychtivou tvář a mluvil vysokým, rozčileným hlasem.

»No tohle! Nádhera! To je ale chlap! Takhle si nafous vyměřit vzdálenost! Kdyby to tak viděl Ronnie! Nádhera! Ale možná, že nejsou jako ty naše - aby se samy nabíjely, sotva se dotknou vzduchu.«

Američané se na něj podívali. »Co aby?« řekl McGinnis. »Ta bomba. To je nádherné, povídám. Nikdy na to nezapomenu. Poslyšte, vy jste ale! No krása!«

Po chvilce řekl McGinnis slábnoucím hlasem: »Bomba?« Pak na sebe oba piloti vyvalili oči; řekli unisono: »To pravé křídlo!« Potom se jako jeden muž vrhli otvorem dolů a rozběhli se kolem stroje, host v patách za nimi, a podívali se pod pravé křídlo. Bomba zachycená za ocas visela přímo dolů jako olovnice vedle pravého kola podvozku a její špička se lehounce dotýkala písku. A rovnoběžně se stopou kola byla vyryta jemná čára v písku, kudy se táhla její špičička. Za nimi se ozýval jasný, dětinský hlas anglického chlapce: »Sám jsem měl strach. Chtěl jsem vám to říct. Ale napadlo mi, že své věci rozumíte líp než já. Fortel. Jedna radost. Povídám vám, na to nezapomenu.«

VI

Vojín námořní pěchoty s puškou a nasazeným bodákem zavedl Bogarda na přístavní hráz a ukázal mu, kde je člun. Hráz byla prázdná a Bogard člun ani neviděl, dokud se nepřiblížil k samému okraji hráze a nepohlédl dolů rovnou do něho a také na záda dvou sehnutých mužů v umaštěných montérkách, kteří vstali a krátce ho přelétli očima a znovu se sehnuli.

Člun byl asi třicet stop dlouhý a asi tři stopy široký. Byl natřen šedozelenou krycí barvou. Paluba se stanovištěm pro velitele byla posunuta až úplně dopředu a čouhaly z ní dva nemotorné výfuky. »Můj Bože,« pomyslel si Bogard, »jestli celou tu palubu vyplňuje stroj -« Hned za tím kouskem paluby bylo řízení; viděl velké kolo, desku s přístroji. Asi stopu nad čárou hladiny se zvedala pancéřová stěna a vedla od zádě dopředu k místu, kde začínala paluba, a pokračovala kolem okraje paluby a odtud zpátky podél protějšího brlení opět k zádi; stěna byla také maskovaná a obalovala vlastně celý člun kromě šířky zádě, jež byla volná. Proti sedadlu kormidelníka zela ve stěně díra jako okno, asi osm palců v průměru. A pohlížeje na ten dlouhý, úzký, tichý, zlověstný předmět, spatřil Bogard na zádi kulomet na točně a pohlédl na ten nízký obal - v kterém celé plavidlo nesedělo výš než yard nad vodní hladinou - s jeho jediným, prázdným, dopředu zírajícím okem a tiše si pomyslil: »Je to ocel. Je to z oceli.« A jeho tvář byla zcela střízlivá, zcela zamyšlená a zahalil se do trenčkotu a zapjal jej, jako by ho náhle zamrazilo.

Uslyšel za sebou kroky a otočil se. Byl to však jen sluha z letiště, doprovázený vojínem námořní pěchoty s puškou. Sluha nesl větší papírový balík.

»Tohle posílá poručík McGinnis panu kapitánovi,« řekl sluha.

Bogard balík přijal. Sluha s námořníkem ustoupili. Pak jej rozbalil. Bylo v něm několik věcí a počmáraný lístek. Ty věci byly: nový žlutý hedvábný polštář a japonský slunečník, zřejmě vypůjčený, a hřeben a svitek toaletního papíru. Na lístku stálo:

Nikde jsem nesehnal fotoaparát a Collier mí nechtěl půjčit mandolínu. Ale třeba umí Ronnie hrát na hřeben.

Mac

Bogard hleděl na ty předměty. Ale tvář měl pořád zcela zamyšlenou, zcela vážnou. Opět věci zabalil a balíček odnesl kousek dál po hrázi a tiše jej pustil do vody.

Když se vracel k neviditelné lodi, spatřil přicházet dva muže. Ihned poznal chlapce - vysoký, štíhlý, zas už výřečný, hlavu trochu nakloněnou k menšímu společníkovi, který se vláčel vedle něho s rukama v kapsách a s dýmkou v ústech. Pod pleskajícím gumákem měl chlapec na sobě dosud svou kazajku, ale místo zpustlické čapky našišato měl teď na hlavě zamazanou pěšáckou kuklu balaklava, z níž se za ním vznášel jakoby na vlně jeho hlasu kus záclonoviny, dlouhý téměř jako chalát.

»Hej, nazdar,« křičel na dobrých sto yardů.

Ale Bogard pozoroval druhého muže a říkal si, že nikdy v životě neviděl podivnější postavu. Už v samém tvaru jeho skrčených ramenou, v jeho tváři poněkud skloněné k zemi bylo něco netečného. Byl o hlavu menší než jeho druh. Tvář měl také červenou, ale její tvar prozrazoval nejhlubší vážnost, až zasmušilost. Byla to tvář dvacetiletého muže, který se už rok snaží i ve spánku vypadat na jedenadvacet. Měl na sobě svetr s přehrnutým límcem a cvilinkové kalhoty; na tom koženou bundu a přes ni špinavý zimník námořních důstojníků, který mu sahal téměř k patám a postrádal jedno náramenní poutko a nezbýval na něm už ani jediný knoflík. Na hlavě měl kostkovanou dvouštítkovou čepici, přivázanou úzkou šálkou, jež byla omotána přes uši kolem hlavy a pak jednou kolem krku a pod levým uchem svázána na uzel jako katova smyčka. Byla neuvěřitelně špinavá, a celý, s rukama až po lokty v kapsách a shrbenými rameny a sehnutou hlavou, vypadal jako bůhvíkoho babička, kterou pověsili snad jako čarodějnici. Mezi zuby tiskl krátký čibuk, obrácený otvorem dolů.

»Tady je!« křičel chlapec. »Tohle je Ronnie. Kapitán Bogard.«

»Těší mě,« řekl Bogard. Natáhl ruku. Ten druhý neřekl slovo, ale vystrčil sklesle ruku. Byla celá studená, ale tvrdá, drsná. Ale slovo neřekl; krátce mrkl na Bogarda a odvrátil se. Ale i v tom mihnuti oka zachytil Bogard něco z jeho pohledu, něco zvláštního - jiskřičku; jakousi skrytou a zvídavou úctu, něco jako když se patnáctiletý hoch dívá na cirkusového akrobata.

Ale neřekl slovo. Nastoupil na loď; Bogard pozoroval, jak mu mizí z očí za okrajem hráze, jako kdyby rovnýma nohama skočil do moře. Teď si všiml, že stroje v neviditelné lodi pracují.

»Taky bychom mohli nastoupit,« řekl chlapec. Zamířil k člunu, pak se zastavil. Dotkl se Bogardovy paže. »Tamhle!« zasykl. »Vidíte?« Hlas mu přeskakoval vzrušením.

»Co?« Bogard také zašeptal; mimovolně podle vžitého zvyku pohleděl vzad a nahoru. Chlapec mu svíral paži a ukazoval přes zátoku.

»Tam! Na druhé straně. Ergenstrasse. Zase ji přesunuli.« Na druhém konci přístavu kotvil starý, rezavý, vypouklý koráb. Byla to malá loď, neurčitelná a něco pamatující. Bogard viděl, že přední stěžeň je podivný chumel lan a ráhen, připomínající - při velmi uvolněné obraznosti - stěžeň s hlídkovým košem. Chlapec vedle něho téměř sípal. »Myslíte, že si Ronnie všiml?« syčel. »Co myslíte?«

»Nevím,« řekl Bogard.

»Ach hrome! Kdyby tak kouk nahoru a hlásil ji, tak bysme byli kvit. Ach hrome! Ale teď pojďme.« Šel a při tom se pořád chrčivě smál. »Pozor,« řekl. »Strašný žebřík.«

Sestoupil první a dva muži v člunu se vzpřímili a salutovali. Ronnie zmizel, ale bylo mu vidět záda, která vyplňovala malý poklop vedoucí vpřed pod palubu. Bogard obezřetně sestoupil.

»Pěkně děkuju,« řekl. »Po tomhle lezete nahoru a dolů každý den?«

»Strašné, co?« řekl chlapec svým šťastným hlasem. »Ale to víte sám. Zkuste to, válčit se samou náhražkou, a pak se divte, proč to tak dlouho trvá.« Úzký trup lodi klouzal a pohupoval se, i když byl navíc zatížen váhou Bogardovou. »Sedí přímo na hladině, víte?« řekl chlapec. »Plaval by na trávníku, kdyby napadla rosa. Klouže po vodě jako papír.«

»Opravdu?« řekl Bogard.

»Absolutně. To proto, vidíte?« Bogard neviděl ani se nedíval, protože právě hledal místečko, kde by se dalo usednout. Příčná sedátka tam nebyla, vůbec nic k sezení kromě dlouhého, tlustého, válcovitého hřbetu, který běžel po dně člunu od řidičova místa na záď. Ronnie se zase objevil. Seděl nyní za řídicím kolem, skloněn nad deskou s přístroji. Když se ohlédl přes rameno, nepromluvil. Jeho tvář byla pouze tázavá. Měl teď přes obličej dlouhou šmouhu mastnoty. Také chlapcova tvář byla nyní prázdná.

»Dobrá,« řekl. Pohlédl dopředu, kam odešel jeden z lodníků. »Vpředu hotovo?« řekl.

»Ano, pane,« řekl lodník.

Druhý lodník byl vzadu. »Záď připravena?«

»Ano, pane.«

»Vyplouváme.« Člun vyrazil, vrčel, pod zádí vřela voda. Chlapec pohlédl na Bogarda. »Hloupý podnik. No ale musíme dělat, že je to loď. Všecko jak se patří. Člověk neví, kdy vážená admiralita -« Jeho tvář se znovu změnila, byla věcná, starostlivá. »Poslyšte. Bude vám dost teplo? Vůbec mi nenapadlo vzít s sebou -«

»To bude v pořádku,« řekl Bogard. Ale chlapec si již svlékal gumák. »Ne, ne,« řekl Bogard. »Nevezmu si ho.«

»Řeknete mi, kdyby vám bylo zima?«

»Ano. Jistě.« Díval se dolů na válec, na kterém seděl. Byla to jen půlka válce - něco jako roura na horkou vodu k nějakým gargantuovským kamnům, uprostřed přeříznutá a přinýtovaná otvorem dolů k dílcům podlahy. Byla dvacet stoup dlouhá a přes dvě stopy široká. Zdvíhala se v lodi až po brlení a mezi ní a boky bylo na obou stranách místo tak pro nohu, aby prošla.

»To je Muriel,« řekl chlapec.

»Muriel?«

»Ano. Předtím to byla Agata. Po mé tetě. První, co jsme s Ronniem dostali, byla Alenka v říši divů. Ronnie a já jsme byli bílí zajíci. Hezké, že?«

»Tak vy už jste měli s Ronniem tři?«

»Ano,« řekl chlapec. Sklonil se. »Nevšim si,« šeptal. Jeho tvář byla opět jasná, zářící. »Až se budeme vracet,« řekl. »Dávejte pozor.«

»Aha,« řekl Bogard. »Ergenstrasse.« Podíval se k zádi a pak si pomyslel: »Můj bože! Vždyť my cestujeme!« Vyhlédl teď z boku a viděl, jak čára přístaviště uplývá do dálky, a říkal si, že člun se pohybuje rychlostí, jakou asi Handley-Page opouští půdu. Třebaže dosud nebyli na volném moři, začali teď poskakovat se znatelnými otřesy z jednoho hřebene vlny na druhý. Jeho ruka stále spočívala na válci, na kterém seděl. Znovu se na něj podíval a prohlížel jej od místa, kde se jakoby zpod Ronnieho sedadla vynořoval, až tam, kde kose zapadal do zádi. »V tom je podle všeho vzduch, ne?«

»Co prosím?« řekl chlapec.

»Vzduch. Vtlačený dovnitř. Proto ten člun pluje tak na hladině.«

»Ach tak. Asi ano. Skoro určitě. Já jsem o tom nepřemýšlel.« Šel dopředu, jeho chalát pleskal ve větru, a posadil se vedle Bogarda. Měli hlavy pod úrovní stěny.

Vzadu ubíhal přístav, menšil se, potápěl se do moře. Člun se teď začal vznášet, smýkal se vpřed a dolů, zarážel se chvilkami téměř do nehybnosti, pak se znovu vznesl a smýkl; přes boky se přehnala sprška, jako kdyby sem někdo mrštil lopatu broků. »Měl byste si přece jenom vzít ten plášť,« řekl chlapec.

Bogard neodpověděl. Ohlédl se na rozjasněnou tvář. »Jsme na širém moři, viďte?« řekl tiše.

»Ano... Opravdu si ho vezměte.«

»Ne, díky. Bude mi dobře. Stejně počítám, že se dlouho nezdržíme.«

»Ne. Brzy otočíme. Pak to nebude tak zlé.«

»Ano. Až otočíme, bude mi dobře.« Opravdu otočili. Pohyb byl nyní mírnější. Člun se totiž nevrhal přímo do náporu vln. Vzdouvaly se teď vespod pod nimi a člun se hnal zvýšenou rychlostí v dlouhém, tísnícím, klouzavém pohybu, nakloněn hned k jednomu, hned k druhému boku. Ale hnal se dál a Bogard hleděl k zádi s touž střízlivostí, s jakou se poprvé podíval dolů do člunu. »Plujeme teď na východ,« řekl.

»S malinkou odchylkou k severu,« řekl chlapec. »Takhle se jede trochu líp, co?«

»Ano,« řekl Bogard. Za nimi teď nebylo nic, jen prázdné moře a jemný, jehlovitý náklon kulometu proti vroucí a vzduté brázdě a dva lodníci, klidně dřepící na zádi. »Ano. Je to lepší.« Pak řekl: »Jak daleko poplujeme?«

Chlapec se naklonil blíž. Přisedl blíže. Jeho hlas byl šťastný, sdílný, hrdý, třeba poněkud ztišený: »Tohle pořádá Ronnie. On na to přišel. Ne že bych to časem taky nevymyslel. Vděčnost a tak dál. Ale on je starší, víte? Rychle myslí. Zdvořilost, noblesse oblige - však víte. Přišel na to brzy, hned jak jsem mu to dnes ráno vypravoval. Povídám: „Tak abys věděl, byl jsem tam a všecko viděl,“ a on povídá: „Ale neletěls,“ a já povídám: „Beton,“ a on povídá: „Jak daleko? A teď nelhat!“ a já povídám: „No, daleko. Ohromně. Celou noc jsme letěli,“ a on povídá: „Celou noc. To muselo být do Berlína,“ a já povídám: „Nevím. Podle všeho,“ a on se zamyslel. Viděl jsem, jak přemýšlí. Protože on je z nás dvou starší, víte? Má větší zkušenost, ví, co se sluší, co se má. A povídá: „Berlín. To pak není pro toho chlapa žádná legrace, vyrazit si s námi.“ A on přemýšlí a já čekám a pak povídám: „Ale do Berlína ho vzít nemůžeme. To je moc daleko. A stejně neznám cestu,“ a on povídá - rychle, jako když střelí - povídá: „Ale je tu Kiel,“ a já věděl -«

»Co?« řekl Bogard. Aniž se pohnul, celé jeho tělo vyskočilo. »Kiel? V tomhle?«

»Absolutně. To vymyslel Ronnie. Číman, třeba švindluje. Hned povídá: „Zeebrugge, to není podnik pro takového sekáče. Musíme se na něj vytáhnout. To nejlepší. Berlín,“ povídá Ronnie. „Můj ty pane! Berlín!“«

»Poslyšte,« řekl Bogard. Obrátil se nyní k chlapci tváří, která byla zcela vážná. »K čemu je tenhle člun?«

»K čemu?«

»Co dělá?« Potom, ač znal již předem odpověď na svou otázku, řekl, pokládaje ruku na válec: »Co je tady v tom? Torpédo, že?«

»Já myslel, že to víte,« řekl chlapec.

»Ne,« řekl Bogard. »Nevěděl jsem to.« Zdálo se mu, že k němu vlastní hlas doléhá z dálky, vyschlý, jako kdyby to mluvil cvrček. »Jak to odpalujete?«

»Odpalujeme?«

»Jak to dostanete ven z lodi? Když byl před chvílí otevřený tenhle poklop, viděl jsem stroje. Byly hned vpředu, tady na konci válce.«

»Ach,« řekl chlapec. »Zatáhnete tam za takový výmysl a torpédo vzadu vypadne. Jak se šroub dotkne vody, začne se otáčet a potom je torpédo v pohotovosti, nabité. Pak nezbývá než rychle uhnout s lodí a torpédo jede dál.«

»To chcete -« řekl Bogard. Po chvilce ho hlas zase poslechl. »To chcete říct, že míříte torpédo lodí a pak je vypustíte a ono se dá do pohybu a vy s lodí uhnete z cesty a torpédo propluje tou vodou, kterou loď právě vyklidila?«

»Já věděl, že vám to dojde,« řekl chlapec. »Řek jsem to Ronniemu hned. Inu, letec. Je to krotší než ty vaše mašiny, ale co se dá dělat, to víte, na vodě. Je to to nejlepší, co tu máme. Ale já věděl, že vám to dojde.«

»Poslyšte,« řekl Bogard. Měl pocit, že mluví docela klidně. Loď se hnala dál, klouzajíc ve vlnobití. Seděl zcela nehybně. Zdálo se mu, že se slyší promlouvat sám k sobě: »No tak. Zeptej se ho. Na co? Zeptej se ho, jak blízko musíte být u lodi, na kterou chcete vypálit... Poslyšte...« řekl tím chladným hlasem. »Tedy, řekněte Ronniemu, no víte. Jen mu řekněte - jen to -« Cítil, jak ho hlas znovu zrádně opouští, a tak toho nechal. Seděl zcela nehybně a čekal, až se mu vrátí; chlapec se k němu skláněl a hleděl mu do obličeje. Hlas chlapcův zněl opět starostlivě: »Že se necítíte dobře, viďte? To ty všivé mělké čluny.«

»To není to,« řekl Bogard. »Já jen - a váš rozkaz zní na Kiel?«

»Ach, kdepak. To nechávají na Ronniem. Chtějí jenom, abychom se s lodí vrátili. To my kvůli vám. Vděčnost. Ronnieho nápad. Trochu krotké po lítání, co? Ale kdybyste si přál něco - jaksi -«

»Ano, něco blíž. Víte, já -«

»Chápu, chápu. Válka není čas na projíždky. Řeknu Ronniemu.« Přešel dopředu. Bogard se nepohnul. Člun se hnal dál dlouhými, trhavými skoky. Bogard hleděl tiše k zádi, na ubíhající moře, na oblohu.

»Můj bože!« myslel si. »Dá se tohle překonat? Dá se tohle překonat?«

Chlapec se vrátil; Bogard k němu otočil tvář barvy špinavého papíru. »Už je to v pořádku,« řekl chlapec. »Kiel padá. Něco blíž, ale lovit se tam dá stejně dobře. Ronnie říká, že to jistě pochopíte.« Hrabal se v kapse. Vytáhl láhev. »Tumáte. Nezapomněl jsem na noc. Na oplátku. Dobré na žaludek, co?«

Bogard se napil - mocně si hltl. Nabídl chlapci láhev, ale ten odmítl. »Ve službě se toho nedotknu,« řekl. »My to nemáme jako vy, chlapi. Tady je to krotké.«

Člun se hnal dál. Slunce se již schylovalo k západu. Ale Bogard ztratil představu času, vzdálenosti. Před sebou viděl bílé moře kulatým okem proti Ronnieho tváři a Ronnieho ruku na kormidlovém kole a jako do žuly vytesanou hranu jeho čelisti s vyhaslou, převrácenou dýmkou. Člun se hnal dál.

Potom se chlapec sklonil a dotkl se jeho ramene. Zpola se vzpřímil. Chlapec kamsi ukazoval. Slunce bylo červenavé; proti němu, trochu stranou a asi dvě míle od nich, kotvila loď - podle všeho rybářská - s vysokým stěžněm.

»Majáková loď!« vykřikl chlapec. »Jejich.« Bogard spatřil před sebou nízké, ploché molo - vstup do přístavu. »Jsme v úžině!« vykřikl chlapec. Rozhodil rukama na obě strany. »Miny!« Vítr mu vracel hlas zpátky. »Je jich tu jak vší. Všude. Pod námi taky. Pěkné, co?«

VII

Na molo dorážel dost prudký příboj. Člun, který opět vyplul z volného prostoru moře, jako by teď skákal od jedné dlouhé vlny k druhé; v okamžicích, kdy byl šroub ve vzduchu, se zdálo, že se celý stroj chce utrhnout. Ale běh se nezpomalil; když člun míjel okraj mola, téměř jako by se vzpínal na kormidlu, podoben žraloku. Molo bylo asi míli odtud. Z jeho okraje začala probleskovat malá světýlka jako světlušky. Chlapec se shýbl. »Dolů,« řekl. »Kulomety. Mohlo by sem něco zabloudit.«

»Co mám dělat?« zvolal Bogard. »Co můžu udělat?«

»Chcete jim dát do těla, viďte? Odvážný chlapík! Já věděl, že se vám to bude líbit!«

Shrben vzhlédl Bogard zuřivě k chlapci. »Umím zacházet s kulometem!«

»Není třeba,« křičel chlapec. »Necháme jim výkop. Sportovní, víte? Jsme na návštěvě!« Díval se vpřed. »Tamhle je. Vidíte ji?« Byli teď v prostoru přístavu? otvíral se před nimi. V zátoce kotvila velká nákladní loď. Uprostřed jejího trupu byla namalována ohromná argentinská vlajka. »Musím jít na svoje místo!« křičel chlapec. V příštím okamžiku Ronnie poprvé promluvil. Člun se teď smýkal v klidnějších vodách. Jeho rychlost nepolevila a Ronnie neotočil hlavu, když promluvil. Jen malinko pohnul sevřenou čelistí a zaťatou studenou dýmkou a pronesl koutkem úst jediné slovo: »Bíbr.«

Chlapec, sehnutý nad tím, co nazýval výmyslem, sebou trhl. Měl zděšený a zuřivý výraz. Bogard také pohlédl vpřed a spatřil Ronnieho ruku, jak ukazuje k pravému boku lodi. Byl to lehký křižník, kotvící míli od nich. Měl stožáry s hlídkovými koši; a jak se Bogard díval, z jeho předpalubí na zádi bleskla dělová rána. »Ach sakra!« zasténal chlapec. »Ach, ty lotře! Ach Ronnie, k čertu s tebou! Teď vedeš o tři!« Ale zase už byl sehnut nad přístrojem, tvář vyjasněnou a prázdnou a opět pozornou, ne střízlivou; jen chladnou, vyčkávající. Bogard znovu pohlédl vpřed a cítil, jak se člun točí na kormidle a míří rovnou k nákladní lodi strašlivou rychlostí, viděl jak Ronnie drží jednu ruku na řízení a druhou má zdviženu a napřaženu ve výši své hlavy.

Ale Bogardovi se zdálo, že ta ruka nikdy neklesne. Stál v podřepu, neseděl, pozoroval s jakousi tichou hrůzou, jak se namalovaná vlajka zvětšuje jako lokomotiva ve filmu, natáčená mezi kolejemi. Za nimi opět zahřmělo dělo z křižníku a z převislé zadní paluby nákladní lodi vystřelili přímo proti nim. Bogard rány neslyšel.

»Člověče, člověče,« křičel. »Proboha!«

Ronnieho ruka klesla. Člun opět zakroužil na kormidle. Bogard viděl, jak se celá příď zdvíhá a jako na čepu otáčí; očekával, že bokem vrazí do lodi. Ale nestalo se to. Prudce odbočili stranou a vyrazili. Čekal, že člun vykrouží široký oblouk a zamíří k moři, zády k nákladní lodi, a vzpomněl si zase na křižník. »Jak utečeme tady, dostaneme tentokrát salvu z boku,« myslel si. Pak si připomněl nákladní loď, torpédo a ohlédl se, aby se podíval, jak torpédo zasáhne cíl, ale k své hrůze zjistil, že člun teď klouzavou otáčkou najíždí znovu na nákladní loď. Jako člověk ve snu viděl sám sebe, jak se řítí proti lodi a o vlas ji míjí pod obloukem její zádi, stále v jednom smyku, tak těsně, že rozpoznává obličeje na její palubě. »Minuli ji a teď dohoní torpédo a chytí je a znovu vypálí,« pomyslel, si idiotsky.

A tak se chlapec musel dotknout jeho ramene, než Bogard poznal, že stojí za ním. Chlapcův hlas byl zcela klidný: »Tamhle pod Ronnieho sedátkem. Ta klika. Kdybyste mi ji laskavě podal -«

Našel kliku. Podal ji dozadu; myslel si jako ve snu: »Mac by řekl, že mají na palubě telefon.« Ale nepodíval se hned, co s tou klikou chlapec provádí, neboť v té tiché a poklidné hrůze sledoval Ronnieho s jeho studenou dýmkou, ztuhlou v čelisti, jak krajní rychlostí krouží s člunem znovu a znovu kolem nákladní lodi, tak blízko, že mohl vidět nýty v jejích plátech. Pak se ohlédl na záď s divokým, naléhavým výrazem a zjistil, co chlapec s klikou dělá. Nasadil ji na osu něčeho, co vypadalo jako malý rumpál a bylo to nízko na boku válce, hned u horního konce. Rychle vzhlédl a spatřil Bogardovu tvář. »Nespustilo to!« křičel vesele.

»Ne?« křičel Bogard. »Nespustilo - torpédo -«

Chlapec a jeden z lodníků se skloněni lopotili s rumpálem a válcem. »Nespustilo. Hrubá práce. To je pořád. Člověk by myslel, chytré hlavy, jako jsou inženýři - no ale, děje se to. Vtáhnem to dovnitř a zkusíme znova.«

»Ale co špice, nálož!« křičel Bogard. »Ta zůstala ve válci, ne? Ta je v pořádku, ne?«

»Absolutně. Ale už to pracuje. Máme nabito. Šroub už se točí. Vytáhnem to a spustíme pořádně. Kdybysme se zastavili nebo zpomalili, tak nás to dohoní. Zajelo by to zpátky do válce. A pak prásk! Víte?«

Bogard byl teď na nohou, obrácen, připoután k tomu strašlivému kolotoči člunu. Vysoko nad nimi velká loď jako by se závratně motala na svém kýlu, podobna trikovému filmovému snímku. »Pusťte mě k tomu rumpálu!« křičel.

»Jen klid!« řekl chlapec. »Nesmíme to tahat moc rychle. To bysme to sami nacpali do válce. To by taky bouchlo. Radši nás nechte. Švec se má držet kopyta, ne?«

»Ach, pravda,« řekl Bogard. »Ach, absolutně.« Bylo to, jako by někdo jiný užíval jeho úst. Trochu se vzchopil, ruce na studeném válci, a shýbl se k ostatním. Uvnitř hořel, ale na těle ho mrazilo. Celý se třásl zimou, když sledoval, jak drsná, žilnatá ruka lodníka otáčí rumpálem v krátkých, pravidelných, palcových obloučcích, zatím co sehnutý chlapec oklepává matkovým klíčem ústí válce, lehounce, hlavu natočenu k citlivému a obezřetnému poslechu jako hodinář. Člun se řítil dál zuřivými, klouzajícími obraty. Bogard spatřil, jak mezi jeho rukama padá někomu od úst dlouhé, splývavé vlákno; uvědomil si, že vlákno vychází z jeho vlastních úst.

Neslyšel chlapce mluvit, ani si nevšiml, kdy vstal. Cítil pouze, jak člun vyrovnal směr a mrštil jím na kolena vedle válce. Lodník se vrátil na záď a chlapec se opět skláněl nad tím svým výmyslem. Bogard teď klečel a bylo mu úplně zle. Necítil, když se člun znovu rozmáchl vpřed, ani neslyšel dělo z křižníku, které se předtím neodvážilo pálit, a zbraně nákladní lodi, která pálit nemohla, jak znovu střílejí. Necítil už vůbec nic, když viděl přímo před sebou ohromnou namalovanou vlajku a jak se rychlostí lokomotivy zvětšuje a Ronnieho zdviženou ruku, jak klesá. Ale tentokrát věděl, že se torpédo odpoutalo; tentokrát jako by celý člun ve víření a kroužení opouštěl hladinu; viděl příď člunu, jak se vzpíná k obloze jako nos stíhačky, když jde do loopingu. Pak mu jeho podrážděný žaludek selhal. Neviděl ani gejzír, ani neslyšel výbuch, když se překulil přes válec. Jenom si uvědomil, že ho zachytila čísi ruka za cíp pláště, a hlas jednoho z lodníků: »Jen klid, pane. Držím vás.«

VIII

Hlas ho zburcoval, ruka. Polo seděl v úzkém ochozu u pravého boku člunu, polo ležel napříč přes válec. Byl už tam hezkou chvíli; taky už dávno ucítil, jak přes něho někdo přehodil nějaký oděv. Nezvedl však hlavu. »Nic mi není,« řekl. »Nechte si ho.«

»Já ho nepotřebuju,« řekl chlapec. »Jedeme domů.«

»Promiňte, já -«

»Nevadí. To ty protivné mělké čluny. Dokud si na ně člověk nezvykne, zvednou žaludek každému. Ronnie a já jsme na tom ze začátku byli stejně. Po každé. To byste nevěřil. Nevěřil, co lidský žaludek snese. Tumáte.« Byla to láhev. »Dobré pití. Lokněte si pořádně. Dobré pro žaludek.«

Bogard se napil. Brzy se cítil lépe, bylo mu tepleji. Když se ho později dotkla ruka, zjistil, že spal.

Zase to byl chlapec. Kazajka na něm vypadala malá; snad se srazila. Z rukávů mu lezla dlouhá, štíhlá dívčí zápěstí, modrá zimou. Tu si Bogard uvědomil, jaký je to oděv, kterým ho přikryli. Než však mohl promluvit, chlapec se naklonil a šeptal; tvář mu zářila: »Nevšim si!«

»Čeho?«

»Ergenstrasse! Nevšim si, že ji přesunuli. Hrome, to bych pak prohrával jen o jednoho.« Sledoval Bogardovu tvář jasnýma, dychtivýma očima. »Bíbra, víte? To by bylo! Už je vám líp, ne?«

»Ano,« řekl Bogard. »Už je.«

»Vůbec si nevšim. Ach hrome! No páni!«

Bogard vstal a posadil se na válec. Přímo před sebou měli vjezd do přístavu; člun trochu zpomalil. Právě se šeřilo. Řekl tiše: »Stává se to často?« Chlapec na něj pohlédl. Bogard se dotkl válce. »Tohle. Že to selže.«

»Ach ano. Proto tam dali rumpál. Ale to až později. Nejdřív postavili loď a ta jim se vším všudy vybouchla. Proto ten rumpál.«

»Ale stává se to někdy i teď? Totiž vybouchnou někdy i s tím rumpálem?«

»To je samozřejmě těžko říct. Čluny vyplouvají. Nevrátí se. Možná. To se samozřejmě nikdy nedovíme. Ačkoliv jsem neslyšel, že by kdy nějaký zajali. Možná. Ačkoliv nám se to nestalo. Ještě ne.«

»Ano,« řekl Bogard. »Ano.« Vpluli do přístavu, člun se pohyboval dosud rychle, třebaže mírněji a hladce, napříč zešeřelou zátokou. Chlapec se opět sklonil, hlas měl rozjařený.

»Teď ani slovíčko!« sykal. »Pozor!« Vstal; zvýšil hlas: »Povídám, Ronnie.« Ronnie neotočil hlavu, ale Bogard poznal, že poslouchá. »Ta argentinská loď byla zábavná, že? Tam venku. Jak myslíš, že tady kolem nás proklouzla? Mohla se tu taky klidně zastavit. Francouzi by koupili pšenici.« Zarazil se, učiněný ďábel - Machiavelli s tváří zbloudilého anděla. »Poslyš. Jak je to dlouho, co jsme tu měli naposled cizí loď? To už jsou měsíce, ne?« Opět se sklonil sykaje. »Teď pozor!« Ale Bogard vůbec nepozoroval, že by se Ronnieho hlava pohnula. »Přece se dívá!« zašeptal, vydechl chlapec. A Ronnie se rozhlížel, třebaže se jeho hlava vůbec nepohnula. Pak se objevil v obryse proti soumračné obloze temný, košovitý tvar předního stěžně internované lodi. Ronnieho ruka ihned vzlétla a ukázala; aniž otočil hlavu, promluvil opět koutkem úst přes chladnou, sevřenou dýmku jediné slovo: »Bíbr.«

Chlapec vyskočil jako uvolněné pero, jako když pustíte psa, kterého jste drželi za obojek. »Ach, hrom do tebe!« křičel. »Ach ty blázne! Je to Ergenstrasse! Ach, to sis dal! Teď prohrávám jen o jednoho!« Jediným krokem překročil Bogarda a již se skláněl k Ronniemu. »Co?« Člun zpomaloval před přístavní hrází, stroj docházel. »Viďže, Ronnie! Jenom o jednoho, viď?«

Člun volně doplouval; lodník opět vylezl dopředu na palubu. Ronnie promluvil po třetí a naposled: »Správně,« řekl.

IX

»Chci,« řekl Bogard, »bednu skotské. Nejlepší, jakou máme. A dobře ji zabalte. Chci ji poslat do města. A chci, aby ji tam dopravil spolehlivý muž.« Spolehlivý muž se dostavil. »Tohle je pro dítě,« řekl Bogard, ukazuje na balík. »Najdete ho v Půlnoční ulici, někde poblíž Půlnoční kavárny. Bude ve stoce. Poznáte ho. Dítě šest stop dlouhé. Kterýkoli anglický vojenský policista vám ho ukáže. Jestli spí, nebuďte ho. Jen se posaďte a počkejte, až se probudí. Pak mu tohle odevzdejte. Řekněte mu, že je to od kapitána Bogarda.«

X

Asi o měsíc později přineslo číslo anglického úředního věstníku, které zabloudilo na jedno americké letiště, tuto zprávičku v seznamu ztrát:

POHŘEŠUJÍ SE: Torpédový člun X001. Námořní kadet R. Boyce Smith a záložník Královského válečného loďstva L. C. W. Hope, lodní dělmistr Burt a lodník Reeves. Loďstvo Lamanšského průlivu. Lehký torpédový oddíl. Nevrátili se z pobřežní hlídkové služby.

Krátce nato vydal hlavní stan amerického letectva také bulletin:

Za výjimečnou odvahu a statečnost mimo běžnou služební povinnost. Kapitán H. S. Bogard se svou posádkou, kterou tvořili podporučík Darrel McGinnis a střelci Watts a Harper, zničil bombami za denního náletu bez ochrany stíhaček sklad střeliva několik mil za nepřátelskými liniemi. Odtud tito muži, třebaže pronásledováni početnějším nepřítelem, provedli se zbytkem nálože další útok na nepřátelský hlavní stan v Blanku, částečně tento zámek zničili a pak se bezpečně vrátili, beze ztráty jediného muže.

A kdyby se tento hrdinský čin - mohlo by se ještě dodat - nebyl podařil a kapitán Bogard z něho vyšel živ, byl by okamžitě a nemilosrdně postaven před válečný soud.

S nákladem zbývajících dvou bomb zamířil svůj Handley-Page na zámek, kde generálové seděli u oběda, a snášel se střemhlav dolů, až na něj začal McGinnis u spouštěcí páky pod ním křičet, kdy už dá znamení. Nedal znamení, dokud nerozeznával každou jednotlivou tašku na střeše. Pak jeho ruka klesla a vyrazil kolmo vzhůru a držel tak letadlo v jeho divokém skřeku, a sykaje mezi pootevřenými rty, myslil si: »Bože! Bože! Kdyby tam byli všichni - všichni ti generálové, admirálové, presidenti a králové - jejich, naši - všichni dohromady.«

Velcí lidé

Minuli šerý obrys čistírny bavlny. Potom uviděli dům osvětlený lampou a další automobil, malý lékařův vůz, který právě zastavoval u branky, a zaslechli štěkot psa.

»Tady je to,« řekl starý šerif.

»Čí je to auto před námi?« řekl mladší muž; nebyl zdejší, byl to vyšetřující odvodní revizor.

»Doktora Schofielda,« řekl šerif. »Lee McCallum mě požádal, abych ho k nim poslal, když jsem telefonoval, že přijedeme.«

»Copak vy jste je varoval?« řekl revizor. »Vy jste předem telefonoval, že sem jedu se zatykačem na ty dva ulejváky? Takhle tedy plníte příkazy vlády Spojených států?«

Šerif byl hubený, úhledný stařec, který žvýkal tabák a který se v okrese narodil a žil tu celý svůj život.

»Myslel jsem, že jste nic jinýho nechtěl než zatknout ty dva McCallumovy chlapce a odvézt je odtud do města,« řekl.

»Také že ano!« řekl revizor. »Ale vy jste je teď upozornil, poskytl jste jim možnost uprchnout. A možná, že jste tím způsobil i výlohy státu: teď aby je chytali vojáci. Zapomněl jste, že jste sám vázán přísahou?«

»Nezapomněl,« řekl šerif. »A už celou cestu z Jeffersonu se vám snažím říct něco, nač vy byste neměl zapomínat. Ale podle všeho vás o tom poučí teprve tadyhleti McCallumové... Zajeďte za to druhý auto. Nejdřív se podíváme, kdo tu stůně a jak ten člověk, ať už je to kdo chce, stůně.«

Revizor zajel za druhý vůz, vypjal motor, zhasil světla. »Tihle lidé,« říkal. Pak si pomyslel: Ale tenhle třaslavý, tabák žvýkající stařec je také jedním z nich, třebaže čest a důstojenství jeho úřadu ho už dávno měly změnit. Nepronesl to nahlas, a když vytahoval klíčky a vylézal z vozu a potom vůz zamykal, vytáhnuv předtím okna, myslel si: Tihle lidé, kteří lžou a zastírají, že jim patří půda a majetek, jen aby získali nouzové výpomocné místo, které nemají v úmyslu zastávat, ohánějíce se ústavními právy, podle kterých nesmíte nikoho do práce nutit, kteří ohrožují samo zaměstnání drobnými a průhlednými podfuky, aby nakonec obdrželi zdarma třeba žíněnku, kterou se stejně snaží prodat; kteří se místa i vzdají, jestliže tím mohou zdarma vyzískat jídlo a nějaký kout, jakýkoli kutloch, v kterém by ve městě přespali; kteří jsou-li farmáři, podávají falešná hlášení, aby vymohli půjčky na osev, kterých pak zneužijí, a když jsou při tom přistiženi, spustí povyk, lamentují a žasnou. A když je nakonec shovívavý a ohrožený stát požádá o jedinou věc na oplátku, prostě jenom o to, aby zapsali své jméno do seznamu těch, kteří mají být vybráni pro vojenskou službu, tak odmítnou.

Starý šerif šel napřed. Revizor prošel za ním bytelnou, nenatřenou brankou v tyčkovém plotu, stoupal po širokém cihlovém chodníku mezi dvěma řadami sešlých cedrů k rozlehlému a rovněž nenatřenému jednopatrovému stavení, v jehož otevřené prostorné síni zářilo měkké světlo lampy a jehož přízemí, jak revizor nyní zpozoroval, bylo postaveno z trámů.

Spatřil síň, zalitou měkkým světlem lampy za pevným, nenatřeným ochozem, který se táhl podél trámového průčelí a zpod něhož vyběhl s rámusem týž pes, kterého předtím slyšeli, ohromný ohař, a postavil se jim rozkročmo do cesty a hafal, dokud na něj čísi mužský hlas z domu nepromluvil. Revizor šlapal za šerifem po schodech ochozu. Pak uviděl stát ve dveřích muže, který čekal, až k němu dojdou, - muže asi pětačtyřicetiletého, né vysokého, ale statného, s hnědou, vážnou tváří a rukama jezdce, a ten na revizora krátce a pronikavě pohlédl, a pak už se na něj nepodíval a promluvil na šerifa: »Zdravíčko, pane Gombault. Pojďte dál.«

»Zdravíčko, Rafe,« řekl šerif. »Kdo stůně?«

»Buddy,« řekl muž. »Dnes odpoledne uklouz a stroj mu zachytil nohu.«

»Je to zlý?« řekl šerif.

»Podle mýho je to zlý,« řekl muž. »Proto jsme taky poslali pro doktora, místo abysme Buddyho zavezli do města. Nemohli jsme zastavit krvácení.«

»To nerad slyším,« řekl šerif. »Tohle je pan Pearson.« Opět na sobě revizor pocítil pohled toho muže, hnědé, vážné oči v hnědé tváři; a byl to pohled celkem zdvořilý a právě tak ruka, kterou mu podal, byla tvrdá, ale její stisk byl docela chabý, docela chladný, šerif dosud mluvil. »Z Jacksonu. Z odvodního úřadu.« Pak řekl (a revizor nepostřehl v jeho tónu nejmenší změnu): »Má s sebou zatykač na hochy.«

Revizor nepostřehl nejmenší změnu vůbec v ničem. Ta ochablá, tvrdá ruka pouze pustila jeho ruku, vážná tvář teď hleděla na šerifa. »Copak jsme vyhlásili válku?«

»Ne,« řekl šerif.

»To se celé věci netýká, pane McCallum,« řekl revizor. »Nic jiného se na nich nepožadovalo, než aby se zaregistrovali. Dostali by od nás čísla, která by patrně tentokrát ani nebyla tažená, a nebyli by tedy povoláni; podle zákona o počtu pravděpodobnosti by na ně asi nedošlo. Ale oni registraci odmítli - nebo se k ní aspoň nedostavili.«

»Ach tak,« řekl muž. Nedíval se na revizora. Revizor si také nebyl jist, zda se dívá na šerifa, třebaže k němu hovořil. »Chcete se podívat na Buddyho? Je u něj zrovna doktor.«

»Počkejte,« řekl revizor. »Nehoda vašeho bratra mě sice mrzí, ale kvůli tomu -« Šerif na něj na vteřinku pohlédl, převislé šedé obočí se mu zježilo a v jeho pohledu bylo zároveň cosi zdvořilého, a přece trochu netrpělivého, takže i v té chvilce vytušil revizor ve starém šerifovi týž rys, který byl v krátkém pohledu druhého muže. Revizor byl člověk nadprůměrné inteligence; začínal si uvědomovat, že se zde setkává s něčím trochu jiným, než co čekal. Pracoval však několik let v sociálních organizacích státu, kde jednal téměř výlučně s venkovskými lidmi, a tak se pořád ještě domníval, že je zná. A když teď hleděl na starého šerifa, myslil si: Ano. Je ze stejného těsta, přestože má úřad, autoritu a odpovědnost, které ho měly změnit. A znovu si pomyslil: Tihle lidé. Tihle lidé. »Počítám s tím, že se vrátím nočním vlakem do Jacksonu,« řekl. »Mám tam zamluvený nocleh. Proveďte zatčení a můžeme -«

»Pojďte dál,« řekl starý šerif. »Ještě budeme mít hromadu času.«

Šel tedy za ním - nic jiného nezbývalo. Supěl zlostí a snažil se na tu krátkou vzdálenost, než přejdou síň, opět se ovládnout, aby mohl zvládnout situaci, neboť si teď uvědomoval, že má-li vůbec být situace zvládnuta, připadne tento úkol jemu; mají-li být zatčení odtud odvedeni, že to bude musit vyřídit on, a ne starý šerif. Měl pravdu. Ten vetchý starý muž, který má dbát o pořádek, je v jádře nejen jedním z těchto lidí, ale zřejmě už pouhým vstupem do toho domu nanovo propadl starému, vrozenému a neúčinnému šlendriánství. Šel tedy poslušně za ním prostornou síní a dál do ložnice; po této světnici se pak rozhlížel nejen s úžasem, ale s čímsi, co se podobalo hrůze. Byla to velká místnost s holou, nenatřenou podlahou a kromě postele v ní byla jedna nebo dvě židle a ještě jeden kus staromódního nábytku. A přece revizorovi připadalo, že je tak přeplněna nesmírnými chlapy, vylitými ze stejného kadlubu jako muž, který je předtím uvítal, že samy její stěny musí prasknout. A přece nebyli velcí, nebyli vysocí, a nepůsobila to ani nějaká jejich překypující životnost; vždyť ze sebe nevydali hlásku, pouze na něj tiše hleděli, jak se zastavil ve dveřích, obráceni k němu tvářemi, které nesly takřka totožné znaky příbuznosti - hubený, až křehký stařec kolem sedmdesátky, poněkud vyšší než ostatní; druhý, také bělovlasý, ale jinak úplně stejný s mužem, který je přijal u dveří; třetí, asi stejně starý jako muž, který je přijal, ale s čímsi jemným ve tváři a s čímsi tragickým, temným a divokým v týchž temných očích; dva naprosto stejní modroocí jinoši a konečně modrooký muž na lůžku, nad kterým se skláněl lékař, připomínající svým úhledným oblekem lékaře z velkoměsta -, všichni ti lidé se otočili a tiše hleděli na revizora a na šerifa, kteří vstoupili do dveří. A přes záda lékaře spatřil revizor roztržené kalhoty muže na lůžku a odhalenou, zkrvácenou, znetvořenou nohu, a udělalo se mu nevolno, takže se ještě mezi dveřmi zarazil, sledován těmi klidnými, pevnými zraky; ale šerif přistoupil k muži na lůžku, který kouřil dýmku z kukuřičného klasu a vedle sebe na stole měl velký, starodávný, proutím opletený demižon, takový, v jakém revizorův dědeček míval whisky.

»Inu, máš smůlu, Buddy,« řekl šerif.

»I co, zavinil jsem si to sám,« řekl muž na lůžku. »Stuart mě pořád upozorňoval na ten zatracenej rám.«

»To je pravda,« řekl druhý staroch.

Ostatní však mlčeli. Jen se dívali vytrvale a tiše na revizora, až se šerif trochu pootočil a řekl: »Tohle je pan Pearson. Z Jacksonu. Má na chlapce zatykač.«

Potom řekl muž na lůžku: »Proč to?«

»Kvůli těm odvodům, Buddy,« řekl šerif.

»Nejsme přeci ve válce,« řekl muž na lůžku.

»Nejsme,« řekl šerif. »To je ten novej zákon. Nepřihlásili se.«

»Co s nima chcete udělat?«

»Je to zatykač, Buddy. Pod přísahou.«

»To znamená vězení.«

»Je to zatykač,« řekl starý šerif. Pak si revizor všiml, že ho muž na lůžku pozoruje, bafaje při tom úporně z dýmky.

»Nalej mi trochu whisky, Jacksone,« řekl.

»Ne,« řekl lékař. »Už jí měl až dost.«

»Nalej mi trochu whisky, Jacksone,« řekl muž na lůžku. Úporně dýmal, hledě při tom na revizora. »Vy jste přišel s vládním příkazem, co?« řekl.

»Ano,« řekl revizor. »Měli se dostavit k registraci. Nic jiného se na nich zatím nežádalo. Ale oni ne -« Pod upřeným pohledem sedmi párů očí mu hlas vypověděl; muž na lůžku úporně bafal z dýmky.

»Vždycky byste nás tu byl našel,« řekl muž na lůžku. »Vůbec nás nenapadlo někam utíkat.« Otočil hlavu. Oba jinoši stáli vedle sebe u noh postele. »Ansi, Lucie,« řekl.

Revizorovi se zdálo, že slyšel jen jeden hlas: »Ano, otče.«

»Tenhle pán vážil dalekou cestu z Jacksonu až sem, aby vám oznámil, že vláda je přichystána vás přijmout. Myslím, že Memphis je nejbližší místo, kde se dá narukovat. Jděte nahoru balit.«

Revizor sebou trhl a pokročil dopředu. »Počkat!« vykřikl.

Ale Jackson, nejstarší z nich, ho předešel. Řekl také »Počkat,« a to už se na revizora nikdo nedíval. Dívali se na lékaře.

»Co s tou jeho nohou?« řekl Jackson.

»Podívejte se na ni,« řekl lékař. »Sám si ji bezmála amputoval. S tím se nedá otálet. A převážet ho teď také nemůžeme. Budu potřebovat na pomoc sestru a taky nějaký éter, ovšem pokud pan McCallum nevypil tolik whisky, že by teď nesnesl ani anestetikum. Někdo z vás může v mém voze zajet do města. Já zatelefonuju -«

»Éter?« řekl muž na lůžku. »Nač? Sám říkáte, že ta noha je málem pryč. Nabrousím jeden z Jacksonových řeznických nožů, a když si dám ještě jednu nebo dvě skleničky, můžu ji dorazit sám. Pusťte se do toho. Doražte tu nohu.«

»Další otřes byste nevydržel,« řekl doktor. »Teď z vás mluví whisky.«

»Nesmysl,« řekl muž. »Jednou ve Francii jsme utíkali přes pole pšenice a já najednou vidím kulomet, jak střílí přes obilí, a myslím si, že to přeskočím, jako člověk přeskočí tyčku plotu, když ho s ní chce někdo uhodit do slabin, jenže se mi to nepovedlo. A tak jsem se ocit na zemi a zůstal tam až do setmění, a to už to začalo bolet, jenže v tu dobu mě taky vzadu do helmy něco bouchlo, jako když praštíte do kovadliny, a pak jsem už o sobě nevěděl, teprv když jsem se probudil. Byli jsme tam v jedny ohromný řadě naskládaný před polní ošetřovnou, jenže než k nám všem přišel doktor, trvalo to věcnost, a to už to hodně bolelo. A tohle? Od momentu, co si dávám tady z tý demižónový flašky, nestojí ta bolest ani za řeč. Dejte se do toho a doražte mi tu nohu. Jestli vám jde o nějakou pomoc, Stuart a Rafe vám pomůžou... Nalej mi, Jacksone.«

Tentokrát doktor zdvihl demižon a pátral, kolik je v něm ještě lihoviny. »Dobrá čtvrtka galonu ubyla,« řekl. »Jestliže jste od čtyř hodin vypil čtvrtku whisky, pochybuji, že byste vydržel anestesii. Myslíte, že byste to vydržel, kdybych vám tu nohu teď uřízl?«

»Uřízněte, vydržím to. Zničil jsem si ji, ať se jí teda zbavím.«

Lékař se rozhlédl po ostatních, po vážných, naprosto stejných tvářích, které ho sledovaly. »Kdybych ho měl ve městě v nemocnici, kdyby na něj dohlídla sestra, pak bych patrně počkal, až překoná ten první otřes, a vyhnal bych mu z organismu whisky. Ale teď ho převážet nemůžeme a takovéhle krvácení nemohu zastavit, a i kdybych měl éter a lokální anestesii -«

»Nesmysl,« řekl muž na lůžku. »Nikdy Bůh nestvořil nic lepšího, ať pro útěchu nebo anestézii, lokální nebo úplnou, než to, co je v týhle proutěný flašce. A není to noha ani Jacksonova, ani Stuartova, ani Rafova, ani Leeova. Je moje. Já jsem si to začal a myslím, že si to taky můžu dokončit, že si ji můžu uříznout, jak se mi chce.«

Ale doktor se pořád ještě díval na Jacksona. »Tak co, pane McCallume?« řekl. »Vy jste nejstarší.«

Ale odpověděl Stuart. »Ano,« řekl. »Dodělejte to. Co budete potřebovat? Horkou vodu, že?«

»Ano,« řekl lékař. »Kus čistého plátna. Máte nějaký velký nůž, který byste sem mohli přinést?«

»Z kuchyně,« řekl muž, který je přijal u dveří. »Já ho s chlapcema -«

»Počkat,« řekl muž na lůžku. »Chlapci nebudou mít čas, aby ti pomohli.« Žnovu na ne pohlédl. »Ansi, Lucie,« řekl.

Zas měl revizor dojem, že slyší jen jeden hlas: »Ano, otče.«

»Tamhleten pán už začíná bejt netrpělivej. Tak to abyste šli. Když se to tak vezme, tak ani balit nemusíte. Za den nebo za dva dostanete muridúry. Vemte si náklaďák. Není tu nikdo, kdo by vás zavez do Memphisu a s autem se zas vrátil, nechte ho teda u firmy Gayoso, co nám dodává krmivo, dokavad si pro něj nepošleme. Bylo by dobře, kdybyste narukovali k šestýmu pěšímu. Bejval to můj pluk. Ale to by si člověk až moc sliboval, musíte zkrátka zkusit štěstí tam, kam vás pošlou. Jak tam ale jednou budete, už na tom moc záležet nebude. Vláda se za mých časů spravedlivě zachovala ke mně, k vám se taky zachová. Narukujte tam, kam vás budou chtít poslat, kde vás potřebujou, a poslouchejte svý seržanty a důstojníky, pokavaď se nenaučíte bejt vojákama. Poslouchejte je, ale nezapomeňte na svoje jméno a nikomu nic nezůstávejte dlužni. Teď můžete jít.«

»Počkat!« zvolal opět revizor; opět sebou trhl a pokročil doprostřed místnosti. »Proti tomu se ohražuji. Je mi líto, že pana McCalluma stihla nehoda. Je mi líto, že vůbec k tomuhle případu došlo. Ale to se mnou ani s ním nemá teď už co dělat. Je tu obvinění: ti lidé se nedostavili k zákonem stanovené registraci a byl na ně vydán zatykač. Tímhle způsobem se to nedá obcházet. Než se přikročí k něčemu dalšímu, musí být tento právní postup dokončen. Na tohle se mělo pamatovat, když ti chlapci odepřeli registraci. Jestliže pan Gombault odmítá postupovat podle příkazu zatykače, zatknu ty muže sám a vezmu je s sebou do Jeffersonu, kde se budou zodpovídat z činu, kterým se provinili. A pana Gombaulta upozorňuji, že bude obviněn z neplnění povinnosti.«

Starý šerif se otočil, převislé obočí se mu opět naježilo, a domlouval revizorovi jako dítěti: »Copak jste ještě nepochopil, že žádnej z nás zatím nikam nepojede?«

»Cože?« křičel revizor. Rozhlédl se po vážných tvářích, které ho už zase obzíraly tím vzdáleným a hloubavým pohledem. »Tady se mi vyhrožuje?« křičel.

»Nikdo si vás tu za mák nevšímá,« řekl šerif. »Buďte chvíli zticha a nic se vám nestane, a za nějakou dobu se můžem vrátit do města.«

Nechal toho tedy; jen tu stál a vážné, přemítavě tváře ho opět propustily ze sevření toho neosobního, nesnesitelného pohledu. Viděl teď, jak oba hoši přistoupili k lůžku a jeden po druhém se sklonili a políbili otce na ústa a pak se najednou otočili a vyšli z místnosti; když revizora míjeli, ani na něj nepohlédli. A potom seděl vedle starého šerifa proti zavřeným dveřím ložnice, v síni zalité světlem lampy, a slyšel nákladní vůz, jak startuje a couvá a obrací a sjíždí k silnici a jak hluk motoru zvolna doznívá a mizí, jak vyprchává z tiché, horké noci - mississippského babího léta, které již přetrvalo půl listopadu -, noci, plné posledních vřeštivých výbuchů letních cikád, jako by si i ony byly vědomy hrozícího období chladna a smrti.

»Já se na starýho Anse pamatuju,« promluvil šerif přívětivě, povídavě, oním tónem, jakým dospělý oslovuje cizí dítě. »Už je teď patnáct šestnáct let po smrti. Bylo mu kolem šestnácti, když vypukla ta stará vojna a on šel pěšky celou tu cestu do Virginie, aby se jí moh zúčastnit. Moh sice narukovat a bojovat rovnou tady doma, ale jeho máma byla Carterová, a tak mu nezbývalo než se plahočit zpátky až do Virginie a bojovat tam, třebaže sám předtím nikdy Virginii neviděl; plahočil se zpátky do země, kterou v životě ani nezahlíd, a narukoval tam do armády Stonewalla Jacksona a zůstal v ní po celý tažení údolím Shenandoah až k samýmu Chancellorsvillu, kde tenkrát ti kluci z Karolíny Jacksona omylem zastřelili, a vydržel tam až do toho rána v pětašedesátým, kdy Sheridanova kavalerie zatarasila cestu od Appomattoxu k Shenandoah, kam by se bejvali zas mohli vrátit. A on přišel pěšourem zpátky do Mississippi a přines si jenom to, co si odnášel, když se vydal na cestu, no, a oženil se a postavil přízemek tohohle domu - ten dřevěnej základ, v kterým zrovna jsme - a začali se mu rodit ti kluci - Jackson, Stuart, Rafael, Lee a Buddy.

Buddy přišel až k posledku, takže byl ještě dost mladej, aby šel do tý druhý války; vojančil ve Francii. Slyšel jste ho vyprávět. Přines si odtamtud dva metály, jeden americkej a jeden francouzskej, a do dneška se nikdo nedověděl, jak k nim přišel, co vlastně udělal. Já myslím, že to neřek ani Jacksonovi nebo Stuartovi a ostatním. Sotva se vrátil domů s těma šráfama na mundúru a stužkama za zranění a těma dvěma metálama, už si našel děvče; našel si ho, sotva se doma otočil, no a rok nato se narodily ty dvojčata; kluci vám byli jak vejce vejci podobný starýmu Ansi McCallumovi. Kdyby bejval byl ten starej Anse o pětasedmdesát let mladší, mohli to bejt dohromady trojčata. Pamatuju na ně - na ty dva malý prcky, nachlup stejný a jako splašený hříbata divoký, jak tu od rána do noci pobíhali se smečkou ohařů, dokavad nedorostli natolik, aby Buddymu, Stuartovi a Leeovi vypomohli na farmě s bavlnou, a Rafovi zase s koňma a mezkama, který choval, šlechtil a cvičil a bral je pak na prodej do Memphisu; a jak potom před třema nebo čtyřma lety šli na rok na zemědělskou kolej, aby se něco přiučili o chovu bělohlavýho skotu.

To bylo po tom, co Buddy s ostatníma přestali pěstovat bavlnu. Na to se taky pamatuju. Tenkrát se vláda začínala plíst do toho, jak člověk hospodaří na svý farmě a jak pěstuje bavlnu. Stabilisovat ceny, využívat přebytků - tak tomu říkali a dávali lidem rady a pomoc, ať chtěli nebo nechtěli. Moh jste si před chvílí všimnout těch mládenců tam vevnitř; až podivíni, řek byste o nich. Ten první rok, když se zástupci z okresu snažili farmářům vysvětlovat novej systém, přišel jeden ouřada taky sem a snažil se to vysvětlit Buddymu, Leeovi a Stuartovi; vysvětloval jim, jak oni sice omezejí sklizeň, ale že vláda farmářům vyplatí rozdíl, takže na tom vlastně budou líp, než kdyby se pokoušeli vypěstovat víc.

„To nás teda moc těší,“ povídá Buddy. „Ale my žádnou pomoc nepotřebujem. Budem pěstovat bavlnu tak, jak jsme to dělali vždycky; jestli se nám nevyvede, bude to naše starost a naše ztráta, a zkusíme to znova.“

A tak že nepodepíšou žádný papíry a nebudou vyplňovat žádný povolovací karty a nic takovýho. Jeli prostě dál po svým a pěstovali bavlnu, jak je to naučil starej Anse; zřejmě se jim nechtělo dát na to, že vláda má v úmyslu pomoct člověku, ať ten člověk pomoc chce nebo nechce, že má v úmyslu míchat se do toho, kolik a čeho si člověk na vlastní půdě tvrdou prací vydobude, a tak česali a čistili bavlnu přímo tady ve vlastní čistírně, jak to dělali vždycky, a pak ji vezli do města na prodej; vezli se s ní až do Jeffersonu, kde ovšem přišli na to, že ji nemůžou prodat; předně proto, že jí mají moc, a za druhý, že ani nemají patřičný povolení, který by je k takovýmu prodeji opravňovalo. Tak to dovezli nazpátek. Do čistírny se to všecko nevešlo, tak uskladnili část do Rafovy maštale pro mezky a zbytek složili přímo do týhle síně, v který sedíme, a celou zimu tu hromadu museli obcházet a nechat si od ní připomínat, že si po druhý mají dát říct a kartičku vyplnit.

Jenže na druhej rok zas nevyplnili jediný lejstro. Zřejmě na to pořád ještě nechtěli věřit, pořád věřili ve svobodu a právo vydělávat nebo prodělávat podle pracovní schopnosti a vůle jedince, svobodu, kterou mu zaručuje vláda, vláda, kterou chtěl kdysi starej Anse roztrhat na kusy a nepovedlo se mu to, ale poctivě to přiznal a přijal všecky důsledky, a která Buddymu dala metál a pečovala o něho, když byl daleko od domova v cizí zemi a marod.

No, a přišla potom ta druhá sklizeň. A zas ji nemohli nikomu prodat, poněvadž neměli kartičky. Tenkrát postavili zvláštní kolnu, pod kterou to všecko nacpali, a vzpomínám si, jak tu druhou zimu přijel jednou Buddy do města a šel tam za advokátem Gavinem Stevensem. Ne že by chtěl právní poradu o tom, jak zákonem přinutit vládu anebo někoho, aby koupil bavlnu, přestože nemají povolovací kartičky, chtěl čistě zjistit, proč to. „Já byl pro to, aby se vyhovělo a podepsalo,“ povídá Buddy, „jestli je to jednou nový nařízení. Ale probírali jsme to mezi sebou a Jackson, i když to není žádnej farmář, přeci jen znal našeho tátu dýl než my ostatní, a Jackson řek, že táta by řek ne, a teď se mi zdá, že by byl měl pravdu.“

Nechali tedy pěstování bavlny; měli jí hromady a zdálo se, že jim nějakej čas vydrží, - dvaadvacet žoků to tuším bylo. Tehdy začali s tím chovem bělohlavýho skotu, a bavlníkový plantáže starýho Anse proměnili na pastviny, poněvadž Anse by si byl stejně nic jinýho nepřál, kdyby viděl, že se dá pěstovat bavlna jen tím způsobem, že vám vláda řekne, kolik jí smíte vypěstovat a za kolik ji smíte prodat a kde a kdy, a pak vám ještě zaplatí za práci, kterou jste neudělali, za to, že jste ji neudělali. Jenže i když nepěstovali bavlnu, přijížděl k nim rok co rok mladík z okresního úřadu a vyměřoval budoucí výnosy z pastvin, že prý za ně dostanou zaplaceno, třebaže nikdy neměli kromě bavlny, co by se dalo zaplatit. Ovšem v tomhle hospodářství beztak nikdy žádnou sklizeň nevyměřil. „Račte se podívat, co tu děláme,“ povídá Buddy. „Ale do mapy si to nekreslete.“

„Ale za to můžete dostat peníze,“ povídá mladík. „Vláda vám chce zaplatit za všecko, co tu nasejete nebo nasázíte.“

„My na to taky pomejšlíme, dostat za to peníze,“ povídá Buddy. „Když se to nepovede, zkusíme něco jinýho. Ale ne s vládou. Od ní nic nechceme. Rozdávejte těm, kdo chtěj brát. My si stačíme.“

A to je asi tak všecko. Těch dvaadvacet opuštěných žoků bavlny je támhle dole v čistírně, protože tam je na to místo; čistírnu už totiž nepotřebujou. A ti kluci vyrostli a šli na rok do zemědělský koleje, kde se dověděli všecko o tom bělohlavým dobytku, a potom se sem vrátili k ostatním - tady k těm podivínům, který si tu žijou stranou, pro sebe, zatím co jinde ve světě svítěj o sto šest ve dne v noci krásný neóny a pro každýho, kdo v tom jenom kapánek dovede chodit, ležej snadný peníze na ulici a kdekdo má parádní novej auťák, kterej už zas ojezdil a vyhodil a už mu lifrujou novej, zatím co ten starej ještě ani nezaplatil, a všude jsou přichystaný báječný vyžírky v podobě všelijakých výborů a organizací pro pomoc a reformu v zemědělství a tucty dalších mnohojmenných důvodů, aby člověk nemusel pracovat. No, a pak přijdou tyhle výběrový odvody, a těm podivínům zas ani nenapadne, aby se šli zapsat, a vy sem jedete až z Jacksonu, v ruce lejstro, podle zákona patřičně vybavený, no, a pak si tu na chvíli sednem a nezbejvá vám než se zas vrátit do města. Člověk se rozhlídne a všelicos nahlídne, viďte?«

»Ano,« řekl revizor. »Myslíte, že bychom se teď mohli vrátit do města?«

»Ne,« řekl mu šerif týmž laskavým tónem, »ještě ne. Ale za nějakou chvíli můžeme vyrazit. Vlak ovšem nestihnete. Zejtra vám ale zas nějakej pojede.«

Vstal, třebaže revizor nic neslyšel. Revizor se za ním díval, jak přechází prostornou síň a otvírá dveře pokoje a vchází do nich a zavírá je za sebou. Revizor tiše seděl a poslouchal noční zvuky a hleděl na zavřené dveře, které se zanedlouho otevřely a šerif se vracel; nesl cosi v zakrváceném plátně; nesl to s ostychem.

»Tumáte,« řekl. »Podržte to chvilku.«

»Je to od krve,« řekl revizor.

»To je dobrý,« řekl šerif. »Až s tím skončíme, tak se mužem umejt.« Revizor tedy uchopil ranec a pak stál a držel to a pozoroval při tom, jak starý šerif opět prochází síní a někde mizí a hned se zas vrací s rozsvícenou svítilnou a lopatou. »Pojďte,« řekl. »Hned to budeme mít za sebou.«

Revizor jde za ním z domu a dál přes dvůr, drže s ostychem zakrvácený, zachumlaný těžký ranec, v kterém, zdá se mu, dosud cítí teplo života; šerif kráčí před ním, u nohy se mu komíhá lucerna, ohromný stín jeho kroků stříhá zemi, přes rameno se mu nese hlas, stále tak přívětivý a povídavý: »Tak je to a nejinak. Člověk se porozhlídne po světě a vidí toho hromadu; hromadu lidiček v hromadě situací. Potíž je v tom, že jsme si zvykli míchat situace s lidma. Vezměte například sebe,« řekl týmž laskavým tónem, rozprávěcím a nezávážným; »myslíte to dobře. Přišel jste s hlavou zamotanou samým zákonem a nařízením. V tom je ta naše svízel. Navymýšleli jsme si tolik pořádků a pravidel a předpisů, že už nic jinýho nevidíme; když pak najednou něco nezapadá do těch našich regulí, jsme ztracený. Už jsme málem jako nějaký kreatúry, který uplácali doktoři v laboratořích a který se naučily vyklouznout z kostí, setřást i srdce a zůstat přitom naživu, který se ustavičně a třeba navěky dovedou udržovat naživu, a třeba ani nevědí, že jim kosti i srdce scházejí. My jsme setřásli páteř; došli jsme k názoru, že člověk žádnou páteř nepotřebuje; mít nějakou že je staromódní. Ale rejha, kde páteř bejvala, je tam pořád a páteř je taky ještě živá; a jednou přijde čas, kdy ji zase přijmeme zpátky. Nevím, kdy to bude ani co nás ještě musí skřípnout, aby nás to naučilo, ale ten čas přijde.«

Vyšli ze dvora a stoupali teď do svahu. Revizor před sebou spatřil další skupinu cedrů, malý chundel, který proti hvězdnaté obloze působil tak nějak stroze obřadně. Šerif vešel mezi stromy, zastavil se a položil svítilnu na zem a za ním revizor, v rukou ranec, spatřil malý čtverhran země, obehnaný nízkou cihlovou ohrádkou. Pak uviděl dva hroby či náhrobky - dvě prosté žulové desky, vsazené kolmo do země.

»Starej Anse a jeho paní,« řekl šerif. »Buddyho žena chtěla bejt pohřbená se svou rodinou. Taky si myslím, že by se jí tu stejskalo mezi samýma McCallumama. Tak, teď jak to provedem.« Chvilku postál uchopiv se za bradu; revizorovi připadal přesně tak jako nějaká stará paní, která si rozmýšlí, kam zasadit keříček. »Měli to rozvržený odleva doprava, Jacksonem počínaje. Když se ale narodili hoši, řeklo se, že Jackson se Stuartem přijdou semhle vedle rodičů, a tak by se moh Buddy trošinku posunout a udělat jim místo. Takže bude přibližně tady.« Přisunul svítilnu a uchopil lopatu. Pak si všiml, že revizor stále ještě drží ranec. »Položte to,« řekl. »Musím nejdřív kopat.«

»Já to podržím,« řekl revizor.

»Nesmysl, jen to položte,« řekl šerif. »Buddy se neurazí.«

Revizor tedy položil ranec na cihlovou ohrádku a šerif se dal do kopání: kopal obratně a rychle a při tom stále tak bodře a plynule vykládal: »Tak je to. My už nevíme, co to jsou lidi. Život ztratil cenu, zlevnil, ale život není levnej. Život je sakramentsky drahocenná věc. A nemám na mysli to protloukání mezi dvěma podporama, který každej rok nějaká ta podpůrná organizace vyplatí, ale čest a důstojnost a kázeň; pro tohle stojí za to, aby se člověk zachoval, to mu dává nějakou cenu. A to se musíme znova naučit. Možná, že nám daj za vyučenou teprve nějaký útrapy, velký útrapy; možná, že starýho Anse naučila ty věci jen zkušenost, že šel pěšky do Virginie, z který pocházela jeho maminka, a že prohrál ve válce a pak šel zpátky. Ať tak či tak, zřejmě se je znát naučil, a naučil se to tak dobře, že to moh odkázat svým chlapcům. Všim jste si, jak stačilo, aby Buddy řek těm hochům, že je čas jít, poněvadž si vláda pro ně posílá? A jak se s ním rozloučili? Dospělí chlapi ho políběj, a nemusej to skrejvat ani se stydět. Možná, že tohle je zrovna to, co se pokouším říct... Tak,« řekl. »To už bude stačit.«

Pohyboval se rychle, lehce; než se revizor pohnul, vložil ranec do úzkého výkopu a zasypával jej, zasypával jej tak rychle, jak kopal, a lopatou při tom uhlazoval povrch hlíny. Potom se vzpřímil a zvedl svítilnu - velký, hubený stařec, který volně, lehce vydychoval.

»Myslím, že se teď můžeme vrátit do města,« řekl.

Dva vojáci

Já a Petr jsme chodívali kus dolů k chalupě dědy Killegrewa a poslouchali tam rádio. Čekali jsme, až bude všecko po večeři, až se setmí, a pak jsme stávali před oknem lepšího pokoje dědy Killegrewa a všecko dobře slyšeli, protože žena dědy Killegrewa byla hluchá, a on proto pouštěl rádio tak nahlas, jak to jenom šlo, a tak si myslím, že jsme to s Petrem mohli slyšet zrovna tak jasně jako žena dědy Killegrewa, přestože jsme stáli venku a okno bylo zavřené.

A ten večer povídám: »Co? Japonci? Co je to perlovej přístav?« a Petr povídá: »Buď zticha.«

A tak jsme tam stáli a byla zima a poslouchali jsme, jak v rádiu mluví nějaký mužský, jenže jsem si z toho nevybral ani hlavu ani patu, nic. Pak ten mužský povídá, že to je prozatím všecko, a šli jsme pak s Petrem vzhůru po silnici k nám a Petr mi řek co a jak. Protože jemu bylo už skoro dvacet a v červnu vychodil sdruženou vyšší, a tak toho znal spoustu: říkal tedy o těch Japoncích, jak shodili bomby na Perlový přístav a že Perlový přístav je za vodou.

»Za vodou?« povídám. »Na druhý straně státního rezervám u Oxfordu?«

»Kdepak,« povídá Petr. »Za velkou vodou. V Tichým oceánu.«

Přišli jsme domů. Mamka a táta už spali a pak jsme já a Petr leželi v posteli a já jsem pořád nechápal, kde to je, a Petr mi znovu povídá - Tichej oceán.

»Co je to s tebou?« říká Petr. »Už ti jde na devátej rok. Už od září chodíš do školy. Copak ses ještě nic nenaučil?«

»Asi jsme ještě nedošli tak daleko, jako je Tichej oceán,« povídám.

Tehdá jsme pořád ještě sili viku, třebaže měla být do patnáctého listopadu už dávno v zemi; tatínek byl už zas pozadu, on totiž je vždycky se vším pozadu, co ho s Petrem známe. A taky jsme sváželi dřevo na topení v zimě, přece jsme se ale každý večer s Petrem sebrali a šli si stoupnout pod okno lepšího pokoje dědy Killegrewa a v chladnu tam poslouchali rádio; potom jsme se vrátili domů a lehli si do postele a Petr mi vykládal co a jak. Totiž jen chvíli vykládal. Pak už nevykládal. Najednou jako by se mu už nechtělo mi povídat. Řek mi, abych už sklapnul, že se mu chce spát, ale kdepak by se mu chtělo spát.

Jen tam tak ležel a byl daleko víc zticha, než kdyby spal, a já jsem až cítil, jak z něho něco jakoby vychází, snad vztek, snad se na mě zlobil, jenže já věděl, že o mně nepřemýšlí, anebo jako by ho něco trápilo, ale to taky nebylo ono, protože se nikdá neměl proč trápit. Ten se přece nikdy s ničím neopozdil jako tatínek, natož aby s něčím zůstával delší čas pozadu. Táta mu dal deset jiter, když absolvoval na vyšší sdružené, a oba jsme si s Petrem říkali, že měl táta jistě hromskou radost, že se může aspoň desíti jiter zbavit a ubrat si tak vlastních starostí; a Petr těch deset jiter osil jako jeden lán vikou a všecko si tu vyplel a spořádal na zimu, takže tohle ho jistě netrápilo. Ale něco to bylo. A pořád jsme chodili večír co večír k chalupě dědy Killegrewa a poslouchali tam rádio; to už se bojovalo na Filipinách, ale generál MacArthur je držel zpátky. Potom jsme jednou přišli domů a lehli si, a Petr mi nic nevykládal a vůbec mlčel. Jen tam ležel tiše jako na číhané, a když jsem na něj sáh, měl bok či nohu tuhou a nehybnou jak železo, až jsem potom za chvilku usnul.

Potom jednou v noci - to bylo poprvé, co mi vůbec nic neřek, jen na mě vyjel, že jsem nenaštípal dost dřeva z polen, který jsme řezali - mi povídá: »Musím jít.«

»Kam jít?« povídám.

»Do války,« říká Petr.

»To ještě než naděláme všechen votop?«

»Jdi mi k čertu s votopem,« povídá Petr.

»No dobře,« říkám. »Kdy vyrazíme?«

Ale ani mě neposlouchá. Jen leží ve tmě, ztuhlý a bez hnutí jako kus železa. »Musím jít,« povídá. »To přece nemůžu připustit, aby si někdo tohle troufal na Spojený státy.«

»Máš pravdu,« povídám. »Ať máme votop nebo nemáme, taky si myslím, že musíme jít.«

Tentokrát mě slyšel. Ležel dál tak nepohnutě, ale na jiný způsob než prve.

»Ty?« povídá. »Do války?«

»Ty budeš řezat velký a já budu řezat ty malý,« povídám.

Pak mi řek, že nemůžu jít. Nejdřív jsem si myslel, že jenom nechce, abych se za ním coural, tak jako mi tenkrát nedovolil jít s ním, když si šel namlouvat děvčata k Tullům. Pak mi ale řek, že by mi to nedovolila armáda, protože jsem moc malý, a to jsem věděl, že to myslí vážně a že nesmím nikam na krok, kdybych se rozkrájel. Vlastně jsem do téhle chvíle ani moc nevěřil, že on sám půjde, ale teď jsem poznal, že půjde a že je všechno marné, s ním nesmím.

»Budu vám tam teda štípat dříví a nosit vodu!« povídám. »Musíte mít přece dříví a vodu!«

Aspoň že mě teď poslouchal. Už nebyl jako kus železa.

Otočil se na bok a položil mi ruku na prsa, protože teď zas já jsem ležel rovně a ztuhle na zádech.

»To nejde,« povídá. »Musíš tu zůstat a pomáhat tátovi!«

»V čem mu mám pomáhat?« povídám. »Stejně už nikdy nic nedohoní. Víc pozadu už zůstat nemůže. O tuhle farmičku, že by ji podolkem přikryl, o tu se může klidně starat sám, a my spolu zatím budem řezat ty Japonce. Já taky musím jít. Když musíš jít ty, tak já taky musím.«

»Ne,« řek Petr. »Buď teď zticha. Buď zticha.« A myslel to vážně a já věděl, že s ním není řeč. Jen jsem to chtěl slyšet jasně z jeho úst. Pak dám pokoj.

»Já teda jít nesmím,« povídám.

»Ne,« řek Petr. »Prostě nemůžeš, nejde to. Jsi moc malej, to je jedna věc, a za druhý -«

»Dobře,« řek jsem. »Tak už nemluv a nech mě spát.«

Pak tedy byl zticha a uložil se ke spaní. A já jsem tam ležel a dělal, jako že spím, a Petr usnul jedna dvě, a tak jsem poznal, že se proto trápil a proto nemoh dřív spát, že tolik chtěl do války, a teď když se ustanovil, že půjde, tak už se netrápil.

Příští ráno to pověděl mamce a tátovi. S mamkou to bylo dobrý. Plakala.

»Ne,« říkala v breku, »já nechci, aby chodil. Kdybych mohla, šla bych sama místo něj. Já nechci zachraňovat vlast. Pro mě za mě, ať si ji Japonci vezmou, jen když nechaj na pokoji mě a moji rodinu a děti. Ale pamatuju na bratra Marshe v tý minulý válce. Musel do ní jít, když mu bylo sotva devatenáct, a naše máma to tenkrát nechápala o nic víc, než to můžu chápat dneska já. Ale řekla Marshovi, když musí jít, ať teda jde. A zrovna tak Petr, když musí jít do týhle, tak do ní jít musí. Jen na mně ale nežádejte, abych pochopila proč.«

S tátou to bylo horší. Ten dělal potíže. »Do války?« povídá. »Proč? Já v tom nevidím za mák smyslu. Na to, aby tě povolali, nemáš ještě věk a do země zatím nikdo nevpad. Náš pan president ve Washingtonu sleduje vývoj událostí a jistě nás včas uvědomí. A kromě toho jsem já v minulý válce, o který se tu máti zmínila, narukoval a poslali mě rovnou do Texasu a tam mě bezmála osm měsíců drželi, než pak nakonec veškerýho válčení nechali. Když to tak vezmu a připočtu k tomu ještě strýčka Marshe, kterej si přines skutečný zranění z francouzskýho bojiště, řek bych, že jsme já a moje rodina udělali až dost na obranu vlasti, aspoň během mýho života. A kromě toho, jak se obejdu bez tvý pomoci na farmě, kdybys mi odešel? Myslím, že bych se se vším ošklivě opozdil.«

»Opožďoval ses vždycky, pokud se pamatuju,« povídá Petr. »Ať je to jak chce, jdu. Musím jít.«

»Samozřejmě že musí jít,« povídám. »Ty Japonci přeci-«

»Ty drž pusu!« okřikla mě mamka. »S tebou nikdo nemluví! Koukej mi přinýst náruč dřeva! To máš na práci!«

Přinesl jsem tedy dříví. A celý příští den jsme já, Petr a táta hleděli nanosit co nejvíc dříví. Petr totiž říkal, že pro tátu je zásoba dříví akorát jedno polínko navíc, který mamka náhodou ještě nespálila. A mamka zatím chystala Petra na cestu. Prala a spravovala mu šatstvo a napekla mu jídla plnou škatuli od bot. A ten večer jsme já a Petr leželi v posteli a poslouchali, jak mu balí kufřík a pláče, až potom Petr vstal a v noční košili šel za ní, a slyšel jsem je spolu mluvit, až nakonec řekla mamka: »Ty jít musíš, a tak si přeju, abys šel. Ale nerozumím tomu a nikdy tomu rozumět nebudu, a tak to ode mě ani nečekej.« A Petr se vrátil a vlez si zas do postele a zase ležel tak nepohnutě a ztuhle na zádech jako železo a pak povídá, a neříká to mně, neříká to nikomu: »Musím jít. Já prostě musím jít.«

»To je jistý, že musíš jít,« povídám. »Ty Japonci přeci-« Zprudka se převalil, tak nějak vyplul na bok, a ve tmě na mě koukal.

»No aspoň s tebou je to dobrý,« povídá. »Čekal jsem, že budeš vyvádět víc než celá rodina dohromady.«

»Já si myslím, že se mnou je to taky marný,« povídám. »Třeba se to ale o pár let protáhne a já se tam taky dostanu. Možná, že tě tam jednou někde potkám.«

»Doufám, že ne,« povídá Petr. »Lidi nechoděj do válek pro legraci. Člověk se nerozloučí s uplakanou mámou jen tak pro legraci.«

»Proč teda jdeš?« povídám.

»Musím,« říká. »Prostě musím. A teď už spi. Musím ráno chytit první autobus.«

»Dobře,« povídám. »Lidi říkají, že Memphis je ohromný město. Jak poznáš, kde je tam armáda?«

»Někoho se zeptám, kam se mám jít přihlásit,« povídá Petr. »Tak už teď spi.«

»Na to se teda zeptáš? Kde se jako můžeš přihlásit do armády?« povídám.

»Zeptám,« řekl Petr. Znova se otočil na záda. »Mlč už a spi.«

Usnuli jsme. Druhý den ráno jsme snídali při lampě, protože autobus měl jet v šest hodin. Mamka teď neplakala. Vypadala jen přísně a jako že má plno práce s nošením na stůl. Potom dobalila Petrovi kufřík, přestože on si s sebou do války nic takového brát nechtěl. Ale mamka říkala, že slušný lidi nejdou nikdy nikam, ani do války, bez prádla na výměnu a bez něčeho, v čem se to dá nosit. Dala mu tam škatuli od bot, ve které bylo pečené kuře a sušenky, a taky bibli mu tam dala, a pak už byl čas jít. Do té chvíle jsme nevěděli, že mamka s náma nepůjde k autobusu. Přinesla jen Petrovu čepici a kabát, a pořád ještě neplakala, jen stála s rukama na Petrových ramenou a nehýbala se, ale tak nějak, a asi tím, jak držela Petra za ramena, vypadala zrovna tak urputně a přísně jako Petr, když se předešlou noc ke mně otočil a řek mi, že aspoň se mnou je to dobrý.

»Můžou si vlast vzít a můžou si vlast i nechat, pokavad daj pokoj mně a mojí rodině,« řekla. Pak řekla: »Nikdy nezapomeň, co jsi zač. Nejsi bohatej a celej ostatní svět za naší Francouzovou Vsí o tobě nikdy neslyšel. Ale tvoje krev je zrovna tak dobrá jako každá jiná, ať je to kde chce, a na to nikdy nezapomeň.«

Potom ho políbila, a pak jsme byli venku z domu, a táta popad Petrův kufřík a nes ho, ať se to Petrovi líbilo nebo ne. Zdaleka ještě nesvítalo, ani pak ne, když jsme nějakou chvíli stáli u poštovní schránky na silnici. Pak jsme zahlídli světla autobusu, který se blížil, a já jsem ustavičně pozoroval autobus, dokud nebyl docela blízko a Petr na něj nezamával, a najednou vám koukám, je denní světlo - rozbřesklo se, když jsem se nedíval. A teď jsme s Petrem čekali, že táta řekne zase něco nerozumného jako předtím, o tom, jak strýček Marsh utržil ve Francii ránu a on jak jel do Texasu v roce osmnáct a to že má jako zachránit Spojené státy v roce 1942, ale táta nic takového neřek. Ukázal se nakonec správnej. Řek jenom: »Sbohem, synku. Vždycky pamatuj, co ti řekla mamka, a piš jí, jak jenom ti chvilka vybyde.« Pak si podali s Petrem ruce a Petr se vteřinku díval na mě a položil mi ruku na hlavu a tak ukrutánsky silně mě vykrákal, že mi div krk neukroutil, a pak naskočil do autobusu a chlap zatáh dveře a autobus začal hučet; pak se rozjel a čím dál silnějc hučel a skřípal a kvičel; to už jel rychle a dvě červený světýlka vzadu jako by se ani o trošinku nezmenšily, spíš jako by běžely spolu a užuž se měly dotknout a slít v jedno světýlko. Ale neudělaly to a pak autobus zmizel a mně z toho všeho bylo, inu, už jsem se málem dal do breku, a to mi je málem devět.

Pak jsme se s tátou vrátili domů. Celý ten den jsme řezali dříví, a tak se mi to pořád dobře nešiklo, až teprv někdy v půli odpůldne. Potom jsem si vzal prak a rád bych si byl vzal taky všecky ptačí vajíčka, Petr mi totiž dal svoji sbírku a ještě mi pomáhal sbírat moji, a jistě by měl rád tu krabici s sebou a zrovna tak rád jako já by se na ně chtěl sem tam podívat, třebas mu bylo málem už dvacet. Jenže krabice byla moc velká na dlouhé cestování a přidělávala by jen starosti, a tak jsem si vzal jenom volavčí vejce, protože bylo nejlepší, a kloudně jsem ho zabalil do škatulky od sirek a schoval obojí i s prakem do kouta stodoly. Pak jsme snědli večeři a šli spát, a tehdá jsem si říkal, že kdybych byl musel zůstat v tom pokoji a v tý posteli, tak jak mi bylo, třebas už jen jednu jedinou noc, že bych to byl nevydržel. Pak jsem uslyšel tátu chrápat, ale od mamky jsem nezaslech nic, a nebyl jsem si jistej, jestli spí či nespí, ale podle všeho nespala. Vzal jsem teda boty a hodil je z okna a pak jsem vylez, jako jsem vídal Petra lézt ven, když mu bylo teprve sedmnáct a táta tvrdil, že je moc mladej na to, aby se landal po nocích, a nedovolil mu chodit ven, a natáh jsem si boty a šel do stodoly a sebral tam prak a to volavčí vajíčko a dal se k silnici.

Nebyla zima, byla ukrutná, hromská tma, a ta silnice, co se přede mnou táhla, mi teď, když se na ní nic nehýbalo, připadala, jako by se táhla nejmíň ještě o polovinu svojí délky dál, zrovna jako člověk, když se položí na zem, a tak to jednu chvíli vypadalo, že mě slunce nadobro dožene, ještě než ujdu těch dvaadvacet mil do Jeffersonu. Ale nedohnalo. Zrovna začalo svítat, když jsem stoupal do kopce k městu. Cítil jsem, jak si v chatrčích vaří lidi snídani, a litoval jsem, že jsem si nevzpomněl vzít si s sebou aspoň ždibec jídla, ale teď na to bylo pozdě. A Petr mi jednou řek, že Memphis je kousek za Jeffersonem, nemoh jsem ale tušit, že to je osmdesát mil. A tak tam stojím na prázdném náměstí a ustavičně přibývá denního světla a taky světla na ulicích pořád ještě hořejí a na mě shlíží ten strážník; a já si říkám, jak Memphis mám pořád osmdesát mil před sebou a přitom jenom těch dvaadvacet mil sem mi trvalo celou noc, než jsem je ušel, a jít tímhle tempem do Memphisu, to bude Petr, než tam dojdu, už stejně na cestě k Perlovýmu přístavu.

»Odkud jsi přišel?« povídá strážník.

A já mu znova říkám: »Musím se dostat do Memphisu. Mám tam bratra.«

»Chceš snad říct, že tu nikde nablízku nemáš příbuzný?« povídá strážník. »Nikoho jenom toho bratra? Jak jsi se dostal až sem, když máš bratra v Memphisu?«

A já mu znova říkám: »Musím se dostat do Memphisu. Nemůžu tu ztrácet čas mluvením, a nemám ani čas tam dojít. Musím se tam dostat ještě dneska.«

»Pojď se mnou,« povídá strážník.

Šli jsme do jiné ulice. A tam byl autobus, zrovna jako ten, co s ním včera ráno odjel Petr, až na to, že teď neměl rozsvícený světla a byl prázdný. Bylo to autobusové nádraží se vším všudy jako nádraží na železnici, s přepážkou na lístky a s člověkem za ní, a strážník povídá: »Tamhle se posad,« a sed jsem si teda na lavici a strážník povídá: »Chtěl bych si od vás zavolat,« a něco pak říkal asi minutku do telefonu a položil ho a povídá tomu člověku za přepážkou: »Dejte mi na něj pozor. Budu tu hned zpátky, jen co se paní Habershamová probere a hodí na sebe šaty.« A odešel. Vstal jsem a stoup si k přepážce na lístky.

»Já chci jet do Memphisu,« povídám.

»Tos uhod,« povídá ten člověk. »Posaď se pěkně tamhle na lavičku. Pan Foote tu bude za chvilenku zpátky.«

»Já žádnýho pana Foota neznám,« povídám. »Já chci jet v támhletom autobusu do Memphisu.«

»Kolik máš peněz?« povídá. »Bude tě to stát dvaasedmdesát centů.«

Vytáh jsem krabičku od sirek a rozbalil volavčí vajíčko. »Dám vám za lístek do Memphisu tohlenc,« povídám.

»Co je to?« povídá.

»Je to vajíčko od volavky,« povídám. »To jste ještě nikdá neviděl. Má to cenu dolar. Vemu za to dvaasedmdesát centů.«

»Kdepak,« povídá, »páni, kterým ten autobus patří, trvají na hotových penězích. Kdybych začal vyměňovat lístky za ptačí vejce a dobytek nebo podobně, vyhodili by mě. Teď si běž pěkně sednout tamhle na lavičku, jak ti pan Foote -«

Namířil jsem si to ke dveřím, ale on mě chytil, jednou rukou se opřel o přepážku a přeskočil ji, dohonil mě a natáh ruku a chtěl mě chňapnout za košili. Našup jsem vytáh nůž a jedním rázem ho otevřel.

»Jestli se mě dotknete, přešmiknu vám ruku,« povídám.

Hleděl jsem mu vyklouznout a utéct ke dveřím, ale doved to natřít rychlejc, než jsem to kdy dospělýho člověka viděl natírat, skoro tak rychle jako Petr. Nadběh si mě a zádama se postavil ke dveřím, jednu nohu kapánek zdviženou, a jináč se odtamtud nedalo ven. »Koukej se vrátit na lavici a zůstaň tam,« povídá.

Ne, jinudy se odtamtud ven nedalo. A on tam stojí a zádama drží ty dveře. Šel jsem teda zpátky k lavici. A pak se mi najednou zdá, že se nádraží hemží lidma. Zase tam je ten strážník a s ním dvě paničky v kožichách a obličeje už mají namalovaný. Přesto ale vypadaly, jako by musely moc narychlo vstát a jako že se jim to doposavad protiví, oběma, staré i mladé, jak tam tak na mě koukaly.

»Vždyť nemá ani kabátek!« řekla ta stará. »Jak se sem jenom proboha takhle sám dostal?«

»To se ptám vás,« povídá strážník. »Nevypáčil jsem z něho nic, akorát že má bratra v Memphisu a chce tam zpátky za ním.«

»Taky že jo,« povídám. »Musím se do Memphisu ještě dneska dostat.«

»Ovšem že musíš,« povídá ta stará. »A až se dostaneš do Memphisu, jsi přesvědčen, že tam bratra najdeš?«

»To bych řek,« povídám. »Vždyť mám jen jednoho a znám ho už celej život. Myslím, že ho poznám, až ho zas uvidím.«

Ta stará si mě prohlížela. »Na mě zrovna nedělá dojem, že by byl z Memphisu,« povídá.

»A podle všeho není,« povídá strážník. »To se ale nepozná. Může bejt bůhvíodkad, ať má kabátek nebo nemá. V těhle dnech a dobách se přes noc rozutečou až odněkad z - snad už snídal, ne? Kluci a holky jak by smet, sotva to umí pořádně chodit. Copak víme, kde byl včera? Moh bejt v Missouri nebo v Texasu. Ale zřejmě nemá pochyby o tom, že má bratra v Memphisu. Podle mýho bych ho tam poslal, ať se po něm poohlídne.«

»Ano,« řekla ta stará.

Ta mladá si vedle mě sedla na lavici a otevřela taštičku a vytáhla z ní mechanický psací péro a nějaký papíry.

»Poslyš, broučku,« povídá ta stará, »my se ti postaráme o to, abys bratra našel, ale nejdřív musíme tvůj případ zanést do naší kartotéky. Řekneš nám své nacionálie, potřebujeme znát tvé jméno a jméno tvého bratra a kde ses narodil a kdy ti zemřeli rodiče.«

»Já žádný nacionály nepotřebuju,« povídám. »Já nic jinýho nechci než se dostat do Memphisu. Ještě dneska tam musím bejt.«

»Vidíte?« povídá strážník. »Řek to skoro, jako by z toho měl radost. Přesně to jsem vám říkal.«

»To přitom máte ohromný štěstí, paní Habershamová,« povídá ten od autobusů. »Bouchačku doufejme u sebe nemá, ale dovede otvírat nůž zatr - totiž tak rychle, že by se za to žádný chlap nemusel stydět.«

Ale ta stará se nehýbá a pořád jen kouká na mě.

»Nuže,« povídá. »Nuže. Opravdu nevím, co počít.«

»Já vím,« povídá ten autobusák. »Koupím mu lístek z vlastní kapsy. Takový opatření zachrání firmu před výtržnostma a krveprolitím. A až o tom pan Foote řekne na městským výboru, budu slavnej a nejen že mi to nahraděj, ale daj mi nádavkem metál. Co, pane Foote?«

Ale vůbec nikdo si ho nevšímal. Ta stará pořád jen koukala dolů na mě. Zase řekla to »Nuže«. Potom vytáhla z portmonky dolar a dala ho tomu od autobusů. »Mám za to, že bude cestovat na dětský lístek, že ano?«

»Ano, 'spaní,« povídá autobusák, »jen nevím, co tomu řekne přepravní řád. Dostanu asi vyhazov, že jsem ho nedal do bedny a na ni ceduli Pozor kouše! No ale risknu to!«

Potom odešli. Pak se vrátil strážník s chlebíčkem a dal mi ho. »Víš to tak jistě, že najdeš toho bratra?« povídá.

»Doposavad mě nikdo nepřesvědčil, proč bych ho najít neměl,« povídám. »Když neuvidím Petra první já, uvidí mě on. On mě taky zná.«

Potom strážník taky nadobro odešel a já jsem si sněd chlebíček. Pak tam přicházeli další lidi a kupovali lístky a autobusák povídá, že je čas nasedat, tak jsem nastoupil do autobusu zrovna jako Petr a jeli jsme.

Všecky města jsem viděl. Všecky jsem je viděl. Když se autobus pořádně rozjel, koukám, že ze samý únavy až usínám. Když ale toho bylo tolik, co jsem jaktěživo předtím neviděl. Vyjeli jsme z Jeffersonu a jeli dál kolem polí a lesů, pak jsme vjeli do dalšího města a z něho zas ven a znova kolem polí a lesů, a potom přišlo ještě jedno město, kde byly krámy a čistírny na bavlnu a nádrže na vodu, a jeli jsme podle dráhy hodnej kus a viděl jsem, jak se pohybují signály, a potom jsem viděl vlak a pak ještě další města, a to jsem už dočista padal ze samý únavy a tolik se mi chtělo spát, ale netrouf jsem si. Pak začal Memphis. A táhnul se, aspoň mi to připadalo, na míle. Přejeli jsme hezkou řadu krámů a napadlo mě, že to bude už určitě tady a že autobus přeci musí zastavit. Ale ještě to nebyl Memphis a zase jsme projížděli kolem nádrží na vodu a komínů u pil, z kterých se kouřilo, a jestli to byly čistírny a pily, tak jsem nevěděl, že je jich taková hrůza, a taky jsem nikdy neviděl tak velikánské, a kde taky sháněj pořád dost bavlny a poražených stromů, aby měli co dělat, to nevím.

Pak jsem uviděl Memphis. Teď už jsem věděl, že se nemýlím. Stál tam a trčel nahoru do vzduchu. Vypadalo to, jako když někdo nějakých tucet celých měst, ještě větších než Jefferson, postaví na kraj do pole a nechá to tam trčet do povětří, výš než nejvyšší kopec v celém našem okrese Yoknapatawpha. A pak jsme už byli přímo ve městě a autobus tu zastavoval každých pár yardů, se mi zdálo, a auta frnčela z obou stran kolem nás a ulice byly ten den tak přecpané lidma odevšad z celičkého města, až jsem si nakonec řek, že už ve státě Mississippi nemůže vůbec žádný člověk zbejvat, ani takoví, co prodávají lístky na autobus, natož pak takoví, co vypisují nějaký nacionály na kartotéky. Pak autobus zastavil. Zase to bylo takové nádraží, o hodnej kus velikánštější než to v Jeffersonu. A povídám: »Tak dobrá. Kde se lidi hlásej do armády?«

»Cože?« povídá člověk od autobusu.

A tak to opakuju: »Kde se tu lidi hlásej do armády?«

»A tak,« povídá. Potom mi řek, jak se tam dostanu. Ze začátku jsem se bál, že mi to nepůjde a zabloudím v tak velikém městě, jako je Memphis. Ale trefil jsem docela dobře. Vůbec jsem se nemusel ptát, jen ještě dvakrát. A pak jsem byl na místě a ulevilo se mi náramně, že jsem na chvíli venku z toho frnčení aut a strkání lidí a ze všeho toho povyku, a říkám si, teď už to dlouho trvat nebude, a myslím si, když tam bude zas nějaká mačkanice takových, co se taky dali k armádě, uvidí mě Petr asi dřív nežli já jeho. A tak jsem šel rovnou do světnice. A Petr tam nebyl.

Vůbec tam nebyl. Byl tam voják s ohromnou šipkou na rukávu a psal, a dva mládenci stáli před ním a mám takový dojem, že tam byli ještě další lidi. Tak trošku se jako pamatuju, že tam byli ještě další lidi.

Šel jsem ke stolu, u kterého psal ten voják, a povídám: »Kde je Petr?« a on zvedne hlavu a já povídám: »Můj bratr. Petr Grier. Kde je?«

»Cože?« povídá voják. »Kdo?«

Tak mu to říkám znovu. »Včera se dal do armády. Jede do Perlovýho přístavu. No a já taky. Chtěl bych ho dohonit. Kde ho, prosím vás, máte?« Teď na mě všichni začali koukat, ale co mi bylo po nich. »Tak řekněte,« povídám. »Kde je?«

Voják přestal psát. Opřel si obě ruce o stůl. »Jo tak,« povídá. »Tak ty jako jdeš s sebou, co?«

»Jdu,« povídám. »Musej mít přeci dřevo a vodu. Můžu sekat dříví a nosit vodu. Tak dělejte. Kde je Petr?«

Voják vstal. »Kdo tě sem pustil?« povídá. »Koukej odtud mazat.«

»Ani mi nenapadne,« povídám. »Řekněte mi, kde je Petr -«

Ať se v tu ránu propadnu, jestli sebou nehodil ještě rychlejc než ten od autobusu. Vůbec nemusel přes stůl, on to vzal kolem něj, byl u mě, skoro než jsem se vzpamatoval, takže jsem jen taktak uskočil nazpátek, vytáh z kapsy nůž, otevřel ho a dal mu jeden bodanec, načež on zařval, uskočil, popad si jednou rukou tu druhou a zůstal stát, ale nadával a řval.

Jeden z těch ostatních chlapů mě chyt zezadu a já jsem se po něm ohnal nožem, jenže jsem na něj nedosáh.

Pak mě drželi zezadu oba dva a vtom ze dveří vzadu vyšel další voják. Měl na sobě řemen s jednou kšandou přes rameno.

»Co se to tady hrome děje?« povídá.

»Tady ten prcek mě říz nožem!« řval první voják. Jak to řek, chtěl jsem po něm skočit znova, ale oba chlapi mě drželi, dva na jednoho, a voják s tím řemínkem napříč povídá: »No tak, no tak. Schovej ten nůž, mládenče. Nikdo z nás nemá zbraň. Muž se přece nepere nožem s někým, kdo má jen holé ruce.« To už jsem ho začínal slyšet. Znělo to od něho zrovna tak, jako by na mě mluvil Petr. »Pusťte ho,« povídá. Oni mě pustili. »No tak, co tě vlastně trápí?« A já jsem mu to řek. »Aha,« povídá. »A ty ses přišel podívat, jestli mu před odjezdem něco neschází, ne?«

»Ne,« povídám. »Přišel jsem -«

Jenže on se už otočil tam, kde si ten první voják obvazoval kapesníkem ruku.

»Máte ho v seznamu?« povídá. První voják šel zpátky ke stolu a podíval se do nějakých papírů.

»Tady je,« povídá. »Přihlásil se včera. Je v oddíle, který dnes dopoledne odjíždí do Little Rocku.« Měl na ruce přidělané hodinky. Podíval se na ně. »Vlak odjíždí asi za padesát minut. Jak znám chlapce z venkova, budou touhle dobou patrně všichni na nádraží.«

»Ať se sem dostaví,« povídá ten s řemínkem přes rameno. »Zatelefonujte na nádraží. Řekněte vrátnému, ať ho posadí do taxíku. A ty pojď se mnou,« povídá.

Za tou první tam byla ještě jedna kancelář a v ní jenom stůl a pár židlí. Tam jsme si sedli, voják kouřil, a netrvalo to dlouho; poznal jsem Petrovy kroky hned, jak jsem je zaslech. Pak první voják otevřel dveře a Petr vešel dovnitř. Vůbec na sobě neměl vojenské šaty. Vypadal zrovna tak, jak vypadal včera ráno, když nastupoval do autobusu, jenže mně to připadalo, že mezitím uběh nejmíň tejden, tolik se toho stalo a tolik moc jsem se najezdil a nacestoval. Vejde tedy do světnice a teď tu je a kouká na mě, jako kdyby byl vůbec neodjel z domu, až na to, že jsme oba v Memphisu, na cestě do Perlového přístavu.

»Co tu prokristapána děláš?« povídá.

A tak jsem mu řek: »Musíte mít přeci dříví a vodu, abyste si mohli vařit. Můžu vám ho tam sekat a vodu nosit, pro všecky.«

»Nemůžeš,« povídá Petr. »Pojedeš zpátky domů.«

»Ne, Petře,« povídám. »Musím jít taky. Musím. Já se z toho usoužím, Petře.«

»Ne,« říká Petr. Podíval se na vojáka. »Já nevím, co ho to napadlo, pane poručíku,« povídá. »V životě na nikoho nevytáh nůž.« Podíval se na mě. »Proč jsi to udělal?«

»Já nevím,« povídám. »Inu musel jsem. Inu musel jsem se sem dostat. Musel jsem tě najít.«

»Tak už to víckrát nedělej, slyšíš?« povídá Petr. »Zastrč ten nůž do kapsy a už ho odtamtud nevytahuj. Jestli ještě jednou uslyším, žes ho na někoho vytáh, vrátím se zpátky, ať jsem kde jsem, a vymlátím z tebe duši. Slyšels mě?«

»Slyšel,« povídám.

»Může jet domů sám?« povídá voják.

»Vždyť sem přijel sám,« povídá Petr.

»Bodejť bych nemoh,« povídám. »Je snad než jedno místo, ve kterým bydlím. Doufám, že zatím neulítlo.«

Petr vytáh z kapsy dolar a dal mi ho. »Za to si kup lístek na autobus, doveze tě rovnou k naší schránce,« povídá. »Přeju si, abys udělal to, co ti řekne pan poručík. Ukáže ti, jak se dostaneš na autobus. A koukej se vrátit domů a starat se o mamku, a dohlídni mi na mejch deset jiter a ten zatracenej nůž nech v kapse. Slyšels mě?«

»Ano, Petře,« povídám.

»Tak dobře,« povídá Petr. »No, ale teď už opravdu musím jít.« Zase mi položil ruku na hlavu. Ale tentokrát mi vůbec nevykroutil krk. Jen mi chvilku držel ruku na hlavě. A pak, ať se na místě propadnu, jestli se ke mně neshýb a nepolíbil mě, a pak jsem slyšel jenom jeho kroky a potom dveře a už jsem se nahoru ani nepodíval, bylo po všem, a tak tam sedím, třu si to místo, kam mě Petr políbil, a voják se opírá o lenoch židle, kouká z okna a odkašlává. Sahá si do kapsy a něco mi podává a přitom jakoby nikam nekouká. Byla to žvejkačka.

»Děkuju uctivě,« povídám. »Inu počítám, že už bych se měl zvednout. Mám před sebou hodnej kus cesty.«

»Počkej,« povídá voják. Potom zas někam telefonoval a já mu znova povídám, že už bych měl vyrazit domů, a on zase říká: »Počkej. Pamatuj, co ti řek Petr.«

Tak jsme čekali a potom zas přišla jiná paní, taky stará, v kožichu, jenže tahle voněla příjemně a nevytasila se s žádným mechanickým psacím pérem ani s nacionálem. Jak přišla, voják vstal a ona se rychle rozhlídla, a jak mě uviděla, hned přistoupila a položila mi ruku na rameno, ale lehounce a tak rychle a mírně, jako by mi to udělala samotná mamka.

»Tak pojď,« povídá. »Půjdem se domů naobědvat.«

»To ne, paní,« povídám. »Musím chytnout autobus do Jeffersonu.«

»Já vím. Ale máš ještě hodně času. Nejdřív si zajdeme domů a najíme se.«

Měla auto. A teď jsme se octli rovnou vprostředku všech těch ostatních aut. Skoro jsme až podjížděli autobusy a kolem nás se hemžily ty zástupy lidí a byli tak blizoučko, že bych s nima moh i mluvit, kdybych věděl, co jsou zač. Za chvíli auto zastavila. »A už jsme tu,« povídá a já se podívám před sebe a na mou duši, říkám si, jestli je tohle všecko její dům, to musí mít velkou rodinu. Ale všecko jí to nepatřilo. Přešli jsme sál, ve kterém rostly stromy, a zašli jsme do komůrky, kde nebylo vůbec nic až na černocha oblečeného do uniformy, a ta se daleko víc blejskala než ta, co měli vojáci, a černoch zavřel dvířka a já zařvu: »Pozor!« a chytám se něčeho, ale všecko bylo v pořádku, celá ta komůrka se zvedla a jela rovnou nahoru a pak zastavila, dveře se otevřely a byli jsme už zase v jiném sále. Tam ta paní odemkla nějaké dveře a šli jsme dovnitř a tam byl jiný voják, starší chlapík, taky s kšandou přes rameno a postříbřeným ptákem na každém rameni.

»Tak už jsme tu,« povídá paní. »Tohle je plukovník McKellogg. A teď řekni, co bys rád k obědu?«

»Já bych si vzal třeba šunku s vejcem a kafe,« povídám.

Už začíná zvedat telefon, pak se ale zarazí. »Kafe?« povídá. »Kdypak jsi začal pít kávu?«

»To nevím,« povídám. »Mám dojem, že ji piju od nepaměti.«

»Je ti tak asi osm let, viď?« povídá.

»Ne, paní,« povídám. »Je mi osum a deset měsíců. Táhne mi na jedenáctej měsíc.«

Potom telefonovala. No, a pak jsme tam seděli a já jsem jim říkal, jak Petr včera ráno odjel do Perlového přístavu a jak jsem měl v úmyslu jet s ním, jenže se teď musím vrátit domů a starat se o mamku a dohlídnout na Petrových deset jiter pole, a ona říkala, že mají taky chlapečka asi mojí velikosti a ten že je ve škole na Východě. Potom černoch, ale jinej, v krátkém kabátku s šosama jako podolek od košile, přivez takovej jako trakárek. Byla na něm naložená ta moje šunka a vejce a sklenice mlíka a taky kousek koláče, a myslel jsem, že mám hlad. Ale jak jsem si prvně kous, hned jsem věděl, že to nemůžu spolknout, a rychle jsem vstal.

»Musím jít,« povídám.

»Počkej,« povídá ona.

»Musím jít,« povídám.

»Malý okamžik,« povídá. »Už jsem volala pro vůz. Za okamžik tu bude. Ani toho mléka se nemůžeš napít? Anebo to tvoje kafe bys nechtěl?«

»Ne, paní,« povídám. »Já nemám hlad. Najím se, až přijedu domů.« Potom zazvonil telefon. Ani ho nezvedla.

»Vidíš,« povídá. »Auto už čeká.« A šli jsme zas zpátky do té komůrky s tím navlečeným černochem. Tentokrát to bylo velké auto a řídil ho voják. Sed jsem si dopředu s ním. Dala vojákovi dolar. »Třeba bude mít hlad,« povídá. »Najděte mu něco slušného.«

»Samozřejmě, paní McKelloggová,« povídá voják.

A pak už jsme zas jeli. Teď jsem se moh po Memphisu pořádně rozhlídnout, slunce na něj pěkně jasně svítilo a my jsme se po něm šinuli v autě. A co jsem hned poznal, že jsme zrovna na té silnici, co po ní jel autobus ráno - kolem hustá řada krámů a ty velikánský čistírny bavlny a pily, a Memphis, jak se mi tak zdá, se táhne míle a míle, než ho začne ubývat. Pak jsme se zase hnali mezi polma a lesy, hodně rychle jsme teď jeli, a nebýt toho vojáka, připadalo by mi, že jsem vůbec nikdy v Memphisu nebyl. Jeli jsme teď rychle. Touhle rychlostí budeme doma dřív, než se vzpamatuju, myslím si, a taky jsem si představil, jak v tomhle velkým autu, který řídí voják, přijedu do Francouzovy Vsi, a z ničeho nic jsem se dal do breku. Vůbec jsem nevěděl, že se to ve mně nabírá, a nemoh jsem to zastavit. Seděl jsem tam vedle vojáka a brečel. Jeli jsme rychle.

Nezahynou

Když přišla zpráva o Petrovi, byli jsme otec a já už venku na poli. Matka ji vyndala z poštovní schránky, jak jsme odešli, a přinesla nám ji k plotu a věděla už napřed, co to je, protože si ani nevzala klobouk proti slunci; asi právě vyhlížela z okna kuchyně, když listonoš přijel. A já už jsem taky věděl, co to je. Protože matka nemluvila. Postavila se k plotu, v ruce malou bělavou obálku, na které ani nemusela být známka, a ne ona, ale já jsem zavolal na otce, třebaže jsem byl hloub v poli než on, takže on dorazil k plotu, kde matka čekala, dřív, přestože jsem už běžel. »Já vím, co je to,« řekla matka. »Ale nemůžu to otevřít. Otevři to.«

»Ne, to není!« křičel jsem v běhu. »Ne, to není!« Pak jsem křičel: »Ne, Petře! Ne, Petře!« Pak jsem křičel: »Ty mrchy japonský! Ty mrchy japonský!« a potom mě otec musel popadnout a držet, hleděl mě udržet, ale musil se se mnou prát, jako bych byl taky chlap jako on a nebylo mi teprv devět.

A to bylo všecko. Jednoho dne byl Perlový přístav. A týden nato odjel Petr do Memphisu, kde se dal k armádě, a vytáh s nima a pomáhal jim; a jednou ráno stála matka u plotu v poli s cárem papíru, s kterým se ani zapálit nedalo, tak byl malý, a obálka, v které byl, ani nepotřebovala známku, a v kterém stálo, že byla loď. Loď už není. Váš syn byl jedním z nich. A dovolili jsme si jeden den truchlit, a to bylo všecko. Protože byl duben, uprostřed nejlopotnějšího náporu v době sázení a setí, a byla tu půda, sedmdesát jiter jí bylo, náš chleba, oheň a živobytí, která přetrvala Griery před námi, protože s ní řádně zacházeli, a přetrvala Petra, protože když tu ještě byl, vykonal svůj kus práce, kterým pomohl, a která přetrvá i matku a otce i mne, jestliže uděláme svůj díl.

Pak se to stalo znova. Snad jsme i zapomněli, že se to může, ba musí stát, že se to musí dít znova a znova lidem, kteří milují syny a bratry, jako jsme milovali my Petra, až do toho posledního dne, kdy to všecko skončí. Když jsme jednoho dne uviděli Petrovo jméno a podobiznu v memphiském listě, přinášel pak otec po každé, když jel do města, domů noviny. A my jsme si prohlíželi podobizny a jména vojáků a námořníků z ostatních okresů a měst v Mississippi, Arkansasu a Tennessee, ale z našeho okolí tam nebyl už nikdo, a tak to časem vypadalo, že to zůstane jen u Petra.

Pak se to stalo znova. Bylo to pozdě v červenci, v pátek. Otec odjel brzy do města na dobytčáku Homera Bookwrighta a teď už slunce zapadalo. Právě jsem se vrátil s lehkou vlečkou z pole a zavedl mezka do chléva, a jak odtud vycházím, zastavuje u poštovní schránky Homerův vůz a otec z něho slézá a přichází nahoru po našem úvozu s pytlem mouky vyváženým na rameni a nějakým balíkem pod paží a složenými novinami v ruce. A stačilo mi jen jednou se na ty složené noviny podívat, víc nebylo třeba: taky jsem to už věděl, třebaže otec po každé přinášel z města nějaké noviny. Neboť nebylo vyhnutí, muselo k tomu dojít dříve či později; z celého okresu Yoknapatawpha nemohli bychom přece být jediní, kdo tolik miloval, že by měl výjimečné právo na zármutek. Šel jsem mu tedy naproti, vzal mu část nákladu a vraceli jsme se spolu, spolu jsme vešli do kuchyně, kde nás na stole čekala studená večeře a v otevřených dveřích seděla v posledních červáncích matka; její silné, pevné ruce se opíraly o paličku máselnice.

Když přišla zpráva o Petrovi, otec se matky ani nedotkl. Teď ji také nepohladil. Pouze složil mouku na stůl a přistoupil k židli a podal matce složené noviny. »Je to chlapec majora de Spaina,« řekl. »Z města. Letec. Co byl minulej podzim doma v důstojnický uniformě. Vletěl se svým eroplánem do japonský bitevní lodi a vyhodil ji do povětří. Takže vědí, kde pad.« A matka ještě nějaký čas nepřestávala tlouci paličkou, třebaže i já jsem věděl, že máslo už bude skoro tuhé. Potom vstala, šla k vodovodu, umyla si ruce, vrátila se a znovu se posadila.

»Přečti to,« řekla.

Tak jsme s otcem poznali, že matka nejen celou tu dobu věděla, že se to zase musí stát, ale že už věděla, co bude dělat, až se to stane, co udělá nejen tentokrát, ale i příště a přespříště a ještě přespříště, až konečně nastane den, kdy všichni truchlící po celé zemi, bohatí i chudí, ať žijí s deseti černými služebníky v krásných velikých natřených domech ve městě anebo žijí na sedmdesáti a ze sedmdesáti jiter ne zvlášť kvalitní půdy jako my anebo zda všechno, co vlastní, je jen právo lopotit se ve dne na to, co budou večer jíst, kdy všichni budou s to říci: Tady je aspoň kus něčeho, pro co jsme truchlili.

Nakrmili jsme, podojili a zase se vrátili a snědli studenou večeři, a já jsem pak rozdělal v kamnech oheň, na který, matka postavila kotlík a všechno možné, v čem by se ohřálo dost vody pro dva, potom jsem přitáhl ze zadní verandy velký škopek, a zatím co matka myla nádobí a uklízela kuchyň, seděli jsme s otcem na schodech před domem. Asi v tuhle denní dobu jsme ještě minulý prosinec chodívali s Petrem dvě míle dolů po silnici k chalupě dědy Killegrewa poslouchat radio o Perlovém přístavu a Manile. Ale od té doby se toho událo víc než Perlový přístav a Manila, a přece to neposloucháme, ani kvůli Petrovi ne. Sám se také nemohu přimět: jako by Petr - protože nám nikdo nemůže říci, kde přesně byl, když přestal být, když o něm přestalo platit je, místo aby se stal někým, kdo byl, stal se jím v nějakém určitém koutečku země, kde by jej lidé, kteří ho milovali, mohli obtížit kamenem -, jako by zůstával a dosud tedy je všude po zemi, je jedním z bojovníků, navždy, jako by byl i jest. A tak matka, otec, já nepotřebujeme tu malou dřevěnou skřínku, abychom zachycovali hlasy, které byly svědky odvahy a oběti. Potom mě matka zavolala do kuchyně. Trochu se kouřilo z vody v kádi vedle misky s mýdlem, vedle mé čisté noční košile a ručníku, které matka dělala ze starých pytlů od bavlny, a pak jsem se vykoupal, vylil vodu a připravil káď pro ni a šli jsme spát.

A je tu ráno a vstáváme. Matka byla první vzhůru, jako vždycky. Čistá nedělní bílá košile a kalhoty na mne čekaly připraveny a vedle nich boty a punčochy, které jsem neviděl od chvíle, kdy rozmrzla půda. Ale ještě ve včerejší kombinéze jsem odnesl boty zpět do kuchyně, kde matka stála ve svých včerejších šatech u kamen, na kterých se vařila nejen naše snídaně, ale i otcova večeře, opřel jsem boty o stěnu vedle jejích nedělních střevíců a šel do stáje. S otcem jsme pak nakrmili a podojili a vrátili se a usedli, a zatímco jsme jedli, pobíhala matka sem a tam mezi stolem a kamny, až si pak taky sedla. Potom jsem vytáhl krabici s černidly, ale otec si ke mně stoupl a všecko mi postupně vzal z ruky - krém a hadr a kartáč a čtyři boty. »De Spain je boháč,« řekl. »Má vopičáckýho černocha v bílým kabátku, kterej mu přidrží misku po každý, když si chce uplivnout. Ty tady leštíš všecky boty, jako bys je měl nosit sám: přetíráš jen ty místa, který vidíš, když se koukáš dolů.«

Pak jsme se strojili. Navlékl jsem si nedělní košili a kalhoty, tak tuhé od škrobu, že by stály samy, a přinesl jsem si do kuchyně punčochy právě ve chvíli, kdy vstoupila matka, také s punčochami v ruce, jinak už oblečená, i s kloboukem na hlavě; vzala mi moje punčochy a položila je se svýma na stůl vedle vyleštěných bot a pak s police v kredenci sundala brašnu. Brašna byla dosud v lepenkové krabici, ve které přišla, s barevnou nálepkou obchodu v San Franciscu, kde ji Petr koupil, - taková okrouhlá, nepromokavá brašna s čtverhrannými rohy, s držadlem na nošení, a Petr, jen co ji v krámě uviděl, jistě hned taky věděl, že ji ušili skoro přesně k tomu účelu, přesně k jakému nám jednou poslouží, brašna se zipovým uzávěrem, který matka nikdy předtím neviděla a otec také ne. Vlastně to bylo tak, že jsme všichni tři byli jednou v drogerii a šestákovém obchodě v Jeffersonu, ale jenom já jsem byl tak zvědavý, že jsem vyzkoumal, jak takový zip běhá, třebaže se mi ani nezdálo o tom, že bychom jej taky někdy měli. A tak to padlo na mě, abych brašnu otevřel, a byla v ní fajfka a plechovka tabáku pro otce a lovecká čapka s karbidkou pro mne, a pro matku brašna sama; a matka zip zatáhla a pak ho zas otevřela a po ní to zkusil otec; sem a tam klouzal běžcem v jemné, cvakající drážce, až ho matka zarazila, aby to prý neopotřeboval; a dosud otevřenou brašnu strčila zpět do krabice a já jsem přinesl ze stodoly prázdnou čtvrtgalonovou láhev od dobytčí lázně a ona láhev i se zátkou spařila a uložila ji a s ní čistý složený ručník do brašny a krabici pak dala na poličku v kredenci; nechala zip tak, jak byl, rozevřený, protože až budeme jednou brašnu potřebovat, museli bychom za zip zatáhnout, a takhle můžeme i to malé opotřebení zipu ušetřit. Vyndala teď brašnu z krabice a láhev z brašny a naplnila láhev čistou vodou a za zátkovala ji a vložila zpět do brašny s čistým ručníkem a přidala tam ještě naše boty a punčochy a zipem brašnu uzavřela; šli jsme pak k silnici, kde jsme v jasném, horkém jitru postáli před poštovní schránkou, dokud nepřijel a nezastavil autobus.

Byl to školní autobus, ten, kterým jsem celou minulou zimu dojížděl do Francouzovy Vsi do školy, kterým Petr jezdíval každé ráno a večer, dokud nevychodil školu; jenže tentokrát jel autobus opačným směrem, na Jefferson; jezdil takhle jen v sobotu a bylo ho vidět dlouho předtím na dlouhé rovné trati údolní silnice, kde jiní lidé čekali vedle svých poštovních schránek a nasedali. Pak přišla řada na nás. Matka podala dva čtvrtdolary Solonu Quickovi, který autobus smontoval a vlastnil a řídil, a také jsme nasedli a jeli, a brzy už pro ty, co stáli u poštovních schránek a dávali znamení, nebylo místo a pak jsme jeli rychle, už to bylo dvacet mil, pak deset, potom pět, pak jedna míle a vyjížděli jsme kopec, kde už začínaly betonové ulice, a vystoupili jsme a posadili se na okraj chodníku a matka otevřela brašnu a vytáhla naše boty a láhev s vodou a ručník a umyli jsme si nohy a navlékli si punčochy a boty, matka dala zpátky láhev a ručník a tašku zavřela.

A procházeli jsme kolem železných tyčí plotu, tak dlouhého, že by obehnal pěkný lán plantáže; zahnuli jsme do dvora, který byl větší než farmy, co jsem znal, a šlapali jsme po štěrkové cestě, širší a hladší než silnice ve Francouzově Vsi; a šli jsme dál k domu, který aspoň mně připadal větší než budova soudu, a vystoupili jsme po schodech mezi kamennými sloupy a překročili sloupovou terasu, na kterou by se se vším všudy i s ochozy vešel náš dům, a zaklepali jsme na dveře. A pak najednou na tom vůbec nezáleželo, jestli jsme měli nebo neměli vyleštěné boty: vždyť bělma očí toho opičáckého černocha se jen mihla, když nám otvíral dveře, mihla se i běl jeho kabátku na konci haly, než nadobro zmizela, než odešel kroky tiššími, než chodí kočka, a nechal nám tam na vybranou několikery dveře, z kterých si máme sami najít ty pravé. A našli jsme je - salón boháče, který by kterákoli žena ve Francouzově Vsi a snad i v celém okrese uměla coul po coulu popsat, který však ani ti muži, co přicházeli k majorovi de Spainovi po zavření banky či v neděli požádat o prodloužení lhůty úpisu, nikdy neviděli; salón, ve kterém z prostředka stropu visí lustr, rozměrný jako celá naše káď na mytí, plná roztříštěného ledu, a je tu pozlacená harfa, která by zatarasila vrata naší stodoly, a zrcadlo, v kterém se může zhlížet muž na mezku a uvidí se celý i s mezkem, a v prostředku salónu je stůl v podobě rakve, přikrytý praporem Konfederace, a na něm fotografie majorova syna a otevřená skřínka s medailí uvnitř, a vlajka je zatížena velkou modrou automatickou pistolí a za stolem stojí major de Spain s kloboukem na hlavě, a jako by až po chvíli zaslechl a rozpoznal jméno, které matka vyslovila; - ne skutečný major, jen proto se mu tak říká, že jeho otec býval skutečným majorem v někdejší konfederační válce, ale bankéř, mocný jak v obchodě, tak v politice, o němž otec říká, že on dělá v Mississippi guvernéry i senátory; - starý člověk, příliš starý na to, abyste o něm řekli, že měl syna třiadvacetiletého; jistě příliš starý na výraz, který měl ve tváři.

»Aha,« řekl. »Už si vzpomínám. Vám také oznámili, že váš syn obětoval svou krev na oltář nepřipravenosti a neschopnosti. Co chcete?«

»Nic,« řekla matka. Ani nepostála ve dveřích. Šla dál ke stolu. »Nemáme nic, co bychom vám přinesli. A nevidím tu, myslím, nic, co bychom si chtěli odnést.«

»Mýlíte se,« řekl. »Zůstal vám ještě jeden syn. Přijměte ode mne radu, kterou jsem dostal já: Jděte domů a modlete se. Ne za mrtvého; za toho, kterého vám dosud nechali, modlete se, aby ho něco někde nějak zachránilo!« Vůbec se na něj nedívala. Ani jednou se už na něj nepodívala. Šla prostě přes ten pokoj, ohromný jak stodola, šla přes něj zrovna tak, jak jsem ji vídal chodit v době, kdy nebyl čas kvůli jídlu zastavovat pluh, kdy mně a otci přinášela v kastrolcích oběd, pokládala jej do kouta v plotě a opět se obracela na cestu domů.

»Můžu vám říct něco prostšího než tohle,« řekla. »Plačte.« To už došla ke stolu. Ale zastavilo se jen její tělo, kdežto její ruka se pohybovala dál tak plynule a rychle, že ji jeho ruka zachytila jen za zápěstí; a teď byly obě ruce zaklíněny do sebe na velké modré pistoli mezi fotografií a plátéčkem železné medaile na barevné stužce, vzepřeny o ten starý prapor, který spousta lidí, co jsem jen znal, nikdy neviděla a ještě větší spousta lidí by jej nepoznala, kdyby jej viděla, a nad tím vším hlas starého muže, hlas, který také neměl znít tak, jak zněl.

»Za vlast! Neměl žádnou vlast; i tohle popírám. Jeho a moje vlast byla zpustošena a pošpiněna a zničena před osmdesáti lety, ještě než jsem se narodil. Jeho předkové za ni tenkrát bojovali a umírali, třebaže to byl pouhý sen, zač bojovali a co prohráli. A on ani nikdy neměl žádný sen. Zemřel pro ilusi. Za zájmy lichvaření, pro hloupost a chamtivost politiků, za slávu a rozmach organisovaného dělnictva!«

»Ano,« řekla matka. »Plačte!«

»Strach volených úředníků o jejich obročnictví! Slepá poslušnost svedených dělníků vůči demagogům, kteří je svedli! Stud? Zármutek? Jak mohou babství a chamtivost a dobrovolné rabství znát stud a zármutek?«

»Všichni lidé jsou schopni studu.,« řekla matka. »Tak jako všichni lidé jsou schopni odvahy a cti a oběti. A také zármutku. Bude to ještě dlouho trvat, ale naučí se to. Bude to chtít větší zármutek, než je váš nebo můj, a bude ho víc. Ale bude ho dost.«

»Kdy? Až budou všichni mladí muži mrtvi? Co tu potom bude zbývat, aby to stálo za záchranu?«

»Já vím,« řekla matka. »Já vím. Náš Petr byl taky moc mladý, aby mu bylo třeba umírat.« Pak jsem si všiml, že jejich ruce už nejsou zaklesnuty, že major stojí zase zpříma a že pistole visí z matčiny ruky volně po jejím boku; okamžik jsem si myslel, že matka otevře zip brašny a vytáhne z ní ručník. Ale položila jen pistoli zpátky na stůl, přistoupila k majorovi, z kapsičky mu vytáhla kapesník, vsunula mu jej do ruky a odstoupila. »Tak to má být,« řekla. »Plačte. Ne pro něho: pro nás staré, kteří nevíme proč. Jak se jmenuje váš černoch?«

On však neodpověděl. Ani nezdvihl kapesník k tváři. Jen stál a držel jej, jako by dosud neobjevil, že jej má v ruce, anebo snad ani nepoznal, co to je, co mu matka dala do ruky. »Pro nás staré,« řekl. »Vy věříte. Měli jste tři měsíce čas, abyste se znovu naučili chápat proč; mne to potkalo včera. Povězte mi.«

»Já nevím,« řekla matka. »Snad se od žen ani nežádá, aby věděly, proč jejich synové musí umírat v bitvě; snad se od nich žádá jen tolik, aby pro ně truchlily, nic víc. Ale můj syn věděl proč. A můj bratr šel do války, když jsem byla děvče, a naše matka také nevěděla proč, ale on věděl. A můj dědeček byl taky ještě v tamté staré vojně tenkrát, a ani jeho matka podle všeho nevěděla proč, ale on to podle všeho věděl. A můj syn věděl, proč musí jít do téhle, a šel tam s vědomím, že já také vím, proč tam jde, třebaže jsem nevěděla, a nadto tam šel s vědomím, že oba - tohle dítě a já - víme, že se nevrátí. Ale on věděl proč, přestože já jsem to nevěděla, nemohla a nikdy nemohu vědět. A tak to musí být správné, i když to nemůžu pochopit. Protože v něm není nic, co bych do něho nebyla vložila já nebo jeho otec. Jak se jmenuje váš černoch?«

Zavolal pak jeho jméno. A černoch přece jen nebyl tak daleko odtud, třebaže než vstoupil, major de Spain už se otočil, takže stál zády ke dveřím. Neohlédl se. Jen ukázal ke stolu rukou, do které vtiskla matka kapesník, a černoch zamířil ke stolu, aniž se na někoho podíval, našlapoval tišeji než kočka a vůbec se nezastavil; připadalo mi, že se obrátil a zas už se vrací, ještě dřív, než ke stolu vůbec došel: černá ruka a bílý rukáv se jen mihly a pistole zmizela, aniž jsem zahlédl, že by se jí byl dotkl, a ani když mne míjel na zpáteční cestě ven, neviděl jsem, co s ní provedl. A tak matka musela opakovat dvakrát, než jsem si uvědomil, že mluví na mne: »Pojď,« říkala.

»Počkejte,« řekl major de Spain. Znovu se otočil tváří k nám. »Co jste mu vy a jeho otec dali? Musíte přece vědět, co to bylo.«

»Vím jen tolik, že to urazilo dlouhou cestu,« řekla matka. »Musilo to tedy být silné, když to v nás vydrželo a přetrvalo nás to. Jistě to byla taky dobrá věc pro něho, jestliže byl svolný zemřít za něco, co přicházelo tak dlouho a z takové dálky. Pojď,« řekla znovu.

»Počkejte,« řekl. »Počkejte. Odkud jste přijeli?«

Matka se zastavila. »Už jsem vám řekla: Francouzova Ves.«

»Já vím. Jak? S potahem? Vy auto nemáte.«

»Nu,« řekla matka. »Přijeli jsme autobusem pana Quicka. Dojíždí sem každou sobotu.«

»A vrací se teprve na noc. Pošlu vás domů svým vozem.« Opět zavolal černochovo jméno. Ale matka ho zarazila. »Děkujeme vám,« řekla. »Už jsme panu Quickovi zaplatili. Dluží nám cestu zpátky k nám.«

V Jeffersonu se narodila a také vyrostla jedna stará paní, která potom kdesi na Severu bohatá zemřela a zanechala městu nějaké peníze, z nichž se mělo zbudovat muzeum. Byl to dům jako kostel a byl postaven výlučně proto, aby v něm byly chovány obrazy, které ona pro něj vybrala, - obrazy ze všech končin Spojených států, namalované lidmi, kteří si zamilovali buď to, co viděli, anebo kde se narodili či kde žili dost dlouho, že se jim zachtělo vymalovat si to na obrazy, aby se na to jiní lidé taky mohli podívat; byli na těch obrazech muži, ženy a děti, a domy, ulice a města, lesy, pole a bystřiny, kde pracovali či pobývali anebo se radovali, takže každý, kdo si jen přál, třeba lidé jako my z Francouzovy Vsi nebo ještě z menších koutků, než je Francouzova Ves, v našem okrese anebo i mimo náš stát, každý si mohl zdarma zajít do chládku a ticha a vynadívat se do sytosti na obrazy mužů a žen a dětí, kteří byli právě takoví lidé, jako jsme byli my, i když měli jinačí domy a chlévy a jinak obdělávali pole a něco jiného na nich pěstovali. A tak už bylo dost pozdě, když jsme z muzea vyšli, a ještě se připozdilo, než jsme došli na místo, kde čekal autobus, a ještě víc se připozdilo, než jsme odstartovali, ale aspoň jsme nastoupili a mohli si sundat boty a punčochy. Paní Quicková totiž ještě nepřišla, a tak na ni Solon čekal, ne proto, že to byla jeho žena, ale proto, že si dal od ní z peněz, které stržila za vajíčka, každou sobotu zaplatit čtvrťák za cestu do města a zpátky, a on by neujel nikomu, kdo mu jednou zaplatil. Autobus se pak hnal sice dost rychle, ale když se silnice konečně narovnala do dlouhého pruhu našeho údolí, oblohou se táhly už jen poslední záblesky večerního slunce; sahaly na tu ohromnou dálku přes celou Ameriku až do Tichého oceánu, dotýkaly se všech těch míst, které muži a ženy z muzea, lidé, které jsem neznal ani podle jména, tak milovali, že je namalovali na obrazy, vyrážely jako loukotě velkého, hebkého, uplývajícího kola.

A vzpomněl jsem si, jak se otec, když chtěl Petrovi nebo mně na nějakou věc zvlášť poukázat, odvolával na dědečka. Nezáleželo na tom, bylo-li to něco, o čem si myslel, že jsme provedli a neměli provést, anebo něco, před čím nás chtěl varovat, jestliže se o tom včas dověděl. »Tak ku příkladu náš děda,« říkával. A já se na něj pamatuju: byl to vlastně už otcův dědeček, stařičký, tak starý, že to bylo k nevíře, tak starý, až se mi zdálo, že snad žil dávno, přímo mezi těmi starými praotci z Genese a Exodu, kteří tváří v tvář promlouvali s Bohem, a že je náš děda, až na toho Pánaboha, všecky přežil. Připadal mi, že byl dokonce už moc starý na to, aby mohl opravdu bojovat ve staré vojně za Konfederaci, třebaže už o ničem jiném nemluvil, a mluvil o ní nejen tehdy, když jsme si mysleli, že je vzhůru, ale i tenkrát, když jsme byli přesvědčeni, že spí, až jsme po čase museli doznat, že vlastně už vůbec nevíme, zda spí, či bdí. Sedával ve své židli pod moruší na dvorku anebo na slunném konci přední verandy či ve svém koutku u krbu; někdy prudce vyskočil se židle, a my jsme pořád nevěděli, jak na tom je, jestli předtím ani neusnul, či zda se dosud ze spánku neprobral, a nebylo nám to jasné, ani když vyskočil a zvolal: »Dejte pozor! Dejte pozor! Tamhle jedou!« Nevyvolával po každé stejná jména; ti lidé nestáli vždycky ani na stejné straně, ba ani vojáci to nebyli: Forrest nebo Morgan, Abe Lincoln nebo Van Dorn či Grant anebo sám plukovník Sartoris, jehož rodina dosud žije v našem kraji, anebo paní Roza Millardová, tchyně plukovníka Sartorise, která po celé čtyři roky vojny odrážela yankeeské vojáky i politické dobrodruhy ze Severu, dokud se plukovník Sartoris nevrátil domů. Petr to pokládal jen za legraci. Otec a já jsme se styděli. Nevěděli jsme, jak o tom smýšlí matka ani co to vlastně je, až přišlo to odpoledne, kdy jsme byli v biografu.

Byl to film na víc epoch, z Divokého západu; připadalo mi to, že už tak běží léta sobotu co sobotu odpoledne. Jezdívali jsme na něj do města každou sobotu, Petr, otec a já a někdy také matka, a sedávali ve tmě, zatím co pistole cvakaly a bouchaly a koně pádili, a po každé to vypadalo, že ho užuž chytnou, ale zase jste věděli, že ještě ne úplně, že ještě něco zbude na další sobotu a po ní na příští a pak ještě na přespříští a mezi nimi že bude vždycky týden, v kterém s Petrem budeme hovořit o padouchově pistoli s perleťovou rukojetí, kterou si Petr přál, a o hrdinově strakatém koni, kterého jsem si přál já. Pak se jednu sobotu matka rozhodla vzít s sebou dědu. Seděl mezi ní a mnou a zas už klímal; byl teď tak starý, že už ani nemusel chrápat. A potom nadešel okamžik, který se dostavoval každou sobotu s přesností hodinek: koně se jeden po druhém začínají vrhat s útesu, dole se vzepnou, celí zpěnění se pouštějí vzhůru na svah rokle a pak už zbývá jen jediný skok, kterým by vyletěli rovnou z plátna a pádili dál mezi drobnými tvářemi, které se k nim obracejí jako klasy kukuřice, prostřené po lánu. Tu se děda probudil. Asi tak pět vteřin seděl jako pěna. Já jsem to až cítil, jak tiše sedí, tak nepohnutě, tak zarytě. Pak povídá: »Kavalerie!« A už je na nohou. »Forrest!« povídá. »Bedford Forrest! Pryč odtud! Uhněte z cesty!« a už se sápe a šmátrá od jednoho sedadla k druhému, ať tam někdo sedí nebo ne, ven do uličky a my za ním, hledíme ho chytnout, ale on už uličkou probíhá ke dveřím a stále pokřikuje: »Forrest! Forrest! Už jede! Uhněte mu z cesty!« a konečně je venku a za námi vybíhá půlka obecenstva a děda mžourá a třese se na světle a Petr se rukama opírá o zeď, jako by zvracel, ale směje se a otec lomcuje dědovou paží a říká: »Vy starej blázne! Vy starej blázne!«, dokud ho matka nezarazí. A pak jsme ho dovlekli za roh do postranní uličky, kde byl uvázán náš povoz, pomohli jsme mu na vůz a matka vylezla nahoru a posadila se vedle něho a držela mu ruku, až se pomalinku přestával třást. »Jdi, přines mu láhev piva,« řekla.

»Žádný pivo si nezaslouží,« řekl otec. »Ten starej blázen, takhle nás zvostudit před celým městem...«

»Dojdi mu pro trošku piva!« řekla matka. »Tady ve svým vlastním voze zůstane a tady si vypije pivo. Jdi!« A otec došel a matka dědovi přidržovala láhev, až ji pak sám pevně uchopil, a seděla u něho a držela ho za ruku, dokud si pořádně nelokl. Pak se přestal třást. Vydechl: »Ách-ch,« a dal si ještě jeden lok a zase tak: »Ách-ch,« a potom vytáhl i druhou ruku z ruky matčiny a už se netřásl, jen tak trošinku, a srkal po malých hltavých doušcích z láhve a říkal: »Cha!« a srkl a zase: »Cha!«, jenže teď už se nedíval jen na láhev, teď se rozhlížel kolem sebe, a jak mžoural, tak při tom trochu loupal očima. »Sami jste blázni!« křičela matka na otce, na Petra a na mne. »Před nikým neutíkal! Běžel v jejich čele a křičel na všechny hlupáky, ať si dají pozor, protože přicházejí lepší lidi, než jsou oni, ještě pětasedmdesát let po tom všem, a posavad mocní, posavad nebezpeční, posavad přicházejí!«

A já jsem je také znal. Také jsem je viděl, já, který nikdy nebyl z Francouzovy Vsi dál, než abych se odtamtud nemohl na noc vrátit domů. Bylo to jako kolo, jako sám ten západ slunce, a to kolo je svým nábojem zasazeno do onoho koutečku, který ani nevyznačili na mapě, který pro necelou dvoustovku lidí ze všech, co jich je na zemi, má jméno Francouzova Ves, anebo snad vůbec jméno nemá, a to kolo vyráží všemi směry tisíceré loukotě a dotýká se jich všech, všech těch lidí, z nichž žádný není tak velký, aby se ho dotknout nemohlo, a žádný tak malý, aby byl opomenut: - hladí místa, která muži a ženy obývali a milovali, ať už je měli nebo neměli čím malovat na obrazy, všechna místečka, tichá natolik, že je možno v nich žít a milovat je, a jména těch míst, ještě než tak ztichla, a jména činů, po kterých ztichla, a jména mužů a žen, kteří ty činy vykonali, kteří neumdlévali, vytrvávali, sváděli bitvy a prohrávali je a znovu bojovali, protože ani nevěděli, že jsou poraženi, a zkrotili divočiny a překročili horstva a pouště a zahynuli, a přece jen kráčeli dál, neboť rostla a kráčela dál podoba Spojených států. Ano, já jsem je také znal: muže a ženy, stále ještě mocné po pětasedmdesáti letech a dvakrát tak mocné a ještě dvakrát tolik, posavad mocné, posavad nebezpečné, posavad na pochodu ze Severu a Jihu, z Východu i Západu, až jméno toho, co vykonali a pro co zemřeli, stane se jedním jediným slovem, hřmotnějším než bůhvíjaký hrom. Byla to Amerika a pokrývala celou západní zemi.

Doslov: Mytholog Jihu a války

Z řady pozoruhodných spisovatelů, jejichž první díla se začala ve Spojených státech objevovat ve dvacátých letech, byl William Faulkner poslední, kdo si získal, nebo správněji a výstižněji, kdo si vynutil pozornost za hranicemi své země. Tak například u nás v době, kdy Ernest Hemingway svým »Sbohem, armádo« už poprvé podal svědectví o zápasu »ztracené generace«, hledající pozbyté životní jistoty v několika základních pocitech člověka, v době, kdy upoutával John Dos Passos svými pokusy o simultánní pohled na sociální realitu Ameriky dvacátého století, kdy Erskine Caldwell otvíral českým čtenářům oči svým obrazem dusného amerického Jihu, cítěného čivy proletářských hrdinů a černých i bílých nuzáků, kdy už udivil Thomas Wolfe silou lyricky rozechvěné legendy o zrození člověka, usilující proniknout ve vášnivých postavách širokého řečiště románu »K domovu se dívej, anděle« až k jádru americké skutečnosti, v době, kdy už mladší vrstevník této generace John Steinbeck vášnivě obžaloval krutost a bezohlednost amerického života v letech velké hospodářské krise, v té době bylo jméno dnešního nositele Nobelovy ceny, po Lewisovi a Hemingwayovi v pořadí třetího takto poctěného amerického spisovatele, takřka neznámé a v povědomí širší čtenářské obce nepředstavovalo žádnou hodnotu. Ostatně i dnes Faulknerovo dílo, jedno z podivuhodně monolitních staveb světové literatury, vzbuzující úctu svou myšlenkovou důsledností, hloubkou básnického vidění i virtuositou formy zcela nové a osobité, se těší úhrnem menší pozornosti než leckteré dílo nepochybně mnohem podružnější. Teprve v posledních letech si začínáme uvědomovat i u nás správnost soudu Ilji Erenburga, vždy počítajícího Williama Faulknera k pěti či šesti velkým žijícím slovesným tvůrcům.

Jednou z příčin, proč spisovatel toho významu a umělecké síly nalézal své čtenáře tak těžce, je nesporně jeho nesmlouvavost vůči čtenáři, jeho okázalá neochota jít po vyježděných cestách, jeho strach před vypravěčskou přibližností, kdy v příběhu se sděluje čtenáři jen hrubá, obrysová, zjednodušená, zredukovaná podoba toho, co měl spisovatel na mysli. Komplikovanost prózy Faulknerovy, která, jak čtenář těchto povídek poznal, nedopřává odpočinku a nutí k vypjaté pozornosti, k neustálému myšlenkovému střehu, není tedy samoúčelnou zálibou ani stylistickým podivínstvím, nýbrž důslednou metodou, plynoucí z tvrdošíjného úsilí vyjádřit přesně myšlenku. Tato téměř mánie přesného vyslovení ho spojuje s Hemingwayem, který se snaží ovšem dosáhnout téhož cíle právě opačnými prostředky, maximálním zjednodušením, ale přináší vedle uměleckých výher i chvíle úspěchů jen polovičních. Touha po přesnosti a neotřelosti zavádí totiž Faulknera v některých románech až řekli bychom - k barokní složitosti, v které vzájemné vztahy dějů a charakterů zachycuje tak mnohostrannou vazbou a skladbou, že čtenář je sotva může sledovat a pochopit, a jistě ne do jejich posledních jemností a nuancí. Avšak v zásadě Faulkner věří všude a vždycky, že každý velký spisovatel stále a stále usiluje ve svých dílech vyslovit, jak jen možno přesně a správně, život, který cítí a který poznal. Vždy ví, že »by jeho díla byla lepší, kdyby je mohl napsat znovu«, a proto se k životu, který poznal a cítí, znovu obrací, naplněn touhou a vírou, že »dílo se vyrovná představě« o díle, již si nese ve svém srdci. Tak v povídkách tohoto výběru stejně jako v celém díle Williama Faulknera odkryjeme bez nesnází, že dva základní životní zážitky, které utvářely jeho osobnost, které zrodily Faulknera spisovatele a které se snaží vyslovit vždy znovu a lépe, jsou Jih a válka.

Faulknerův Jih tedy především: krajina kolem Mississippi, země zkomolených duší stařen, chorobně lpících na rodové tradici (tak jako paní Boydová z povídky »Brož«); země předsudků, ničících v zárodku lidské vztahy (tak jako se to stalo s Elly a Paulem v povídce »Elly«); země nesmyslné krutosti horkých zářijových dnů, probouzejících nízký, temný, krvavý pud rasové msty (tak jako u McLendona v povídce »Suché září«); krajina, kde přežívá jakási zrůdná minulost, kde se jeden svět rozpadl, ale žije doposud v myslích stařen, vysloužilých plukovníků, slabošských členů mladších generací, nezaplašitelný přízrak, prostupující tkáň jejich mozků: starý, feudální Jih... V těchto místech, v Jeffersonu a dál, všude na Jihu, vládne nad dušemi živých minulost, nepohřbená minulost, která je člověku (jak vhodně tu zní biblický příměr) žernovem osličím: neboť z něho dělá stín, jemuž nikdy není dopřáno to nejvyšší, co lze dosáhnout na této zemi, lidské štěstí. Faulknerovo dílo je žalozpěvem nad tímto americkým Jihem, nad lidmi pohřbenými pod minulostí jako pod náhrobní deskou; všichni lpí na něčem, co není a nemůže se vrátit, všichni zde proto trpí, nevinní a viníci, vítězové i poražení, černí i bílí. A jen nemilosrdně drsná pravda o tom, že minulost zhynula, může člověku vrátit schopnost lidského štěstí. Faulkner to říká nahlas a bez obalu. Ne jako chladnokrevný analytik, nýbrž spíše jako ten, kdo sám zná smutek z nenavratitelného a kdo přese všecko věří v člověka a přesně ví, čím mu může pomoci. Vidí-li drsně, b ezohledně, trpce, pak bez ďábelské radosti z toho, co nalézá - vždyť sám je spojen s Jihem poutem nejužším a drsnost k druhým je drsností k sobě. Faulkner si je vědom, co je za této situace povinností spisovatele. Říká: »Pozvedat lidská srdce; to platí pro nás pro všechny; pro ty, kdo chtějí být umělci, pro ty, kdo prostě touží psát pro rozptýlení, pro ty, kdo se pokoušejí ohromovat, i pro ty, kdo prostě se snaží uniknout sami sobě a své vlastní úzkosti.«

Je-li prvním pólem Faulknerových povídek a románů Jih se všemi jeho pochmurně groteskními i tragickými postavami a osudy, je druhým pólem jeho tvorby válka. Není mu blízká jenom proto, že s ní je spojen jeho raný zážitek dobrovolníka britského letectva za prvního světového zápolení, spojitost je hlubší. Neboť válka, to je vlastně pro Faulknera druhý Jih, jenže zahrnující víc lidí, víc osudů, víc tragedií, víc surovostí. Tak jako na lidech jeho rodného Jihu, i na lidech, kterých se dotkla válka, je jakási tíha minulosti, jež utlačuje člověka, navždy jej mrzačí (ne-li tělesně, tedy duševně), navždy jej poznamenává, navždycky mu bere možnost žít v radosti a v čistotě srdce. (Což u Faulknera ovšem nikdy nelze chápat jako představu operetního bezmyšlenkovitého optimismu. Štěstí je pro Faulknera cosi slavnostního, nesmírně vážného; snad by se dalo říci, že jím míní porozumění životu.) Vojáci Faulknerových povídek jsou lidé, kteří poznali zblízka mechanismus války a nenávidí ji, třebaže nemají sil - a dodejme; ani společenských předpokladů - k tomu, aby se vzepřeli. Jsou uvnitř mrtvi, i když ještě chodí a uvažují, cítí a vzpomínají. Přesně to říká subadar v povídce »Ad astra«: »Celé tohle pokolení, které bojovalo ve válce, je dnes večer mrtvé. Ale ještě o tom nevíme... Ti, kdo tam venku už čtyři roky hnijí, nejsou o nic mrtvější než my.« S bezpříkladnou ironií a s touž drsnou otevřeností jako svůj Jih líčí Faulkner zločinnou tvář války, toho krvavého řemesla, jež zabíjí na bojištích i dávno po tom, co umlkla střelba. Faulkner tuto druhou vinu považuje snad za ještě horší zlo než sám fakt fysického ničení. Neboť v tomto otupení a odumření člověka, jež válka přináší a jímž poznamenává, vidí největší nebezpečí pro budoucnost. Vidí, jak člověk ve svém nitru okorává, jak lhostejní k sobě i k druhým, jak se stává chodící troskou. I on, člověk, jenž zažil válku, tak jako jeho bratr z Jihu, je vyvrácen z kořenu a odumřely světu.

Nevěří tedy William Faulkner v člověka, v jeho hodnotu, když obhlíží jeho svět z končin tak temných? Není vlastně jeho dílo, nejednou označované jako dílo morálního pesimismu, v němž osud ovládá člověka, v němž sudbě nelze uniknout a v němž člověk je zaklet do své minulosti jako do krunýře, kam byl vsazen bez své vůle a bez svého přičinění, pouze zoufalým vyznáním a potvrzením bědnosti lidské existence? Dovolejme se zde slov, která říká otec kapitána Graye z překrásné povídky, ironicky nazvané »Vítězství« a ukazující všechnu bídu jednoho válečného osudu: »Když jde o něco víc, jenom lidi, který tě mají rádi, snesou tvoje chyby. Musíš člověka hodně milovat, abys vydržel všechno, čím je ti protivný.« Pro tvorbu Williama Faulknera by se tato slova dala obměnit: Faulkner chce nemilosrdně vidět a vědět všechno o člověku, v plné, nezastírající míře i to, čím je člověk protivný, poněvadž je přesvědčen, že trvalá láska může být jen ta, která zná slabosti, a přemáhá je, je odhodlána je přemoci. Každá jiná láska je jen slabošstvím, náklonností, která zakolísá a podlehne v okamžiku, kdy objeví nečekanou, nedobrou stránku lidské povahy. Faulknerovi je člověk bytostí na pochodu, který před sebou má budoucnost, a proto je tím přísnější k jeho minulosti i k jeho přítomnosti. »Člověk je nesmrtelný nikoliv proto, že ze všech tvorů jediný má nevyčerpatelný hlas, nýbrž proto, že má duši, že má ducha, který je schopen soucitu, oběti, vytrvalosti,« řekl Faulkner ve své inaugurační řeči při udělení Nobelovy ceny r. 1950. »Povinností básníků a spisovatelů je psát o těchto vlastnostech. Jim patří výsada pomáhat člověku tím, že pozvednou jeho srdce, že mu připomenou odvahu i úctu i naději i hrdost i soucit i obětavost, všechno, co bylo slávou jeho minulosti. Básníkův hlas nemusí být jen záznamem, svědectvím o člověku, může být jednou z opor, jedním z pilířů, které mu pomohou přetrvat a zvítězit!«

William Faulkner patří k autorům, kteří si podmaňují čtenáře nesnadno, ale získávají si jejich čtenářskou lásku tím trvaleji. Ten, kdo se začetl do těchto povídek, svěřil se jemnému duchu, který jej vedl s nervní citlivostí podivným světem zchátralých sídel, zašlých plantážnických šlechtických hnízd, světem zatrpkle hrdých starých panen, vojáků marnících život v zákopech, lidí, jejichž život spoutala společnost konvencí. Uviděl tragedie jejich životů, krev, která nic nevykoupila, oběti přinesené nadarmo, sny nikdy nesplnitelné, vyprahlá srdce a zmarněné životy. A pochopil-li, že minulost, která přežívá ze společnosti již odešlé, je přítěží, od níž je třeba se odloučit, pak četl správně, četl v duchu Williama Faulknera.

Vítězslav Kocourek

autor: William Faulkner

název: Růže pro Emilii

originální název: Collected Stories of William Faulkner

přeložili: Josef Schwarz a Zdeněk Urbánek

doslov: Vítězslav Kocourek

vydalo: Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění, h. p.

rok vydání: 1958

vydání: první

OCR: em

verze: 2014.11.27