Deník Bridget Jonesové

Helen Fielding

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Humor

V roce 1995 se na stránkách britského Independentu objevil deník svobodné třicátnice Bridget Jonesové, které dělají starosti hlavně vlastní váha, příjem kalorií, kariérní postup a "citové vydírání" ze strany mužského pohlaví. Nikdo tehdy netušil, kam to tento literární text dotáhne. Neuplynuly ani tři roky a z Deníku Bridget Jonesové se stala přímo kultovní kniha. Deník, jehož pisatelka bývá nazývána "Adrianem Molem v ženské podobě", vedl po několik měsíců žebříček nejprodávanějších titulů na britském knižním trhu a v roce 1997 získal prestižní cenu British Books Award za nejlepší knihu roku. Deník Bridget Jonesové nečekaným způsobem změnil život svobodných žen kolem třicítky, kterých jen v Británii žije více než milion, a k jeho obdivovatelům se dnes hrdě hlásí i někteří poslanci Dolní sněmovny, jejichž literární vkus se v posledních letech radikálně změnil.

HELEN FIELDINGOVÁ

DENÍK BRIDGET JONESOVÉ

Přeložila Barbora Puchalská

V roce 1995 začal na stránkách britského Independentu na pokračování vycházet deník svobodné třicátnice ‚Bridget Jonesové, které dělají starosti hlavně vlastní váha, příjem kalorií, kariérní postup a „citové vydírání“ ze strany mužského pohlaví. Nikdo tehdy netušil, s jakým ohlasem se tento text setká. Neuplynuly ani tři roky a z Deníku Bridget Jonesové se stala přímo kultovní kniha. Deník, jehož pisatelka bývá nazývána „Adrianem Molem v ženské podobě“, vedl v Británii po několik měsíců žebříček nejprodávanějších knih a v roce 1997 získal prestižní cenu British Books Award za nejlepší knihu roku.

Deník Bridget Jonesové nečekaným způsobem změnil život svobodných žen kolem třicítky, kterých jen v Británii žije více než milion. Její příběh oslovil nejen dívky a ženy, které bojují s podobnými problémy jako hlavní hrdinka knihy, ale také mnohé mužské čtenáře. Sebeironie, vtip, inteligence a šarm, s nimiž Bridget píše své deníkové záznamy, jim totiž pomáhají pochopit ženské chování a pootevírají jim dveře do různých zákoutí ženské duše, která jim dosud zůstávala utajena. K obdivovatelům Deníku Bridget Jonesové se dnes hrdě hlásí i někteří poslanci Dolní sněmovny, jejichž literární vkus se v posledních letech radikálně změnil.

Úspěch knihy potvrzuje skutečnost, že zaujala nejenom čtenáře, ale také filmové tvůrce – film Deník Bridget Jonesové měl premiéru v roce 2001 a setkal se s nebývale kladným ohlasem. Na tvorbě scénáře se podílela sama autorka a hlavních rolí se ujali Renee Zellweger, Hugh Grant a Colin Firth.

Helen Fieldingová se narodila roku 1959 v malém průmyslovém městečku Morley v hrabství Yorkshire v rodině ředitele místní textilky, její matka byla v domácnosti a starala se o čtyři děti. Helen vystudovala univerzitu v Oxfordu a poté pracovala deset let v televizi – pro BBC například natočila dokumentární seriál o Africe. Vlastní zážitky z afrického pobytu zachytila ve svém prvním románu, který vyšel pod názvem Cause Celeb v roce 1994. Dnes je tato autorka považována za představitelku nové generace spisovatelek, které úspěšně bourají dosavadní stereotypy ženské literatury ve stylu Joanny Trollope. Obrovský úspěch jí přinesly dva romány s hlavní hrdinkou Bridget Jonesovou (Deník Bridget Jonesové, česky Aurora 1998 a Bridget Jonesová – S rozumem v koncích, česky Aurora 2001), s níž se početné čtenářky ztotožnily a která pomohla mužům proniknout do myšlení příslušnic ženského pohlaví.

Helen Fieldingová v současné době žije v Londýně a Los Angeles.

DENÍK BRIDGET

JONESOVÉ

HELEN FIELDINGOVÁ

Přeložila Barbora Puchalská

Copyright © Helen Fielding 1996

Translation © Barbora Puchalská, 1998

© AURORA, 1998

ISBN 80-85974-55-X

Mé moudré, vtipné a laskavé mámě Nellie za to, že není jako ta Bridgetina.

Poděkování

Zvláštní poděkování patří Charliemu Leadbeaterovi, v jehož hlavě se zrodil nápad se sloupkem v Independentu. Dále děkuji

Gillonu Aitkenovi, Richardu Colesovi, Scarlett Curtisové, Fieldingovic rodině, Piersovým, Paule a Samovi Fletcherovým, Emmě Freudové, Georgii Garrettové, Sharon Maguireové, Jonu Turnerovi a Danielu Woodsovi za inspiraci a podporu a jako vždy především Richardu Curtisovi.

NOVOROČNÍ PŘEDSEVZETÍ

Nebudu pít víc než čtrnáct skleniček alkoholu týdně. Nebudu kouřit.

Nebudu utrácet za: strojky na těstoviny, na zmrzlinu a další kuchyňské vynálezy, které stejně nepoužívám; knihy od pisálků, které se jen impozantně vyjímají na polici; exotické spodní prádlo – nemá to smysl, když s nikým nechodím.

Nebudu pobíhat po bytě jako strašák – stačí si představit, že se ostatní dívají.

Nebudu utrácet víc, než vydělám. Nenechám si přerůst přes hlavu došlou poštu.

Přestanu podléhat kouzlu následujících typů: alkoholiků, workoholiků, chorobných dlužníků, mužů, co mají přítelkyně nebo jsou ženatí, misogynů, megalomanů, šovinistů, citových vyděračů, parazitů, zvrhlíků.

Nebudu se hádat s mámou, Unou Alconburyovou a Perpetuou.

Nebudu se vzrušovat kvůli mužům, naopak zůstanu vyrovnaná a zachovám tvář ledové královny.

Nebudu vyhledávat známosti na jednu noc, ale navazovat vztahy po zralé úvaze.

Nebudu lidi za zády pomlouvat a ke každému budu přistupovat velice vstřícně.

Nebudu posedlá Danielem Cleaverem – milostný románek se šéfem ve stylu slečny Moneypennyové a Jamese Bonda je velice dojemný!

Nebudu trucovat kvůli tomu, že s nikým nechodím. Vypěstuju si naopak duševní rovnováhu, vážnost a pocit ženy dokonalé i bez přítele, což je ten nejlepší způsob, jak někoho sbalit.

NOVOROČNÍ PŘEDSEVZETÍ

Přestanu kouřit.

Budu pít méně než čtrnáct skleniček alkoholu týdně.

Budu se pomocí diety snažit zmenšit obvod stehen o 7,5 centimetru (tj. o 3,75 na každém).

Vyházím z bytu všechny zbytečnosti.

Rozdám veškeré oblečení, co už několik let nenosím, bezdomovcům.

Budu dělat kariéru a hledat nové místo s novými možnostmi.

Budu spořit. Taky si začnu platit penzijní připojištění.

Budu si víc věřit.

Budu víc asertivní.

Budu lépe nakládat s časem.

Budu si místo každodenního vysedávání po barech doma číst a poslouchat vážnou hudbu.

Budu odvádět část svého platu na charitativní účely.

Budu laskavější a budu víc pomáhat ostatním.

Budu jíst víc luštěnin.

Budu ráno vstávat, hned jak zazvoní budík.

Budu chodit třikrát týdně cvičit, a nejen proto, abych si cestou koupila sendvič.

Budu zařazovat fotky do alb.

Budu si nahrávat kompilační „náladové“ kazety, abych měla připravenou hudbu se všemi svými oblíbenými romantickými/ tanečními/ životabudičskými/ feministickými písničkami, abych si nemusela hrát na rádoby ztřískanou dýdžejku s hromadou kazet na podlaze.

Navážu fungující vztah se zodpovědným dospělým mužem.

Naučím se programovat video.

LEDEN

Výjimečně nevyvedený začátek

Neděle, 1. ledna

58,5 kg (však je po Vánocích), 14 skleniček alkoholu (ve skutečnosti to zahrnuje dva dny, protože večírek začal už na Silvestra), 22 cigaret, 5424 kcal.

Můj dnešní jídelníček:

2 balíčky plátkového ementálu

14 uvařených nových brambor za studena

2 krvavé Mary (počítají se jako jídlo, protože obsahují worcesterskou omáčku a rajčata)

1/3 italského chleba s hermelínem

půl pytlíčku koriandru

12 čokoládových figurek (nejlepší je, když se člověk zbaví vánočního cukroví naráz a pak může začít s čistým stolem)

13 jednohubek se sýrem a ananasem

1 porce krocaního karí s hráškem a banány podle receptu Uny Alconburyové

1 porce malinového překvapení ze sušenek napuštěných bourbonem, malinového kompotu, hektolitrů šlehačky a cukrové polevy s třešňovou příchutí a skořicí podle receptu Uny Alconburyové

12.00. Doma v Londýně. Ach jo. To poslední, k čemu mi dostačují fyzické, citové a duševní síly, je účast na novoročním večírku u Uny a Geoffreyho Alconburyových v Grafton Underwood, na němž se podává krocaní karí. Geoffrey a Una Alconburyovi jsou nejlepšími přáteli mých rodičů a – jak mi strýček Geoffrey vždycky s chutí připomene – znají mě od té doby, co jsem lítala po zahradě s holým zadkem. Loni v srpnu na státní svátek mi zavolala matka a donutila mě slíbit, že přijedu. Dostala se k tomu mazanou oklikou.

„Nazdar, zlato. Jen jsem se tě chtěla zeptat, co bys chtěla k Vánocům?“

„K Vánocům?“

„Chtěla bys, aby to bylo překvapení, zlato?“

„Ne!“ vykřikla jsem. „Vlastně, promiň…“

„Tak mě napadlo, jestli bys nechtěla nová kolečka ke kufru.“

„Ale já žádný kufr nemám.“

„Tak ti koupím malý kufřík na kolečkách. Takový, co mají letušky.“

„Mně stačí moje taška.“

„Ale, zlato, s tou svou zelenou plátěnou onucí přece nemůžeš cestovat. Vypadáš jako nějaká Mary Poppinsová, co přišla o místo. Koupím ti jen takový malý, pevný kufřík s vyklápěcí rukojetí. Víš, co všechno se do něj vejde? Chceš modročervenou, nebo červenomodrou kombinaci?“

„Mami. Je půl deváté ráno. Je léto. Venku je vedro. Já žádnou tašku pro letušky nechci.“

„Julie Enderbyová ji má. Říká, že bez ní neudělá ani krok.“

„Kdo je Julie Enderbyová?“

„Ale Julii přece znáš, zlato! Je to dcera Mavis Enderbyové. Julie! Ta, co má to prímovní místo v auditorské firmě Anderson consulting…“

„Mami…“

„Bere si ji na každou cestu…“

„Já žádnou tašku na kolečkách nechci.“

„Víš co? Tak my se s Jamiem a tátou domluvíme a koupíme ti pořádný kufr i se sadou koleček.“

Vyčerpaně jsem si odtáhla sluchátko od ucha a hloubala nad tím, odkud pramení ten misionářský zápal pro vánoční dárky. Když jsem si ho přistrčila zpátky k uchu, máma zrovna říkala:

„…dají se vlastně taky koupit s přihrádkou na pěnu do koupele a tak. Taky mě napadlo, že bych mohla koupit nákupní vozík.“

„A co bys chtěla k Vánocům ty?“ Přivírala jsem zoufale oči před oslepujícím srpnovým sluníčkem.

„Vůbec nic,“ zamítla ležérně, „já mám všechno, co potřebuju. Zlato,“ sykla zničehonic, „přijedeš letos na Nový rok na krocaní karí k Uně a Geoffrymu, viď?“

„Hm. Vlastně, myslím…“ Zmocnila se mě šílená panika. Co si mám vymyslet, že budu dělat? „…že na Nový rok budu muset jít do práce.“

„To nevadí. Můžeš přijet potom. Už jsem ti říkala, že Malcolm a Elaine Darcyovi s sebou vezmou Marka? Pamatuješ si na něho, zlato? Je to jeden z těch prvotřídních obhájců. Topí se v penězích. Je rozvedený. Večírek začíná až v osm.“

Bože můj. Jenom ne další cáknutý milovník opery v podivném hávu a s bujnou hřívou ulíznutou na pěšinku. „Mami, už jsem ti říkala, že mi nemusíš nikoho dohazovat…“

„No tak, zlato. Una a Geoffrey pořádají novoroční večírky od té doby, co jsi lítala po zahradě s holým zadkem! Musíš přijet. Aspoň si budeš moct vzít svůj nový kufr.“

23.45 Uf. První den nového roku byl příšerný. Nemůžu nějak uvěřit tomu, že jsem první noc v novém roce opět strávila sama v posteli v domě svých rodičů. V mém věku je to příliš ponižující. Doufám, že to neucítí, když si v okně zakouřím. Celý den jsem se skrývala doma a doufala, že ta opice přejde, ale nakonec jsem to vzdala a příliš pozdě vyrazila na novoroční krocaní večírek. Když jsem dorazila k Alconburyovým a zmáčkla zvonek, připomínající svou hlasitostí hodiny na radniční věži, stále se mi zvedal překyselený žaludek a hlavu jsem měla jako střep. Doznívaly u mě taky příznaky řidičského vzteku, neboť jsem místo na Ml najela omylem na M6 a musela jsem dojet skoro do Birminghamu, než se mi podařilo otočit. Byla jsem tak vzteklá, že jsem neustále šlapala na plyn, abych si ulevila, což je velice nebezpečné. Odevzdaně jsem se dívala, jak se ke mně řítí postava Uny Alconburyové (dveře ze zvlněného skla ji fantasticky znetvořily) v dvoudílných šatech fuchsiové barvy.

„Bridget! Už jsme si mysleli, že ses nám ztratila! Všechno nejlepší do nového roku! Málem jsme začali bez tebe.“

Jedním pohybem mě dokázala políbit, sundat mi kabát, pověsit ho na zábradlí a setřít mi z tváře rtěnku, zatímco já jsem se provinile opřela o zdobenou římsu.

„Promiň. Zabloudila jsem.“

„Zabloudila? Fuj! Co s tebou budeme dělat? Tak pojď dál!“

Uvedla mě dveřmi s matným sklem do obýváku, kde zařvala: „Představte si, že nám Bridget zabloudila!“

„Bridget! Všechno nejlepší do nového roku!“ popřál mi Geoffrey Alconbury v žlutém svetru s kosočtverečným vzorem. Provedl taneční kreaci slavného moderátora Bruce Forsytha a pak mě k sobě tak přivinul, že by se za to nemusel stydět ani Casanova.

„Sakryš,“ ulevil si celý zbrunátnělý a povytáhl si kalhoty v pase. „Na které křižovatce jsi odbočila?“

„Na devatenáctce, jenže tam byla objížďka.“

„Na devatenáctce! Uno, ona odbočila na devatenáctce! To sis prodloužila cestu aspoň o hodinu. Pojď, donesu ti něco k pití. Co tvůj milostný život?“

Panebože. Copak ženatí nechápou, že na tohle se neptá? My je taky nebombardujeme otázkami typu: „Jak vám to klape doma? Ještě spolu spíte?“ Každý ví, že chodit s někým ve třiceti už není žádná bezstarostná jízda, jako tomu bylo ve dvaadvaceti, a že zcela upřímně odpovíte spíš: „No, včera se u mě můj ženatý milenec objevil v podvazcích a kouzelném bolerku z angorské vlny a oznámil mi, že je teplouš/erotoman/narkoman/chronický dlužník, a zmlátil mě robertkem,“ než: „Super, díky.“

Jelikož neumím od přírody lhát, zamumlala jsem stydlivě něco jako: „Fajn,“ načež Geoffrey zahřímal: „Takže pořad s nikým nechodíš!“

„Bridget! Co s tebou jenom budeme dělat?“ řekla Una. „Vy jedny kariéristky! Já nevím! Víš, že to nejde odkládat navěky. Tik-tak-tik-tak.“

„Jasně. Jak může být ženská v tvém věku pořád svobodná?“ hulákal Brian Enderby (manžel Mavis, bývalý předseda rotariánů v Ketteringu) a mával přitom skleničkou sherry. Naštěstí mě zachránil táta.

„Jsem moc rád, že jsi dorazila, Bridget,“ prohlásil a vzal mě pod paží. „Celý policejní sbor northamptonshirského okresu už na rozkaz tvé matky pročesává se zubními kartáčky okolí a pátrá po tvých znetvořených ostatcích. Pojď se jí ukázat, abych se konečně mohl začít bavit. Jak se ti líbí ten kolečkový kufr?“

„Je nesmyslně velký. Jak se ti líbí ty nůžtičky na chloupky v uších?“

„Jo, moc – však víš, jaký mám ušiska.“

Myslím, že to nedopadlo nejhůř. Připadala bych si trošku trapně, kdybych nepřijela, ale Mark Darcy… Fujtajbl. Pokaždé, když máma zavolala, to bylo stejné: „Ale jistě, že si na Darcyovy pamatuješ, zlato. Stavili se u nás, když jsme bydleli v Birminghamu, a vy jste si s Markem hráli v brouzdališti!“ nebo: „Ach! Už jsem ti říkala, že Malcolm a Elaine s sebou berou na novoroční večírek Marka? Zřejmě se zrovna vrátil z Ameriky. Je rozvedený. Chce koupit dům v Holland Parku. Zdá se, že se mu to manželství vůbec nevyvedlo. Vzal si Japonku. Japonci jsou strašně krutí.“

Příště se mě zčistajasna zeptala: „Vzpomínáš si na Marka Darcyho, zlato? Syna Malcolma a Elaine? Je to jeden z těch prímovních špičkových právníků. Je rozvedený. Elaine říká, že jen pracuje a je příšerně osamělý. Myslím, že se možná objeví na tom novoročním večírku.“

Nevím, proč mi prostě na rovinu neřekla: „Zlato, nechceš na tom krocaním večírku přefiknout Marka Darcyho? Je velice bohatý.“

„Pojď, představím tě Markovi,“ zatrylkovala Una Alconburyová, ještě než jsem do sebe stačila převrátit panáka. Nechat si proti vlastní vůli dohodit chlapa je docela ponižující, ale dát se k němu doslova zatáhnout namazaná a před zraky rodičovských přátel, to je něco úplně jiného.

Bohatý, poměrně vysoký Mark, který se rozvedl se svou krutou ženou, stál zády do pokoje a bedlivě zkoumal obsah Alconburyovic knihovny. Je v ní hlavně řada knih o Třetí říši, vázaných v kůži, které si Geoffrey nechal poslat z Reader’s Digestu. Připadalo mi dost směšné, že si někdo nechá říkat pan Darcy a hraje si na večírku na osamělého snoba. Jako kdyby si nechal říkat Heathcliff a celý večer mlátil hlavou do stromu a křičel přitom „Cathy“.

„Marku!“ spustila Una hlasem kouzelné víly. „Vedu ti moc milou společnost.“

Z původně neškodného tmavomodrého svetru se vyklubalo žlutomodré véčko s kosočtverečným vzorem – oblíbený model starší generace sportovních komentátorů. Jak často tvrdí můj kamarád Tom: je neuvěřitelné, kolik by se na randění dalo ušetřit času a peněz, kdybychom věnovali pozornost detailům. Jedny bílé ponožky, červené šráky, šedé papuče, svastika na tričku – a člověk bezpečně pozná, že nemá cenu brát si telefonní číslo ani finančně vykrvácet v luxusní restauraci, protože z toho nic nebude.

„Marku, tohle je dcera Colina a Pam – Bridget,“ zarděla se Una vzrušením. „Bridget pracuje v nakladatelství, je to tak, Bridget?“

„Přesně tak,“ řekla jsem z nějakého důvodu, jako bych se dovolala do živého vysílání v rádiu a zrovna se Uny chtěla zeptat, jestli bych mohla „pozdravit“ kamarády Jude, Sharon a Toma, bratra Jamieho, kolegy z práce, mámu s tátou a nakonec všechny na krocaním večírku.

„No, nechám vás mladé o samotě,“ prohlásila Una. „Myslím, že starých střechýlů už máte plné zuby.“

„Ale vůbec ne,“ pronesl Mark Darcy neohrabaně a dost neúspěšně se pokusil o úsměv, načež Una zakoulela očima, položila si ruku na prsa a zvonivě se zasmála. Pak pohodila hlavou a zanechala nás v odporném tichu.

„Já… hm… Nečteš, hm… Nečetlas v poslední době nějakou dobrou knížku?“ zeptal se.

Proboha.

Zoufale jsem si lámala hlavu tím, kdy jsem naposledy četla nějakou pořádnou knížku. Na práci v nakladatelství mě zlobí to, že kdybych si ve volném čase četla, připadala bych si tak trochu jako popelář, který se večer přehrabuje v v popelnicích. Jsem v půlce knížky, která se jmenuje Muži jsou z Marsu, ženy z Venuše, kterou mi půjčila Jude, ale bylo mi jasné, že i když je Mark Darcy jasně podivín, není připraven přiznat svůj marťanský původ. Pak jsem náhle dostala nápad.

„Ale ano, Zpětný náraz od Susan Faludiové,“ prohlásila jsem vítězoslavně. Pcha! Sama jsem ji vlastně ani nečetla, ale připadám si tak, protože Sharon o ní pořád vykládá. Stejně je to jedno, protože klaďas ve svetru s kosočtverečným vzorem by přece nemohl přečíst pětisetstránkovou feministickou studii.

„Vážně?“ podivil se. „Četl jsem ji, když vyšla poprvé. Nezdá se ti, že je plná nových skutečností?“

„No, víš, ani moc ne…,“ plácla jsem a snažila se nějak vykroutit z daného tématu. „Trávil jsi Silvestra s vašima?“

„Ano,“ přitakal horlivě. „Ty taky?“

„Ano. Ne. Byla jsem včera v Londýně na jednom večírku. Pořád mám trochu v hlavě.“ Nervózně jsem tlachala, aby si Una s mámou nemyslely, že jsem beznadějný případ, když si nedokážu povídat už ani s Markem Darcym. „Vážně si myslím, že novoroční předsevzetí stejně nemůžou prakticky začít platit na Nový rok, ne? Protože je to vlastně pokračování Silvestra, kuřáci jsou v tom až po uši a nikdo nemůže čekat, že úderem dvanácté to típnou, když mají v těle tolik nikotinu. Ani novoroční dieta není moc dobrý nápad, protože člověk nedokáže jíst rozumně, ale spíš potřebuje v jídle volnou ruku, aby se postupně dostal z kocoviny. Myslím, že by bylo daleko moudřejší, kdyby novoroční předsevzetí začala platit od 2. ledna.“

„Možná by sis měla vzít něco k jídlu,“ řekl Mark, pak náhle vyrazil k bufetu a nechal mě stát samotnou u knihovny, zatímco na mě všichni zírali a v duchu si říkali: „Tak proto se Bridget nikdy nevdala. Vzbuzuje v mužích odpor.“

Nejhorší na tom bylo, že Una Alconburyová s mámou to odmítaly nechat jen tak. Nechaly mě roznášet tácy okurčiček a skleniček sherry a zoufale se mě tak snažily znovu nahnat do Markovy náruče. Nakonec byly tak frustrované, že jakmile jsem se s okurčičkami objevila v Markově dosahu, Una přesprintovala pokoj jako kapitán národního rugbyového mužstva Will Carling a řekla: „Marku, nesmíš si zapomenout vzít od Bridget telefonní číslo, abyste se spolu mohli sejít, až budeš v Londýně.“

Musela jsem se pořád červenat. Cítila jsem, jak se mi na krku rozlévá jasně červená barva. Mark si určitě bude myslet, že jsem ji k tomu navedla.

„Jsem si jistý, že už tak je Bridget v Londýně dost zaneprázdněná, paní Alconburyová,“ pronesl. Jejda. Ne že bych chtěla, aby si to telefonní číslo vzal, ale nechtěla jsem, aby dával jednoznačně najevo, že ho nechce. Když jsem sklopila oči, všimla jsem si, že má na nohou bílé ponožky se žlutými čmeláky.

„Nemáš chuť na okurčičku?“ řekla jsem, abych mu dokázala, že jsem mu nepřišla nabídnout svoje telefonní číslo, ale kyselou okurku.

„Ne, děkuju,“ znepokojeně se na mě podíval.

„Vážně ne? Ani na plněné olivy?“ dotírala jsem.

„Taky ne.“

„A co takhle cibulky po indicku?“ nedala jsem se odbýt. „Nebo kostičky červené řepy?“

„Díky,“ řekl a zoufale sáhl po olivě.

„Dobrou chuť,“ popřála jsem mu vítězoslavně.

Ke konci jsem viděla, jak mu jeho matka s Unou pořádně vyčinily, nasměrovaly ho za mnou a počkaly si, až prkenně pronesl: „Nepotřebuješ odvoz do Londýna? Já tu sice zůstávám, ale mohl bych s tebou poslat svoje auto.“

„Cože, samo?“ zeptala jsem se.

Zamrkal na mě.

„No tak! Mark má služební auto s řidičem, hlupáčku,“ nevydržela to Una.

„Děkuju, je to od tebe moc laskavé,“ řekla jsem. „Ale já pojedu ráno vlakem.“

2.00 Ach jo, proč jsem tak nepřitažlivá? Proč? Dokonce i muž s čmeláky na ponožkách si myslí, že jsem příšerná. Nenávidím Nový rok. Nenávidím celý svět. Kromě Daniela Cleavera. No nic, na toaletním stolku zůstala od Vánoc obrovská čokoládová kolekce a malá lahvička džinu s tonikem. Vyžahnu je a pak si dám cígo.

Úterý, 3. ledna

58,9 kg (úděsný pád do obezity – proč? proč?), 6 skleniček alkoholu (výborně), 23 cigaret (velmi dobře), 2477 kcal.

9.00 Ach jo. Děsí mě myšlenka, že musím jít do práce. Jediné plus je v tom, že zase uvidím Daniela, ale ani to není moc bezpečné, jelikož jsem tlustá, mám na bradě uhra a nechce se mi dělat nic jiného, než sedět na polštáři, cpát se čokoládou a čučet na vánoční program. Není fér, že Vánoce nejdřív na člověka proti jeho vůli vyvinou nezvladatelný finanční a citový tlak, a když si na ně pomalu začne zvykat, drze vezmou roha. Vážně se mi začalo líbit, že normální provoz je dočasně přerušen a člověk se klidně může válet v posteli, jak dlouho se mu zlíbí, ládovat se dobrotama a pít alkohol, kdykoliv se mu dostane do ruky, dokonce i ráno. A najednou všichni musí začít poslouchat jako pejsek.

22.00 Ach jo. Perpetua, která je služebně malinko starší, a tudíž přesvědčena o tom, že na mě musí dohlížet, měla svou nepříjemně panovačnou náladu a pořád dokola až do úmoru mlela o nemovitosti za půl miliónu liber, kterou hodlají se svým zazobaným, avšak nevychovaným přítelem Hugem zakoupit: „Jo, jo, no on je orientovaný na sever, ale jeho původní majitelé si s tím světlem báječně poradili.“

Melancholicky jsem na ni pohlédla, na její velký baňatý zadek, zahalený úzkou červenou sukní, přepásanou bizarní tříčtvrteční proužkovanou vestou. To je ale snobárna! Perpetua by mohla dosáhnout velikosti Renaultu Espace a ani by nemrkla. Zatímco se celé hodiny, měsíce, roky trápím kvůli své váze, Perpetua vesele nakupuje na Fulham Road v Londýně lampičky s porcelánovými kočičkami. Stejně jí chybí zdroj štěstí. Průzkumy dokazují, že štěstí nepramení ani z lásky, ani z bohatství, ani z moci, nýbrž ze snahy o dosažení nějakých cílů. A přesně to je případ mých diet.

Ke konci povánočního sebezapření jsem si cestou domů zakoupila krabici zlevněných čokoládových figurek na stromeček a láhev norského (nebo pákistánského?) šampaňského za 3 libry 69 pencí. Spořádala jsem je ve světle vánočního stromečku spolu se dvěma řezy biskupského chlebíčku, zbytkem vánočního koláče a trochou nivy, zatímco jsem sledovala svůj oblíbený seriál Eastenders a představovala si, že jsou Vánoce.

Ale teď se stydím a dělá se mi ze sebe zle. Cítím, jak mi z těla ven prosakuje tuk. Nevadí. Člověk si někdy musí sáhnout až na samé dno, aby se mohl vzápětí vynořit z chemické pustiny čistý jako fénix a krásný jako Michelle Pfeifferová. Zítra bude nastolen nový sparťanský režim zdraví a krásy

Hmmm. Ale co s Danielem Cleaverem? Zbožňuju, jak dovede být rozmařilý, i když je úspěšný a chytrý. Dnes s ním byla strašná sranda: vykládal všem o tom, jak si jeho tetička myslela, že onyxový držák na papírové utěrky, který dostala od jeho matky k Vánocům, je model penisu. Vážně jsme se moc bavili. Taky se mnou koketoval a zeptal se mě, jestli jsem dostala pod stromeček něco pěkného. Možná bych si zítra mohla vzít do práce tu černou minisukni.

Středa, 4. ledna

59,4kg (vyhlášen výjimečný stav! – tuk se přes Vánoce ukládal do buněk a teď se začíná pomalu uvolňovat pod kůží), 5 skleniček alkoholu (lepší), 20 cigaret, 700 kcal (velmi dobře).

16.00, v kanceláři. Znovu vyhlášen výjimečný stav. Zrovna mi volala mobilem Jude, aby mi v záplavě slz útrpným hlasem sdělila, že utekla ze schůze výboru (Jude je vedoucí termínových obchodů u Brightlingse), vybrečet se na dámy, kde zůstala trčet s očima jako Alice Cooper a bez šminek. Její přítel Bídák Richard (samolibec trpící fobií z odpovědnosti), se kterým chodí už rok a půl, ji pustil k vodě kvůli tomu, že se ho zeptala, jestli s ní nechce jet na dovolenou. To je pro něj typické, ale Jude svaluje veškerou vinu na sebe.

„Jsem na něm závislá. Pro své vlastní uspokojení jsem toho žádala příliš. Ach jo, kdyby tak šel čas vrátit zpátky.“

Ihned jsem zavolala Sharon a na 18.30 byl v Café Rouge stanoven mimořádný summit. Doufám, že se mi podaří zmizet, aniž Perpetua udělá scénu.

23.00 Dnešní večer měl spád. Sharon okamžitě vyrukovala se svou vlastní teorií: Richard je stižen tzv. „citovým vydíráním“, které se jako oheň šíří mezi muži nad třicet let. Jakmile se žena blíží ke třicítce, tvrdí Shazzer, dojde k nepatrné změně v rovnováze sil. I ta nejnesnesitelnější semetrika ztratí nervy a začne zápasit s prvními příznaky existenciálního pocitu úzkosti: se strachem, že umře sama a bude nalezena až za tři týdny, ohlodaná od vlčáka. Stereotypní představy starého železa, otáčejících se kol a sexuálních smetišť znemožní každou příslušnici něžného pohlaví bez ohledu na to, kolik času tráví úvahami o Sharon Stoneové a Susan Sarandonové.

„A chlapi jako Richard,“ soptila Sharon, „koukají, kde nechal tesař díru, aby se mohli vykroutit ze zodpovědnosti, zralosti, cti a přirozeného vývoje mezi mužem a ženou.“

V tu chvíli jsme s Jude koutkem pusy cedily pšššt a nořily se do kabátů. Koneckonců nic muže neodpuzuje víc než radikální feminismus.

„Jak si vůbec může dovolit říct, že to začínáš myslet vážně, když s ním chceš jet na dovolenou?“ hřímala Sharon. „O čem to sakra mluví?“

S toužebnými myšlenkami na Daniela jsem se odvážila říct, že všichni muži nejsou jako Bídák Richard. V tu chvíli Sharon začala vyjmenovávat dlouhý názorný seznam našich kamarádek, které jsou citovému vydírání už vystaveny: jedna, jejíž přítel nechce ani po třinácti letech chození slyšet o společném bydlení; další, která si čtyřikrát vyšla s jedním mužským, a ten ji poté nechal, protože to začínalo být moc vážné; jiná, kterou jeden chlápek tři měsíce otravoval vášnivými nabídkami k sňatku, a když ji udolal, vycouval a zopakoval to s její nejlepší kamarádkou.

„My ženy jsme zranitelné pouze proto, že jako průkopnická generace odmítáme kompromisy v lásce a spoléháme na svou vlastní ekonomickou sílu. Za dvacet let se muži ani neodváží s citovým vydíráním začít, protože my se jim vysmějeme do obličeje“ křičela Sharon.

V tu chvíli vstoupil dovnitř Alex Walker, Sharonin spolupracovník, s fantastickou blondýnkou, která byla asi tak osmkrát atraktivnější než on. Přiloudal se nás pozdravit.

„To je tvoje nová přítelkyně?“ zeptala se Sharon.

„No. Hm. Víš, to si myslí ona, ale my spolu nechodíme, akorát spolu spíme. Asi bych to měl ukončit, jenže, no…,“ prohlásil samolibě.

„Teda to je ale svinstvo, ty jeden zbabělej, pošahanej hajzle. Správně. Jdu si s ní promluvit,“ řekla Sharon a vstala. Snažily jsme se ji s Jude násilím zadržet, zatímco Alex s panickou hrůzou ve tváři odklusal zpátky, aby mohl v klidu pokračovat ve svém citovém vydírání.

Nakonec jsme Jude společně navrhly strategii. Musí se přestat ohánět dílkem s názvem Ženy, které milují příliš mnoho, a místo toho vyjít spíš z knihy Muži jsou z Marsu, ženy z Venuše. Jen tak totiž v Richardově chování objeví místo známek své závislosti a přílišné lásky marťanské šle, které se potřebují napnout, aby se mohly vrátit zpátky.

„Jasně, ale znamená to, že mu mám zavolat, nebo ne?“ zeptala se Jude.

„Ne,“ řekla Sharon, zrovna když ze mě vypadlo: „Ano.“

Když Jude odešla – musí vstávat v 5.45, aby mohla před začátkem pracovní doby (8.30 – šílenství!) stihnout tělocvičnu a svou osobní nákupčí-, najednou nás se Sharon přepadly výčitky svědomí a sebenenávist za to, že jsme Jude prostě neporadily, aby se Richarda zbavila, neboť je to bídák. Ale stejně, jak poznamenala Sharon, když jsme to udělaly posledně, dali se znovu dohromady a Jude mu v návalu usmíření vyslepičila všechno, co jsme řekly. Takže pokaždé, když se s ním setkáme, je to pěkně trapné, protože on si myslí, že jsme ty největší potvory na světě. Podle Jude však jde o nedorozumění, protože i když jsme v sobě ty potvory odhalily, ještě jsme jim nepopustily uzdu.

Čtvrtek, 5. ledna

58,5 kg (vynikající pokrok – došlo k samovolnému spálení 1 kila tuku díky radosti a příslibu sexu), 6 skleniček alkoholu (na večírek velmi úspěšné), 12 cigaret (dobrá práce), 1258 kcal (láska zneškodnila přežírání).

11.00, v kanceláři. Ach můj bože. Zrovna jsem dostala vzkaz od Daniela Cleavera. Snažila jsem se tajně, aby si toho nevšimla Perpetua, dávat dohromady životopis (jako součást budování kariéry), když nahoře na monitoru zničehonic začal blikat nápis Nová zpráva. Udělalo mi to radost – jako ostatně cokoliv, co se netýká práce –, rychle jsem zmáčkla příkaz Přijmout, a když jsem v dolním rohu zprávy uviděla heslo Cleave, málem jsem skákala radostí. Okamžitě mě napadlo, že se mi napíchl do počítače a vidí, že nepracuju. Ale pak jsem si to přečetla:

Zpráva pro: Jonesová

Zdá se, že sis doma zapomněla sukni. Myslím, že v pracovní smlouvě je jasně uvedeno, že zaměstnanci mají chodit do práce řádně oblečeni.

Cleave

Ha! Jednoznačně se mnou koketuje. Chvilku jsem o tom přemýšlela, zatímco jsem naoko pročítala neuvěřitelně nudný rukopis jednoho šílence. Nikdy jsem Danielu Cleaverovi žádný vzkaz neposílala, ale výhodou e-mailu je to, že člověk může být docela drzý a neformální i k šéfovi. Tohle je moje odpověď:

Zpráva pro: Cleave

Pane, váš vzkaz mě vyděsil. Ačkoliv sukni by šlo označit za malinko těsnou (odvěkým heslem redakce je šetrnost), považuji za hrubé zkreslení skutečnosti to, že jste výše zmíněnou sukni označil za „zapomenutou“. Mám v úmyslu obrátit se na odbory.

Jonesová

Ve stavu vzrušení jsem čekala na odpověď. A taky že jo. V mžiku začala blikat Nová zpráva. Zmáčkla jsem Přijmout:

Ten, kdo omylem odcizil opravený text „Kafkovy motorky“ z mého stolu, nechť je, PROSÍM, tak laskav a ihned ho vrátí.

Diane

Kruci. Poté: ani ťuk.

12.00 Ach bože. Daniel ještě neodpověděl. Určitě zuří. Možná to s tou sukní myslel vážně. Ach bože, bože. Nechala jsem se svést neformálností e-mailu k tomu, abych byla drzá na šéfa.

12.10 Možná ten vzkaz ještě nedostal. Kdybych ho tak mohla vzít zpátky. Asi se půjdu projít a zkusím se nějak dostat k Danielovi do kanceláře a vymazat to.

12.15 Ha. Vše se vysvětlilo. Daniel je na poradě u Simona z marketingu. Podíval se na mě, když jsem šla kolem. Jo. Jojojojojo. Nová zpráva:

Zpráva pro: Jonesová

Pokud měla ta promenáda kolem kanceláře dokázat přítomnost sukně, musím říct, že na celé čáře selhala. Sukně nepopiratelně chybí. Nehodila se náhodou marod?

Cleave

Téměř okamžitě se znovu rozsvítil nápis Nová zpráva.

Zpráva pro: Jonesová

Pokud je sukně skutečně marod, zkontroluj, prosím, kolik dní z nemocenské si vybrala za posledních dvanáct měsíců. Nepravidelná docházka z poslední doby budí dojem ulejváctví.

Cleave

Připravila jsem si následující odpověď:

Zpráva pro: Cleave

Sukně není prokazatelně ani marot, ani nechybí. Jsem zděšena nehorázně sexistickým postojem vedení k sukni. Posedlý zájem o sukni svědčí spýš o nemoci vedení než sukně.

Jonesová

Hmm. Tu poslední větu asi vyhodím, protože obsahuje menší obvinění ze sexuálního harašení, kdežto mně se moc líbí, když mě sexuálně haraší právě Daniel Cleaver.

Kruci. Perpetua zrovna prošla kolem a začala mi číst přes rameno. V poslední chvíli jsem stihla zmáčknout Alt Zpět, jenže to mi vůbec nepomohlo, protože na monitoru se objevil můj životopis.

„Nezapomeň mi, prosím, dát vědět, až skončíš se čtením, ano?“ ušklíbla se Perpetua. „Byla bych moc nerada, kdyby ses cítila nevyužitá.“

Jakmile se vrátila ke svému sluchátku – „Abych řekla pravdu, pane Birkette, copak má cenu dělat ze tří pokojů čtyři, když hned po nastěhování bude jasné, že ten čtvrtý plní funkci skladiště?“ –, dala jsem se znovu do práce. Hodlám odeslat následující vzkaz:

Zpráva pro: Cleave

Sukně není prokazatelně ani marot, ani nechybí. Jsem zděšena nehorázně sexistickým postojem k sukni. Mám v úmyslu obrátit se na obchodní soud, tisk atd.

Jonesová

Proboha. Tohle mi přišlo zpátky:

Zpráva pro: Jonesová

Marod, Jonesová, nikoliv marot. Spíš, nikoliv spýš. Pokus se, prosím, alespoň povrchně seznámit s pravopisem. V žádném případě se však nepokouším naznačit, že by ti v tom mohl pomoci neustále se přizpůsobující, proměnlivý nástroj dorozumívání (srov. Hoenigswald), kterým jazyk počítačů bezesporu je.

Cleave

Byla jsem naprosto schlíplá, když kolem prošel Daniel se Simonem z marketingu a vrhl na mou sukni velice sexy pohled s jedním zvednutým obočím. Miluju to krásné mejlování. Ale musím něco udělat s tím pravopisem. Koneckonců mám diplom z angličtiny.

Pátek, 6. ledna

17.45 Zářím radostí. Výměna vzkazů ve věci: přítomnost či nepřítomnost sukně pokračovala nepřetržitě celé odpoledne. Vážený šéf zřejmě ani nehnul prstem. Perpetua (nižší šéfka) byla vytočená, že si s Danielem píšeme, ale jelikož jde o nejvyššího šéfa, vyvolalo to v ní protichůdné pocity loajality. Ocitli jsme se na výrazně nerovném hracím poli, na němž by podle zdravého rozumu měl mít hlavní slovo šéf.

Poslední zpráva, kterou jsem dostala:

Zpráva pro: Jonesová

Rád bych o víkendu poslal churavějící sukni kytici růží. Sděl, prosím, telefonní číslo domů, neboť ze zřejmých důvodů nemohu spoléhat na to, že v kartotéce pod daným jménem „Jonesová“ něco najdu.

Cleave

Jupííí! Jupííí! Cleaver chce mé tel. číslo. Jsem skvělá. Jsem neodolatelná bohyně sexu. Huráááá!

Neděle, 8. ledna

58kg (zatraceně dobrý, ale copak na tom záleží?), 2 skleničky alkoholu (výborně), 7 cigaret, 3100 kcal (bída).

14.00 Panebože, copak jsem taková šereda? Nemůžu uvěřit tomu, že jsem se dokázala přesvědčit, že budu celý víkend pracovat, zatímco jsem stále měla v záloze rande s Danielem. Hnus: dva dny jsem čučela jak psychopat na telefon a v jednom kuse žrala. Proč nezavolal? Proč? Co se s ním stalo? Proč po mně chtěl číslo, když mi nechtěl zavolat? A kdyby chtěl, určitě by to udělal o víkendu. Musím se víc soustředit. Poprosím Jude o nějakou přiměřenou svépomocnou příručku, zřejmě na bázi východních náboženství.

20.00 Právě jsem položila sluchátko – Tom chtěl vědět, co je nového v „té“ věci. Tom, který si začal nelichotivě říkat bordelmamá, mi s Danielem strašně pomohl. Má svou teorii, podle níž existuje mezi homosexuály a svobodnými ženami kolem třicítky přirozené pouto: obě skupiny přinášejí zklamání rodičům a společnost je považuje za raritu. Trpělivě naslouchal, když jsem si mu vylívala srdce kvůli krizi se svým vzhledem, kterou vyvolal nejdřív mizera Mark Darcy, pak i ten mizera Daniel. V tu chvíli mi Tom skočil do řeči, což mi moc nepomohlo: „Mark Darcy? Není to ten slavný obhájce lidských práv?“

Hmmm. No nic. A co moje lidské právo, které by mi umožnilo nevycházet kvůli kritickému vzhledu z bytu?

23.00 Daniel už nezavolá – je moc pozdě. Jsem strašně smutná a dotčená.

Pondělí, 9. ledna

58 kg, 4 skleničky alkoholu, 29 cigaret, 770 kcal (velmi dobré, ale za jakou cenu?).

Dneska to byl v práci zlý sen. Celé dopoledne jsem čekala, až se ve dveřích objeví Daniel: a nic. V 11.45 už jsem byla dost znepokojená. Mám vyhlásit pohotovost?

Pak jsem zničehonic uslyšela, jak Perpetua křičí do telefonu: „Daniel? Je na konferenci v Croydonu. Bude tady zítra.“ Praštila sluchátkem a ulevila si: „Bože můj, ty zatracený ženský mu nedají pokoj.“

V panice jsem sáhla po cigaretě. Jaký ženský? Cože? Zbytek dne jsem přetrpěla a po návratu domů jsem v záchvatu šílenství nechala Danielovi na záznamníku následující vzkaz (ach jo, to snad není možný): „Ahoj, tady Jonesová. Jen jsem chtěla vědět, jak se vede a jestli by ses nechtěl sejít na summitu o zdravotním stavu sukně, jaks navrhoval?“

Jakmile jsem položila sluchátko, uvědomila jsem si, že nastal stav nouze. Zavolala jsem Tomovi, který mě uklidnil, abych to nechala na něm: zkusí tam párkrát zavolat, aby zjistil kód, s jehož pomocí by si mohl přehrát záznamník a vymazat můj vzkaz. Nakonec už si myslel, že na to přišel, ale Daniel zrovna naneštěstí zvedl telefon. Místo aby řekl: „Promiňte, to bude omyl,“ Tom zavěsil. Takže nejenže má Daniel nahraný můj nemožný vzkaz, ale určitě si bude myslet, že těch čtrnáct hovorů za večer mám na svědomí já a že když to konečně zvedl, tak jsem práskla telefonem.

Úterý, 10. ledna

57,6kg, 2 skleničky alkoholu, 0 cigaret, 998kcal (výborně, velmi dobře, úplná světice).

Vplížila jsem se do kanceláře celá ochromená z toho trapasu se záznamníkem. Rozhodla jsem se, že se budu Daniela stranit, jenže pak se objevil, vypadal zdrcujícím způsobem sexy a byl samé srandičky, takže jsem se zhroutila.

Najednou mi začala na monitoru blikat Nová zpráva.

Zpráva pro: Jonesová

Díky za telefonát.

Cleave

Dostala jsem strach. V tom telefonátu bylo jasné pozvání na rande. Když někdo odpoví ‚díky‘ a nic víc, tak, ledaže… ale za chvilku jsem odepsala:

Zpráva pro: Cleave

Zavři klapačku, prosím tě. Mám spoustu důležitější práce.

Jonesová

Za pět minut mi přišla odpověď.

Zpráva pro: Jonesová

Omlouvám se, že ruším, Jonesová, ten tlak musí být k nevydržení. Jsi určitě úplně grogy.

P.S. To tričko ti dělá hezký kozy.

Cleave

Byli jsme v tom až po uši. Vzkazy horečně pendlovaly sem a tam celý týden a vyvrcholily tím, že mě Daniel v neděli večer pozval na rande a já jsem s nadšením a se závratí přijala. Občas se dívám, jak všichni kolem datlují do počítače, a vrtá mi hlavou, jestli tady vůbec někdo pracuje.

(Nejsem nějaká divná, nebo vám neděle taky připadá jako nenormální datum pro první rande? Nic z toho nebude, stejně jako ze soboty ráno nebo pondělí ve dvě odpoledne.)

Neděle, 15. ledna

57,1 kg (výborně), 0 skleniček alkoholu, 29 cigaret (úděsné, hlavně za dvě hodiny), 3879 kcal (odporné), počet negativních myšlenek: 942 (cca, stanoveno na základě průměrné hodnoty za minutu) ‚počet minut strávených počítáním negativních myšlenek: 127 (cca).

18.00 Celodenní přípravy na rande mě úplně vyřídily. Ženské to mají horší než zemědělci – čeká na ně spousta sklízení a zavlažování: oholit nohy a podpaží, vytrhat obočí, oškrábat nohy pemzou, vydrhnout a navlhčit pleť, vyčistit uhry, nabarvit kořínky vlasů, natónovat řasy, opilovat nehty, promasírovat celulitidu, procvičit břišní svaly. Všechno je to tak precizně vyladěné, že stačí na pár dní vysadit a vaše tělo uvadne. Někdy mě napadne, jak bych asi vypadala, kdybych se rozhodla pro návrat k přírodě – s plnovousem a oficírským knírem na obou holeních, s brežněvovským obočím, poďobaným obličejem, připomínajícím hřbitov odumřelých buněk, dlouhými, hrbolatými nehty jako Střihoruký Edward, těstovitým tělem rozteklým na všechny strany a slepá jako kotě bez kontaktních čoček. Ach jo, ach jo. Pak se nikdo nemůže divit, že holkám chybí sebedůvěra.

19.00 To snad není možné. Cestou do koupelny, kde jsem chtěla provést poslední úpravy, jsem si všimla, že bliká záznamník: Daniel.

„Hele, Jonesová, moc mě to mrzí, ale myslím, že to dneska večer nepůjde. Ráno v deset mě čeká prezentace, musím se ještě prokousat stohem papírů.“

To snad ne. Dostala jsem košem. Moje celodenní úsilí a hydroelektrická tělesná síla přišly nazmar, zatraceně. Žena přece není živa jen pro opačné pohlaví, ale musí být dokonalou a plnohodnotnou bytostí sama o sobě.

21.00 Daniel přece zastává vrcholný post. Třeba nechtěl, aby se na našem prvním rande podepsalo pracovní vypětí.

23.00 Ach jo. Stejně mohl krucinál zavolat ještě jednou. Asi si vyrazil s někým hubenějším.

5.00 Co se to se mnou děje? Jsem úplně sama. Nenávidím Daniela Cleavera. Už s ním nechci mít nic společného. Jdu se zvážit.

Pondělí, 16. ledna

58 kg (odkud? proč? proč?), 0 skleniček alkoholu, 20 cigaret, 1500 kcal, počet pozitivních myšlenek: 0.

10.30, v kanceláři. Daniel je pořád na té schůzi. Možná to nebyla jen výmluva.

13.00 Daniel právě odešel na oběd. Vůbec se neozval. Mám depku. Jdu na nákup.

23.50 Byla jsem s Tomem na večeři v pátém patře obchodního domu Harvey Nichols. Je jak posedlý jedním snobským ‚filmařem na volné noze‘ jménem Jerome. Postěžovala jsem si, že Daniel měl celé odpoledně samé schůze a v 16.30 se zmohl pouze na „Čau, Jonesová, jak se vede sukni?“ Tom mi poradil, abych nebyla paranoidní a dala mu čas, ale bylo jasně vidět, že se nesoustředí a chce se zmítán chtíčem bavit jen o Jeromovi.

Úterý, 24. ledna

Ten den mi seslalo samo nebe! V 17.30 se objevil Daniel, posadil se na kraj mého stolu zády k Perpetui, vytáhl diář a zašeptal: „Máš něco v pátek?“

Jupííí! Jupííí!

Pátek, 27. ledna

58,5 kg (jsem nacpaná až k prasknutí janovskou kuchyní), 8 skleniček alkoholu, 400 cigaret (aspoň se tak cítím), 875 kcal.

Pcha. Měli jsme báječné rande v malé intimní janovské restauraci kousek od Danielova bytu.

„Tak… fajn. Vezmu si taxíka,“ plácla jsem nemožně, jakmile jsme se ocitli na ulici. Daniel mi odhrnul vlasy z čela, vzal mou hlavu do dlaní a dychtivě a vášnivě mě políbil. Chvíli mě těsně objímal a pak chraplavě zašeptal: „Myslím, že toho taxíka nebudeš potřebovat, Jonesová.“

Jakmile jsme za sebou zavřeli dveře od bytu, vrhli jsme se na sebe jako divá zvěř: na podlaze zůstaly boty, bundy…

„Myslím, že ta sukně se vůbec necítí dobře,“ zamumlal. „Myslím, že by si měla lehnout na zem.“ Když mi začal rozepínat zip, zašeptal: „Jen si trochu užijeme, oukej? Myslím, že si spolu nemusíme nic začínat.“ Jelikož jsem neprotestovala, pokračoval v rozepínání. Nebýt Sharon a citového vydírání a toho, že jsem v sobě měla skoro celou láhev špičkového vína, asi bych se mu bezmocně vrhla do náruče. Za daných okolností jsem vyskočila nahoru a upravila si sukni.

„Teda to je ale svinstvo,“ osočila jsem se na něj. „Jak si vůbec dovoluješ se mnou tak falešně a zbaběle flirtovat, blbečku? O citové vydírání nemám zájem. Sbohem.“

Bylo to super. Měli jste vidět, jak se tvářil. Jenže když jsem se vrátila domů, dostavily se deprese. Možná mám pravdu, ale odměnou mi bude to, že budu sama a po smrti mě ohlodá vlčák.

ÚNOR

Masakr na sv. Valentýna

Středa, 1. února

57,1 kg, 9 skleniček alkoholu, 28 cigaret (ale brzy začnu držet půst, protože bych se mohla dopracovat k naprostému cigaretovému šílenství), 3836 kcal.

Celý víkend jsem se snažila po debaklu s Danielovým citovým vydíráním zůstat opovržlivě optimistická. Abych se zbavila myšlenek typu „Ale já ho miluju“, stále dokola jsem si v duchu opakovala „sebeúcta“ a „pcha“, až se mi z toho udělalo špatně. Báňala jsem jako komín. Myslím, že v jedné z knih Martina Amise vystupuje postava, která má tak silný návyk, že má chuť na cigaretu, i když má zrovna jednu v puse. Tak to jsem já. Udělalo mi dobře, když jsem se v telefonu Sharon vychloubala jako „Železná Lady“, ale když jsem brnkla Tomovi, okamžitě mě prokoukl a řekl: „Ach, ty moje chudinko,“ což mě úplně umlčelo a měla jsem co dělat, abych se samou sebelítostí nerozbrečela.

„Dávej si bacha,“ varoval mě Tom. „Bude si z toho střílet. Určitě bude.“

„Ale nebude,“ pronesla jsem smutně. „Já jsem to podělala.“

V neděli jsem jela k našim na opulentní oběd utopený v tuku. Máma je světle oranžová a tvrdohlavější než dřív, protože se zrovna vrátila z Albufeiry, kam si zajela s Unou Alconburyovou a manželkou Nigela Colese Audrey.

Máma byla v kostele, kde ji zničehonic osvítil Duch svatý jako sv. Pavla cestou do Damašku, a ona si uvědomila, že farář je teplouš.

„Jsou prostě líní, zlato,“ shrnula problém homosexuality. „S opačným pohlavím se nevzrušují. Jen se podívej na toho svého Toma. Myslím, že kdyby za něco stál, dávno by chodil s tebou, a ne s nějakým směšným přítelem.“

„Mami,“ bránila jsem ho. „Tom si uvědomil svou homosexuální orientaci už v deseti letech.“

„Ale zlato! Namouduši! Vždyť víš, jak si lidi dokážou všechno vsugerovat. Vždycky jim to můžeš vymluvit.“

„Chceš snad říct, že by ses dala přesvědčit a opustila bys tátu a začala si s tetičkou Audrey?“

„Přestaň vykládat hlouposti, zlato,“ odvětila.

„Přesně tak,“ přidal se táta. „Tetička Audrey vypadá jako konvice.“

„Proboha, Coline,“ odsekla máma, což mě dost překvapilo, protože tátovi nikdy neodsekává.

Táta se pořád vnucoval s tím, že mi před odjezdem řádně zkontroluje auto, i když jsem ho ujišťovala, že je úplně v pořádku. Spíš jsem se ztrapnila, protože jsem si nemohla vzpomenout, jak se zvedá kapota.

„Nevšimla sis na své matce něčeho zvláštního?“ zeptal se mě táta upjatě a celý nesvůj, zatímco si nervózně pohrával s měřidlem oleje, utíral ho do hadrů a nenuceně ho vrazil zpátky, jako by byl freudovec. Což já nejsem.

„Myslíš kromě toho, že je najednou světle oranžová?“ zeptala jsem se.

„No jo, a… no, víš, jejího normálního… hm… chování.“

„Měla nezvykle plnou pusu homosexuality.“

„To ne, to ji jen ráno vytočilo farářovo roucho. Po pravdě řečeno bylo trošku slaďoučké. Farář se zrovna vrátil z Říma s opatem z Dumfries, od hlavy až k patě celý v růžovém. To jsem nemyslel. Nevšimla sis na mámě nějaké změny?“

Lámala jsem si hlavu. „Ani ne, abych byla upřímná, až na to, že celá kvete a je dost sebejistá.“

„Hmmm,“ zamumlal táta. „Tak nic. Radši bys už měla vyrazit, než bude tma. Pozdravuj Jude. Jak se má?“

Pak jakoby na rozloučenou uhodil do kapoty. Jenže to byla taková rána, až jsem si myslela, že si zlomil ruku.

Doufala jsem, že v pondělí to s Danielem vyřeším, ale nebyl v práci. Neobjevil se ani včera. Začala jsem si v práci připadat jako na večírku, kam jsem přišla někoho sbalit, ale on se neobjevil. Trápí mě vlastní ctižádost, vyhlídky na kariéru a morální střízlivost, protože to vypadá, jako bych všechno neuvěřitelně zlehčovala. Nakonec se mi podařilo z Perpetuy vydolovat, že Daniel odjel do New Yorku. Už si určitě narazil skvělou hubenou Američanku jménem Winona, co každému vleze do postele, nosí zbraň a má vše, co mně chybí.

Ke všemu ještě musím jít dnes k Magdě a Jeremymu na večírek nafoukaných ženáčů. Při podobných příležitostech se mé ego scvrkne na hlemýždí velikost, což ale neznamená, že nejsem vděčná za pozvání. Mám Magdu a Jeremyho moc ráda. Když u nich občas přespím, obdivuju voňavá prostěradla a spoustu nádob plných nejrůznějších druhů těstovin, a představuju si, že jsou to mí rodiče. Ve společnosti jejich vdaných a ženatých přátel si však připadám jako slečna Havishamová z Dickensových Nadějných vyhlídek.

23.45 Panebože. Byla jsem tam já, čtyři manželské páry a Jeremyho bratr (na to zapomeňte – červené šráky a tvář, holkám říká ‚žáby‘.)

„Takže,“ zařval Cosmo, když mi naléval drink. „Co tvůj milostný život?“

To snad ne. Proč mi to dělají? Proč? Možná že se nafoukaní ženáči scházejí pouze s dalšími nafoukanými ženáči a už se vůbec neumějí chovat k svobodným lidem. Možná nás skutečně chtějí sekýrovat a docílit toho, abychom se cítili jako úplní ztroskotanci. Nebo možná jejich sexuální život je jeden veliký stereotyp, takže s hlavou plnou „zakázaného ovoce“ čekají na náhradní vzrůšo, které jim mají přinést ty nejlechtivější detaily našeho sexuálního života.

„Ano, proč ještě nejsi vdaná, Bridget?“ ušklíbla se Woney (dětská přezdívka pro Fionu, manželku Jeremyho přítele Cosmy) s předstíraným zájmem, zatímco si hladila těhotné břicho.

Protože nechci skončit jako ty, ty jedna tlustá, nudná, dojná snobská krávo, měla jsem říct, nebo protože kdybych měla jen jednou, natož každý večer, uvařit Cosmovi večeři a pak s ním vlézt do jedné postele, radii bych si utrhla hlavu a snědla ji, nebo, víš, Woney, protože mám tělo samou šupinu. Nic z toho jsem samozřejmě neřekla, protože jsem ji nechtěla urazit. Místo toho jsem se jen omluvně uculovala, když tu kdosi jménem Alex spustil: „No, ale víš, že jakmile člověk dosáhne určitého věku…“

„No právě… všichni slušní mužští už jsou v chomoutu,“ poplácal se Cosmo po svém tlustém břichu a culil se tak, až se mu třásly čelisti.

U večeře mě Magda dvojsmyslně posadila mezi Cosmu a Jeremyho naprosto nudného bratra. „Vážně by sis co nejdřív měla pořídit sviště, holka,“ pronesl Cosmo a obrátil do sebe deci červeného archivního Pauillacu z roku 1982. „Čas běží.“

Tou dobou už jsem v sobě sama měla dobré dvě deci tohoto moku. „V dnešní době se rozvádí každé třetí, nebo každé druhé manželství?“ pokusila jsem se úplně zbytečně o sarkasmus.

„Vážně, holka,“ nevšímal si mě. „V práci máme těch svobodných holek přes třicet plno. Nový živočišný druh. Nemůžou zavadit o chlapa.“

„Tohle není můj problém,“ vychrlila jsem a mávla cigaretou ve vzduchu.

„Ále. Povídej,“ řekla Woney.

„Tak v čem to vězí?“ chtěl vědět Cosmo.

„Zaprcáš si aspoň někdy?“ řekl Jeremy. Všechny oči se ke mně zvědavě obrátily. Málem jim u toho tekly sliny z otevřené pusy.

„Do toho vám nic není,“ prohlásila jsem nafoukaně.

„Takže nikoho nemá!“ zajíkl se Cosmo.

„Jéžišmarjá, už je jedenáct,“ vypískla Woney. „Paní na hlídání!“ Nato všichni vyskočili a začali se připravovat k odchodu.

„Probůh, omlouvám se za ně. Jsi v pořádku, holka?“ špitla Magda, protože věděla, jak mi je.

„Nechceš odvízt nebo tak?“ nabídl mi Jeremyho bratr a svou nabídku umocnil mohutným říhnutím.

„Ne, pokračuju vlastně do jednoho nočního klubu,“ zacvrlikala jsem a vyběhla ven. „Díky za báječnej večer!“

Pak jsem nastoupila do taxíku a rozbrečela se.

24.00 Ha ha. Právě jsem brnkla Sharon.

„Mělas jim říct: Nejsem vdaná, protože jsem singl, vy nafoukaní, předčasně stárnoucí, omezení tupci,“ deklamovala Sharon. „A protože žít se dá úplně jinak: každá čtvrtá domácnost má pouze jednoho rodiče, většina členů královské rodiny je singl, mladí Britové jsou podle výzkumů naprosto neschopní uzavřít sňatek, takže v důsledku toho vzniká celá generace singl holek jako já s vlastním příjmem a domácností, které si báječně užívají a nepotřebujou prát cizí ponožky. Byly bychom šťastné jako blechy, kdyby z nás lidé jako vy nedělali blbce jen proto, že žárlí.“

„Singlové!“ vykřikla jsem šťastně. „Ať žijí singlové!“

Neděle, 5. února

Daniel se pořád neozval. Nesnesu pomyšlení na to, že před sebou mám celou neděli, kterou na rozdíl od všech ostatních na světě nestrávím s někým v posteli. Nejhorší na tom je to, že do svatovalentýnského ponížení už zbývá jen týden a něco. Stejně nedostanu žádné valentýnky. Pohrávala jsem si s myšlenkou, že budu pořádně koketovat s někým, kdo by mi mohl jednu poslat, ale nakonec jsem to zavrhla jako nemorální. Budu se muset k tomu pokoření postavit čelem.

Hmm. Já vím. Asi se zase pojedu podívat na naše, protože mi táta dělá problémy. Pak se aspoň budu cítit jako anděl strážný nebo světice.

14.00 Ztratila jsem poslední kousky pevné půdy pod nohama. Moje šlechetná nabídka k překvapivé návštěvě se v telefonu nesetkala s příliš velkým nadšením.

„No… nevím, holčičko. Vydržíš chvilku?“ blekotal táta.

Zatmělo se mi před očima. Arogance mladých (jo, říkám „mladých“) částečně pramení z jejich předpokladu, že jakmile se rozhodnou navštívit své rodiče, ti všeho nechají a přispěchají s otevřenou náručí. Táta byl zpátky u telefonu. „Bridget, podívej, máme s mámou nějaké problémy. Zavoláme ti později, jo?“

Problémy? Jaké problémy? Snažila jsem se z táty něco vytáhnout, ale nic jsem se nedozvěděla. Co se děje? Copak se celý svět zmítá v citovém traumatu? Chudák táta. Stane se ze mě navíc tragická oběť rozpadlého manželství?

Pondělí, 6. února

56,2 kg (vnitřní těžká váha zmizela – záhada), 1 sklenička alkoholu (velmi dobře), 9 cigaret, 1800 kcal (dobře).

Daniel se má dnes vrátit do práce. Budu vnitřně vyrovnaná, klidná a nezapomenu na to, že jsem opravdová žena, které k dokonalosti nechybějí muži, a už vůbec ne Daniel. Nebudu mu posílat vzkazy ani si ho jakkoli všímat.

9.30 Ach jo. Daniel asi ještě nepřišel.

9.35 Pořád nic.

9.36 Panebože, panebože. Co když se v New Yorku zamiloval a zůstal tam?

9.47 Nebo odjel do Las Vegas, aby se tam oženil?

9.50 Hmmm. Asi si půjdu zkontrolovat mejkap, kdyby se náhodou objevil.

10.05 Srdce mi divoce poskočilo, když jsem se vrátila ze záchodu a u kopírky stál Simon z marketingu s Danielem. Když jsem ho viděla naposledy, ležel rozpačitě na pohovce, zatímco jsem si zapínala sukni a kázala mu o citovém vydírání. Teď měl ve tváři svěží výraz a vypadal zdravě, jako by se zrovna „vrátil z cest“. Když jsem šla kolem, okázale pohlédl na mou sukni a široce se zazubil.

10.30 Na monitoru mi začala blikat Nová zpráva. Zmáčkla jsem Přijmout.

Zpráva pro: Jonesová

Frigidní krávo

Cleave

Zasmála jsem se. Nemohla jsem se ubránit smíchu. Když jsem se zadívala směrem k jeho malé prosklené kanceláři, v jeho úsměvu se zračila úleva a zájem. Stejně na ten vzkaz neodpovím.

10.35 Ale když neodpovím, budu vypadat jako nevychovanec.

10.45 Bože můj, to je ale nuda.

10.47 Prostě mu pošlu takový kraťounký přátelský vzkaz k oživení dobrých vztahů – žádné koketování.

11.00 Chi, chi, chi. Poslala jsem Danielovi vzkaz jako Perpetua, abych ho vyděsila.

Zpráva pro: Cleave

Třebaže je to obtížné, snažím se něčeho dosáhnout, i když členové mého týmu tráví čas psaním nepodstatných vzkazů.

Perpetua

P.S. Bridgetině sukni vůbec nebylo dobře, a tak jsem ji poslala domů.

22.00 Ach jo. Celý den jsme si s Danielem vyměňovali vzkazy. Ale spát s ním nebudu ani za nic.

Večer jsem volala našim, ale nikdo to nebral. Moc divný.

Čtvrtek, 9. února

58 kg (zřejmě jsem se obalila zimními špeky), 4 skleničky alkoholu, 12 cigaret (velmi dobře), 2845 kcal (ochladilo se).

21.00 Mám strašnou radost ze zimního kraje divů, který lidstvu připomíná, že je vydáno napospas přírodním živlům a že by se nemělo tolik soustředit na vlastní kultivovanost a pilnost, nýbrž na to, aby mu bylo teplo a mohlo čučet na bednu.

Už potřetí v tomto týdnu jsem volala našim, ale nikdo to nevzal. Co když jejich dům zapadl sněhem? Ze zoufalství jsem zvedla sluchátko a vytočila číslo svého bratra Jamieho v Manchesteru. Ozval se mi jeden z jeho rozpustilých vzkazů na záznamníku: tekoucí voda, Jamie přitom předstírá, že je prezident Clinton v Bílém domě, pak spláchnutí záchodu a vzdálené hihňání jeho dojemné přítelkyně.

21.15 Právě jsem volala třikrát za sebou našim, pokaždé jsem nechala telefon vyzvánět aspoň dvacetkrát. Nakonec to vzala máma, ale divným hlasem mi řekla, že zrovna nemůže mluvit a že mi zavolá o víkendu.

Sobota, 11. února

56,7 kg, 4 skleničky alkoholu, 18 cigaret, 1467 kcal (všechno spáleno při nákupu).

Po návratu z nákupu jsem našla na záznamníku vzkaz od táty, ve kterém mě zve v neděli na oběd. Polilo mě střídavě horko a zima. Táta nikdy sám od sebe v neděli do Londýna nejezdí, natož aby se mnou chodil na oběd. Dávají si s mámou doma rostbíf, lososa a nové brambory.

„Nevolej zpátky,“ ozvalo se ze záznamníku. „Uvidíme se zítra.“

Co se děje? Šla jsem si celá roztřesená za roh pro cigarety. Když jsem se vrátila, na záznamníku byl vzkaz od mámy. Zřejmě chce taky jít zítra se mnou na oběd. Dorazí kolem jedné i s lososem.

Zavolala jsem Jamiemu a vyslechla si dvacet vteřin Bruce Springsteena, na jehož konci Jamie zamručel: „Bejby, narodil sem se, abych doběh… na konec záznamníkový pásky.“

Neděle, 12. února

56,7 kg, 5 skleniček alkoholu, 23 cigaret (nic překvapivého), 1647 kcal.

11.00 Bože můj, přece ke mně nemůžou přijet oba zároveň. To by byla příliš velká fraška. Třeba to má být pouze rodičovský šprým, vyvolaný působením stupidních diskžokejů v rádiu, komerční televize a podobně. Máma třeba dorazí s živým lososem, který sebou bude vesele mrskat na vodítku, a oznámí mi, že kvůli němu opouští tátu. Táta se možná objeví v okně, kde bude viset hlavou dolů jako Robin Hood, nato vrazí dovnitř a začne mámu mlátit po hlavě ovčím močovým měchýřem. Nebo zničehonic vypadne ze skříně obličejem na zem a ze zad mu bude čouhat umělohmotný nůž. Jediné, co mě zase může postavit na nohy, je krvavá Mary. Koneckonců je málem odpoledne.

12.05 Volala máma. „Tak ať si teda přijde,“ řekla. „Ať je krucinál jako vždycky po jeho.“ (Máma nikdy nenadává. Používá výrazy jako ‚sakrblé‘ a ‚Pane na nebi‘.) „Já si hergot vystačím sama. Budu doma dřít jako otrok a Mr. Proper dohromady.“ (Nebyla náhodou opilá? Od roku 1952, kdy se malinko namazala půllitrem jablečného vína na jednadvacátinách Mavis Enderbyové a nikdy to sobě ani ostatním neodpustila, si máma dává akorát skleničku sherry v neděli večer. „Není nic horšího než opilá ženská, zlato.“)

„Mami. Ne. Nemohly bychom si o tom spolu promluvit u oběda?“ navrhla jsem, jako by šlo jen o další scénu ze Samotáře ze Seattlu, na jejímž konci se naši budou držet za ruce a já budu roztomile mrkat do kamery s ostře žlutým batohem na zádech.

„Jen se neboj,“ pronesla výhružně. „Však ty poznáš, co jsou chlapi zač.“

„Ale já už…,“ spustila jsem.

„Jdu ven, zlato,“ řekla. „Jdu si vyhodit z kopýtka.“

Ve dvě se ve dveřích objevil táta se vzorně poskládaným Sunday Telegraphem v ruce. Jakmile dosedl na pohovku, zkroutila se mu tvář a po tvářích se mu začaly koulet slzy jako hrachy.

„Taková je od té doby, co byla s Unou Alconburyovou a Audrey Colesovou v Albufeiře,“ vzlykal a snažil se pěstí utřít slzy. „Od té doby, co se vrátila, jen opakuje, že chce, abych jí platil za domácí práce, a že nám celý život dělala otroka.“ (Nám} Já jsem to věděla. Za všechno můžu já. Kdybych byla lepší, máma by tátu nikdy nepřestala milovat.) „Chce, abych se načas odstěhoval z domu, říká, že… a… a…“ Táta se tiše rozvzlykal.

„A co, tati?“

„Prohlásila, že si myslím, že klitoris je jeden z exponátů motýlí sbírky Nigela Colese.“

Pondělí, 13. února

57,6 kg, 5 skleniček alkoholu, 0 cigaret (duševní obohacení potlačuje chuť na cigarety – pozoruhodný objev), 2845 kcal.

I když mě rodičovská krize naplnila žalem, musím připustit, že nová role pečovatelky čili moudré poradkyně mě naplňuje hanebným pocitem samolibého uspokojení. Už je to strašně dávno, kdy jsem vůbec něco udělala pro druhé, takže je to úplně nový a opojný pocit. To je přesně to, co mi v životě chybělo. Představuju si, že se stanu samaritánkou nebo učitelkou v nedělní škole, že budu vařit bezdomovcům polévky (nebo, jak navrhl Tom, toastíky s bazalkovou omáčkou), nebo že se dokonce dám na medicínu. Možná by bylo uspokojivější – jak sexuálně, tak duševně –, kdybych nabalila nějakého doktora. Začala jsem dokonce uvažovat o tom, že si dám inzerát do seznamky v časopise lékařských odborů Lancet. Mohla bych mu brát vzkazy, odmítat v noci pacienty, vařit nákypy z kozího sýra a nakonec se v šedesáti dostat do mizerné nálady jako máma.

Bože můj. Zítra je sv. Valentýna. Proč? Proč? Proč je celý svět připravený udělat z těch, co neprožívají žádný románek, blbouny, když stejně všichni vědí, že románky nikam nevedou. Jen se podívejte na královskou rodinu. Jen se podívejte na mé rodiče.

Sv. Valentýn stejně není nic jiného než čistě komerční a cynická záležitost. Mě nechává naprosto vlažnou.

Úterý, 14. února

57 kg, 2 skleničky alkoholu (romantické svatovalentýnské potěšení – 2 ležáky, které jsem, hm, vyžahla sama), 12 cigaret, 1545 kcal.

8.00 No, tě péro. Dnes je sv. Valentýna. Zajímalo by mě, jestli už tady byla pošťačka. Třeba mi Daniel (nebo nějaký tajný ctitel) poslal valentýnku. Nebo nějaké kytky nebo čokoládky ve tvaru srdce. Jsem docela napnutá.

Pak přišel okamžik šílené radosti, když jsem na chodbě spatřila kytici růží. Daniel! Pádila jsem dolů a rozverně jsem je popadla do náruče ve chvíli, kdy se otevřely dveře od přízemního bytu a vyšla z nich Vanessa.

„Ó, ty jsou krásný,“ řekla závistivě. „Od koho je máš?“

„Nevím!“ pronesla jsem upejpavě a očima jsem sklouzla k valentýnce. „A…,“ svěsila jsem hlavu. „Jsou pro tebe.“

„Nic si z toho nedělej. Tohle přišlo tobě, na,“ řekla Vanessa povzbudivě a podala mi nějakou složenku.

Rozhodla jsem se, že si dám cestou do práce na zvednutí nálady cappuccino a loupáky s čokoládou. Na postavu kašlu. Stejně je to jedno, když mě nikdo nemiluje ani se o mě nestará.

V metru bylo jasně vidět, kdo valentýnky dostal a kdo ne. Všichni se rozhlíželi kolem ve snaze zachytit něčí pohled a buď se culili, nebo uraženě odvraceli pohled.

V kanceláři jsem zjistila, že Perpetua má na stole kytici velikosti ovce.

„Tak co, Bridget!“ zařvala, aby to všichni slyšeli. „Kolik jsi jich dostala?“

Zhroutila jsem se na židli a přitom jsem koutkem úst cedila jako nějaký uražený puberťák: „Zavři zobááák.“

„No tak! Kolik?“

Už jsem si myslela, že mě popadne za ucho a začne mi s ním kroutit.

„Je to směšné a nemá to smysl. Jde o naprosté komerční zneužívání.“

„Já jsem to věděla, žes nedostala ani jednu,“ zajásala Perpetua. V tu chvíli jsem si všimla, že nás na druhé straně místnosti poslouchá Daniel a směje se.

Středa, 15. února

Potkalo mě nečekané překvapení. Odcházela jsem do práce, když jsem si všimla, že na chodbě leží růžová obálka – zřejmě opožděná valentýnka – s oslovením ‚Krásce se zachmuřenou tváří‘. Na chvilku mě to rozrušilo; představila jsem si, že je to pro mě, a náhle jsem v sobě viděla tajemný objekt mužské touhy. Pak jsem si vzpomněla na tu pitomou Vanessu a její rafinovanou tmavou hřívu. Ach jo.

21.00 Právě jsem se vrátila a to přání tam pořád leží.

22.00 Pořád tam je.

23.00 To je neuvěřitelné. To přání tam pořád leží. Vanessa asi ještě není doma.

Čtvrtek, 16. února

56,2 kg (úbytek váhy vyvolaný chůzí po schodech), 0 skleniček alkoholu (výborně), 5 cigaret (výborně), 2452 kcal (nic moc), počet kontrolních obhlídek přání: 18 (duševně nic moc, ale dobré pro tělo).

To přání tam pořád leží! Zřejmě je to jako s posledním kouskem v bonboniéře nebo posledním řezem dortu. Jsme obě příliš slušné, než abychom si ho vzaly.

Pátek, 17. února

56,2 kg, 1 sklenička alkoholu (velmi dobře), 2 cigarety (velmi dobře), 3241 kcal (hrůza, ale spáleny při chůzi po schodech), počet kontrolních obhlídek přání: 12 (to už je posedlost!).

9.00 To přání tam pořád leží.

21.00 Pořád tam leží.

21.30 Pořád tam leží. Už to nevydržím. Vanessa byla doma, protože z jejího bytu se linuly kuchyňské pachy, a tak jsem na ni zaklepala. „Myslím, že tohle je pro tebe,“ řekla jsem a podala jí to přání, když otevřela.

„No, já jsem si myslela, že je to určitě pro tebe,“ opáčila.

„Otevřeme to?“ navrhla jsem.

„Fajn.“ Když jsem jí podala obálku, s chichotem mi ji vrátila. Podala jsem jí ji zpátky. Holky jsou prostě boží.

„Tak to otevři,“ pobídla jsem ji a Vanessa rozřízla obálku kuchyňským nožem, který měla v ruce. Bylo to docela umělecké dílo – jako by pocházelo z nějaké galerie.

Vanessa protáhla obličej.

„To mi nic neříká,“ vrátila mi přání.

Uvnitř bylo napsáno: „Kousek směšného a nesmyslného komerčního zneužívání – mé milé frigidní kravičce.“ Z úst mi vyšel pronikavý zvuk.

22.00 Zavolala jsem Sharon a celé jsem jí to povyprávěla. Řekla mi, že bych si neměla lámat hlavu nějakým laciným přáním a měla bych se držet od Daniela dál, protože je to mizera a nečeká mě s ním nic dobrého.

Zavolala jsem Tomovi, hlavně abych se ho zeptala, jestli mám Danielovi o víkendu zavolat. „Nééééééé!“ zaječel. Položil mi několik kontrolních otázek: například, jak se Daniel chová v několika posledních dnech, poté, co mi poslal přání a nedostal žádnou odpověď. Vylíčila jsem mu, že koketuje víc než dřív. Tom mi předepsal, abych týden počkala a zachovala si chladnou hlavu.

Sobota, 18. února

57 kg, 4 skleničky alkoholu, 6 cigaret, 2746 kcal, počet správně uhodnutých čísel v loterii: 2 (velmi dobře).

Konečně jsem přišla té rodičovské krizi na kloub. Začala jsem mít podezření, že to u nás doma vypadá jako ve filmu Shirley Valentineová, v němž spořádaná manželka podlehne naléhání svých feministických kamarádek a odjede s nimi do Řecka, kde se seznámí s krásným mladým Řekem, a že jednoho dne otevřu Sunday People a spatřím blonďatou mámu v leopardím vršku na pohovce s chlápkem jménem Gonzales v předepraných džínách, jak vysvětluje, že když vážně někoho milujete, rozdíl šestačtyřiceti let nehraje žádnou roli.

Dneska mě máma pozvala na oběd do bistra v obchodním domě Dickens a Jones, kde jsem se jí otevřeně zeptala, jestli někoho má.

„Ne. Nikdo v tom není,“ prohlásila a zahleděla se do dálky s melancholickou statečností, kterou podle mého okopčila od princezny Diany.

„Tak proč jsi na tátu tak zlá?“ zeptala jsem se.

„Zlato, stačí si uvědomit, že když tvůj otec odešel do důchodu, měla jsem za sebou pětatřicet let nepřetržité péče o jeho domácnost a výchovu jeho dětí –“

„Jamie a já jsme taky tvoje děti,“ skočila jsem jí uraženě do řeči.

„– a že pokud jde o něj, on už si svoje odpracoval, kdežto já v tom mám pokračovat, což je přesně ten pocit, který se mě, když jste byli malí, zmocňoval o víkendech. Všichni máme jen jeden život. Prostě jsem se rozhodla malinko to změnit a až do konce života se pro změnu starat sama o sebe.“

Když jsem šla zaplatit k pokladně, celé jsem to znovu v duchu procházela a snažila jsem se z feministického pohledu pochopit, o co mámě jde. Pak jsem spatřila vysokého, elegantního chlapíka s šedivými vlasy, koženou bundou evropského střihu a příruční pánskou taškou. Nahlížel do bistra, klepal si na hodinky a zvedal obočí. Otočila jsem se a viděla, jak máma nehlasně vyslovuje: „Už to bude,“ a omluvně ukazuje směrem ke mně.

Bez jediného slova jsem se rozloučila. Pak jsem se vrátila zpátky a sledovala mámu, abych se ujistila, že se mi to nezdá. No jistě, nakonec jsem ji našla, jak se prochází s tím vysokým manekýnem v parfumerii, stříká si vzorky parfémů na zápěstí, dává mu přivonět a koketně se směje.

Doma na mě čekal na záznamníku vzkaz od mého bratra Jamieho. Obratem jsem mu zavolala a všechno mu řekla.

„Proboha, Bridge,“ řval smíchy. „Ty jsi tak posedlá sexem, že kdybys mámu viděla při svatým přijímání, určitě by sis myslela, že hulí faráře. Dostalas letos nějaký valentýnky?“

„Vlastně jo,“ utrhla jsem se na něj. Jamie se znovu rozchechtal, pak řekl, že už musí jít, protože jdou s Beccou cvičit do parku tai-či.

Neděle, 19. února

56,7 kg (velmi dobře, ale hlavně kvůli starostem), 2 skleničky alkoholu (jenže je neděle!), 7 cigaret, 2100 kcal.

Zavolala jsem mámě, abych se jí zeptala na toho obstarožního manekýna, se kterým jsem ji viděla po obědě.

„Ach, určitě myslíš Juliana,“ zacvrlikala.

Tím se okamžitě prozradila. Moji rodiče nikdy nepopisují své přátele jejich křestními jmény. To je vždycky Una Alconburyová, Audrey Colesová, Brian Enderby: „Davida Rickettse znáš, zlato – to je manžel Anthey Rickettsové, která je členkou Královské národní společnosti záchranných člunů.“ Je to pouhé gesto, neboť moc dobře vědí, že nemám nejmenší tušení, kdo je Mavis Enderbyová, i když o ní a jejím manželovi budou v následujících čtyřiceti minutách hovořit, jako bych je důvěrně znala od svých čtyř let.

Hned jsem poznala, že se s Julianem neseznámila na žádném dobročinném obědě společnosti záchranných člunů ani že jeho manželku zná z rotariánského klubu. Také jsem vycítila, že se seznámili v Portugalsku, než vypukla manželská krize, a že to asi nebude žádný Julian, ale Julio. Vycítila jsem, jen si to přiznejme, že problém není v tátovi, ale v Juliovi.

Seznámila jsem ji se svým podezřením. Popřela to. Dokonce na mě vyrukovala s pochybně komplikovanou slátaninou, podle níž do ní „Julian“ vrazil u Markse a Spencera na Marble Arch, přičemž ona upustila novou kameninovou mísu značky Le Creuset na zem a on ji pak pozval na kávu do Selfridges. A tam se zrodilo pevné platonické přátelství, založené čistě na schůzkách v bistrech obchodních domů.

Proč jen lidé předstírají, když chtějí opustit svého partnera kvůli někomu jinému, že nikdo takový neexistuje? Copak si myslí, že pro bývalého partnera bude méně bolestné pomyšlení na to, že už to s ním nemohli vydržet a dva týdny nato náhodou potkali nějakého vysokého Omara Sharifa s pánskou příruční taškou, zatímco ten chudák po večerech roní slzy při pohledu na kelímek na kartáčky na zuby? To jako by si někdo vymyslel lež jako výmluvu místo pravdy, i když pravda by byla lepší.

Jednou jsem slyšela, jak můj přítel Simon ruší schůzku s jednou dívkou – na které mu moc záleželo – kvůli tomu, že měl u nosu zahnisaného uhra a že vzhledem k nedostatku čistého prádla přišel do práce ve směšném saku z konce sedmdesátých let, protože svoje normální sako si měl během oběda vyzvednout z čistírny. Jenže nebylo hotové.

A tak si umanul, že jí řekne, že se s ní nemůže sejít, protože se mu na večer nečekaně ohlásila sestra a on jí musí dělat společnost, a rychle dodal, že si před ranní schůzí musí prohlédnout několik videokazet. Na to mu ta dívka připomenula, že jí říkal, že žádné sourozence nemá, a navrhla mu, aby se na ty kazety přišel podívat k ní, a ona že mu zatím uvaří večeři. Jenže žádné pracovní videokazety nebyly k mání, takže Simon musel splétat další síť lží. Celá událost vyvrcholila tím, že mu ta dívka dala kopačky, neboť byla přesvědčená, že má někoho jiného, přestože to měla být teprve jejich druhá schůzka. Simon tak se svým uhříkem a staromódním sakem zůstal na ocet.

Snažila jsem se mámě vysvětlit, že mi lže, ale ona byla zmítána takovou žádostivostí, že všechno popřela.

„Stává se z tebe strašně podezíravý cynik, zlato,“ řekla. „Julio – haha! hahahahahaha! – je pouhý přítel. Potřebuju víc volnosti.“

Nakonec vyšlo najevo, že se táta, aby vyhověl máminu přání, stěhuje do domku po zesnulé Alconburyovic babičce na konec zahrady.

Úterý, 21. února

Jsem děsně utahaná. Táta v noci několikrát volal a chtěl si povídat.

Středa, 22. února

57 kg, 2 skleničky alkoholu, 19 cigaret, 8 jednotek tuku (nečekaně odpudivá představa: nikdy dřív jsem si nedokázala představit, že se mi pod kůží roztéká sádlo. Od zítřka se musím vrátit ke kaloriím).

Tom měl naprostou pravdu. Měla jsem tolik práce s vlastními rodiči a tátovy vášnivé telefonáty mě tak unavily, že jsem si úplně přestala všímat Daniela: což na mě mělo blahodárné účinky. Jenže dneska jsem ze sebe udělala totální pako. Když jsem nastoupila do výtahu, abych si mohla koupit sendvič, našla jsem tam Daniela se Simonem z marketingu, jak si povídají o fotbalistech, kteří byli zatčeni za to, že schválně „prděli“ na zápasy. „Slyšela jsi o tom, Bridget?“ zeptal se mě Daniel.

„Ale jo,“ zalhala jsem a rychle jsem se snažila něco vymyslet. „Vlastně si myslím, že je to dost banální záležitost. Chápu, že na veřejnosti by neměli, ale pokud při tom ještě zvládnou lítat po hřišti, pak nechápu, proč se to tak nafukuje.“

Simon se na mě podíval, jako bych byla blázen, a Daniel chvilku civěl a pak se dal do smíchu. Smál se dál, dokud se Simonem nevystoupili, pak se obrátil, a než se zavřely dveře, řekl: „Vezmi si mě.“ Hmmm.

Čtvrtek, 23. února

56,7 kg (kdybych si tak dokázala udržet váhu pod 57 kilo, aby mi pořád nelítala nahoru a dolů jako jojo – utopené v tuku), 2 skleničky alkoholu, 17 cigaret (předpostelová nervóza – pochopitelné), 775 kcal (poslední pokus dostat se před zítřkem na 54 kilo).

20.00 No nazdar: E-mailování jaksi dosáhlo svého vrcholu. V 18.00 jsem si rázně oblékla kabát a odešla, ale o patro níž přistoupil do výtahu Daniel. A bylo to – ocitli jsme se spolu sami na hřišti nabitém elektřinou, neodolatelně přitahováni jeden k druhému jako dva magnety. Pak výtah najednou zastavil a my jsme se od sebe celí udýchaní odtrhli. Dovnitř přistoupil Simon z marketingu v odporném béžovém pršiplášti, pod nímž ukrýval svou otylou tělesnou schránku. „Bridget,“ culil se, zatímco jsem si bezděčně stahovala sukni, „vypadáš, jako by tě přistihli při prdění.“

Když jsem vyšla ven, Daniel za mnou vystřelil a pozval mě v pátek na večeři. Jupííí!

24.00 Uf. Jsem úplně hotová. Vážně si před schůzkou normálně neopakujete text, jako když se chystáte na pohovor kvůli místu? Obávám se, že Danielův sečtělý mozek by mohl být jen na obtíž, jestli se z toho něco vyvrbí. Asi jsem se měla zabouchnout do někoho mladšího a tupějšího, kdo by mi vařil, pral a ve všem se mnou souhlasil. Po práci jsem si málem způsobila výhřez meziobratlové ploténky, když jsem prosupěla hodinu při step--aerobiku, sedm minut jsem si drbala vlastní nahé tělo drsným kartáčem, uklidila jsem byt, naplnila ledničku, vytrhala si obočí, prolistovala noviny a Základního průvodce sexem, dala jsem prádlo do pračky a oholila si pomocí vosku nohy, protože na návštěvu kosmetického salónu už bylo pozdě. Nakonec jsem se vkleče na ručníku snažila odlepit kus vosku, který se mi přilepil zezadu k lýtku, zatímco jsem se dívala na Noční zprávy a snažila se v hlavě utřídit zajímavé názory na okolní dění. Bolí mě záda, hlava a mám zrudlé nohy, potažené voskovými žmolky.

Moudré hlavy prohlásí, že by mě měl Daniel mít rád takovou, jaká jsem, jenže já jsem dítě odkojené módními časopisy, týrané představou supermodelek a příliš mnoha kvizy, které moc dobře ví, že ani jeho osobnost, ani tělo na to nemá, pokud se jim trošku nepomůže. Ten tlak nesnesu. Schůzku zruším a budu celý večer v umaštěné pletené vestě pojídat koblihy.

Sobota, 25. února

55 kg (zázrak: ze sexu se vyklubala nejlepší forma pohybu), 0 skleniček alkoholu, 0 cigaret, 200 kcal (aspoň jsem objevila tajemství hladovění: stačí nahradit jídlo sexem).

18.00 No, žůžo. Celý den jsem prožila ve stavu, který by se dal popsat jako postelová opice – pohybovala jsem se jako náměsíčná po bytě, usmívala se, brala věci do rukou a znovu je pokládala. Bylo to moc krásné. Mělo to pouze dvě pihy: 1) když jsme skončili, Daniel řekl: „Hergot, chtěl jsem zavézt auto do servisu,“ a 2) když jsem se zvedla a vyrazila do koupelny, upozornil mě, že se mi k lýtku přilepily silonky.

Pak jsem ale odložila růžové brýle a zmocnily se mě obavy. Co teď? Nic jsme si nenaplánovali. Zničehonic jsem si uvědomila, že zase čekám na telefonát. Jak je možné, že mezi partnery nastane po první noci tak bolestná nerovnováha? Připadám si, jako bych napsala test a musela teď čekat na výsledky.

23.00 Bože můj. Proč Daniel nezavolal? Tak chodíme spolu, nebo nechodíme? Jak je možné, že moje máma si lehce proplouvá ze vztahu do vztahu a já nejsem schopná rozjet ani ň? Možná to jejich generace umí ve vztazích líp. Možná se tolik netýrají tím, že jsou paranoidní a bázliví. Možná je dobré, když člověk v životě nepřečte ani jednu příručku.

Neděle, 26. února

57 kg, 5 skleniček alkoholu (utápím žal), 23 cigaret (spaluju žal), 3856 kcal (dusím žal pod tukovou peřinou).

Když jsem se probudila (sama), představila jsem si svou matku v posteli s Juliem. Při představě rodičovského či lépe řečeno polorodičovského sexu se mě zmocnil odpor, vztek za tátu a opojný, sobecký optimismus z toho, že mě čeká dalších třicet let nezkrotné vášně (v souvislosti s tím, že často myslím na Sharon Stoneovou a Susan Sarandonovou). Ale hlavně mě zalila děsivá žárlivost na to, že jsem to zvorala a trávím nedělní ráno sama v posteli, zatímco moje matka důchodového věku si možná právě dává repete… Ach, bože můj. Ne, to pomyšlení nesnesu.

BŘEZEN

Narozeniny se blíží a panika narůstá

Sobota, 4. března

57 kg (mělo vůbec cenu držet celý únor dietu, když na začátku března vážím přesně tolik, kolik jsem vážila před měsícem? Ne. Přestanu se vážit a všechno počítat, protože je to na dvě věci).

Moje matka se proměnila v sílu, kterou nepoznávám. Dneska ráno vtrhla do mého bytu, když jsem si v županu celá rozmrzelá lakovala nehty a dívala se v televizi na úvod dostihového závodu.

„Zlato, mohla bych si tady na pár hodin nechat ty tašky?“ zašvitořila, odhodila náruč igelitek a zamířila do ložnice.

O chvíli později jsem z čiré zvědavosti nahlédla dovnitř, abych zjistila, co tam dělá. Matka seděla před zrcadlem v luxusním prádélku kávové barvy a malovala si s otevřenou pusou řasy (nutnost otevřených úst při aplikaci řasenky patří k velkým neobjasněným přírodním záhadám).

„Neměla by ses obléct, zlato?“

Vypadala fantasticky: pleť jí zářila čistotou a vlasy zdravím. Zahlédla jsem se v zrcadle. Asi jsem se včera večer skutečně měla odlíčit. Polovinu vlasů jsem měla připláclou k hlavě, druhá polovina odstávala v řadě špiček a růžků. Jako by moje vlasy žily svým vlastním životem: celý den se chovají zcela rozumně, pak si počkají, až usnu, a začnou dětinsky lítat kolem, poskakovat a pištět: „Tak co budeme dělat?“

„Víš,“ spustila máma, zatímco si do výstřihu konečky prstů nanášela francouzský parfém, „všechny ty roky tvůj otec strašně nadělal kvůli účtům a daním – jako by se mu tím promíjelo těch třicet let mytí nádobí. No a když vypršel termín odevzdání daňového přiznání, tak jsem si řekla, do prčic, vyplním to sama. Jenže jsem si s tím nevěděla rady, a tak jsem zavolala na berňák. Ten člověk na mě byl dost arogantní. ‚Opravdu, paní Jonesová,‘ zeptal se, ‚nechápu, v čem může být problém.‘ –,Poslyšte, umíte vy upéct koláče?‘ opáčila jsem. On pochopil, všechno mi vysvětlil a za patnáct minut nebylo co řešit. No a dneska mě pozval na oběd. Berní úředník! Jen si to představ!“

„Cože?“ zajíkla jsem se a musela se opřít o zárubeň. „A co Julio?“

„To, že se ‚kamarádím‘ s Juliem, neznamená, že se nemůžu ‚kamarádit‘ i s ostatními,“ pronesla sladce a vklouzla do žlutého kostýmku. „Líbí se ti? Zrovna jsem si ho koupila. Ta citrónově žlutá je skvělá, viď? No nic, musím letět. Máme sraz ve čtvrt na dvě v bistru v Debenhams.“

Když matka odešla, snědla jsem trochu müsli z krabice a dojela zbytek vína z ledničky.

Vím, v čem spočívá její tajemství: objevila sílu moci. Moje matka má moc nad tátou – on chce, aby se k němu vrátila. Má moc i nad Juliem a nad tím berním úředníkem a všichni to cítí a chtějí, aby jim vládla, což mámu dělá ještě neodolatelnější. Takže jediné, co musím udělat, je najít něco nebo někoho, nad kým bych mohla mít moc, a pak… Bože můj. Vždyť ani nedokážu zvládnout svoje vlasy.

Mám strašnou depku. Daniel mi i přes to, že byl celý týden hezky upovídaný, přátelský a dokonce se mnou flirtoval, ani v sebemenším nenaznačil, co se vlastně mezi námi děje. Jako by bylo normální vyspat se s kolegyní z práce a nic s tím nedělat. Z mého zaměstnání, které mi kdysi připadalo pouze jako nutné zlo, se stalo srdcervoucí mučení. Pokaždé, když Daniel odejde na oběd nebo si večer před odchodem oblékne kabát, zažiju nervový šok: Kam jde? S kým? Kdo je to?

Zdá se, že se Perpetui podařilo hodit veškerou práci na mě, takže může celou dobu trávit duchaplnými telefonními hovory s Arabellou a Piggy o půlmiliónovém bytu ve Fulhamu, který budou s Hugem kupovat. „Jas. Ne. Jas. Ne, naprosto souhlasím. Jenže jde o to, jestli se nám chce zaplatit dalších třicet hadrů za čtvrtý pokoj.“

V pátek v 16.15 mi Sharon zavolala do práce. „Nechceš si zítra se mnou a s Jude někam zajít?“

„No…“ Zmocnila se mě tichá panika. Daniel mě určitě někam pozve, než odejde z práce, napadlo mě.

„Ozvi se, když tě nikam nepozve,“ pronesla Sharon suše.

V 17.45 jsem viděla, jak Daniel vychází v kabátu ze dveří.

Trýznivý výraz v mé tváři musel zapůsobit i na něj, neboť se mazaně usmál, kývl hlavou směrem k monitoru a byl pryč.

No jasně, na monitoru blikala Nová zpráva. Zmáčkla jsem Při jmout:

Zpráva pro: Jonesová

Měj se hezky o víkendu. Píp, píp.

Cleave

Zbědovaně jsem zvedla sluchátko a zavolala Sharon.

„V kolik se zítra sejdeme?“ zamumlala jsem stydlivě.

„O půl deváté v Café Rouge. Nic si z toho nedělej, my tě milujeme. Mělas mu říct: odprejskni, ty citovej vyděrači.“

2.00 Panejó, řáďňácki sme to s šezr a džud rozjely. Ten deboš Danyel ďe mi úpldě volnej. Ale ďe mi šoufl. Škyt.

Neděle, 5. března

8.00 Uf. Přeju si zemřít. Do konce svého života už nikdy nebudu pít.

8.30 Uau. Dala bych si hranolky.

11.30 Potřebuju vodu jako sůl, ale radši se nebudu hýbat ani otvírat oči, abych neuvedla do chodu ty stroje, co mám v hlavě.

12.00 Docela jsme si užily, ale na otázku Jak dál s Danielem?‘ jsem nezískala jednoznačnou odpověď. Nejdřív jsme musely probrat Judiny problémy s Bídákem Richardem, neboť jsou jasně závažnější, když spolu chodí už rok a půl a nespali spolu jen jednou jako někdo. Pokorně jsem čekala, až na mě přijde řada, abych jim vylíčila poslední epizodu s Danielem. Jednohlasně vynesly první rozsudek: sprosté citové vydírání.

Jude nicméně přišla se zajímavým pojetím ‚mužského času‘, které se objevilo ve filmu Bezmoc: totiž že pět dní („sedm,“ skočila jsem jí do řeči) po sexu, během nichž je nový vztah ve vzduchoprázdnu, není pro zástupce silnějšího pohlaví obdobím nijak mučivým, nýbrž normálním oddechovým časem, v němž si přehodnocují city, než znovu zakročí. „Daniel,“ tvrdila Jude, „má určitě starosti v práci, atd., atd., takže mu dej šanci, buď shovívavá a koketka. Tak ho ujistíš, že mu věříš, a nebudeš na něj tlačit nebo mu dělat scény.“

V tu chvíli se Sharon málem udávila nastrouhaným parmazánem a vyhrkla, že je kruté nechávat ženskou na vážkách a s pošramocenou sebedůvěrou čtrnáct dní po sexu a že bych mu měla říct, co si o něm myslím. Hmmm. No nic. Ještě si na chvilku zdřímnu.

14.00 Hrdinská výprava pro noviny a sklenici vody skončila triumfem. Cítím, jak mi voda proudí jako křišťálový potok do hlavy tam, kde je jí nejvíc třeba. Ale nejsem si jistá, když o tom teď tak přemýšlím, jestli se voda vůbec může do hlavy dostat. Možná jako součást krevního oběhu. Jelikož opici způsobuje dehydratace, voda se možná může dostat do mozku pomocí vzlínání.

14.15 Zrovna mě nadzvedl ze židle článek o tom, že dvouleté děti musejí skládat testy, aby se dostaly do mateřské školky. Měla bych být na čajovém dýchánku, pořádaném u příležitosti narozenin mého kmotřence Harryho.

18.00 Projela jsem krkolomnou rychlostí šedivým, promáčeným Londýnem k Magdě, cestou jsem se zastavila u Waterstona pro dárek k narozeninám. Připadalo mi, že umírám. Srdce mi poskakovalo v krku z toho, že přijdu pozdě a s kocovinou a octnu se uprostřed bývalých kariéristek aneb současných matek, vyznávajících soutěživé výchovné metody.

Magda, bývalá komoditní makléřka, vědomě zamlčuje Harryho věk, aby vypadal pokročileji. Ani při jeho početí ji neopustila bezohlednost, neboť brala osmkrát víc vitamínů a minerálů než ostatní matky. Porod byl skvělý. Celé těhotenství všem vykládala, jaký to bude přirozený porod, a po deseti minutách porodních bolestí se zhroutila a začala vřískat: „Dej mi ty prášky, ty tlustá krávo.“

Čajový dýchanek připomínal noční můru: já plus pokoj plný silných matek, z nichž jedna rodila teprve před měsícem.

„Ach, není slaďounký?“ cukrovala Sarah de Lisleová a vzápětí vyštěkla: „Jak dopadl s AGPARem?“

Nevím, proč tolik nadělají kvůli dvouminutovému testu. Před dvěma lety se Magda ztrapnila tím, že se na jednom večírku vychloubala, že Harry získal deset bodů, avšak jedna z dalších přítomných, shodou okolností zdravotní sestra, namítla, že v AGPARu lze získat nejvýše devět bodů.

Magda se ovšem nebojácně začala chlubit tím, že její syn je, pokud jde o kakání, zázračné dítě, čímž rozpoutala úplnou válku v chlubení. Batolata, tedy děti ve věku, kdy by měly být bezpečně zabalené v několika gumových vrstvách, vrávorala kolem jen ve značkových bederních zástěrkách. Nebyla jsem tam ani deset minut a na koberci už ležela tři hovínka. Rozpoutala se povrchně humorná, leč jízlivá hádka o tom, kdo je jejich původcem, po níž přišla na řadu kontrola froté kalhotek, která okamžitě vyvolala další spor o to, který chlapeček má největšího pinďoura, a v souvislosti s tím i o to, jak jsou na tom jejich tatínkové.

„S tím se nedá nic dělat, to je dědičná záležitost. Cosmo s tím nemá problémy, viďte.“

Už jsem si myslela, že se mi rozskočí hlava. Nakonec jsem se omluvila a odjela domů. V duchu jsem si blahopřála k tomu, že jsem svobodná.

Pondělí, 6. března

11.00, v kanceláři. Jsem úplně hotová. Zrovna když jsem včera večer ležela v horké lázni z éterického oleje z pelargónie a s vodkou s tonikem, někdo zazvonil. Na prahu se objevila v slzách moje matka. Chvilku mi trvalo, než jsem přišla na to, o co jde, neboť pobíhala sem a tam po kuchyni, propadala stále hlasitějšímu vzlykání a opakovala, že o tom nechce mluvit. Pak mě napadlo, jestli jí náhodou nevyschl onen neutuchající pramen sexuální moci, protože táta, Julio i berní úředník najednou ztratili zájem. Ne, v tom to nebylo. Mou matku pouze postihl syndrom ‚chci to všechno‘.

„Připadám si jako včelka, co celé léto létá z květu na květ,“ spustila (jakmile vycítila, že můj zájem o její nervové zhroucení ochabuje). „Ale teď, když nadešla zima mého života, nemám z čeho brát.“

Chtělo se mi podotknout, že tři potenciálně vhodní partneři, co jsou do ní blázen, plus půlka domu a vyměřený důchod není zrovna málo, ale držela jsem jazyk za zuby.

„Chci dělat kariéru,“ prohlásila. A moje horší já pocítilo škodolibou radost z toho, že já kariéru dělám. No dobře – tak tedy práci. Já jsem včelka, která si dělá zásobu pylu a květů, nebo co to vlastně ty včely v zimě jedí, i když s nikým nechodím.

Nakonec se mi mámu podařilo rozveselit tím, že jsem jí dovolila, aby se mi přehrabovala ve skříni a kritizovala moje oblečení. Pak mi poradila, abych začala nakupovat u Jaegera a v Country Casuals. Zabralo to a máma se znovu dostala do formy, takže nakonec dokázala zavolat Juliovi a domluvit se s ním na „šláftruňk“.

Když odešla, bylo deset pryč, a tak jsem zavolala Tomovi, abych mu oznámila, že Daniel celý víkend nezavolal, a zeptala se ho, co si myslí o protichůdných radách od Sharon a Jude. Tom řekl, že nemám poslouchat ani jednu, ani druhou, že nemám ani flirtovat, ani kázat, ale zůstat prostě nad věcí jako profesionální ledová královna.

„Muži,“ prohlásil Tom, „chápou partnerské vztahy jako jakýsi výstup po sexuálním žebříku, během něhož jsou ženy buď nad, nebo pod nimi. Pokud je žena ‚pod‘ (tj. je ochotná se s ním vyspat, je z něho celá pryč), muž ve stylu Grouche Marxe odmítá členství v jejím ‚klubu‘.“ Takový způsob myšlení mě šíleně deprimuje, ale Tom mi řekl, abych nebyla naivní, že jestli Daniela skutečně miluju a chci získat jeho srdce, nesmím si ho všímat a musím zůstat co nejvíc netečná a odměřená.

O půlnoci jsem se konečně dostala do postele, v hlavě zmatek, ale v noci mě třikrát probudil telefon – volal táta.

„Když tě někdo miluje, jako bys měla srdce pod peřinou,“ řekl mi, „a když ti ji pak vezmou…“ A dal se do pláče. Volal mi z vejminku na Alconburyovic zahradě, kde hodlá podle svých vlastních slov zůstat do té doby, „dokud se situace neuklidní“.

Najednou mi došlo, že je všechno naopak a já se teď starám o rodiče, místo aby se oni starali o mě, což mi připadá nepřirozené a špatné. Copak jsem tak stará?

Pondělí, 6. března – pokračování

56,2 kg (velmi, velmi dobře – zjistila jsem, že tajemství diety spočívá v tom, že se člověk neváží).

Tímto oficiálně potvrzuji, že dnes se mužské srdce nezískává krásou, jídlem, sexem nebo kouzlem osobnosti, nýbrž pouze tím, že o něj moc neprojevujete zájem.

Celý den jsem si Daniela v práci vůbec nevšímala a dělala jsem, že mám spoustu práce (snažila jsem se zachovat vážnou tvář). Na monitoru mi nepřestávalo blikat Nová zpráva, ale já jsem jen vzdychala a pohazovala hlavou, jako bych byla nějaká přitažlivá sl. Důležitá v časové tísni. K večeru jsem si uvědomila – jako při zázračném výsledku chemického testu ve školní laboratoři (fosfor, lakmusový papírek apod.) –, že to funguje. Daniel se na mě pořád díval a vysílal ke mně významné pohledy. Nakonec počkal, až Perpetua odejde, přešel k mému stolu, zastavil se a zašeptal: „Jonesová, seš skvělá. Proč si mě nevšímáš?“

V záchvatu radosti a rozrušení jsem mu málem vysypala všechno o protichůdných teoriích Toma, Jude a Shazzer, ale nebesa byla na mé straně a zazvonil telefon. Omluvně jsem zakoulela očima, zvedla sluchátko, v tu chvíli dovnitř vtrhla Perpetua, zadkem mi ze stolu shodila hromadu korektur a zavýskla: „Á, Danieli. Takže…,“ a odtáhla ho pryč, což bylo štěstí, protože volal Tom. Zopakoval mi, abych i nadále zůstala ledovou královnou, a nadiktoval mi mantru, kterou si mám opakovat vždycky, když se mi podlomí kolena. „Zůstaň nad věcí, nedostupná ledová královno. Zůstaň nad věcí, nedostupná ledová královno.“

Úterý, 7. března

58,9 nebo 58 nebo 59,4 kg, 0 skleniček alkoholu, 20 cigaret, 1500 kcal, počet zakoupených losů: 6 (bída).

9.00 Kruci. Jak jsem mohla od půlnoci přibrat 1,5 kg? Když jsem šla spát, vážila jsem 58,9; ve čtyři ráno to bylo 58, a když jsem vstala, váha ukázala 59,4 kg. Dokážu pochopit, jak kila mizí – mohly se vypařit, nebo zmizet v záchodě –, ale jak můžou přibývat? Je možné, aby mezi jednotlivými druhy jídla došlo k chemické reakci, celé to pak nabylo na hustotě a objemu a ztvrdlo do ještě těžšího a hustšího tuku? Nezdá se mi, že bych byla tlustší. Na džínách z devětaosmdesátého pořád dopnu knoflík, zip želbohu nikoliv. Možná se mi zmenšuje, ale houstne tělo. Celé to zavání kondiční kulturistikou a dělá se mi z toho nanic. Brnkla jsem Jude, abych si postěžovala na svůj dietní debakl. Jude mi poradila, abych si poctivě zapisovala všechno, co sním, a tak poznám, jestli nepodvádím. Můj zápis vypadal následovně:

Snídaně: velikonoční jidášek (dieta podle Scarsdaleové – jemná variace na předepsaný celozrnný toust); tyčinka Mars (dieta podle Scarsdaleové – jemná variace na předepsanou půlku grapefruitu).

Svačina: dva banány, dvě hrušky (zvolila jsem plán O, neboť umírám hlady a nedokázala bych pozřít mrkev podle Scarsdaleové). Krabice pomerančového džusu (syrová strava proti celulitidě).

Oběd: pečená brambora (vegetariánský pokrm podle Scarsdaleové) a řecký salát (vlákninová dieta – pečené zemáky jsou samý škrob a snídaně se svačinou byly zásadotvorné s výjimkou jidášku a tyčinky Mars – menší odklon).

Večeře: čtyři sklenice vína, smažená ryba s hranolky (vlákninová dieta a dieta podle Scarsdaleové – bílkovinotvorné); porce nanukového dortu, mentolová čokoláda (kruci).

Uvědomila jsem si, že je strašně jednoduché najít dietu, do níž se schová všechno, na co má člověk chuť. Ze se diety nemají střídat a míchat, ale že se dieta musí vybrat a dodržovat. Přesně to udělám, až dojím tenhle loupák s čokoládou.

Úterý, 14. března

Katastrofa. Úplná katastrofa. Nechala jsem se unést úspěchem z Tomovy teorie o ledové královně a postupně jsem přešla k té Judině a začala Danielovi znovu posílat vzkazy, abych ho ujistila, že mu věřím a že na něj nebudu tlačit ani mu dělat scény.

Kolem desáté hodiny začala kombinace ledové královny s Muži jsou z Marsu, ženy z Venuše přinášet ovoce: Daniel za mnou přišel k automatu na kávu a zeptal se mě: „Pojedeš se mnou příští víkend do Prahy?“

„Cože? No hahaha, myslíš víkend, co bude po neděli?“

„Jáásně, příští víkend,“ odvětil povzbudivým, malinko blahosklonným tónem, jako by mě učil mluvit anglicky.

„Jé. Ano, prosím,“ vypadlo ze mě, až jsem při tom rozrušení zapomněla na svou mantru o ledové královně.

Potom se mě přišel zeptat, jestli s ním nechci zajít za roh na oběd. Domluvili jsme se, že se sejdeme venku, aby si nikdo nic nemyslel. Bylo to tak vzrušující a tajnůstkářské, dokud Daniel cestou do hospody neprohlásil: „Poslyš, Bridge, moc mě to mrzí, ale já jsem to zvoral.“

„Co? Cože?“ na víc jsem se nezmohla, ale stejně jsem přitom myslela na mámu a na to, jestli jsem neměla radši říct: „Prosím?“

„Do té Prahy příští víkend nemůžu. Nevím, na co jsem myslel. Ale mohli bychom to zkusit někdy příště.“

V hlavě se mi rozezvučela siréna a před očima mi začala blikat Sharonina hlava s velkým neónovým nápisem: „citové vydírání, citové vydírání“.

Zůstala jsem stát jako přikovaná a nasupeně jsem na něj hleděla.

„Co se stalo?“ zeptal se pobaveně.

„Mám tě plné zuby,“ rozzuřila jsem se. „Myslím, že jsem ti dost jednoznačně řekla, když ses mi poprvé snažil rozepnout sukni, že o citové vydírání nemám zájem. Bylo od tebe dost kruté, že jsi se mnou dál koketoval, vyspal ses se mnou, ale potom ses ani nesnažil zavolat, a dál děláš, jako by se nic nestalo. Pozvals mě do Prahy jen proto, aby ses na tom svém žebříku ujistil, že se mnou pořád můžeš spát, když budeš chtít!“

„Na žebříku, Bridge?“ divil se Daniel. „Na jakém žebříku?“

„Drž hubu,“ sekla jsem po něm podrážděně. „S tebou je to jak na houpačce – nahoru dolů, nahoru dolů. Buď se mnou budeš chodit a chovat se ke mně slušně, nebo mi dej pokoj. Znovu opakuju, že o citové vydírání nemám zájem.“

„A jak se chováš celý týden ty? Nejdřív mě úplně zasklíváš jako nějaká ledová příslušnice Hitlerjugend, pak se z tebe stane neodolatelná postelová kočka, která mě přes počítač ani tak nezve do postele, jako mě spíš přitahuje k sobě, a teď mi tady začneš kázat.“

Civěli jsme nehybně jeden na druhého jako dvě africké šelmy před bojem v jednom z dokumentů Davida Attenborougha. Daniel se pak zničehonic otočil a odkráčel do hospody. Mně nezbývalo nic jiného než doklopýtat jako v mrákotách zpátky do práce, kde jsem zapadla na záchod, zamkla dveře, sedla si na mísu a jedním okem čučela jak cvok na dveře. Panebože.

17.00 Ha ha. Jsem skvělá. Mám ze sebe strašnou radost. Svolala jsem po práci do Café Rouge krizový štáb na nejvyšší úrovni. Sharon, Jude a Tom měli velkou radost z toho, jak jsem to s Danielem skoulela. Každý z nich byl přesvědčen o tom, že je to díky jeho radě. Jude taky v rádiu zaslechla výsledky jednoho průzkumu, podle něhož bude na přelomu tisíciletí v každé třetí domácnosti pouze jeden rodič, což aspoň dokazuje, že už nebudeme žádní exoti. Shazzer se rozřehtala: „V každé třetí? Spíš v devíti z deseti.“ Sharon muže považuje – samozřejmě s výjimkou přítomných (tj. Toma) – za katastrofálně nevyvinuté jedince, které budou ženy brzy mít jen na sex jako domácí mazlíčky a o společné domácnosti podle všeho nebude moct být řeč, neboť muži budou bydlet v boudě. Strašně mě to posilnilo. Senza. Asi si přečtu kousek ze Zpětného nárazu od Susan Faludiové.

5.00 Bože můj, jsem strašně nešťastná kvůli Danielovi. Miluju ho.

Středa, 15. března

57 kg, 5 skleniček alkoholu (ostuda: Satanova moč), 14 cigaret (Satanovo býlí – na narozeniny končím), 1795 kcal.

Kruci. Probudila jsem se doslova nakrknutá. Ke všemu mám za čtrnáct dní narozeniny, kdy se budu muset vyrovnat s tím, že uběhl další rok, během něhož se všichni kolem mě proměnili v nafoukané ženáče, zplodili děti, žbluňk, žbluňk, žbluňk, a vydělávají statisíce liber a získávají vliv ve vedení, zatímco já proplouvám bez kormidla a kapitána dysfunkčními vztahy a profesionální stagnací.

Přistihla jsem se, že si neustále bedlivě prohlížím v zrcadle vrásky a horečnatě pročítám Story, prověřuju věk každé bytosti a zoufale hledám vzor (Jane Seymourové je dvaačtyřicet), zápolím s všudypřítomným strachem z toho, že po třicítce člověku jednoho dne narostou velké, silné krimplenové šaty, nákupní taška, trvalá a tik, podobající se filmovým trikům, a bude to. Snažím se pořádně soustředit na Sharon Stoneovou a Susan Sarandonovou.

Taky mi dělá starosti oslava. Pořádný večírek nepřichází vzhledem k velikosti bytu a stavu účtu v úvahu. A co třeba slavnostní večeře? Jenže tak bych musela celé narozeniny dřít jako divá a už ve dveřích bych všechny hosty nenáviděla. Nebo bychom všichni mohli někam zajít, ale pak bych se cítila provinile, kdybych měla každého poprosit, ať si to zaplatí, a sobecky zneužít nákladný a nudný večer ve prospěch vlastních narozenin – stejně to nemůžu zaplatit všem. Bože můj. Co mám dělat? Kdybych se tak nenarodila, ale vpadla do života neposkvrněně jako Ježíš (i když ne tak doslova), pak bych aspoň nemusela slavit žádné narozeniny. Dokážu se vcítit do rozpaků, které Ježíš musí a možná by měl cítit z toho, jak se více než dvě tisíciletí v různých částech světa slaví jeho narozeniny.

24.00 Napadla mě bezvadná myšlenka ohledně těch narozenin. Pozvu všechny na koktejl, třeba na Manhattan. Zapůsobím tak na všechny jako hostitelka z vyšší společnosti, a když pak budou chtít jít na večeři, tak ať si klidně jdou. Nejsem si jistá, co je zač ten koktejl Manhattan, ale musím na to přijít. Možná bych si mohla koupit knížku o koktejlech. Stejně to neudělám, nemusím si nic namlouvat.

Čtvrtek, 16. března

57,6kg, 2 skleničky alkoholu, 3 cigarety (velmi dobře), 2140 kcal (hlavně ovoce), doba strávená sestavováním seznamu hostů na večírek: 247 min. (nic moc).

Já Shazzer

Jude Bídák Richard

Tom Jerome (pfuj)

Michael

Magda Jeremy

Simon

Rebecca Martin alias Nuda

Woney Cosmo

Joanna

Daniel? Perpetua? (kuš) a Hugo?

To ne. To ne. Co si jen počnu?

Pátek, 17. března

Zavolala jsem Tomovi a ten mi dal moudrou radu: „Jsou to tvoje narozeniny, takže bys měla pozvat jen toho, koho opravdu chceš.“

Takže pozvu jen následující lidi:

Shazzer

Jude

Torna

Madgu a Jeremyho

a všem jim sama uvařím večeři.

Zavolala jsem svůj plán zpátky Tomovi a on se zeptal: „A co Jerome?“

„Cože?“

„Co Jerome?“

„Myslela jsem, jak jsi říkal, pozvi jen toho, koho…“ Radši jsem zmlkla, neboť mi došlo, že kdybych řekla „chceš“, znamenalo by to, že Tomova nesnesitelného, namyšleného přítele „nechci“, jinými slovy „nemám ráda“.

„Jo!“ šíleně jsem přehrávala. „Máš na mysli svého Jeroma? Jasan, ten je taky zván, ty tele. Pcha! Myslíš, že nevadí, když nepozvu Bídáka Richarda od Jude? A snobskou Woney – i když mě minulý týden pozvala na svoje narozeniny?“

„Nic se nedozví.“

Když jsem Jude obeznámila se seznamem pozvaných, drze poznamenala: „Aha, takže s sebou bereme i své drahé polovičky,“ což znamená Bídáka Richarda. Teď, když už se počet hostů rozrostl, budu muset pozvat i Michaela. No nic. Myslím, že devět je fajn počet. Deset. Nic se neděje.

Vzápětí volala Sharon. „Doufám, že jsem neudělala nějakou blbost. Ale zrovna jsem potkala Rebeccu a zeptala jsem se jí, jestli k tobě přijde na narozeniny. Vypadala vážně uraženě.“

Ale ne, s takovou budu muset pozvat i Rebeccu a Martina alias Nudu. Jenže v tom případě budu muset pozvat i Joannu. Do prčic. Do prčic. Když už jsem oznámila, že vařím, nemůžu zničehonic prohlásit, že se půjde do restaurace, jinak by si mysleli, že jsem líná jak veš a lakomá jak křeček.

Bože můj. Doma na mě čekal na záznamníku ledový vzkaz od uražené Woney.

„Rádi bychom s Cosmem věděli, co bys letos chtěla k narozeninám. Můžeš nám zavolat?“

V tu chvíli jsem si uvědomila, že o svých narozeninách budu vyvařovat pro šestnáct lidí.

Sobota, 18. března

56,7 kg, 4 skleničky alkoholu (končím), 23 cigaret (hrůza, hlavně během 2 hodin), 3827 kcal (hnus).

14.00 Kruci. To mi tak ještě scházelo. Moje matka mi vtrhla do bytu, po krizi včelky, co celé léto létá z květu na květ, ani stopy. „Pane na nebi, zlato!“ vydechla a přehnala se bytem do kuchyně. „Máš za sebou špatný týden nebo co? Vypadáš příšerně. Vypadáš tak na devadesát. No nic, víš co, zlato?“ zazpívala, otočila se s konvicí v ruce, cudně sklopila zrak, pak zvedla oči. Zářila jako Shirley Templeová-Blacková před svým pěveckým sólem.

„Co?“ odsekla jsme nevrle.

„Dostala jsem místo televizní moderátorky.“

Jdu na nákup.

Neděle, 19. března

56,2 kg, 3 skleničky alkoholu, 10 cigaret, 2465 kcal (hlavně čokoláda).

Hurá. Narozeniny se konečně začínají vybarvovat. Povídala jsem si s Jude o jedné knížce, kterou zrovna čte, o svátcích a rituálech přechodu v primitivních kulturách a jsem šťastná a vyrovnaná.

Došlo mi, že moje úvahy o tom, že byt je pro devatenáct lidí příliš malý a že bych se na vaření v den svých narozenin mohla tak zvysoka… a byla bych radši, kdyby mě nějaký sexuální symbol s obrovskou zlatou kreditní kartou vzal do nóbl restaurace, jsou krátkozraké a mylné. Místo toho začnu své přátele brát jako rozvětvenou, vřelou africkou nebo snad tureckou rodinu.

Naše kultura je příliš posedlá svým zevnějškem, věkem a postavením. A přitom jediné, na čem záleží, je láska. Těch devatenáct lidí jsou moji přátelé. Zaslouží si, aby se jim u mě doma na oslavě dostalo vřelého přivítání a prosté domácí krmě – vždyť to nejsou žádní soudci. Připravím jim specialitu britské domácí kuchyně – sekanou zapečenou s bramborem. Uspořádám báječný a vřelý večírek v etnickém stylu třetího světa.

Pondělí, 20. března

57 kg, 4 skleničky alkoholu (potřebovala jsem se dostat do nálady), 27 cigaret (poslední den kouření!), 2455 kcal.

Rozhodla jsem se, že budu podávat zapečenou sekanou s belgickým čekankovým salátem, slaninou s hermelínem a opékanými klobásami, aby to získalo moderní přídech (ještě jsem je nikdy nezkoušela, ale určitě je to hračka), a nakonec nákyp s příchutí Grand Marnier. Už se na tu oslavu moc těším. Doufám, že se proslavím jako báječná kuchařka a hostitelka.

Úterý, 21. března: narozeniny

57 kg, 9 skleniček alkoholu, 42 cigaret, 4295 kcal. Můžu si snad užít aspoň na vlastní narozeniny, ne?

18.30 Tak takhle by to nešlo. Zrovna jsem v nových černých kožených lodičkách z butiku Pied à terre (spíš Pied-à-pomme-de-terre) na vysokém podpatku stoupla do kastrolu s bramborovou kaší. Úplně jsem zapomněla, že podlaha v kuchyni je pokrytá kastroly se sekanou a bramborovou kaší. Už je půl sedmé, a já musím jít ještě do Esa pro suroviny na nákyp a další věci, na které jsem zapomněla. Proboha – zničehonic jsem si vzpomněla, že jsem na vaně nechala ležet tubu antikoncepčního želé. Nesmím zapomenout schovat taky ty nádoby s trapným, staromódním vzorem veverek a přání k narozeninám od Jamieho s obrázkem jehňátka na přední straně: „Všechno nejlepší, hádej, které z nich jsi ty?“ A vevnitř je pak napsáno: „Není tě vidět, jsi za kopcem.“ Kruci.

Program:

18.30 Nákup.

18.45 Návrat se zapomenutými věcmi.

18.45-47 Spojit sekanou s kaší a dát to zapéct do trouby (bože můj, doufám, že se to tam vejde).

19.00-05 Příprava nákypu Grand Marnier. (Myslím, že si dám kapku Grand Marnier. Vždyť mám narozeniny.)

19.05-10 Mňam. Grand Marnier je vynikající. Zkontrolovat, jestli na talířích a příborech nezůstaly šmouhy, a seřadit je do atraktivního vějířovitého tvaru. Jo, nesmím zapomenout na ubrousky. (Nebo se snad říká servítky? Nikdy si nemůžu vzpomenout, co je běžnější.)

19.10-20 Uklidit a odsunout nábytek ke zdi.

19.20-30 Opéct slaninu se sýrem a klobásy.

Pak mi zbude ještě dobrých třicet minut na to, abych se přichystala, takže nemusím panikařit. Musím si zakouřit. Kruci. Je tři čtvrtě na sedm. Jak je to možné? Kruci.

19.15 Po návratu z obchodu jsem zjistila, že jsem zapomněla koupit máslo.

19.35 Do prčic, do prčic, do prčic. Sekaná s bramborovou kaší se pořád povaluje v kastrolech v kuchyni na podlaze a ještě jsem si nestihla umýt vlasy.

19.40 Proboha. Právě jsem hledala mléko, ale uvědomila jsem si, že jsem tašku s nákupem nechala v obchodě. Byly v ní i vajíčka. Což znamená… Bože můj, i olivový olej… že se nemůžu pustit do toho salátu.

19.40 Hmm. Myslím, že bude nejlepší, když si vlezu do vany se skleničkou šampaňského a pak se přichystám. Aspoň budu vypadat přijatelně a s vařením budu moct pokračovat, až všichni přijdou. Možná že by mi Tom mohl skočit pro ty resty.

19.55 Ale ne. Někdo zvoní. Jsem v podprsence a kalhotkách a mám mokré vlasy. Podlaha v kuchyni je posetá sekanou. Najednou ty hosty nenávidím. Dva dny jsem dřela jako otrok a oni si teď klidně vplují dovnitř a začnou otvírat zobáčky. Nejradši bych otevřela dveře a zařvala: „Víte co, běžte do prdele.“

2.00 Jsem strašně dojatá. Ve dveřích stála Magda, Tom, Shazzer a Jude s lahví šampaňského. Řekli mi, abych se rychle dala do gala, a než jsem si vysušila vlasy a oblékla se, dali do pořádku kuchyni a spláchli sekanou do záchodu. Ukázalo se, že Magda zamluvila velký stůl ve „Stodvaadevadesátce“ a všechny pozvala místo ke mně tam. Takže všichni na mě čekali s dárky v klubu, aby mi mohli zaplatit večeři. Magda prohlásila, že jim nějaký podivný, téměř strašidelný šestý smysl říkal, že nákyp Grand Marnier a opékané klobásy se moc nevyvedou. Miluju kamarády – jsou stokrát lepší než rozvětvená turecká rodina s podivnými šátky na hlavě.

Správně, pro příští rok si k novoročním předsevzetím přidám i ta následující:

Přestanu být neurotická a ze všeho vyděšená.

Nebudu spát s Danielem Cleaverem ani si ho nebudu všímat.

DUBEN

Duševní rovnováha

Neděle, 2. dubna

57 kg, 0 skleniček alkoholu (super), 0 cigaret, 2250 kcal.

V jednom článku jsem se dočetla, že Kathleen Tynanová, zesnulá manželka zesnulého divadelního kritika Kennetha, byla „duševně vyrovnaná“ a při psaní seděla nastrojená u stolku uprostřed pokoje a popíjela sklenici vychlazeného bílého vína. Pokud by měla zpoždění s tiskovou zprávou pro Perpetuu, Kathleen Tynanová by určitě nezalezla pod peřinu, nekouřila by jednu za druhou, nenasávala by saké z půllitru a hystericky by se nelíčila, jen aby něco dělala. Kathleen Tynanová by nedovolila Danielu Cleaverovi, aby s ní spal, kdy se mu zamane, aniž by spolu chodili. Ani by to nepřehnala s pitím, aby byla jak dělo. Chtěla bych být jako Kathleen Tynanová (samozřejmě ne mrtvá).

Takže v poslední době, kdykoli mi připadá, že se mi něco vymyká z rukou, opakuju si v duchu „duševně vyrovnaná“ a vidím se v bílých lněných šatech za stolkem s květinami. „Duševně vyrovnaná“. Už šestý den nehulím. S Danielem jsem se důstojně vypořádala a už tři týdny si s ním nepíšu, neflirtuju a nespím. Minulý týden jsem zkonzumovala pouze tři skleničky alkoholu. Byl to jen chabý ústupek poté, co si Tom stěžoval, že ve společnosti mého nového dokonalého já si připadal, jako by si vyšel na večeři se surmovkou, hřebenatkou či jinak splasklou vodní příšerou.

Moje tělo je svatyně. Mám už jít spát? Ale ne, je teprve půl deváté. Duševně vyrovnaná. Ach jo. Zvoní telefon.

21.00 Tátův hlas zněl ve sluchátku divně a nesouvisle, jako by byl robot: „Bridget. Pusť si v televizi BBC 1.“

Přepnula jsem kanály a zapotácela se hrůzou. Vysílali ukázku z nového pořadu s Anne a Nickem a v detailním záběru v pravém rohu obrazovky seděla na pohovce ve studiu jako přimrazená moje matka, celá natupírovaná a zmalovaná jak nějaká zatracená televizní hvězda.

„Nicku,“ řekla milým hlasem Anne.

„…a teď bychom vám rádi představili naše nové jarní téma,“ spustil Nick, „‚Nová šance‘, což je dilema, s nímž se musí po rozchodu s partnerem vypořádat stále větší počet žen. Anne.“

„Dovolte, abych vám představila naši zbrusu novou moderátorku Pam Jonesovou,“ švitořila Anne dál. „Sama se rozhodla pro ‚novou šanci‘ a toto je její televizní premiéra.“

Zatímco Anne mluvila, moje matka v tom diamantu, který se postupně rozlil po celé obrazovce, až zastínil Anne a Nicka, roztála a vrazila mikrofon pod nos nějaké bezbarvé ženě.

„Pomýšlela jste na sebevraždu?“ vyhrkla na ni.

„Ano,“ špitla ta myška a propukla v pláč. V tu chvíli se záběr zastavil, převrátil se a zmizel ve spirále v rohu obrazovky. Místo něj se znovu objevili Anne a Nick na pohovce s truchlivým výrazem ve tváři.

Táta byl úplně zničený. Máma mu o tom místě moderátorky vůbec neřekla. Zdá se mi, že ho to stojí dost sebezapření. Asi se dal přesvědčit, že máma prostě prožívá krizi pozdního věku a už si určitě uvědomila, že udělala chybu, ale stydí se mu to říct.

Osobně proti sebezapření vůbec nic nemám. Člověk se dokáže přesvědčit o čemkoliv, jen aby mohl být šťastný jako blecha. Nesmí se mu ale před očima náhle objevit na televizní obrazovce jeho bývalý partner a snažit se na tom, že je zase svobodný, vybudovat kariéru. Pokusila jsem se mu namluvit, že to vůbec neznamená, že to je beznadějné, a že máma třeba chce, aby se dali v posledním díle ‚Nové šance‘ znovu dohromady, ale nezabralo to. Chudák táta. Myslím, že o Juliovi ani o tom berním úředníkovi nemá ani tušení. Navrhla jsem, že se za ním zítra stavím, že bychom si spolu mohli zajít na večeři a taky třeba na procházku, ale táta řekl, že je v pohodě. Alconburyovi pořádají v sobotu večer charitativní večeři v staroanglickém stylu.

Úterý, 4. dubna

Rozhodla jsem se skoncovat s pozdními příchody do práce a hromadami nevyřízené korespondence ze soudu apod. Předsevzala jsem si, že začnu se sebevzdělávacím programem v rámci výkonnostní prověrky.

7.00 Zvážila jsem se.

7.03 S náladou pod psa kvůli váze jsem se vrátila do postele. Hlava nic moc. O spánku ani o vstávání nemůže být řeč. Myslím na Daniela.

7.30 Křeče z hladu mě donutily vylézt z postele. Uvařila jsem si kávu, zřejmě si dám i grapefruit. Rozmrazila jsem si loupák s čokoládou.

7.35-7.50 Dívala jsem se z okna.

7.55 Otevřela jsem skříň a civěla na oblečení.

8.00 Košili už mám vybranou. Snažím se najít černou minisukni s lycrou. Vydolovala jsem ze dna skříně hromadu oblečení. Prohledala jsem všechny zásuvky a podívala jsem se dokonce za křeslo v ložnici. Prohledala jsem i koš s věcmi na žehlení a koš se špinavým prádlem. Sukně zmizela. Zapálila jsem si, aby se mi trošku zvedla nálada.

8.20 Promasírovala jsem si suchou pokožku (proti celulitidě), vykoupala se a umyla si vlasy.

8.35 Začal výběr spodního prádla. Krize v prádelníku znamená, že jediné čisté kalhotky jsou bílé bavlněné bombarďáky. Ty nepřicházejí v úvahu – jsou příliš odpudivé i do práce (psychologická újma). Znovu se nořím do koše na žehlení. Našla jsem nepřiměřeně malé černé krajkové kalhotky – odvážné, ale stokrát lepší než ty příšerně obrovské maminkovské bombarďáky.

8.45 Začala jsem s černými matnými silonkami. Číslo jedna se zřejmě sepralo – rozkrok je asi sedm centimetrů nad koleny. Oblékla jsem si číslo dvě, a vzadu jsem objevila díru. Putovalo do koše. Najednou jsem si vzpomněla, že jsem měla tu minisukni na sobě, když jsme přišli tehdy s Danielem. Vítězoslavně jsem ji objevila mezi polštáři na pohovce v obýváku.

8.55 Vracím se k silonkám. Číslo tři má jen malou dírku na palci. Po obléknutí se z dírky vyklubalo veliké oko, které bude výmluvně čouhat z boty. Zpátky ke koši na žehlení. Poslední černé matné silonky jsem objevila propletené jako provaz a poseté kousíčky papírového kapesníku. Rozmotala jsem je a zbavila žmolků.

9.05 Konečně mám na sobě silonky. Na řadu přichází sukně. Začínám žehlit košili.

9.10 Najednou mi došlo, že mi vlasy nějak divně uschly. Hledám kartáč na vlasy. Nalezen v kabelce. Foukám si vlasy. Nechtějí držet. Nalakuju je a znovu foukám.

9.40 Vracím se k žehlení, ale na košili se objevuje nepoddajná skvrna. Všechny ostatní košile jsou špinavé. Panikařím kvůli času. Snažím se tu skvrnu vyčistit. Celá košile je úplně promáčená. Snažím se ji vysušit žehličkou.

9.55 Už je moc pozdě. Ze zoufalství si zapálím a chvilku si pročítám katalog cestovní kanceláře.

10.00 Snažím se najít kabelku. Kabelka zmizela. Jdu se radši podívat, jestli nemám v poště něco milého.

10.07 Jen oznámení o tom, že jsem nezaplatila minimální částku. Rozpomínám se, co jsem to hledala. Znovu se dávám do hledání kabelky.

10.15 Čas značně pokročil. Náhle jsem si vzpomněla, že jsem tu kabelku měla v ložnici, když jsem hledala kartáč na vlasy, ale tam nebyla. Nakonec jsem ji objevila pod oblečením ve skříni. Nacpala jsem tu hromadu zpátky do skříně. Oblékla jsem si sako. Jsem připravená k odchodu. Nemůžu najít klíče. Vztekle jsem proletěla celý byt.

10.25 Klíče byly v kabelce. Uvědomila jsem si, že jsem si nevzala kartáč na vlasy. 10.35 Odcházím z domu.

Tři hodiny a třicet pět minut mezi vstáváním a odchodem do práce je příliš dlouhá doba. Příště musím vstát, hned jak se probudím, a provést reformu oblékání. V novinách jsem se dočetla, že jakýsi odsouzený vrah v Americe viní úřady z toho, že mu do zadku nasadili mikročip, aby sledovaly každý jeho pohyb, dá-li se to tak říct. Zděsila jsem se hrůzou z představy, že bych něco podobného měla ve vlastním pozadí, zvlášť ráno.

Středa, 5. dubna

56,7 kg, 5 skleniček alkoholu (za to může Jude), 2 cigarety (to se může stát každému – vůbec to neznamená, že jsem znovu začala kouřit), 1765 kcal, počet zakoupených losů: 2.

Vyprávěla jsem Jude o té duševní rovnováze a ona mi řekla, že čte nějakou příručku o sebezdokonalení pomocí zenu. Jude tvrdí, že zen se dá v životě použít na všechno – zen a umění nákupu, zen a umění správné koupi bytu atd. Myslí si, že problém je v proudu myšlení, a ne v boji. Takže když má člověk například nějaký problém a něco se mu nedaří, neměl by se nervovat a rozčilovat, ale spíš se uvolnit a dostat se do proudu myšlení a všechno bude fajn. Jako když nemůžete klíčem odemknout zámek – když budete zuřivě lomcovat klíčem, ještě ho zlomíte. Stačí ho vytáhnout, potřít jelením lojem, pak se prostě pozitivně naladit a heureka! Nesmím se o tom ale zmínit Sharon, protože by si myslela, že je to ptákovina.

Čtvrtek, 6. dubna

Čekala jsem v jednom baru na Jude, abychom si v klidu popovídaly o proudu myšlení. Všimla jsem si, že v jednom klidném rohu večeří známá postava v obleku a se vzorově pohlednou tváří: byl to Magdin Jeremy. Když jsem na něj zamávala, všimla jsem si zděšení v jeho tváři. Podívala jsem se na jeho partnerku, což a) nebyla Magda, b) nebylo jí ani třicet a c) na sobě měla kostým, který jsem si dvakrát zkoušela ve Whistles a dvakrát jsem ho musela svléknout kvůli ceně. Zatracená mrcha.

Myslela jsem si, že se mě Jeremy bude snažit zbavit pohledem typu „Ahoj, teď ne“, kterým by potvrdil naše blízké, dlouhé a trvalé přátelství, ale zároveň by mi naznačil, že zrovna není ta pravá chvíle na to, abychom to potvrzovali líbáním a zasvěceným špitáním. Byla jsem ochotná na to přistoupit, ale pak jsem si řekla, tak počkat! Sestry! A v hloubi duše jsem si vzpomněla na Magdu. Když se Magdin manžel vůbec nestydí večeřet s takovou courou v mém kostýmku, tak nás aspoň představí.

Změnila jsem směr chůze a zamířila k jeho stolu, přičemž Jeremy se ponořil hlouběji do hovoru se svou mrchou. Když jsem je míjela, vzhlédl a jistě a sebevědomě se na mě usmál, jako by mě chtěl ujistit, že jde o obchodní schůzku. Oplatila jsem mu pohledem, kterým jsem jasně dala najevo, ať mi nevěší bulíky na nos, a nesla jsem se dál.

Co mám dělat? Ach bože, bože můj. Mám to říct Magdě? Nemám jí to říct? Mám jí zavolat a zeptat se jí, jestli je všechno v pořádku? Mám zavolat Jeremymu a zeptat se, jestli je všechno v pořádku? Mám zavolat Jeremymu a vyhrožovat mu, že to řeknu Magdě, jestli tu mrchu v mém kostýmku nepustí k vodě? Mám si hledět svého?

Vzpomněla jsem si na zen, Kathleen Tynanovou a duševní rovnováhu a provedla jsem něco jako pozdrav slunci, který si pamatuju ještě z hodin jógy, a soustředila jsem se na vnitřní energii a na to, až ucítím proud myšlení. Pak jsem se rozhodla, že si to nechám pro sebe, neboť pomluvy jsou smrtelně jedovatý jed. Místo toho budu Magdě hodně volat a budu jí nablízku, kdyby se něco dělo (na což rozhodně svou ženskou intuicí přijde), aby se měla komu svěřit. Pokud se mi to pak díky proudu myšlení bude zdát správné, řeknu jí, co jsem viděla. Bojem se nic nezíská, všechno má na svědomí proud myšlení. Zen a umění života. Zen. Proud myšlení. Hmmm, no jo, ale pak jsem na Jeremyho a jeho hanebnou couru musela narazit skrz proud myšlení. Co to má znamenat?

Úterý, 11. dubna

55,8 kg, 0 skleniček alkoholu, 0 cigaret, počet zakoupených losů: 9 (tohle musí přestat).

Mezi Magdou a Jeremym se nic neděje, takže to asi vážně byla obchodní schůzka. Možná to zenové proudění opravdu funguje, protože pomocí uvolnění a telepatie jsem se nepochybně rozhodla správně. Dostala jsem pozvánku na literární večírek u příležitosti vydání Kafkovy motorky, který se koná příští týden v jednom knihkupectví. Rozhodla jsem se, že místo toho, aby se mě zmocnil šílený strach, celou dobu jsem tam jančila a pak odešla vytočená domů, budu pracovat na svém společenském taktu, sebedůvěře a na tom, „Jak se stát královnou večírků“, což jsem si zrovna přečetla v jednom časopise.

Tina Brownová z časopisu New Yorker se na večírcích zřejmě cítí jako ryba ve vodě, proplouvá hezky od jedné skupinky ke druhé a švitoří: „Martin Amis! Nelson Mandela! Richard Gere!“ tónem, který jednoznačně vyjadřuje: „Bože můj, mám strašlivou radost, že vás vidím! Jste ta nejkouzelnější osoba na tomto večírku! Jen si hezky povídejte, musím o kousek dál! Nashléé!“ Chtěla bych být jako Tina Brownová, i když samozřejmě ne takový dříč.

V tom článku byla spousta užitečných rad. Člověk by si na večírku nikdy neměl s nikým povídat déle než dvě minuty. Když čas vyprší, stačí jednoduše říct: „Myslím, že bychom se měli přesunout. Ráda jsem vás poznala,“ a odejít. Pokud nevíte, co říct, když vám někdo na otázku, co dělá, odpoví: „Funebráka,“ nebo: „V dětském krizovém centru,“ stačí se jednoduše zeptat: „Líbí se vám ta práce?“ Pokud někoho někomu představujete, dodejte o něm jednu dvě inteligentní maličkosti, čímž mluvčím usnadníte začátek hovoru. Tak např.: „Tohle je John – Novozélanďan, co rád surfuje.“ Nebo: „Gina je vášnivá parašutistka a žije na hausbótu.“ Navíc se nikdy nesmíte na večírek vypravit bez jasného cíle: buď tam jdete za účelem rozšíření „sítě“ kontaktů, které by vám mohly pomoci v kariérním postupu, nebo se chcete seznámit s někým konkrétním, anebo prostě jen chcete „potvrdit“ špičkový obchod. Pochopila jsem, že cíl, s nímž jsem se večírků účastnila – totiž moc se nevytočit –, byl jednoznačně špatný.

Pondělí, 17. dubna

56,2 kg, 0 skleniček alkoholu (velmi dobře), 0 cigaret (velmi dobře), počet zakoupených losů: 5 (ale vyhrála jsem zpátky 2 libry, takže celkové náklady na loterii nepřesáhly 3 libry).

Správně. Zítra se koná večírek u příležitosti vydání Kafkovy motorky. Musím si stanovit jednoznačné cíle. Hned to bude. Jen se podívám na reklamy a brnknu Jude.

Fajn.

Nenechat se vytočit.

Poznat lidi z branže.

Hmmm. Později ještě něco vymyslím.

23.00 Fajn.

3) Uplatnit v praxi takt, o němž se hovoří v článku.

4) Přesvědčit Daniela o své duševní rovnováze, aby se do mě znovu zamiloval. Ne. Ne.

4) Seznámit se se sexuálním bohem a vyspat se s ním.

4) Navázat zajímavé kontakty s nakladatelskými firmami, eventuálně v jiné sféře, na jejichž základě bych dokázala vybudovat novou kariéru.

Bože můj. Vůbec se mi na ten strašidelný večírek nechce. Nejraději bych zůstala doma s lahví vína a dívala se v televizi na Eastenders.

Úterý, 18. dubna

57 kg, 7 skleniček alkoholu (probůh!), 30 cigaret,? kcal (ani se neodvažuju je počítat), počet zakoupených losů: 1 (výborně).

Večírek nezačal zrovna nejlépe – neviděla jsem nikoho známého, koho bych mohla s někým seznámit. Vzala jsem si něco k pití a zahlédla jsem, jak se Perpetua baví s Jamesem z Telegraphu. Sebevědomě jsem k nim přistoupila, připravena zapojit se do hovoru, ale Perpetua místo aby řekla: „Jamesi, Bridget pochází z Northamptonshire a je náruživou gymnastkou,“ (brzy začnu znovu chodit cvičit) dál pokračovala v hovoru (dvě minuty už dávno uběhly) a ignorovala mě.

Chvilku jsem tam postávala jak pako, pak jsem zahlédla Simona z marketingu. S mazaným výrazem ve tváři, který měl dát jasně najevo, že jsem vůbec neměla v úmyslu přidat se k Perpetui, jsem se blížila k Simonovi. V duchu jsem se připravovala na to, jak ve stylu Tiny Brownové zvolám: „Simon Barnett!“ Když už jsem stála skoro u něho, naneštěstí jsem si všimla, že Simon z marketingu si povídá s Julianem Barnesem. Když mi došlo, že možná nebudu schopna dát do toho zvolání: „Simon Barnett! Julian Barnes!“ požadované veselí a tón, chvilku jsem nerozhodně přešlapovala na místě, pak jsem se začala plížit pryč, když tu Simon naštvaným, povýšeneckým hlasem (který od něho nikdy neuslyšíte, když se vás snaží sbalit u kopírky) pronesl: „Chtěla jsi něco, Bridget?“

„Jo, jasně!“ odpověděla jsem sevřená hrůzou z toho, co bych vlastně měla chtít. „Hm.“

„Nooo?“ podívali se na mě Simon a Julian Barnes netrpělivě.

„Nevíte, kde jsou tady záchody?“ vybafla jsem na ně. Kruci. Kruci. Proč? Proč jsem to jen řekla? Všimla jsem si, jak po úzkých, leč atraktivních rtech Juliana Barnese přejel úsměv.

„No, vlastně myslím, že jsou támhle. Docela luxus. Díky,“ zablekotala jsem a odešla ze scény. Za lítačkama jsem sebou práskla o zeď, snažila jsem se popadnout dech a v duchu jsem si opakovala „duševně vyrovnaná“, „duševně vyrovnaná“. Zatím se mi to moc nedaří, ale jiná možnost není.

Toužebně jsem se zadívala na schody. Začalo mě neodolatelně přitahovat pomyšlení na návrat domů, kde bych si oblékla svou noční košilku a pustila si televizi. Hned jsem si vzpomněla na stanovené cíle, zhluboka se nadechla nosem, zašeptala „duševně vyrovnaná“ a vrátila se zpátky dovnitř. Perpetua stála pořád u dveří, zrovna si povídala se svými přítelkyněmi Piggy a Arabellou.

„Á, Bridget,“ oslovila mě. „Nejdeš si pro pití?“ a podala mi svou skleničku. Když jsem se vrátila se třemi skleničkami vína a jedním šampaňským, byly uprostřed duchaplného hovoru.

„Musím podotknout, že mi to připadá jako ostuda. Znamená to totiž, že v dnešní době se celé generace seznamují s těmi největšími literárními velikány – s Austenovou, Eliotovou, Dickensem, Shakespearem atd. pouze prostřednictvím televize.“

„No jistě. Je to absurdní. Je to zločin.“

„Přesně tak. Oni si myslí, že to, co sledují, to, co si ‚nalupají‘ mezi kanály – Večírek u Noela a Schůzka naslepo – je pravá Austenová nebo Eliotová.“

„Schůzku naslepo dávají v sobotu,“ pronesla jsem.

„Prosím?“ zeptala se Perpetua.

„V sobotu. Schůzku naslepo dávají v sobotu po Gladiátorech ve čtvrt na šest.“

„No a?“ ušklíbla se Perpetua a mrkla na Arabellu a Piggy

„Adaptace velkých literárních děl se většinou nevysílají v sobotu večer.“

„Podívejte, tam je Mark,“ skočila mi do řeči Piggy.

„Božínku, fakt,“ zaperlila Arabella. „Odešel od své ženy, ne?“

„Chtěla jsem říct, že když dávají Schůzku naslepo, tak na ostatních kanálech není o nic lepší program, takže zase tolik lidí nelupá.“

„Jo tak, takže Schůzka naslepo je ‚dobrá‘, je to tak?“ poznamenala ironicky Perpetua.

„Jo, je moc dobrá.“

„Ale uvědomuješ si, Bridget, že Middlemarch je původně román, a ne seriálový slaďák, že jo?“

Nesnáším, když se mnou Perpetua takhle mluví. Pitomá stará uprděná kraksna.

„Fakt? Myslela jsem si totiž, že to je krvák,“ prohlásila jsem a natruc jsem hrábla po tyčinkách a nacpala si jich do pusy celou hrst. Když jsem vzhlédla, stál přede mnou tmavovlasý muž v obleku.

„Ahoj, Bridget,“ pozdravil mě. Málem mi z pusy vypadly všechny tyčinky. Byl to Mark Darcy. Ale bez svého svetru s kosočtverečným vzorem ve stylu sportovních reportérů.

„Ahoj,“ odpověděla jsem s plnou pusou a snažila jsem se neztratit hlavu. Pak jsem si vzpomněla na ten článek a otočila jsem se k Perpetui.

„Marku. Perpetua je…,“ spustila jsem, ale hned jsem se odmlčela. Co mám říct? Perpetua je tlustá a celou dobu mě jen sekýruje? Mark je strašně bohatý a jeho bývalá manželka je příslušnicí kruté rasy?

„Ano?“ zeptal se Mark.

„…je moje šéfka a bude si kupovat byt ve Fulhamu a Mark je,“ obrátila jsem se zoufale k Perpetui, „špičkový právník přes lidská práva.“

„Ó, moc mě těší, Marku. Já vás samozřejmě znám,“ rozplývala se Perpetua jako Prunella Scalesová, trpělivá manželka hysterického maniaka, v seriálu Fawlty Towers před vévodou z Edinburghu.

„Čau, Marku!“ ozvala se Arabella, otevřela doširoka oči a začala mrkat, neboť měla zřejmě za to, že je to velice atraktivní. „Už jsem tě neviděla celou věčnost. Jak bylo v Novém Jorku?“

„Právě jsme se bavily o kulturní hierarchii,“ zahřměla Perpetua. „Bridget patří k těm, kterým dialogy ve Schůzce naslepo zní jako Othellův monolog ‚V den soudu až sejdem se, tohle mě srazí z nebe‘,“ málem řvala smíchy.

„Aha. Bridget je pak jasně špičková postmodernistka,“ prohlásil Mark Darcy. „Tohle je Nataša,“ řekl a ukázal na vysokou, hubenou, půvabnou dívku vedle sebe. „Nataša je špičková obhájkyně přes rodinné právo.“

Připadalo mi, že si ze mě utahuje. Drzoun jeden.

„V případě literární klasiky,“ usmála se Nataša znalecky, „by lidé vždycky měli nejdříve dokázat, že ji četli, a pak by se teprve mohli podívat na její televizní adaptaci.“

„Ó, s tím naprosto souhlasím,“ přikyvovala Perpetua uprostřed dalšího záchvatu smíchu. „To je báječný nápad!“

V duchu jsem si dokázala představit, jak si Marka Darcyho s Natašou rovná v duchu kolem kuchyňského stolu s baterií medvídků Pú a Prasátek.

„Pak by měl každý, kdo by nedokázal, že slyšel celou Turandot, zákaz poslouchat znělku mistrovství světa,“ vypískla Arabella.

„V mnoha ohledech,“ pokračovala Markova Nataša vážně, jako by jí připadalo, že se hovor stáčí špatným směrem, „je však demokratizace naší kultury přínosná –“

„Kromě Šmoulů, které měli vygumovat hned po narození,“ zavřískla Perpetua. Když jsem očima bezděčně zabloudila k Perpetuině zadku a v duchu si pomyslela, že to trošku přehnala, všimla jsem si, že Mark Darcy dělá totéž.

„Co mě skutečně štve,“ Nataša sebou cukala a kroutila se, jako by se účastnila diskuse meziuniverzitní debatní společnosti, „je ten arogantní individualismus, na jehož základě si každá generace myslí, že předělá svět od základů.“

„Jenže přesně to přece dělají,“ pronesl Mark Darcy jemně.

„No, když to bereš takhle…,“ bránila se Nataša.

„Jak takhle?“ chtěl vědět Mark Darcy. „To není žádné takhle, ale normální argument.“

„Ne. Ne. Promiň, ale úmyslně ze sebe děláš hlupáka,“ utrhla se na něj Nataša s lehkým uzarděním. „Já nemluvím o ventilování nového dekonstruktivistického úhlu pohledu. Mluvím o možné vandalizaci systému kultury.“

Mark Darcy se tvářil, jako by měl každou chvíli vybuchnout smíchy.

„Chci říct, že pokud tento druh morálně relativistické afektovanosti přijímáš, pak je Schůzka naslepo dokonalou ukázkou…,“ podívala se na mě podrážděně.

„Nepřijímám, prostě Schůzka naslepo se mi akorát líbí,“ ohradila jsem se. „I když mám za to, že by bylo lepší, kdyby si herci psali vlastní repliky, než aby odříkávali ty naučené odpovědi plné slovních hříček a sexuálních narážek.“

„Přesně tak,“ vložil se do toho Mark.

„Ale Gladiátory nemůžu ani vidět. Připadám si při nich tlustá,“ pokračovala jsem. „Bylo mi potěšením, nashle!“

Čekala jsem u šatny na kabát a přemítala o tom, jak jeden kosočtverečný svetr dokáže změnit něčí půvab, když mě kdosi lehce chytil kolem pasu.

„Danieli!“ vyhrkla jsem, když jsem se otočila.

„Jonesová! Jak to, že bereš roha tak brzo?“ naklonil se a políbil mě. „Mmmm, krásně voníš,“ a pak mi nabídl cigaretu.

„Ne, děkuju, našla jsem duševní rovnováhu a přestala jsem kouřit,“ oznámila jsem mu naprogramovaně jako Stepfordská panička a v duchu jsem si přála, aby Daniel o samotě nevypadal tak přitažlivě.

„Jo ták,“ zašklebil se. „Duševní rovnováhu, co?“

„Jo,“ přikývla jsem upjatě. „Tys byl na tom večírku? Neviděla jsem tě tam.“

„Já vím, že ne. Ale já jsem tě viděl. Bavila ses s Markem Darcym.“

„Ty znáš Marka Darcyho?“ žasla jsem.

„Z Cambridge. Nemůžu toho suchara ani vidět. Zbabělec jeden. Odkud ho znáš ty?“

„Je to syn Malcolma a Elaine Darcyových,“ vyhrkla jsem málem. „Znáš přece Malcolma a Elaine, zlato. Stavili se u nás, když jsme bydleli v Buckinghamu –“

„Kdo sakra –“

„Jsou to rodinní přátelé. Hrávali jsme si spolu v brouzdališti.“

„Jo, to si dovedu představit, ty jedna potvůrko,“ zabručel. „Nechceš si zajít na večeři?“

Duševně vyrovnaná, opakovala jsem si v duchu, duševně vyrovnaná.

„No tak, Bridge,“ naléhal a svůdně se ke mně přitiskl. „Musíme si vážně promluvit o tvé halence. Je nesmírně tenká. Při bližším pohledu bych se dokonce odvážil tvrdit, že je průsvitná. Nenapadlo tě nikdy, že by ta halenka mohla trpět… bulimií?“

„Mám schůzku,“ špitla jsem zoufale.

„No tak, Bridge.“

„Ne,“ prohlásila jsem tak rezolutně, až mě to překvapilo.

„Škoda,“ ustoupil. „Uvidíme se v pondělí,“ a vrhl na mě pohled tak oplzlý, až se mi chtělo křičet: „Udělej mi to! Udělej mi to!“

23.00 Brnkla jsem Jude, abych jí povyprávěla o Danielovi a taky o synovi Malcolma a Elaine Darcyových, kterého mi máma s Unou dohazovaly na krocaním večírku a ze kterého se dnes večer vyklubal docela přitažlivý mužský.

„Počkej,“ přerušila mě Jude. „Máš na mysli Marka Darcyho, že jo? Toho právníka?“

„Jo. Ty ho snad taky znáš?“

„No, ano. Jednou jsme s ním spolupracovali. Je neuvěřitelně milý a přitažlivý. Myslela jsem si, že ten chlápek na krocaním večírku byl nějaký hňup.“

Ach jo. K čertu s Jude.

Sobota, 22. dubna

53,9 kg, 0 cigaret, 0 skleniček alkoholu, 1800 kcal.

Dnešek vejde do historie. Po osmnácti letech marných pokusů dostat se pod 54 kilo se mi to konečně podařilo. Nejde o žádný trik s váhou – džíny jsou toho důkazem. Jsem hubená.

Nedokážu si to nijak spolehlivě vysvětlit. Minulý týden jsem byla dvakrát cvičit, ale to není i přes svou výjimečnost žádná abnormalita. Jedla jsem normálně. Stal se zázrak. Zavolala jsem to Tomovi a ten si myslí, že bych mohla mít tasemnici. Dá se jí zbavit tak, že si člověk přidrží před ústy misku s horkým mlékem a tužku. (Tasemnice zřejmě mají rády horké mléko. Přímo je zbožňují.) Pak otevře pusu. Až se objeví hlavička, opatrně ji namotá na tužku.

„Hele,“ řekla jsem, „ta tasemnice zůstane tam, kde je. Mám ji moc ráda. Nejenže jsem hubená, ale už nemám chuť ani na cigarety, ani na víno.“

„Nejsi zamilovaná?“ zeptal se Tom podezíravě žárlivým tónem. Tohle dělá vždycky. Ne že by se mnou chtěl být, když je to jasný homosexuál. Ale když je člověk sám, tak to poslední, po čem touží, je, aby si jeho nejlepší kamarád někoho našel. Lámala jsem si hlavu, pak jsem se zarazila, neboť to náhlé, fantastické odhalení mi doslova vyrazilo dech. Už nejsem zamilovaná do Daniela. Jsem volná.

Úterý, 25. dubna

53,9 kg, 0 skleniček alkoholu (výborně), 0 cigaret (velmi dobře), 995 kcal (dobrá práce).

Ach jo. Dneska jsem si na večírek k Jude oblékla upnuté, černé šaty, abych vystavila na odiv svou dokonalou figuru.

„Bože, není ti nic?“ zeptala se mě Jude, když jsem přišla. „Vypadáš unaveně.“

„Jsem v pohodě,“ odsekla jsem sklesle. „Zhubla jsem o tři kila. Děje se něco?“

„Nic. Ne, jen mě napadlo…“

„Co? Co tě napadlo?“

„Možná jsi jen neměla tak rychle zhubnout na… v obličeji,“ sklopila zrak k mému nesporně povadlému výstřihu. Se Simonem to bylo totéž. „Bridgííííít! Nemáš cígo?“

„Ne, už nekouřím.“

„Tě pic, není divu, že vypadáš tak…“

„Jak?“

„Ale nic, nic. Jenom trochu… vyšťavená.“

Pokračovalo to celý večer. Není nic horšího, než když vám všichni říkají, že vypadáte unaveně. Taky by to klidně mohli odbýt tím, že vypadáte jak hromada sraček. Byla jsem na sebe pyšná, že nepiju, ale jak se všichni kolem mě pořád nalévali, pocítila jsem takový klid a samolibost, až mě to štvalo. Zaplétala jsem se do hovorů, které mě vůbec nevzrušovaly a při nichž jsem ani necekla, a jen jsem moudře, netečně přikyvovala.

„Nemáš heřmánkový čaj?“ zeptala jsem se Jude, když se potácela s veselým škytáním kolem. Na můj dotaz se rozhihňala, objala mě a usnula. Rozhodla jsem se, že je nejvyšší čas jít domů.

Doma jsem si vlezla do postele, položila hlavu na polštář, a nic. Překládala jsem hlavu z místa na místo, ale pořád se jí nechtělo usnout.

Normálně bych už dávno chrápala a v hlavě by se mi honil nějaký traumatický, paranoidní sen. Rozsvítila jsem lampičku. Bylo teprve půl dvanácté. Možná bych měla něco dělat, třeba, hm, no… štupovat? Duševně vyrovnaná. Zazvonil telefon. Byl to Tom.

„Jsi v pořádku?“

„Jasně. Je mi báječně. Proč?“

„No, dneska jsi vypadala, víš, bez šťávy. Všichni říkali, že jsi to nebyla ty.“

„Ne, nic mi nebylo. Všiml sis, že jsem zhubla?“ Rozhostilo se ticho.

„Tome?“

„Myslím, že předtím jsi vypadala líp, miláčku.“

Teď si připadám prázdná a zmatená – jako by ze mě stáhli peřinu. Osmnáct let – a k ničemu to nebylo. Osmnáct let jsem počítala kalorie a jednotky tuku. Osmnáct let jsem si kupovala dlouhá trička a svetry a v intimních chvílích jsem vycházela z pokoje pozadu, abych skryla své zadní partie. Odepřela jsem si milióny tvarohových koláčů a zmrzlinových pohárů, desítky miliónů plátkového ementálu. Osmnáct let boje, obětí a úsilí – a co z toho mám? Osmnáct let a výsledek je „unavená a bez šťávy“. Připadám si jako vědec, který přijde na to, že jeho celoživotní dílo byl omyl.

Čtvrtek, 27. dubna

0 skleniček alkoholu, 0 cigaret, počet zakoupených losů: 12 (hrůza, ale aspoň jsem se celý den nevážila, ani jsem nemyslela na jídlo – velmi dobře).

Musím si přestat kupovat losy, ale problém je v tom, že dost často vyhrávám. Losy jsou lepší než samotná loterie, protože Schůzku naslepo (zrovna se nevysílá) aspoň nepřerušuje losování a člověk nemusí bezbranně sledovat, jak tahají úplně jiná čísla, než na sázence zaškrtl. A přitom nemůže dělat nic jiného, než ji zmačkat a vzdorně odhodit na podlahu.

V případě losů je to jinak. Hráči se aktivně zapojují do hry, neboť musí setřít šest políček s finančními částkami (což je často dost namáhavý úkol, vyžadující cvik), a nikdy nemají pocit marnosti. Tři stejné částky zaručují výhru a z vlastní zkušenosti vím, že člověk je vždycky velice blízko – často mu chybí pouze jediných 50 000 liber.

No co, člověk si přece nemůže upřít všechny radosti v životě. Nekupuju si denně víc než pět nebo šest losů, a stejně toho brzy nechám.

Pátek, 28. dubna

14 skleniček alkoholu, 64 cigaret, 8400 kcal (velmi dobře, i když to počítání bylo hrozné. Jsem posedlá hubnutím). Počet zakoupených losů: 0.

Včera večer ve 20.45 se rozeřval alarm v nějakém autě, zrovna když jsem si napouštěla uklidňující aromatickou lázeň a popíjela heřmánkový čaj. Vyhlásila jsem v naší ulici válku poplašným zařízením, protože jsou nesnesitelná a mají opačný účinek. Je totiž daleko pravděpodobnější, že vám auto vyrabuje naštvaný soused ve snaze umlčet alarm než zloděj.

Tentokrát jsem místo zuření a volání policie pouze vydechla rozšířenými nozdrami a zašeptala „duševně vyrovnaná“. Ozval se domovní telefon. Zvedla jsem sluchátko. Nějaký beránčí hlas zaskučel: „On mi kurva zahýbá.“ Pak se ozval hysterický vzlykot. Seběhla jsem rychle dolů. Magda se před domem nervózně hrabala pod volantem Jeremyho kabrioletu zn. Saab, z něhož se ozývalo pronikavé „uíí-uíí-uíí“, doprovázené blikáním světel, zatímco na zadním sedadle vřeštělo mimino, jako by ho rdousila kočka domácí.

„Vypni to!“ zařval kdosi z horních pater.

„To do prdele nemůžu!“ zaječela Magda, zápasící s kapotou auta.

„Jerráku!“ zařvala do mobilního telefonu. „Jerráku, ty jeden kurevníku! Jak se zvedá kapota u Saabu?“

Magda je nóbl. Naše ulice není moc nóbl. Ještě pořád sem tam najdete v oknech plakáty hlásající „Svobodu Nelsonu Mandelovi“.

„Já se nikam do prdele nevracím, ty hajzle!“ vřeštěla Magda. „Akorát mi řekni, jak mám zvednout tu kapotu.“

Ponořily jsme se obě dvě do auta, tahaly jsme za všechny možné páky, Magda si občas přihnula šampaňského. Na chodníku už se pomalu srocoval naštvaný dav. Vzápětí přiburácel na harley-davidsonu Jeremy. Místo aby ten alarm vypnul, začal vytahovat mimino z auta ven, což Magda doprovázela svým ječením. Pak se v okně objevil ten Australan, co bydlí pode mnou:

„Hej, Bridgit,“ zařval. „Ze stropu mi teče voda.“

„Do prdele! Vana!“

Vyletěla jsem nahoru, ale u dveří jsem si uvědomila, že jsem je zabouchla a klíče nechala uvnitř. Začala jsem mlátit pěstí do dveří a vřeštět: „Kurva, kurva!“

Pak se na chodbě objevil Dan. „Kruci,“ pronesl. „Rači by sis měla bafnout.“

„Díky.“ Málem jsem to nabízené cigáro snědla.

Když jsme se konečně dostali dovnitř, zjistili jsme, že voda je v celém bytě. Pak přišla na řadu krabička cigaret a hrátky s kreditní kartou. Nemohli jsme otočit kohoutky. Dan utíkal dolů a vrátil se s klíčem a lahví skotské. Podařilo se mu zastavit všechny přívody a pak mi pomohl vytírat. Alarm utichl, a když jsme přiběhli k oknu, uviděli jsme, jak harley burácí pryč v těsném závěsu za saabem.

Oba dva jsme se dali do smíchu – už jsme v sobě měli dost whisky. Pak mě Dan (vlastně ani nevím, jak se to stalo) líbal. Ocitla jsem se v dost trapné situaci, vyžadující etiketu, neboť jsem mu zrovna vyplavila byt a zkazila celý večer, takže jsem nechtěla vypadat jako nevděčnice. Vím, že ho to nijak neopravňovalo k sexuálnímu harašení, ale ta komplikace byla docela příjemná, vážně, po všem tom napětí, duševní rovnováze a podobně. Pak se zničehonic objevil ve dveřích muž v kožené kombinéze s krabicí pizzy v ruce.

„Hernajs,“ zaklel Dan. „Zapomněl jsem, že jsem si objednal pizzu.“

A tak jsme pojídali pizzu, popíjeli víno, pokuřovali a popíjeli whisky. Pak se mě znovu snažil líbat, a já jsem mezi polibky cedila: „Ne, ne, to nesmíme,“ což ho nějak vyvedlo z rovnováhy, protože začal brblat: „Krucinál, kruci.“

„Co se děje?“ chtěla jsem vědět.

„Jsem ženatej,“ přiznal. „Ale Bridgit, myslím, že tě miluju.“

Když byl konečně pryč, svezla jsem se celá roztřesená na podlahu, zády ke dveřím od bytu a kouřila jsem jednoho špačka za druhým. „Duševně vyrovnaná,“ řekla jsem nesměle. Pak se ozval domovní zvonek. Nevšímala jsem si ho. Zazvonil znovu. Pak zvonil v jednom kuse. Zvedla jsem sluchátko.

„Miláčku,“ řekl jiný opilý hlas, který jsem hned poznala.

„Běž pryč, Danieli,“ sykla jsem.

„Nee. Nech si to vyvysvětlit.“

„Ne.“

„Bridge… pupusmě dovnitř.“

Nastalo ticho. Ach, bože. Proč se mi Daniel pořád tak líbí?

„Miluju tě, Bridge.“

„Běž pryč. Seš opilej,“ prohlásila jsem přesvědčivěji, než jsem si sama myslela.

„Jonesová?“

„Co je?“

„Můžu se u tebe vyčůrat?“

Sobota, 29. dubna

12 skleniček alkoholu, 57 cigaret, 8489 kcal (výkon).

Za čtyřiadvacet hodin jsme stihli zkonzumovat čtyři pizzy, jednu specialitu indické kuchyně, tři balíčky cigaret a všechno to zapít třemi lahvemi šampaňského, a Daniel je pořád tady. Jsem zamilovaná. Kromě toho jsem taky:

zpátky u krabičky cigaret denně,

zasnoubená,

pitomá,

těhotná.

23.45 Zrovna se mi udělalo špatně, a když jsem klesla k záchodové míse, snažila jsem se to provést tiše, aby to Daniel neslyšel. Jenže zničehonic se z ložnice ozvalo: „A máš po duševní rovnováze, ty moje boubelko. Tam jí bude nejlíp.“

KVĚTEN

Nastávající matka

Pondělí, 1. května

0 skleniček alkoholu, 0 cigaret, 4200 kcal (jím za dva).

Jsem vážně přesvědčená o tom, že jsem těhotná. Jak jsme mohli udělat něco tak hloupého? Nechali jsme se s Danielem unést euforií z toho, že jsme zase spolu, až jsme se vznášeli kdesi v nebesích – a když jsme… podívejte, nechci o tom mluvit. Dneska ráno jsem rozhodně pociťovala počátky ranní nevolnosti, ale mohla to být klidně kocovina. Když Daniel včera konečně odešel, snažila jsem se postavit na nohy následujícími pokrmy:

2 balíčky plátkového ementálu,

1 litr čerstvě vymačkaného pomerančového džusu,

1 studený pečený brambor,

2 kousky piškotového citrónového koláče s tvarohem (velice lehký; jím přece za dva),

1 tyčinka Milky Way (pouze 125 kcal – tělo přijalo tvarohový koláč s nadšením, což znamená, že mimino potřebuje cukr),

1 čokoládový vídeňský řez se šlehačkou (to mimino je neuvěřitelný otesánek),

brokolice uvařená v páře (snažím se dítě naučit na zdravou výživu, dokud ještě není úplně zkažené),

4 frankfurtské párky (z konzervy – těhotenství mě příliš vyčerpává, než abych chodila nakupovat).

Bože můj. Začíná se mi hlavou honit představa, v níž jako matka s báječnou postavou a v bolerku vyhazuju mimino do vzduchu a spokojeně se směju v reklamě na nový značkový plynový sporák, rodinný film a podobně.

Perpetua byla dneska v práci obzvlášť nepříjemná – dokázala tři čtvrtě hodiny diskutovat po telefonu s Desdemonou o tom, jestli se ke žlutým stěnám hodí růžovošedé záclony s kanýry, nebo jestli by radši s Hugem neměli dát přednost krvavě červené s kytičkami. Patnáct minut do sluchátka neříkala nic jiného než: „Přesně tak… ne, přesně tak… přesně tak,“ až na závěr dodala: „Ale svým způsobem by se přesně totéž dalo samozřejmě říct o té červené.“

Místo abych měla chuť jí něco hodit na hlavu, jen jsem se blaženě usmála. Napadlo mě, že mi brzy podobné věci budou připadat naprosto nepodstatné, až se budu starat o jiného malinkatého človíčka. Hned jsem si v duchu představila Daniela v několika nových rolích: Daniel s miminem v pytli na břiše, Daniel spěchá z práce domů, kde nás oba najde růžové a rozzářené ve vaně, a v dalších letech Daniel jako ohromný otec na rodičovských schůzkách.

Ale pak se objevil Daniel. Nikdy v životě jsem ho neviděla v takovém stavu. Jediné rozumné vysvětlení, které se nabízelo, bylo to, že i po odchodu z mého bytu pokračoval v pití. Vyslal ke mně krátký pohled s výrazem několikanásobného vraha ve tváři. Vysněné představy okamžitě nahradily scény z filmu Štamgast, v němž dvojice protagonistů nedělá nic jiného, než se opíjí do němoty, ječí a háže po sobě láhve, nebo scénka populárního komika Harryho Enfielda, v níž Daniel křičí: „Bridge. Malej řve, až to rve uši,“ a já odpovídám: „Nevidíš, že kouřím, Danieli?“

Středa, 3. května

58 kg (Jejda. Mimino roste přímo závratnou, nepřirozenou rychlostí), 0 skleniček alkoholu, 0 cigaret, 3100 kcal (samé brambory, proboha). Musím si teď hlídat váhu, už kvůli tomu děcku.

Pomoc. Celé pondělí a většinu úterý jsem si prostě myslela, že jsem těhotná, ale věděla jsem, že to není pravda – jako když se v noci vracíte domů a máte pocit, že vás někdo sleduje, ale moc dobře víte, že tam nikdo není. Ale pak vás někdo popadne kolem krku – a já už jsem to měla před dvěma dny dostat. Daniel mě celé pondělí přehlížel, pak mě v šest večer dohonil a řekl: „Poslyš, do konce týdne budu v Manchesteru. Uvidíme se v sobotu večer, oukej?“ Nezavolal. Bude ze mě svobodná matka.

Čtvrtek, 4. května

58,5 kg, 0 skleniček alkoholu, 0 cigaret, 12 brambor.

Šla jsem si do lékárny nenápadně koupit těhotenský test. Dostrkala jsem krabičku se skloněnou hlavou k dívce u pokladny, tiše jsem si spílala za to, že jsem si nevzala prstýnek, když tu lékárník zvolal: „Vy chcete těhotenský test?“

„Psst,“ sykla jsem a podívala se přes rameno.

„Kdy jste měla dostat periodu?“ zařval. „Pro vás bude lepší ten modrý. Ten dokáže poznat, jestli jste těhotná, už při jednodenním zpoždění.“

Popadla jsem nabízený modrý test, podala mu osm liber devadesát pět centů a pádila pryč.

První dvě hodiny jsem na svou kabelku civěla, jako by to byla časovaná bomba. O půl dvanácté už jsem to nevydržela, popadla kabelku, nastoupila do výtahu a sjela na záchod o dvě patra níž, abych se vyhnula riziku, že moje podezřelé šustění uslyší někdo známý. Najednou jsem kvůli tomu byla na Daniela šíleně naštvaná. Má na tom svůj podíl, jenže nemusí utrácet skoro devět liber a ukrývat se na záchodě, aby se mohl vyčůrat na tyčinku. Vztekle jsem to rozbalila, krabičku jsem i s obalem hodila do koše a dala jsem se do toho. Pak jsem tu tyčinku bez jediného pohledu přistrčila vzhůru nohama ke stěně záchodové mísy. Tři minuty. Nedokázala jsem se smířit s tím, že by můj osud měla zpečetit tenká modrá čára. Nakonec jsem těch sto osmdesát vteřin nějak přežila – posledních sto osmdesát vteřin svobody –, vytáhla jsem tyčinku a málem jsem vykřikla. Z malého okýnka na mě drze koukala tenká modrá čára. Krucinál! Krucinál!

Tři čtvrtě hodiny jsem tupě civěla do monitoru. Kdykoliv se mě Perpetua zeptala, co se děje, snažila jsem se představovat si, že je z ní tropická liána. Nakonec jsem vystřelila ven a šla do budky zavolat Sharon. Pitomá Perpetua. Kdyby se tak vylekala ona, tak by díky silnému jištění ze strany anglického establishmentu určitě do deseti minut klečela v nadýchaných svatebních šatech před oltářem. Venku byl na ulici takový provoz, že jsem Sharon vůbec neslyšela.

„Cože? Bridget? Já tě neslyším. Máš problémy v motorestu?“

„Ne,“ zakňourala jsem. „S tenkou modrou čárou v těhotenském testu.“

„Kristepane. Za patnáct minut se sejdeme v Café Rouge.“

I když ještě ani nebyla jedna hodina, vodka s džusem nemohla nic pokazit. Šlo o stav nouze, ale pak mi došlo, že děti vodku nesmějí. Čekala jsem a připadala si jako podivný druh hermafrodita nebo fackovací panák, který zažívá zároveň naprosto rozdílné ženské a mužské pocity. Na jedné straně jsem byla celá rozněžněná a sentimentální kvůli Danielovi, nafoukaná z toho, že jsem opravdová žena – tak nezkrotně plodná! –, a v duchu jsem si představovala růžovoučkou miminkovskou pokožku, malinkatý uzlíček lásky a oblečky jako na panenku od Ralpha Laurena. Na druhé straně se mi honilo hlavou – proboha, je konec, Daniel je šílený alkoholik, až to zjistí, tak mě zapíchne. S dívčími dýchánky, nakupováním, flirtováním, sexem, vínem a cigaretami je konec. Místo toho se proměním v odpornou neforemnou chodící mlékárnu, která nebude nikoho přitahovat a nevejde se do žádných kalhot, a už vůbec ne do těch nových ostře zelených džín od Agnés B. Ten zmatek v hlavě je daní za to, že jsem se stala moderní ženou, místo abych naslouchala přírodě, která mě chtěla v osmnácti provdat za Abnora Rimingstona z northamptonského autobusu.

Když Sharon dorazila, mrzutě jsem jí pod stolem přistrčila těhotenský test s výmluvnou tenkou modrou čárou.

„To je ono?“

„Jasně,“ zamumlala jsem. „Co si myslíš, že to je? Mobilní telefon?“

„Ty jsi ale legrační,“ řekla. „Copak sis nepřečetla návod? Musely by se tam objevit dvě čáry. Tohle znamená, že ten test funguje. Jedna čára znamená, že nejsi těhotná, ty tele.“

Doma jsem našla na záznamníku vzkaz od mámy: „Zlato, zavolej mi, hned jak se vrátíš domů. Mám nervy nadranc.“

Ona má nervy nadranc!

Pátek, 5. května

57,1 kg (do prčic, nemůžu se přece vzdát svého celoživotního zvyku, hlavně teď po tom těhotenském traumatu – budu se muset zapsat na nějakou terapii), 6 skleniček alkoholu (hurá!), 25 cigaret, 1895 kcal, počet zakoupených losů: 3.

Celé dopoledne jsem oplakávala své ztracené dítě, ale Tomův telefonát mě rozveselil: Tom navrhl krvavou Mary, abychom ten víkend pořádně odstartovali. Doma na mě čekal nedůtklivý vzkaz od matky: odjela prý do ozdravovny, ozve se později. Zajímalo by mě, co se děje. Zřejmě nevydržela nápor bonboniér ve tvaru srdce od roztoužených nápadníků a nabídek od konkurenčních televizních stanic.

23.45 Právě mi volal Daniel z Manchesteru.

„Jakej byl týden?“ zeptal se.

„Super, díky,“ odvětila jsem pohotově. Super, díky. Ha! Kdesi jsem četla, že nejlepším darem, který žena muži přináší, je klid. Nemohla jsem prostě přiznat, že hned jak jsme spolu začali řádně chodit a on mi zmizel z dohledu, zmocnila se mě naprostá hysterie kvůli vidině těhotenství.

No jo. Vždyť je to jedno. Uvidíme se zítra večer. Huráá! Lalalala.

Sobota, 6. května – Den vítězství

57,6 kg, 6 skleniček alkoholu, 25 cigaret, 3800 kcal (slavíme přece výročí ukončení přídělového systému), počet uhádnutých čísel v loterii: 0 (bída).

Hned po probuzení na Den vítězství se mě zmocnilo neobvyklé nadšení, které mě mělo dokopat k pocitům vlastenectví z konce války, svobody v Evropě, není to nádhera, není to báječné atd. Po pravdě řečeno je mi z toho všeho dost nanic. Nejlépe by můj stav asi vystihoval výraz „opuštěná“. Nemám žádné prarodiče. Táta pomáhá připravovat zahradní slavnost na Alconburyovic zahradě, kde bude z nevysvětlitelných důvodů vyhazovat palačinky při obracení do vzduchu. Máma se nejspíš s Juliem vrací do míst svého mládí v Cheltenhamu na večírek s velrybími specialitami (želbohu, že neutekla s nějakým Němcem).

Nikdo z mých přátel nic nepořádá. Bylo by to jen trapné nadšení a nebylo by správné, kdybychom se snažili prosazovat kladný přístup k životu, nebo se neohrabaně pokoušeli přivlastnit si cosi, co s námi nemá nic společného. Chci říct, že ke konci války jsem asi ještě nebyla ani vajíčkem. Prostě jsem neexistovala, zatímco celý národ bojoval a vařil džem z mrkve nebo z čeho.

To pomyšlení se mi vůbec nelíbí, takže asi zavolám mámě, jestli už měla ke konci války měsíčky. Ráda bych věděla, jestli se vajíčka rodí po jednom, nebo jsou od narození uložena jako mikročástice, dokud se neaktivují? Mohla jsem jako vajíčko ve vaječníku aspoň vycítit konec války? Kdybych tak měla dědečka, ze kterého bych to všechno pod rouškou slušného vychování vytáhla. No nic, kašlu na to, jdu na nákup.

19.00 Přísahám, že v tom horku se mi dvojnásobně zvětšilo tělo. Už nikdy nepůjdu do společné převlékárny. Když jsem se snažila ve Warehousu vysvléct jedny šaty, zasekly se mi v podpaží, takže jsem se potácela kolem s kusem převrácené látky místo hlavy, škubala vzpaženýma rukama, zatímco jsem vystavovala svoje zvlněné břicho a stehna na odiv uhihňaným patnáctkám. Když jsem se ty pitomé šaty snažila stáhnout dolů a vylézt z nich opačnou stranou, uvízly mi na bocích.

Nesnáším společné převlékárny. Všichni se navzájem špehují, ale nikdo se vám nepodívá do očí. Vždycky se tam najdou holky, co moc dobře vědí, že vypadají skvěle i v pytli od brambor. Poletují kolem, pohazují vlasy a kroutí se jak modelky před zrcadlem: „Nevypadám v tom tlustá?“ ptají se svých nutně obézních kamarádek, co ve všem vypadají jako slon.

Ten výlet byla stejně pohroma. Nákupní horečka se dá vyřešit tak, že si koupíte pár prvotřídních kousků v některém z cenově méně dostupných butiků (např. u Nicole Farhi, Josepha a ve Whistles). Jenže z těch cen se člověku zatočí hlava, takže jsem se vrátila zpátky do Warehouse a Miss Selfridge, ponořila se s radostí do konfekčních šatů za 34,99 liber, nechala si jedny uvíznout na hlavě, až jsem nakonec nakoupila u Markse a Spencera, protože tam si nic nemusím zkoušet: aspoň jsem si něco koupila.

Vrátila jsem se domů se čtyřmi novými, naprosto nepřiměřenými kousky. Jeden z nich se bude dva roky povalovat zabalený za křeslem v ložnici. Ty zbylé tři vyměním za nákupní poukázky z Boules, Warehouse atd., které stejně ztratím. Takže jsem prostě jen tak vyhodila 119 liber, které by mi stačily na něco hezkého od Nicole Farhi – třeba malinké tričko.

Uvědomila jsem si, že to mám za to, že jsem materialisticky posedlá nakupováním, místo abych celé léto nosila jedny viskózové šaty a malovala si zezadu na silonky švy. Taky za to, že jsem se nepřipojila k oslavám ukončení druhé světové války. Možná bych mohla zavolat Tomovi a domluvit nějakou slezinu na pondělí, což je státní svátek. Můžou se na Den vítězství pořádat kýčovité, ironické večírky – jako při královské svatbě? Ne, copak nechápete, že si nemůžete dělat legraci z mrtvých? A pak taky ty vlajky. Polovina Tomových kamarádů jsou bývalí členové protinacistické ligy, takže podle vyvěšených britských státních vlajek by usoudili, že čekáme skiny. Zajímalo by mě, co by se stalo, kdyby naše generace zažila válku? No nic, dám si kapku něčeho ostřejšího. Za chvilku přijde Daniel. Měla bych se začít připravovat.

23.59 Tě péro. Přišla jsem si tajně zapálit do kuchyně. Daniel spí. I když si myslím, že to jen hraje. Dnešní večer byl naprosto zvláštní. Došlo mi, že náš vztah byl až doposud založen na tom, že jeden nebo druhý musí odmítat sex. Každý společně strávený večer bylo jasné, že na jeho konci se spolu musíme vyspat, a vůbec nám to nepřipadalo bizarní. Dívali jsme se v televizi na oslavy Dne vítězství, Daniel měl nepříjemně položenou ruku kolem mých ramen, jako bychom byli dva puberťáci v kině. Skutečně mě tlačila vzadu do krku, ale nedokázala jsem mu říct, aby ji dal pryč. Ale když už bylo jasné, že půjdeme spát, najednou z nás byli dva formální Angličané. Místo abychom ze sebe servali oblečení jako zvířata, stáli jsme tam a opakovali: „Běž první do koupelny.“

„Ne! Až po tobě.“

„Ne, ne, ne! Až po tobě!“

„Vážně! Trvám na tom.“

„Ne, ne, nic takového. Hned ti donesu čistý ručník a nové mýdlo.“

Nakonec jsme leželi vedle sebe, ani jsme se nedotýkali jako Hale a Pace nebo Jú a Hele ze Studia kamarád. Pokud je nějaký Bůh, chtěla bych ho uctivě požádat (jsem mu samozřejmě hluboce vděčná za to, že z Daniela najednou udělal po všem tom citovém vydírání normálního chlapa), aby Danielovi zakázal lézt večer do postele v pyžamu, civět půl hodiny do knížky, pak zhasnout a otočit se, a aby ho proměnil zpátky v nahaté smyslné zvíře plné chtíče, které jsem znala a milovala.

Děkuji ti, Pane, za kladné vyřízení své žádosti.

Sobota, 13. května

57,84 kg, 7 cigaret, 1145 kcal, počet zakoupených losů: 5 (vyhrála jsem 2 libry, takže výše celkových nákladů nepřesáhla 3 libry – velmi dobře), sazka: 2 libry, počet správně uhodnutých čísel: 1 (lepším se).

Jak je možné, že jsem po včerejších lukulských hodech přibrala jen 24 dkg?

Možná že s jídlem a váhou je to stejné jako s česnekem a pachem v ústech: když člověk sní několik paliček, vůbec mu nesmrdí z pusy, takže když se nacpe, nepřibere. Podivně povzbuzující teorie, ale stejně z toho mám v hlavě guláš. Uvítala bych pořádnou úklidovou četu. Ale i tak ta feministická alkoholová drbárna se Sharon a Jude stála za to.

Zkonzumovaly jsme neuvěřitelné množství jídla a pití, protože ty štědré holky s sebou kromě láhve vína přinesly i nějakou maličkost od Markse a Spencera. Takže kromě tří chodů a dvou lahví vína (1 s bublinkama, 1 bílé), které jsem už měla nakoupené (chci říct, které jsem celý den připravovala nad rozpáleným sporákem), jsme snědly:

1 vaničku řeckého salátu a balíček minichlebíčků pita,

12 větrníků s uzeným lososem a smetanovým sýrem,

12 minipizz,

1 malinový sněhový dort se šlehačkou a ovocem,

1 nanukáč (rodinné balení),

2 švýcarské čokolády.

Sharon byla ve formě. „Hajzlové!“ vyřvávala už o půl deváté a nalívala se koktejlem z šampaňského a vermutu. „Pitomí, domýšliví, arogantní, panovační, sobečtí hajzlové. Dělají si nárok na úplně všecko. Podáš mi prosím tě jednu tu malou pizzu?“

Jude měla depku, protože jí Bídák Richard, s nímž se nedávno rozešla, pořád volá a láká ji na to, že se k ní chce vrátit. Nechává si však otevřená zadní vrátka, protože chce, aby byli „přátelé“ (falešník jeden jedovatej). Předevčírem večer se jí dokonce neuvěřitelně arogantním a blahosklonným způsobem v telefonu zeptal, jestli nejde na večírek jednoho jejich společného kamaráda.

„Aha, takže v tom případě nejdu,“ prohlásil. „Ne. Nebylo by to vůči tobě fér. Víš, chtěl jsem s sebou vzít jednu kamarádku. Vlastně o nic nejde. Je to jenom taková husička, která mě k sobě v poslední době pouští do postele.“

„Cože?“ vybuchla Sharon, až jí zrůžověly tváře. „To je ta nejodpornější věc, kterou kdy někdo prohlásil o ženské. Ten arogantní čurák! Jak si vůbec může dovolit ve jménu přátelství s tebou zacházet, jak se mu zachce. Pak tě schválně rozčiluje se svou novou píchačkou. Kdyby mu vážně šlo o to, aby ti neublížil, tak by držel hubu, šel by na ten večírek sám a nestrkal by ti svou novou známost pod nos.“

„Přátelé? Pcha! Spíš nepřátelé!“ vykřikla jsem šťastně, zatímco jsem potahovala z další cigarety a ládovala se lososovými větrníky. „Hajzl!“

V 23.30 už Sharon vedla skvělé patetické kázání.

„Před deseti lety se těm, co se zajímali o životní prostředí, posmívali jako zarostlým cvokům v sandálech a s korálky ve vlasech. Jen se podívejte, jakou moc má dneska slůvko bio,“ řvala, namáčela přitom prsty do nanukáče a strkala si je do pusy. „V příštích letech čeká stejný osud feminismus. Žádný chlap už si nedovolí opustit rodinu a svou ženu v přechodu kvůli mladé milence, nebo sbalit ženskou tak, že se bude blahosklonně chvástat, jak mu ostatní ženské leží u nohou, nebo spát s ženskou bez něžností a závazků, protože mladé milenky i ženy se k němu prostě otočí zády a pošlou ho do prdele. Muži tak nedostanou ani sex, ani ženské, dokud se nenaučí slušnému chování a nepřestanou nás házet do šrotu tím svým zasraným, nafoukaným, samolibým chováním!“

„Hajzlové!“ vřískala Jude a usrkávala italské bílé.

„Hajzlové,“ skandovala jsem s pusou plnou malinového dortu a nanukáče.

„Zasraní hajzlové!“ vykřikla Jude a špačkem si připálila novou cigaretu.

V tu chvíli se ozval domovní zvonek.

„Vsadím se, že to je Daniel, ten zasranej hajzl,“ řekla jsem. „Co je?“ vyštěkla jsem do sluchátka.

„Ahoj, miláčku,“ ozval se Daniel tím nejlaskavějším a nejslušnějším hlasem. „Promiň, že tě vyrušuju. Už jsem ti jednou volal a nechal jsem vzkaz na záznamníku. Zdržel jsem se totiž celý večer na jedné příšerně nudné schůzi výboru a moc rád bych tě viděl. Jenom ti dám pusinku na čelíčko a hned zase půjdu, jestli chceš. Můžu nahoru?“

„Vrr. Tak jo,“ zavrčela jsem podrážděně, zmáčkla bzučák a odpotácela se zpátky ke stolu. „Zasranej hajzl.“

„Dělají si nárok na úplně všechno,“ zahučela Sharon. „Vaření, pomoc, krásné mladé dívky, když zestárnou a ztloustnou. Si myslí, že ženský jsou tu od toho, aby jim daly všecko, na co maj krucinál právo… Hej, copak nám došlo víno?“

Daniel se objevil na schodech s láskyplným úsměvem na rtech. Vypadal unaveně, ale svěží, čerstvě oholený a v obleku mu to moc slušelo. V ruce držel tři bonboniéry.

„Každé jsem vám koupil jednu,“ povytáhl svůdně obočí, „ke kávě. Nebudu vás vyrušovat. Byl jsem nakoupit na víkend.“

Přitáhl do kuchyně osm nákupních igelitek a začal je vybalovat.

V tu chvíli zazvonil telefon. Volali z taxislužby, u které si holky už před hodinou objednaly taxíka, že prý u Ladbroke došlo ke strašné řetězové srážce a k tomu se jim nečekaně rozsypala všechna auta, takže v příštích třech hodinách nebudou moct přijet.

„Kam jedete?“ zeptal se Daniel. „Zavezu vás domů. V tuhle noční hodinu nemůžete vyrazit na ulici shánět taxíka.“

Holky poletovaly sem a tam, pátraly po kabelkách a tupě se culily na Daniela, zatímco já jsem se pustila do oříškových, pralinkových, marcipánových a karamelových čokoládek ze své bonboniéry. Pocítila jsem ohromující směsici namyšlené pýchy nad svým novým přítelem, se kterým by si to holky rády rozdaly, a sexistického znechucení nad tím, že nám překazil náš feministický dýchánek, aby si mohl hrát na dokonalého muže. Hm. Však uvidíme, jak dlouho mu to vydrží, ne? napadlo mě, když jsem čekala, až se vrátí.

Daniel vyběhl po schodech nahoru, popadl mě do náruče a odnesl mě do ložnice.

„Dostaneš prémii za to, že jsi roztomilá, i když jsi picnutá,“ řekl a vytáhl z kapsy čokoládové srdce zabalené ve staniolu. A pak… mmmmmm.

Neděle, 14. května

19.00 Nesnáším neděli večer. Připadám si, jako bych měla psát domácí úkoly. Do zítřka musím pro Perpetuu napsat předmluvu do katalogu. Nejdřív ale zavolám Jude.

19.05 Nezvedá to. Ach jo. No nic, dám se do práce.

19.10 Zkusím zavolat Sharon.

19.45 Shazzer byla otrávená, že volám, protože zrovna přišla domů a chtěla zavolat na informace 1471, jestli jí náhodou, když nebyla doma, nevolal ten kluk, se kterým chodí. A teď tam budou mít moje číslo.

Myslím, že 1471 je skvělá věc, protože vám v daném okamžiku řeknou číslo toho, kdo vám volal jako poslední. Je to vážně ironie, protože když jsme se o ní my tři dozvěděly, Sharon prohlásila, že je zásadně proti, že to považuje za vykořisťování ze strany britského Telecomu, které u jednotlivců vyvolává silný návyk a u britské populace epidemii rozpadajících se vztahů. Někteří lidé zřejmě vytáčejí 1471 i dvacetkrát denně. Jude na druhé straně patří k zastáncům této služby, ale připouští, že pokud se člověk zrovna s někým rozešel nebo s někým začal spát, po příchodu domů nastává dvojí utrpení: buď z toho, že podle 1471 nikdo nevolal, plus na záznamníku není žádný vzkaz, nebo se dozví, že jako poslední mu volala matka.

Ve Státech vám patrně na stejném informačním čísle sdělí všechna čísla, z nichž vám od poslední kontroly někdo volal, a počet pokusů. Jímá mě hrůza, když jen pomyslím na to, že by Daniel odhalil, kolikrát jsem mu ze začátku jako posedlá volala. Má to jednu výhodu: když vytočíte 141 před tím, než chcete vytočit číslo své oběti, vaše číslo se tam neuloží. Jude tvrdí, že si člověk ale musí dávat pozor, protože když je do někoho blázen a zavolá mu, když je dotyčný náhodou doma, a rychle zavěsí, žádné číslo se neuloží a dotyčný by mohl vytušit, o koho jde. Musím dát bacha na to, aby se nic z toho nedozvěděl Daniel.

21.30 Rozhodla jsem se, že si skočím za roh pro cigarety. Když jsem se vracela nahoru po schodech, uslyšela jsem vyzvánět telefon. Náhle jsem si uvědomila, že jsem po telefonátu s Tomem nezapnula záznamník, a tak jsem se vyřítila nahoru, vyprázdnila kabelku, abych našla klíče, a vrhla se po telefonu v okamžiku, kdy přestal zvonit. Zrovna jsem si odskočila na záchod, když začal znovu vyzvánět. Když jsem k němu přiběhla, zmlkl. Odešla jsem a spustil znovu. Nakonec jsem ho zvedla. „Nazdar, zlato, víš co?“ ozvala se máma.

„Co?“ zeptala jsem se nešťastně.

„Vezmu tě s sebou k vizážistce. A zlato, přestaň říkat ‚co‘, prosím tě. Ten salón se jmenuje Krása barev. Už mě nebaví dívat se, jak na sebe věšíš ty bezbarvé hadřičky a síťovinu. Vypadáš v nich jako Mao Ce-tung.“

„Mami. Teď si vážně nemůžu vykládat, čekám…“

„No tak, Bridget. Žádné hlouposti,“ pronesla hlasem Čingischána. „Mavis Enderbyová už byla z té žlutohnědé a zelené celá nešťastná. Po návštěvě Krásy barev už ji nepotkáš v ničem jiném než v báječně křiklavé růžové a lahvově zelené, ve kterých vypadá o dvacet let mladší.“

„Ale já nechci nosit křiklavě růžovou a lahvově zelenou,“ procedila jsem přes zaťaté zuby.

„No, však uvidíš, zlato, Mavis je zimní typ. Já jsem taky zimní, ale ty jsi možná letní typ jako Una, takže bys měla nosit pastelové barvy. Uvidíš, až ti dají na hlavu ručník.“

„Mami, do žádné Krásy barev nepůjdu,“ sykla jsem zoufale.

„Bridget, už to nebudu dál poslouchat. Tetička Una mi onehdy říkala, že kdybys na tom krocaním večírku na sobě měla něco malinko ostřejšího a veselejšího, Mark Darcy by určitě projevil zájem. Žádný mužský nestojí o to, aby jeho dívka vypadala jako z Osvětimi, zlato.“ Málem jsem se jí pochlubila, že mám kluka i přesto, že chodím od hlavy až k patě v hadřičkách, ale představa, že by se z toho ihned stalo téma číslo jedna a máma by mě zaplavila nekonečnými lidovými moudry, mě odradila. Nakonec jsem ji umlčela tím, že o tom budu přemýšlet.

Úterý, 17. května

58 kg (hurá!), 7 cigaret (velmi dobře), 6 skleniček alkoholu (taková dobrota – slabota).

Daniel je i nadále báječný. Jak se v něm všichni mohli tak mýlit? Mám plnou hlavu sentimentálních představ o našem společném životě a o tom, jak se i s drobotinou honíme na pláži jako v reklamě Calvina Kleina a ze mě je supermoderní manželka a žádný beránčí singl. Jdu za Magdou.

23.00 Hmmm. Magda je úplně hotová z Jeremyho a nasadila mi brouka do hlavy. Za ten večerní poplach a hádku v naší ulici mohla snobská Woney, neboť Magdě tvrdila, že Jeremyho viděla v Harbour Clubu s nějakou holkou (její popis odpovídal té jezině, se kterou jsem ho viděla před několika týdny). Nato se mě Magda bez obalu zeptala, jestli jsem něco nezaslechla nebo si něčeho nevšimla. A tak jsem jí o té jezině v kostýmku z Whistles řekla.

Ukázalo se, že Jeremy připustil, že s ní flirtuje a že ho velmi přitahuje. Údajně však spolu nespali. Ale Magdě to stačilo.

„Měla by sis pořádně užít svobody, dokud to jde, Bridge,“ řekla mi. „Jakmile přijdou děti a ženská se vzdá své práce, je najednou neuvěřitelně bezbranná. Vím, že si Jeremy myslí, že si vlastně užívám dovolené, ale v podstatě je to pěkná dřina starat se celý den bez přestání o dva caparty. Když se Jeremy večer vrátí z práce domů, chce si dát nohy výš než hlavu a nechat se obskakovat. A přitom, jak vidím, sní o dívkách v upnutých šatech z Harbour Clubu.

Měla jsem slušnou práci. Vím jistě, že je daleko lepší chodit do práce, strojit se, koketovat v kanceláři a nechat se zvát na večeře, než chodit do toho pitomýho supermarketu a stavovat se pro Harryho ve školce. Jeremy si totiž stejně neprávem myslí, že jenom lítám po luxusních obchodech a chodím si na večeře, zatímco on vydělává.“

Magda je velice krásná. Dívala jsem se, jak si sklesle pohrává se skleničkou šampaňského, a dumala jsem nad tím, co by měla ženská dělat. Já vím, nic není tak hrozné, jak to vypadá. Jen si vzpomeňte, kolikrát jsem se zhroutila kvůli tomu, že jsem k ničemu a že se každou sobotu večer opíjím do němoty a fňukám před Jude a Shazzer a Tomem, že nemám kluka. Bojuju o každou libru a jsem středem vtípků jako svobodný exot, zatímco Magda žije ve velkém domě, má ve spíži osm druhů těstovin a každý den chodí nakupovat. A přece je tak zbitá, nešťastná a uťápnutá a tvrdí mi, že mám štěstí…

„Mimochodem,“ rozzářila se, „když už jsme u těch luxusních obchodů, dneska jsem si u Harveyho Nickse koupila nádherné dlouhé úzké šaty – červené se dvěma knoflíčky u krku, krásně střižené, za 280 liber. Bože, strašně bych chtěla být na tvém místě, Bridge, a prožít nějaký románek. Nebo se v neděli ráno naložit na dvě hodiny do vany. Nebo si večer někam vyrazit, aby se mě nikdo nic neptal. Zítra ráno se ti asi nechce jít nakupovat, co?“

„No. Víš, musím do práce,“ řekla jsem.

„Ach,“ vzdychla Magda a na okamžik vypadala překvapeně. „Víš,“ pokračovala a dál si pohrávala se skleničkou, „jakmile žena zjistí, že její manžel dává přednost jiné, přestane ji to doma bavit. Neustále jen myslí na to, koho by tam venku ještě mohl potkat. Cítí se skutečně bezmocná.“

Vzpomněla jsem si na mámu. „Mohla bys provést puč,“ prohlásila jsem, „a chopit se moci – vrať se do práce, najdi si milence, zaraž mu to.“

„Se dvěma ani ne tříletými ratolestmi to nejde,“ pronesla odevzdaně. „Jak jsem si ustlala, tak si musím lehnout.“

Bože můj. Tom mi vždycky položí ruku na rameno a pohřebním hlasem a s děsivým výrazem v očích prohlásí: „Jen ženy krvácejí.“

Pátek, 19. května

56,38 kg (doslova přes noc jsem zhubla 1,62 kg – asi jsem snědla něco, co spotřebovává víc energie, než dodává – možná hlávkový salát), 4 skleničky alkoholu (to ujde), 21 cigaret (bída), počet zakoupených losů: 4 (nic moc).

16.30 Zrovna když mi Perpetua funěla na záda, aby mohla co nejdřív vyrazit na víkend do Trehearnes v Gloucestershire, zazvonil telefon.

„Nazdar, zlato!“ ozvala se moje matka. „Víš co? Mám pro tebe báječnou příležitost.“

„Co?“ zavrčela jsem.

„Budeš v televizi,“ rozplývala se, zatímco jsem si položila hlavu na stůl.

„Zítra kolem desáté ráno přijdu s celým štábem. No tak, zlato, není to senzační?“

„Máti, jestli ke mně do bytu hodláš přijít s televizním štábem, nebudu doma.“

„To ne, musíš být doma,“ pronesla ledovým hlasem.

„Ne,“ odvětila jsem. Ale pak se ve mně probrala ješitnost. „Proč vlastně? Co se děje?“

„Ach, zlato,“ zavrkala. „Chtějí, abych pro ‚Novou šanci‘ natočila rozhovor s někým mladším: s někým, kdo ještě není v přechodu, kdo by mohl mluvit, však víš, zlato, o tlaku hrozící bezdětnosti a tak.“

„Já mám do přechodu daleko, máti!“ vybuchla jsem. „A ani před sebou nemám ‚novou šanci‘. Mám totiž partnera.“

„Ale, no tak, zlato, přestaň s těmi hloupostmi,“ sykla. V pozadí jsem slyšela nějaké hlasy.

„Mám přítele.“

„Koho?“

„To je jedno,“ odsekla jsem a podívala se přes rameno na Perpetuu, která se uculovala.

„Ale, zlato, prosím tě. Už jsem jim řekla, že někoho mám.“

„Ne.“

„No tak, prosíííííííím. V životě jsem neměla pořádnou práci a teď na stará kolena chci něco dokázat,“ vyhrkla jako naučenou básničku.

„Mohl by to vidět někdo známý. Navíc, copak nepoznají, že jsem tvoje dcera?“

Nastalo ticho. Slyšela jsem, jak si máma s někým povídá. Pak se znovu vrátila ke sluchátku a oznámila mi: „Mohli bychom ti vymazat obličej.“

„Cože? Dáte mi pytel na hlavu? Tak ti pěkně děkuju.“

„Bude vidět jen silueta, zlato, jen silueta. Prosím tě, Bridget. Nezapomeň, že jsem tě přivedla na svět. Kde bys beze mě byla? Nikde. Neoplodněné vajíčko. Kousek hmoty, zlato.“

Je pravda, že jsem si vždycky tajně přála vystupovat v televizi.

Sobota, 20. května

58,5 kg (proč? proč? kde se to vzalo?), 7 skleniček alkoholu (sobota), 17 cigaret (krotím se), počet správně uhodnutých čísel v loterii: 0 (to filmování mě totiž rozptylovalo).

Ještě u mě nebyli ani půl minuty a už rozšlapali několik skleniček na víno, ale něco takového mi žíly nerve. Teprve když jeden z nich vpadl dovnitř s obrovským světlem se štítky a zařval: „Pozor na záda. Trevore, kam ti mám tu bestii postavit?“ nato ztratil rovnováhu a rozmlátil dvířka od kredence, z níž vypadla otevřená láhev speciálního olivového oleje a vylila se na mou oblíbenou kuchařku, teprve tehdy jsem si uvědomila, co jsem to provedla.

Uplynuly tři hodiny, ale stále se nezačalo točit. Členové štábu mě jen pořád sekýrovali: „Mohla byste se malinko šoupnout, zlato?“ Když se konečně ozvala první klapka – seděly jsme s mámou v pološeru naproti sobě –, bylo půl druhé.

„Řekněte,“ spustila ustaraným hlasem plným pochopení, který jsem nikdy předtím neslyšela, „když vás opustil manžel, pomýšlela jste,“ v tu chvíli málem šeptala, „na sebevraždu?“

Nedůvěřivě jsem na ni civěla.

„Vím, že to pro vás není jednoduché. Jestli si chcete na chvíli odpočinout, můžeme toho nechat,“ pronesla povzbudivě.

Nemohla jsem vzteky ani promluvit. Jaký manžel?

„Musí to být příšerné – nulové vyhlídky na manželství a biologické hodiny dál odtikávají,“ řekla máma a nakopla mě pod stolem. Vrátila jsem jí to, až vyletěla a vypískla.

„Copak netoužíte po dítěti?“ zeptala se a podala mi papírový kapesník.

V tu chvíli se zezadu ozval hlasitý výbuch smíchu. Napadlo mě, že bude lepší, když nechám Daniela v ložnici spát a na polštář mu položím cigarety, protože stejně v sobotu vstává až k obědu.

„Kdyby měla Bridget dítě, ztratila by ho,“ řehtal se. „Rád vás poznávám, paní Jonesová. Bridget, proč nemůžeš být o víkendu tak upravená jako tvoje máma?“

Neděle, 21. května

Máma s námi nemluví kvůli tomu, že jsme ji před celým štábem zesměšnili a odhalili ten podvod. Aspoň nás teď chvilku nechá na pokoji. Už se moc těším na léto. Bude to moc prima mít kluka, až bude vedro. Budeme jezdit na romantické výlety. A budeme šťastní.

ČERVEN

Hahaha! Přítel

Sobota, 3. června

56,7 kg, 5 skleniček alkoholu, 25 cigaret, 600 kcal, počet minut, které jsem strávila listováním katalogů cestovních kanceláří: dlouhodobé zájezdy – 45, krátkodobé – 87, počet telefonátů na 1471:7 (fajn).

Nedokážu se v tomhle vedru soustředit na nic jiného než na představu společných výletů s Danielem. Mám hlavu plnou toho, jak spolu ležíme u řeky (já mám na sobě bílé volné šaty), jak sedíme před starobylou cornwallskou hospodou, popíjíme pivo ve stejných proužkovaných tričkách a pozorujeme západ slunce nad mořem, jak spolu večeříme při svíčkách na dvoře venkovského sídla přeměněného na hotel, a pak odcházíme na pokoj, kde promilujeme celou horkou letní noc.

No nic. Dneska jdeme s Danielem na večírek k jeho kamarádovi Wicksymu a doufám, že zítra půjdeme do parku, nebo si zajedeme na večeři do malebné venkovské hospůdky. Je báječné mít přítele.

Neděle, 4. června

57 kg, 3 skleničky alkoholu (fajn), 13 cigaret (fajn), počet minut, které jsem strávila listováním katalogů cestovních kanceláří: dlouhodobé zájezdy – 30 (fajn), krátkodobé – 52, počet telefonátů na 1471: 3 (fajn).

19.00 Ach jo. Daniel před chvílí odešel domů. Vlastně byl trošku vytočený. Venku bylo krásně teplo, ale Daniel odmítal jít ven nebo se bavit o výletu a trval na tom, že se bude celé odpoledne dívat při zatažených záclonách na kriket. Ten včerejší večírek se docela vydařil. V jednu chvíli jsme se přidali k Wicksymu a jedné moc hezké dívce, se kterou si povídal. Nevšimla jsem si, že v tu chvíli zaujala obranné postavení.

„Danieli,“ představil ho Wicksy, „znáš Vanessu?“

„Ne,“ usmál se Daniel svým nejsvůdnějším úsměvem a podal jí ruku. „Moc mě těší.“

„Danieli,“ prohlásila Vanessa, založila si ruce a zesinala vzteky, „vždyť jsme spolu spali.“

Panebože, to je ale vedro. Zkusím se vyklonit z okna. Někdo hraje na saxofon, jako bychom byli ve filmu, odehrávajícím se v New Yorku. Všude kolem se ozývají hlasy, protože všichni mají otevřená okna, a je cítit pachy restaurací. Hmmm. Tak mě napadlo, že bych se mohla přestěhovat do New Yorku: i když se tam asi, když na to tak myslím, nedá moc jezdit na romantické výlety. Pokud se nevypravíte do New Yorku, což by ale nemělo smysl, když už tam bydlíte.

Brnknu Tomovi a pak se dám do práce.

20.00 Tom mě pozval na panáka. Za půl hodinky jsem zpátky.

Úterý, 6. června

58 kg, 4 skleničky alkoholu, 3 cigarety (velmi dobře), 1326 kcal, počet zakoupených losů: 0 (výborně), počet telefonátů na 1471: 12 (bída), počet prospaných hodin: 15 (bída, ale za to nemůžu já, ale ta teplá vlna).

Přemluvila jsem Perpetuu, aby mě nechala pracovat doma. Určitě souhlasila jen proto, aby se sama mohla jít opalovat. Hmmm. Mám senzační novou brožuru: „Pýcha Británie: sto nejlepších venkovských hotelů na Britských ostrovech“. Paráda. Při listování si představuju, jak se nás s Danielem v každé jídelně zmocňuje romantika a v každé ložnici chtíč.

11.00 Fajn: teď se budu soustředit.

11.25 Hmmm, ulomil se mi nehet.

11.35 Panebože. Hlavou se mi začaly naprosto bezdůvodně honit paranoidní představy o tom, že Daniel si někoho našel, a začala jsem si vymýšlet důstojné, leč sarkastické poznámky, aby měl výčitky svědomí. Z čeho to může být? Copak jsem svou ženskou intuicí vycítila, že někoho má?

Když už člověku není dvacet a s někým si začne, připadá mu to jako strašná věda. Když je člověk ve třiceti sám, mísí se u něj nepatrná únava z toho, že nikoho nemá – žádný sex, osamělé neděle a návraty z večírků –, s paranoidní představou, že jediným důvodem je jeho věk, že už má to nejlepší za sebou a že se díky své nevázanosti a tvrdohlavosti nedokázal usadit v rozpuku mládí.

Úplně zapomene na to, že když mu bylo dvaadvacet a s nikým už skoro dva roky nechodil ani nepotkal nikoho přitažlivého, připadalo mu to nekonečné. Celé mu to začne přerůstat přes hlavu, takže hledání nového partnera mu připadá jako oslnivý, téměř nedosažitelný cíl. A když už s někým začne chodit, vůbec to nesplňuje jeho očekávání.

Je to tak? Nebo je na našem vztahu s Danielem něco divného? Nezahýbá mi náhodou?

11.50 Hmmm. Ten nehet se mi fakt ulomil. Musím s tím něco udělat, protože jinak si ho začnu okusovat, až mi nezůstane ani kousek. Fajn, měla bych se jít podívat po pilníčku na nehty. Když o tom tak přemýšlím, ten lak vypadá vůbec nějak unaveně. Musím začít od začátku – odlakuju si nehty. Asi bych to měla udělat hned, dokud na to myslím.

12.00 To je ale mizerná nuda, když je venku takové horko a váš takzvaný přítel s vámi nikam nechce jet. Určitě si myslí, že ho chci dotlačit na krátkou dovolenou. Jako by to nebyla dovolená, ale manželství se třemi dětmi a čištěním záchodu v domě plném borovicové kůry ve Stoke Newingtonu na severu Londýna. Myslím, že procházíme psychologickou krizí. Jdu zavolat Tomovi (tu předmluvu pro Perpetuu můžu napsat klidně večer).

12.30 Hmmm. Tom tvrdí, že když si člověk někam vyjede se svým partnerem, bude se celou dobu strachovat o to, co se z toho vyvrbí, takže je lepší jet s kamarádkou.

„Až na sex,“ namítla jsem.

„Až na sex,“ přitakal.

Máme se dneska večer s Tomem sejít, abychom mohli naplánovat fantastickou čili iluzorní dovolenou. Takže odpoledne musím pracovat jako šroub.

12.40 V trenýrkách a tričku se v tomhle vedru vůbec necítím. Jdu se převléct do dlouhých, volných šatů.

Panebože, jsou mi vidět kalhotky. Radši si obléknu nějaké kalhotky tělové barvy, kdyby někdo náhodou zazvonil u dveří. Hodily by se mi ty palmersy. Ráda bych věděla, kde jsou.

12.45 Mohla bych si vlastně vzít i podprsenku značky Palmers, kdybych ji tak našla.

12.55 To je lepší.

13.00 Oběd! Konečně si dám trošku pohov.

14.00 Fajn, takže teď se dám skutečně do práce, abych měla do večera všechno hotové a mohla jít pryč. Ale chce se mi spát. Je strašné horko. Asi si dám dvacet.

Říká se, že krátké zdřímnutí je tím nejlepším osvěžením. Margaret Thatcherová a Winston Churchill by to mohli dosvědčit. To je dobrý nápad. Asi si na chvilku lehnu.

19.30 Hernajs!

Pátek, 9. června

58 kg, 7 skleniček alkoholu, 22 cigaret, 2145 kcal, počet minut strávených hledáním vrásek na obličeji: 230.

9.00 Hurá! Dneska večer vyrážíme s holkama ven.

19.00 Ale ne. Má přijít i Rebecca. Večer strávený s Rebeccou se podobá plavání v moři plném medúz: všechno je naprosto v pohodě, pak vás cosi zničehonic žahne a rázem vás připraví o sebevědomí. Problém je v tom, že Rebecca zákeřně útočí na Achillovu patu, jako když americké střely ve válce v Perském zálivu svištěly bez povšimnutí hotelovými chodbami v Bagdádu. Sharon říká, že už mi není čtyřiadvacet a už bych měla být natolik zralá, abych si s Rebeccou poradila. Má pravdu.

24.00 Probůch. Bylotostrašný. Semnatomocstará. Asiomdlim.

Sobota, 10. června

Uf. Dneska ráno jsem procitla s pocitem štěstí (za to může ta včerejší opice), a pak jsem si zničehonic vzpomněla na tu včerejší hrůzu, která se z babské jízdy vyklubala. Po první láhvi burgundského se dostaly na přetřes věčné frustrace kolem dovolených, když Rebecca náhle vypálila: „Jak se má Magda?“

„Dobře,“ odpověděla jsem.

„Je neuvěřitelně atraktivní, že?“

„Hmmm,“ přitakala jsem.

„A vypadá strašně mladě – klidně bych jí řekla tak dvacet čtyři nebo dvacet pět. Vy jste spolu chodily do školy, ne, Bridget? Ona chodila tak o tři o čtyři ročníky níž, že?“

„Magda je o půl roku starší,“ pronesla jsem a ucítila první záchvěvy hrůzy.

„Vážně?“ podivila se Rebecca a významně se odmlčela. „Ta má teda štěstí. Má vážně moc dobrou pleť.“

Cítila jsem, jak se mi odkrvuje mozek, když mě zasáhla krutá pravda, kterou Magda vyslovila.

„Magda se nesměje tak moc jak ty. Proto asi nemá tolik vrásek.“

Chytila jsem se stolu jako opory a snažila se popadnout dech. Došlo mi, že předčasně stárnu. Jako v celovečerním filmu o švestce, co skončí jako křížala.

„Jak to jde s dietou, Rebecco?“ zeptala se Shazzer.

Do pr… Místo aby to popřely, Jude se Shazzer přijaly mé předčasné stárnutí za hotovou věc, a aby mě ušetřily, takticky změnily téma hovoru. Zmocnila se mě hrůza a rukama jsem uchopila svou prověšenou tvář.

„Jen si odskočím,“ procedila jsem přes zuby jako břichomluvec s napjatou tváří, aby mi nebyly vidět vrásky.

„Jsi v pořádku, Bridge?“ zeptala se Jude.

„Jo,“ odsekla jsem stroze.

Před zrcadlem jsem se zapotácela, neboť pronikavé světlo odhalilo mou vrásčitou, stárnoucí, ochablou tvář. Představila jsem si, jak ostatní plísní Rebeccu za to, že mě upozornila na něco, co všichni už dávno vědí, ale co přede mnou mělo zůstat utajeno.

Najednou jsem pocítila šílené nutkání vyběhnout ven a zeptat se všech hostů v restauraci, kolik si myslí, že mi je. Jako jednou ve škole, když jsem si vsugerovala, že jsem duševně zaostalá, a obešla jsem celé hřiště a každého jsem se zeptala: „Nejsem duševně zaostalá?“ Dvacet osm z nich odpovědělo: „Ano.“

Jakmile si člověk vezme do hlavy, že stárne, už tomu neunikne. Život mu najednou začne připadat jako dovolená, která v polovině začne nezadržitelně spět ke svému konci. Mám pocit, že bych to stárnutí měla nějak zastavit, ale jak? Plastiku si nemůžu dovolit. Ocitla jsem se v prekérní situaci, kdy jak tloušťka, tak hubnutí jsou samy o sobě procesem stárnutí. Proč vypadám staře? Proč? Civím na staré dámy na ulicích a snažím se přijít na všechny nepatrné procesy vedoucí ke stárnutí. Hledám v novinách věk lidí a snažím se rozhodnout, jestli na něj vypadají.

11.00 Právě zazvonil telefon. Simon se chtěl pochlubit svým posledním objevem. „Kolik jí je?“ zeptala jsem se podezíravě.

„Dvacet čtyři.“

Ach jo, ach jo. Dostala jsem se do věku, kdy už svým vrstevníkům nepřipadám atraktivní.

16.00 Jdeme s Tomem na čaj. Rozhodla jsem se, že se musím víc věnovat svému zevnějšku jako hollywoodské hvězdy, a tak jsem si dlouho pudrovala vrásky pod očima, červenila si tváře a obnovovala povadlé rysy.

„Kristova noho,“ spráskl ruce Tom, když mě uviděl.

„Co?“ zeptala jsem se. „Co je?“

„Tvůj obličej. Vypadáš jako Ivana Trumpová.“

Začala jsem mrkat jako mrkací panenka, abych se smířila s tím, že mi nějaká hnusná časovaná bomba zničehonic vyryla do tváře vrásky.

„Vypadám na svůj věk staře, že jo?“ pronesla jsem zkroušeně.

„Ne, vypadáš jak pětiletá holčička, co si na sebe naplácala mámin mejkap,“ řekl Tom. „Jen se podívej.“

Sklouzla jsem očima do imitace viktoriánského okna hospody. Vypadala jsem jako zmalovaný klaun s jasně růžovými líčky, dvěma mrtvými vránami místo očí, pod nimiž leží kus doverského útesu. V tu chvíli jsem pochopila, proč na sebe staré ženy plácají všechny ty vrstvy mejkapu, až se jim každý směje, a rozhodla jsem se, že se jim přestanu smát.

„Co se s tebou děje?“ chtěl vědět Tom.

„Předčasně stárnu,“ zamumlala jsem.

„Proboha. To ta zatracená Rebecca, že jo?“ uhodl. „Shazzer mi říkala, jak jste se bavily o Magdě. Je to směšné. Vypadáš na šestnáct.“

Tom je skvělej. I když mám obavy, že mi i tak lhal, moc mě to potěšilo, protože Tom by mi určitě netvrdil, že vypadám na šestnáct, kdybych vypadala na pětačtyřicet.

Neděle, 11. června

56,7 kg (velmi dobře, na jídlo je moc horko), 3 skleničky alkoholu, 0 cigaret (velmi dobře, na kouření je moc horko), 759 kcal (samá zmrzlina).

Další promarněná neděle. Připadá mi, že celé léto prosedím doma u kriketu při zatažených závěsech. Tohle léto ve mně vyvolává zvláštní pocit neklidu, nejen kvůli zataženým závěsům v neděli a zakázaným výletům. Uvědomila jsem si, jak se letní dny podivně opakují jeden za druhým, že ať dělám cokoli, vždycky mám pocit, že bych měla dělat něco jiného. Je to stejné, jako když vám rodina pořád opakuje, že když bydlíte v centru Londýna, měli byste chodit na Shakespeara, na koncerty do Albert Hall, do Toweru, Královské akademie, muzea voskových figurín, a ne si užívat po barech.

Čím víc svítí slunce, tím je jasnější, že toho ostatní využívají plněji a lépe: třeba na nějakém softballovém zápase, na který jsou pozvaní všichni kromě mě; třeba o samotě se svým milencem na mýtině u vodopádů, kde se pasou koloušci, nebo na nějaké velkolepé veřejné oslavě, jíž se určitě účastní královna matka a jeden ze světových tenorů, aby oslavili báječné léto, ze kterého já nic nemám. Možná za to můžou klimatické podmínky v minulosti. Možná se ještě nedokážeme vypořádat se sluncem a oblohou bez mráčku, což není nic jiného než podivná náhoda. Sklony zpanikařit, vyběhnout z kanceláře, vysvléknout se do naha a těžce oddychovat na požárním schodišti jsou stále velice silné.

Ale zároveň pociťujeme zmatek. Nechceme si přece venku koledovat o zhoubné bujení, tak co máme dělat? A co takhle rožnění ve stínu? Nejdřív si několik hodin pohrávat s ohněm a pořádně všechny vyhladovět, a pak je otrávit spálenými, leč stále roztřesenými plátky nedopečeného selete? Nebo uspořádat piknik v parku, na jehož konci se budou všechny ženy snažit seškrábat rozteklou mozzarellu z alobalu a budou vřískat na děti, zmítající se v astmatickém záchvatu. Muži budou zatím nasávat zteplalé bílé víno a bezostyšně budou sledovat softballový zápas, probíhající opodál.

V létě závidím všem Evropanům. Muži v elegantních vzdušných oblecích a značkových slunečních brýlích se tam klidně projíždějí ve značkových vozech s klimatizací, zastaví u kavárny ve stínu na starobylém náměstí na citron pressé a zůstávají naprosto v klidu, neboť dobře vědí, že slunce bude svítit i o víkendu, kdy se budou moct projet na jachtě.

Jsem si jistá, že tohle je jeden z faktorů, které způsobily úpadek britské národní hrdosti, jakmile Britové začali cestovat. Myslím, že se to pomalu mění. Na chodnících se objevuje čím dál víc stolků. Hosté u nich klidně sedí, tu a tam si vzpomenou na slunce a obrátí k němu se zavřenýma očima hlavu a přitom vrhají na kolemjdoucí vzrušené široké úsměvy: „Jen se podívejte, užíváme si osvěžujících nápojů v předzahrádce. I v Británii to jde.“ Na okamžik jim po zádech přeběhne pocit úzkosti: „Nejsme náhodou na představení Snu noci svatojánské pod širým nebem?“

Kdesi ve skrytu duše se mi plaše vyklubal pocit, že Daniel má možná pravdu: člověk by si měl v horku buď dát dvacet pod stromem, nebo se dívat při zatažených závěsech na kriket. Ale podle mě k tomu, aby mohl v klidu usnout, musí vědět, že zítra a pozítří a popozítří bude stejné vedro a že ho v životě čeká dost horkých dní, které bude moct pěkně v klidu věnovat celé řadě činností, které se za horkých dní dělávají. Takže šance je prakticky nulová.

Pondělí, 12. června

57,6 kg, 3 skleničky alkoholu (velmi dohře), 13 cigaret (dobře), počet minut strávených programováním videa: 210 (bída).

19.00 Zrovna volala máma. „Nazdar, zlato. Víš co? Dneska večer bude v televizi Penny Husbandsová-Bosworthová!!!“

„Kdože?“

„Husbandsovy-Bosworthovy přece znáš, zlató. Ursula chodila na střední škole o rok víš než ty. Herbert zemřel na leukémii…“

„Co?“

„Neříká se ‚co‘, Bridget, ale ‚prosím‘. Víš, nebudu doma, protože Una se chce podívat na diáčky z Nilu, takže jsme si s Penny myslely, že bys to mohla nahrát… Jú, musím pádit – řezník už je tady.“

20.00 Tak jo. Je směšné, že mám video už dva roky a nikdy jsem na něm nic nenahrávala. Je to špičkové Mitsubishi HS-621V (EE). Žádná hrůza, chce to jen si přečíst návod, najít tlačítka atd., hračka.

20.15 Ach jo. Nemůžu najít návod k použití.

20.35 Ha! Návod k použití byl schovaný pod Story. Fajn. „Programování vašeho videorekordéru je stejně snadné jako telefonický hovor.“ Super.

20.40 „Zapněte videorekordér pomocí tlačítka power na dálkovém ovladači.“ Hračka. „Stiskněte tlačítko menu.“ Kruci, následuje příšerný seznam se „záznamem jednoho programu během sledování druhého“, „samočinným vyhledáváním“ atd. Chci jen nahrát žvanění Penny Husbandsové-Bosworthové, a ne celý večer pročítat pojednání o špionážních technikách.

20.50 Jejda – narazila jsem na zvláštní diagram. „Tlačítka pro funkce VPS.“ Co ale znamená funkce VPS?

20.55 Tu stránku přeskočím. Otočím na „Záznam právě vysílaných pořadů pomocí ShowView“: „1. Zadejte číslo ShowView s použitím číselných tlačítek.“ Jaké ShowView? Debilní video. Připadám si úplně stejně, jako když se v autě snažím sledovat dopravní značky. Cítím, že ani dopravní značky, ani návody k použití videa nedávají smysl, ale stejně se mi nechce věřit, že by úřady byly tak kruté, aby nás všechny chtěly vědomě napálit. Připadám si jako neschopný blbeček, kterému je odepřeno něco, čemu celý svět rozumí.

21.10 „K programování pomocí časovače je po zapojení videorekordéru nezbytné nastavit hodiny a datum (pro rozlišení mezi zimním a letním časem použijte tlačítko jog). Nabídku časů vyvoláte červeným tlačítkem a číslicí 6.“

Zmáčkla jsem červené tlačítko, ale nic se nestalo. Zmáčkla jsem šestku, ale nic se nestalo. Kterej idiot to video vynalezl?

21.25 Hergot. Na obrazovce se najednou objevila nabídka a pokyn „Zmáčkněte 6“. Bože můj. Uvědomila jsem si, že jsem omylem mačkala dálkový ovladač od televize. Začínají zprávy.

Zavolala jsem Tomovi, abych ho poprosila, aby nahrál Penny Husbandsovou-Bosworthovou, ale ani on to s videem neumí.

Zničehonic to ve videu zapraskalo a na obrazovce naskočilo místo zpráv Rande.

Volala jsem o pomoc Jude, ale ani ona s videem neumí zacházet. Krucifix. Krucinál. Je čtvrt na jedenáct. Za patnáct minut to začne.

22.17 Nemůžu dostat dovnitř kazetu.

22.18 Aha, pořád je tam Thelma a Louise.

22.19 Thelma a Louise nejde vytáhnout.

22.21 Zoufale mačkám všechna tlačítka. Kazeta vyjela ven a znovu zajela dovnitř.

22.25 Konečně je vevnitř nová kazeta. Fajn. Přepínám na „nahrávání“.

„Nastavené nahrávání začne po zmáčknutí libovolného tlačítka (kromě Paměti).“ Jaké nastavení? „Při nahrávání z přenosné kamery či podobného zařízení zmáčkněte 3krát tlačítko o. k. prog., při dvojjazyčném vysílání zmáčkněte 1/2 a držte 3 vteřiny pro požadovaný jazyk.“

Proboha. Ta pitomá příručka mi připomíná profesora lingvistiky na univerzitě v Bangoru, který byl tak zahloubaný do tajů jazyka, že nedokázal říct jediné slovo, aniž ho podrobil okamžité analýze: „Dnes ráno jsem… tak třeba ‚jsem‘, víte, v roce 1570…“

Do pr… Už to začíná.

22.31 OK. OK. Jen klid. Penny Husbandsová-Bosworthová se svou leukémií z azbestu tam ještě není.

22.33 Jupííí, jupííí. Nahrávám tento program. Dokázala jsem to!

Kruci. Video se pomátlo. Kazeta se začala převíjet a teď se zastavila a vysunula se ven. Proč? Do prdele. Uvědomila jsem si, že jsem se samým vzrušením posadila na dálkový ovladač.

22.35 Začínám vyšilovat. Obvolala jsem Shazzer, Rebeccu, Simona, Magdu. Nikdo z nich neumí naprogramovat video. Znám jediného člověka, který to umí – Daniela.

22.45 Bože můj. Daniel propukl v řehot, když jsem mu oznámila, že neumím naprogramovat video. Řekl, že mi to natočí. Aspoň jsem pro mámu udělala, co bylo v mých silách. To je historická a vzrušující událost, když člověk v televizi uvidí svou přítelkyni.

23.15 Ach jo. Právě volala máma. „Promiň, zlato. Nebude to dnes večer, ale zítra ráno ve Studiu 6. Mohla bys to naprogramovat na zítřek na sedm ráno na BBC 1?“

23.30 Volal Daniel. „Sorry Bridge. Nevím, co se stalo, ale nahrál se tam Barry Norman.“

Neděle, 18. června

56,2 kg, 3 skleničky alkoholu, 17 cigaret.

Poté, co si Daniel v pološeru hrál třetí víkend za sebou s mou bradavkou, jako by to byl růženec, a já jsem tu a tam chabě pronesla: „Je to bod?“, jsem zničehonic plácla: „Proč si nemůžeme někam vyjet na víkend? Proč? Proč? Proč?“

„To je dobrý nápad,“ pronesl mírně Daniel a vytáhl ruku z mé podprsenky. „Mohla bys něco zamluvit na příští víkend. Nějaký příjemný venkovský hotýlek. Já to platím.“

Středa, 21. června

55,8 kg (velice dobře), 1 sklenička alkoholu, 2 cigarety, počet zakoupených losů: 2 (velmi dobře), počet minut, které jsem strávila listováním katalogů cestovních kanceláří: 237 (nic moc).

Daniel odmítl pokračovat v hovoru o volném víkendu nebo se jen podívat do katalogu a až do odjezdu mi o tom zakázal mluvit. Jak se nemám těšit, když jsem na to tak dlouho čekala? Proč se muži ještě nenaučili snít o dovolené, vybírat z katalogů a plánovat, jak se (aspoň někteří z nich) naučí vařit či zašívat? Protiví se mi, že veškerá zodpovědnost za dovolenou leží na mých bedrech. Wovingham Hall se mi zdá ideální – vkusný a zároveň ne přehnaně formální, s postelemi s nebesy, jezerem a dokonce posilovnou (kam nemusíme), ale co když se tam Danielovi nebude líbit?

Neděle, 25. června

55,8 kg, 7 skleniček alkoholu, 2 cigarety, 4587 kcal (jejda).

Bože můj. Ihned po příjezdu označil Daniel hotel za snobárnu, protože před ním stály tři rolls-roycy a jeden z nich byl žlutý. Náhle jsem si sklíčeně uvědomila, že se ochladilo a já mám v kufru oblečení do čtyřicetistupňového vedra. Zabalila jsem si následující věci:

2x plavky

1x bikini

1x dlouhé, volné bílé šaty

1x letní šaty

1x růžové plastikové střevíčky

1x velurové minišaty barvy čajové růže

černé hedvábné kombiné

podprsenky, kalhotky, punčochy, podvazkové pásy (různé)

Když jsem se celá roztřesená potácela za Danielem, zahřmělo. Ve foyer, které bylo plné svatebních družiček a mládenců v krémových oblecích, jsme se dozvěděli, že jsme jediní hosté v hotelu, kteří nepatří k té svatbě.

„Pcha! To je hrůza, co se děje v Srebrenici,“ mlela jsem jako šílená, abych naši situaci zjednodušila. „Abych byla upřímná, nikdy jsem vlastně nepřišla na to, co se v Bosně stalo. Myslela jsem si, že v Sarajevu žijí Bosňané, na které útočí Srbové, ale kdo jsou pak bosenští Srbové?“

„No, kdybys přestala číst katalogy a věnovala víc času novinám, tak bys to věděla,“ ušklíbl se Daniel.

„Tak co se tam děje?“

„Probůh, podívej se, jaký má ta nevěsta kozy.“

„A kdo jsou pak bosenští muslimové?“

„Ten chlap má neuvěřitelně velký klopy.“

Najednou jsem pochopila, že se Daniel snaží změnit téma hovoru.

„Patří bosenští Srbové k těm, co útočili na Sarajevo?“ zeptala jsem se.

Bylo ticho.

„Na jakém území teda leží Srebrenica?“

„Srebrenica je bezpečnostní zóna,“ pronesl Daniel blahosklonně.

„Tak jak to, že předtím útočili lidi z bezpečnostní zóny?“

„Sklapni.“

„Jenom mi řekni, jestli ve Srebrenici žijí stejní obyvatelé Bosny jako v Sarajevu.“

„Muslimové,“ prohlásil Daniel vítězoslavně.

„Srbští, nebo bosenští?“

„Hele, zavřeš tu klapačku?“

„Ty taky nevíš, o co v Bosně jde.“

„Vím.“

„Nevíš.“

„Vím.“

„Nevíš.“

V tu chvíli se k nám naklonil poslíček v pumpkách, bílých ponožkách, lakýrkách s kovovými přezkami, redingotu a napudrované paruce a tiše řekl: „Pokud dovolíte, pane, bývalí obyvatelé Srebrenice a Sarajeva jsou bosenští muslimové.“ A živě dodal: „Budete si vůbec ráno přát čerstvé noviny, pane?“

Myslela jsem si, že mu Daniel jednu vrazí. Přistihla jsem se, jak ho hladím po paži a uklidňuju ho: „Už je to dobrý, jen klid, jen klid,“ jako by byl kůň, kterého vylekal náklaďák.

17.30 Brr. Místo abych si na břehu jezera hezky lehla vedle Daniela ve svých dlouhých, volných šatech, zmodrala jsem zimou na lodičce, zabalená do jednoho z hotelových ručníků. Nakonec jsme to vzdali a uchýlili se do horké vany a ke skleničce něčeho ostřejšího. Cestou jsme zjistili, že budeme večeřet s dalším párem, který se neúčastní svatby, a že se jeho ženská polovička jmenuje Eileen a že s ní Daniel dvakrát spal, omylem se jí zakousl do ňadra a od té doby s ní nemluvil.

Když jsem se vynořila z koupelny, Daniel se válel na posteli a hihňal se. „Mám pro tebe novou dietu,“ oznámil mi.

„Takže si skutečně myslíš, že jsem tlustá.“

„Jen si to poslechni, je to strašně jednoduché. Budeš jíst jenom tehdy, když za jídlo nemusíš platit. Na začátku budeš trochu při těle, a nikdo tě nikam nepozve. Pak zhubneš, odhalíš svoje nožky a svůdné tvary a pozvání na večeři se jen pohrnou. Pak trošku přibereš, pozvánky přestanou a znovu začneš hubnout.“

„Danieli!“ vybuchla jsem. „To je ta největší sexistická, váhová, cynická urážka, jakou jsem slyšela.“

„Ale no tak, Bridge,“ škádlil mě. „To je jen logické vyústění toho, co si myslíš. Pořád ti říkám, že po pavoučích nohách nikdo netouží. Chlap potřebuje pořádnou zadnici, o kterou by si mohl opřít kolo a na kterou by si mohl postavit půllitr.“

Vzrušeně jsem těkala mezi drsnou představou, podle níž mám o zadek opřené kolo a na zadku půllitr, a vztekem na Daniela za jeho do nebe volající sexismus. Najednou mě napadlo, jestli náhodou nemá pravdu v tom, jak se v souvislosti s opačným pohlavím dívám na svoje tělo, a jestli bych si v takovém případě náhodou neměla dát něco dobrého na zub, a co by to asi tak mohlo být.

„Pustím tývý,“ řekl Daniel a využil mé momentální oněmělosti k tomu, aby rychle zmáčkl dálkové ovládání a vyrazil k tlustým hotelovým záclonám s okrajem pro zatemnění. Pokoj se v mžiku ponořil do naprosté tmy, v níž se mihotal jako světýlko kriketový míček. Daniel si zapálil a objednal u služby na pokoj šest plechovek piva.

„Nedáš si něco, Bridge?“ culil se. „Třeba čaj s koláčky, se smetanou a s džemem? Platím já.“

ČERVENEC

Ha!

Neděle, 2. července

55,3 kg (dobrá práce), 0 skleniček alkoholu, 0 cigaret, 995 kcal, počet zakoupených losů: 0 (super).

7.45 „Haló, zlato, víš co?“ ozval se v telefonu mámin hlas. „Vezmu si to vedle v pokoji, mami, moment,“ přerušila jsem ji, nervózně mrkla na Daniela, odpojila telefon, odplížila se vedle a znovu ho zapojila do zásuvky. V tu chvíli jsem zjistila, že moje matka vůbec nezaregistrovala, že ji neposlouchám, a celé dvě a půl minuty mlela dál.

„…Tak co na to říkáš, zlato?“

„No. Nevím. Přenášela jsem si telefon z jednoho pokoje do druhého, jak jsem říkala,“ namítla jsem. „Aha. Takže jsi nic neslyšela?“

„Ne.“ Chvilku bylo ticho.

„Nazdar, zlato, víš co?“ Někdy se mi zdá, že je máma součástí moderní civilizace, jindy mi připadá, že žije na jiné planetě. Jako třeba když mi nechává na záznamníku vzkaz, který ukončí zvučným a jasným „matka Bridget Jonesové“.

„Haló? Haló, zlato, víš co?“ pronesla znovu.

„Co?“ řekla jsem odevzdaně.

„Una a Geoffrey pořádají devětadvacátého července na zahradě večírek ve stylu štětek a farářů. Není to legrace? Štětky a faráři? Jen si to představ!“

Radši ne. V duchu jsem se snažila zapudit představu Uny Alconburyové ve vysokých botách, síťovaném kombiné a podprsence jak z erotické show. V případě šedesátníků mi něco takového připadalo nepřirozené a nechutné.

„Takže jsme si mysleli, že by bylo bezva, kdybys,“ nastala nebezpečně nesmělá pauza, „kdybyste s Danielem mohli přijet. Strašně rádi bychom ho všichni poznali.“

Při představě, že náš vztah s Danielem bude rozpitváván do těch nejintimnějších detailů na charitativních večírcích v hrabství Northamptonshire, se mě zmocnila úzkost.

„Myslím, že to není zrovna Danielova –“ zrovna v tu chvíli se židle, na které jsem u stolu balancovala na kolenou, převrátila a s žuchnutím spadla na zem.

Když jsem se opět chopila sluchátka, matka pořád mluvila. „Jasně, bezva. Bude tam zřejmě i Mark Darcy s někým, takže…“

„Co se děje?“ Daniel stál úplně nahý ve dveřích. „S kým to mluvíš?“

„S matkou,“ procedila jsem zoufale koutkem úst.

„Dej mi ji,“ natáhl se po sluchátku. Líbí se mi, když je takhle panovačný a neřve přitom na mě.

„Paní Jonesová,“ spustil svým nejroztomilejším hláskem. „U telefonu Daniel.“

Málem jsem slyšela, jak se celá rozplývá.

„Je krásné nedělní ráno a na telefonáty je brzy. Ano, venku je vážně nádherně. Co pro vás můžeme udělat?“

Chvilku se na mě díval, zatímco matka švitořila, pak obrátil pozornost zpátky ke sluchátku.

„Jistě, to by bylo báječné. Poznačím si to do diáře a podívám se po nějakém kolárku. Teď se raději vrátíme do postele a zkusíme se ještě trošku prospat. Opatrujte se, paní Jonesová. Nashle. Ano. Nashle,“ prohlásil rezolutně a položil sluchátko.

„Vidíš,“ prohlásil nafoukaně, „stačí pevná ruka.“

Sobota, 22. července

55,8 kg (těch padesát deka musí dolů), 2 skleničky alkoholu, 7 cigaret, 1562 kcal.

Docela se těším, že se mnou Daniel příští týden pojede na ten bláznivý večírek. Konečně nebudu sama v autě, nepřijedu sama a nebudu muset před inkvizici kvůli tomu, že nemám přítele. Bude krásný letní den. Možná bychom si mohli prodloužit víkend a zůstat na noc v nějakém hostinci (nebo v hotelu, kde nejsou na pokoji televize). Moc se těším, až Daniela seznámím s tátou. Doufám, že se mu bude líbit.

2.00 Probudila jsem se v slzách z příšerného snu, který se mi zdá pořád dokola. V tom snu dělám maturitu z francouzštiny, ale když obrátím list papíru, dojde mi, že jsem si to zapomněla zkontrolovat. Na sobě mám akorát zástěru z vaření a zoufale se do ní snažím schovat, aby si slečna Chignallová nevšimla, že nemám kalhotky. Doufala jsem, že Daniel projeví aspoň trošku soucitu. Vím, že to souvisí s mými obavami z budoucnosti, ale Daniel si zapálil cigaretu a poprosil mě, abych mu znovu popsala tu část s tou zástěrou.

„Tobě se to směje, když máš za sebou Cambridge,“ špitla jsem a popotáhla. „Nikdy nezapomenu na to, jak jsem na nástěnce uviděla vedle svého jména tu čtyřku a uvědomila si, že s Manchesterskou univerzitou je konec. Úplně mi to změnilo život.“

„Mělas z pekla štěstí, Bridge.“ Daniel se položil na záda a vyfoukl kouř do stropu. „Nejspíš by sis vzala nějakého týpka, co se podobá zpomalenému filmu, a zbytek života bys strávila péčí o vaši útulnou klícku. Stejně…,“ rozesmál se, „…na diplomu z… z… Bangoru,“ (smál se tak, že už skoro nemohl mluvit), „není nic špatného.“

„Fajn, to by stačilo. Spím na pohovce,“ vřískla jsem a vyskočila z postele.

„Hej, nebuď taková, Bridge,“ namítl a snažil se mě stáhnout zpátky do postele. „Vždyť víš, že si myslím, že jsi… intelektuální přebornice. Jen se musíš naučit vykládat sny.“

„Takže co ten sen má znamenat?“ trucovala jsem. „Že se mi nepodařilo intelektuálně naplnit svůj potenciál?“

„Ne tak docela.“

„Tak co teda?“

„No, myslím, že zástěra bez kalhotek je docela jednoznačný symbol, ne?“

„Cože?“

„To znamená, že neúspěšná honba za životem intelektuálky stojí v cestě tvému skutečnému cíli.“

„Jakému cíli?“

„No, abys mi samozřejmě mohla, miláčku, vařit,“ pronesl celý bez sebe, jak je zábavný. „A chodit doma bez kalhotek.“

Pátek, 28. července

56,2 kg (do zítřka držím dietu!), 1 sklenička alkoholu (velmi dobře), 8 cigaret, 345 kcal.

Mmmm. Dnes večer byl Daniel vážně moc milý, když mi celou věčnost pomáhal vybrat model na zítřejší večírek. Neustále navrhoval, abych si zkusila nejrůznější kombinace, a hodnotil je. Moc se mu líbila kombinace kolárku s černým tričkem a krajkovými podvazkovými pásy jako kompromis mezi štětkou a farářem, ale když jsem si je oba vyzkoušela, nakonec prohlásil, že nejlepší bude černé krajkové body od Markse a Spencera, punčochy a podvazkové pásy, zástěrka ve stylu francouzské služtičky, kterou jsme vyrobili ze dvou kapesníků, a stuha, motýlek a zaječí ocásek z vaty. Byl moc hodný, že mi věnoval tolik času. Někdy mi vážně připadá, že je moc starostlivý. Taky se mu dneska večer moc líbilo milování.

Ach, strašně se těším na zítřek.

Sobota, 29. července

55,8 kg (velmi dobře), 7 skleniček alkoholu, 8 cigaret, 6245 kcal (ať jde Una Alconburyová, Mark Darcy, Daniel, máma, prostě všichni do prdele).

14.00 To snad není možné! V jednu hodinu Daniel pořád ještě spal a já už jsem si začala dělat starosti, protože večírek měl začít o půl třetí. Nakonec jsem ho vzbudila šálkem kávy: „Musela jsem tě vzbudit, protože tam musíme být o půl třetí.“

„Kde?“ zeptal se.

„Na večírku štětek a farářů.“

„Probůh, kotě. Poslyš, zrovna jsem si uvědomil, že mám o víkendu strašně moc práce. Budu muset zůstat doma a pustit se do toho.“

Nemohla jsem uvěřit vlastním uším. On mi to slíbil. Každý ví, že když s někým chodí, měl by ho na odporných rodinných akcích podržet. Daniel si myslí, že stačí slovo „práce“ a ze všeho se vyvlíkne. Teď se mě všichni budou ptát, jestli teda někoho mám, a nikdo mi nebude věřit.

22.00 Zkusila jsem jak zvíře. Po dvouhodinové jízdě jsem zaparkovala před Alconburyovými a v domnění, že mi ten zaječí obleček sluší, jsem se vydala bočním vchodem na zahradu, odkud se ozývalo veselí. Jakmile jsem vstoupila na trávník, všichni ztichli a já jsem si s hrůzou uvědomila, že místo štětek a farářů je kolem plno dam ve vesnických květovaných šatech a pánů v dlouhých kalhotách a svetrech do véčka. Zůstala jsem přimrazená jako, no prostě jako zajda. Zatímco na mě všichni zírali, Una Alconburyová se rozlétla přes trávník ve skládané, fuchsiově červené sukni s plastikovou odměrkou plnou kousků jablek a listí v ruce.

„Bridget! To je super, že jsi tady. Dej si džin s ovocem,“ nabídla mi.

„Měla jsem za to, že tu mají být samé štětky a faráři,“ sykla jsem.

„Ale zlato, copak ti Geoff nevolal?“ podivila se. Nevěřila jsem vlastním uším. No snad si nemyslí, že normálně chodím jak zajda z Playboye? „Geoffe,“ zavolala. „Tys Bridget nevolal? Strašně se těšíme na toho tvého nového přítele,“ řekla a rozhlédla se kolem. „Kde je?“

„Musel zůstat v práci,“ zamumlala jsem.

„Jakpak se má naše Bridgetka?“ vrávoral strýček Geoffrey v opici.

„Geoffrey,“ zmrazila ho Una.

„Jo, jo. Všichni na svém místě, rozkaz splněn, poručíku,“ zasalutoval a pak se jí s hihňáním zhroutil na ramena. „Nebyla doma, ozval se akorát ten pitomej tentononc záznamovník.“

„Geoffrey,“ odsekla Una. „Běž zkontrolovat gril. Promiň, zlato, víš, po všech těch skandálech s faráři jsme se rozhodli, že nemá cenu pořádat večírek štětek a farářů…,“ začala se smát, „…protože si všichni stejně myslí, že faráři jsou štětky. Jéje,“ vydechla a utřela si oči. „No nic, co je zač ten tvůj? Co dělá, že musí do práce i v sobotu? Fuj! To je dost chabá výmluva. Když to takhle půjde dál, tak se nevdáš!“

„Když to takhle půjde dál, skončím jako holka na telefon,“ zabrblala jsem a odepnula si ze zadku zaječí ocásek.

Ucítila jsem, že se na mě někdo dívá. Zvedla jsem hlavu a uviděla jsem, jak se mi Mark Darcy upřeně dívá na zaječí ocásek. Vedle něho stála vysoká štíhlá špičková specialistka na rodinné právo, oděná ve střízlivých lila šatech a kabátku podle Jackie O. se slunečními brýlemi na hlavě.

Ta nafoukaná mrcha se na Marka ušklíbla a změřila si mě tím nejnehoráznějším způsobem od hlavy až k patě. „Bylas na jiném večírku?“ vydechla.

„Jen jsem se tady stavila cestou do práce,“ odvětila jsem. Mark Darcy se pousmál a odvrátil pohled.

„Nazdar, zlato, musím běžet. Natáčíme,“ cvrlikala matka. Hnala se k nám ve volných, nařasených světle tyrkysových šatech a mávala přitom klapkou. „Co to máš propánakrále na sobě, zlato? Vypadáš jako prostitutka. Klid, prosím, všichni, áááááá…,“ zařvala směrem k Juliovi, který se oháněl videokamerou, „jedeme!“

Vyděšeně jsem se podívala po tátovi, ale nikde jsem ho neviděla. Všimla jsem si, že se Mark Darcy baví s Unou a ukazuje mým směrem, načež Una rozhodným krokem přispěchala za mnou.

„Bridget, moc mě mrzí ty zmatky s tím kostýmem,“ spustila. „Mark mi zrovna řekl, že v tomhle určitě nejsi mezi samými páprdy ve své kůži. Nechtěla by sis půjčit něco na sebe?“

Zbytek večírku jsem prožila v květovaných šatech s nabíranými rukávy od Laury Ashleyové, v nichž šla Janice za družičku. Nataša se na mě celou dobu šklebila a máma pravidelně přibíhala, aby mě uklidnila: „Moc hezké šaty, zlato. Seknou ti!“

„Myslím, že spolu nechodí. Co ty na to?“ pronesla Una Alconburyová nahlas a kývla hlavou směrem k Nataše, jakmile mě zastihla o samotě. „Hraje si na velkou dámu. Elaine si myslí, že se ho akorát snaží uhnat. Ale nazdar, Marku, nedáš si ještě skleničku? To je ale škoda, že Bridget nemohla vzít s sebou svého přítele. Ten má ale z pekla štěstí, co?“ Celé to pronesla velice agresivně, jako by se jí osobně dotklo, že Markova přítelkyně a) nejsem já a b) jí nebyla představena už na krocaním večírku. „Jakže se jmenuje, Bridget? Daniel, je to tak? Pam říká, že je to jeden z těch prímovních mladých nakladatelů.“

„Daniel Cleaver?“ podivil se Mark Darcy.

„Ano, to je on,“ vysunula jsem bradu.

„Ty ho znáš, Marku?“ zeptala se Una.

„Vůbec ne,“ odvětil stroze.

„Jéje. Jen doufám, že se k naší malé Bridget hodí,“ mrkla na mě Una, jako by to byla hrozná legrace a ne naprostý hnus.

„Myslím, že můžu s naprostou jistotou znovu prohlásit, že vůbec ne,“ řekl Mark.

„Momentíček, támhle je Audrey. Audrey!“ vykřikla Una, aniž ho poslouchala, a naštěstí odklusala.

„No, to bylo náramně chytré,“ řekla jsem naštvaně, když byla pryč.

„Co?“ zeptal se Mark překvapeně.

„Neříká se ‚co‘, Marku Darcy,“ zamumlala jsem.

„Mluvíš jako moje matka,“ poznamenal.

„Myslíš si, že je normální bezdůvodně pomlouvat mého přítele v přítomnosti přátel mých rodičů, když on tady vůbec není, jen protože žárlíš?“ zaútočila jsem.

Zíral na mě, jako by ho trápilo něco jiného. „Promiň,“ omluvil se. „Jen jsem se snažil přijít na to, co tím chceš říct. Skutečně jsem…? Chceš říct, že žárlím na Daniela Cleavera? Kvůli tobě?“

„Ne, kvůli mně ne,“ rozzuřila jsem se, protože to tak vypadalo. „Jen mě napadlo, že tě k tomu muselo vést něco jiného než pouhá škodolibost.“

„Marku, miláčku,“ zavrkala Nataša, když k nám způsobně docupitala po trávníku. Byla tak vysoká a štíhlá, že se ani neobtěžovala vzít si vysoké podpatky, takže se klidně mohla procházet, aniž se pohupovala jak velbloud na poušti. „Pojď říct své matce o tom jídelním nábytku, který jsme viděli u Conrana.“

„Dej na sebe pozor, to je všechno,“ řekl mi tiše, „a to platí i o tvé matce,“ kývl směrem k Juliovi, zatímco ho Nataša táhla pryč.

Po dalších pětačtyřiceti minutách hrůzy mě napadlo, že bych už mohla odejít. Před Unou jsem se vymlouvala na práci.

„Vy jedny kariéristky! Víš, že to nejde odkládat navěky. Tik-tak-tik-tak,“ zatikala.

Než jsem mohla vyrazit, musela jsem si dát jednu cigaretu na uklidnění. Když jsem se vrátila na hlavní silnici, projelo kolem mě tátovo auto. Na předním sedadle vedle něho seděla Penny Husbandsová-Bosworthová v červeném krajkovém vyztuženém živůtku pod pás a se zaječíma ušima.

Protože jsem z té jízdy byla celá roztřesená a přijela jsem dřív, než jsem čekala, napadlo mě, že nepojedu rovnou domů, ale že se zajedu podívat za Danielem. Abych se trošku uklidnila.

Zaparkovala jsem hned vedle Danielova auta. Zazvonila jsem, ale nikdo se neozval. Za chvilku jsem zazvonila znovu, kdyby náhodou zrovna padla nějaká branka. Pořád nic. Věděla jsem, že je doma, protože tam měl auto a řekl, že bude pracovat a dívat se na kriket. Podívala jsem se nahoru a v okně se objevil Daniel. Usmála jsem se na něj, zamávala a ukázala na dveře. Daniel zmizel. Napadlo mě, že mi jde otevřít dveře, a tak jsem znovu zmáčkla zvonek. Chvilku trvalo, než odpověděl: „Čau, Bridge. Zrovna mám na drátě Ameriku. Mohli bychom se za deset minut sejít v hospodě?“

„Fajn,“ odvětila jsem vesele a vyrazila směrem k nároží. Když jsem se ale znovu obrátila, byl zpátky u okna (vůbec netelefonoval) a díval se za mnou.

Mazaně jsem dělala, že jsem si ho nevšimla, a kráčela jsem dál. Ale v hlavě mi vířila jedna myšlenka za druhou. Proč se za mnou díval? Proč mi neodpověděl po prvním zvonění? Proč prostě nestiskl bzučák a nepustil mě nahoru? Najednou mě to uhodilo jako blesk. Má tam ženskou.

S tlukoucím srdcem jsem zašla za roh, přimáčkla se ke zdi a vykoukla, abych se přesvědčila, že už se nedívá. Nebylo po něm ani vidu ani slechu. Rozběhla jsem se zpátky a přikrčila se u vedlejšího vchodu. Čekala jsem, až se mezi sloupy objeví nějaká žena. Dřepla jsem si a čekala. Ale pak mě napadlo: když se ve dveřích objeví ženská, jak poznám, že byla u Daniela, a ne u jednoho z dalších nájemníků domu? Co budu dělat? Mám ji oslovit? Nechat zatknout? Nebo co když ji Daniel nechá doma a přikáže jí, aby odešla, až bude v hospodě?

Podívala jsem se na hodinky. 18.30. Ha! Hospoda je ještě zavřená. Ta dokonalá výmluva mi dodala odvahy. Pospíchala jsem zpátky ke dveřím a zmáčkla zvonek.

„Bridget, to jsi zase ty?“ vyštěkl Daniel.

„Mají zavřeno.“

Nastalo ticho. Nemluvil tam náhodou vzadu někdo? Na uklidnění mě napadlo, že třeba akorát pere špinavý prachy, nebo kšeftuje s drogama. Zřejmě se zrovna snaží s nějakými uhlazenými Jihoameričany s culíkem zašít pod prkna v podlaze polyetylénové sáčky s kokainem.

„Pusť mě dovnitř,“ řekla jsem.

„Už jsem ti říkal, že zrovna telefonuju.“

„Pusť mě dovnitř.“

„Cože?“ dával si očividně na čas.

„Zmáčkni bzučák, Danieli,“ přikázala jsem mu.

Je zvláštní, že dokážete vycítit něčí přítomnost, i když ho nevidíte ani neslyšíte, ani nijak jinak necítíte. Samozřejmě že jsem cestou nahoru zkontrolovala vestavěné skříně, ale nikdo tam nebyl. Jenže to, že má Daniel v bytě ženskou, jsem věděla bezpečně. Možná ten nepatrný závan… nebo to, jak se Daniel choval. Ať to bylo cokoliv, věděla jsem to.

Stáli jsme obezřetně proti sobě v obýváku. Zoufale jsem toužila po tom, abych mohla nahlédnout do všech skříní jako moje matka a zavolat na 1471, jestli měl skutečně hovor z Ameriky.

„Co to máš na sobě?“ zeptal se. Úplně jsem v tom rozrušení zapomněla na Janiny šaty.

„Šaty pro družičku,“ odsekla jsem nadutě.

„Nedáš si něco k pití?“ nabídl mi Daniel. Rychle jsem si to rozmyslela. Abych mohla zkontrolovat skříně, potřebuju ho dostat do kuchyně.

„Čaj, prosím tě.“

„Není ti nic?“ zeptal se.

„Ne! Je mi fajn,“ zašvitořila jsem. „Večírek byl báječný. Byla jsem jediná oblečená jako štětka, musela jsem si půjčit ty družičkové šaty, byl tam Mark Darcy s Natašou, máš hezké tričko…,“ zmlkla jsem, neboť jsem si uvědomila, že mluvím (žádné začínám mluvit) jako moje matka.

Chvilku se na mě díval, pak odešel do kuchyně. V tu chvíli jsem přeletěla pokoj, abych se podívala za pohovku a za závěsy.

„Co to děláš?“

Daniel stál ve dveřích.

„Ale nic, nic. Myslela jsem si, že jsem tam zapomněla jednu sukni,“ čechrala jsem polštáře jako ve scéně z nějaké francouzské frašky.

Zatvářil se podezíravě a vrátil se do kuchyně.

Na telefonování nebyl čas, takže jsem rychle zkontrolovala skříň, do které Daniel schovává peřinu z rozkládací pohovky (ani živáčka). Pak jsem za ním zamířila do kuchyně, po cestě jsem otevřela skříň na chodbě, z níž vypadlo žehlicí prkno a krabice plná starých singlů, které se rozkutálely po podlaze.

„Co to děláš?“ zeptal se Daniel zase klidně, když vykoukl z kuchyně.

„Promiň, zachytila jsem rukávem o dveře,“ lhala jsem. „Jdu se vyčůrat.“

Daniel se na mě díval, jako bych se zcvokla, takže jsem se nemohla jít podívat do ložnice. Místo toho jsem se zamkla v koupelně a začala jsem horečnatě hledat. Nevěděla jsem, co přesně hledám, ale stačil by mi nějaký jasný důkaz – dlouhý blonďatý vlas, papírový kapesník umazaný od rtěnky, cizí kartáč na vlasy. Nic. Klidně jsem odemkla, proklouzla chodbou, otevřela dveře od ložnice a málem jsem vyskočila radostí. V pokoji někdo byl.

„Bridge.“ Daniel si před sebou na obranu držel džíny. „Co tady děláš?“

„Slyšela jsem, jak sem jdeš… tak mě napadlo, že… jde o tajné znamení,“ pípla jsem a vykročila k němu sexy způsobem. Jenže jsem zapomněla na ty květované šaty, co jsem měla na sobě. Položila jsem mu hlavu na prsa a objala ho. Snažila jsem se na jeho tričku zachytit stopy parfému a pořádně si prohlédnout postel, která byla jako vždycky neustlaná.

„Mmmm, máš na sobě pořád ten zaječí kostým, že jo?“ spustil a začal mi rozepínat zip na šatech. Přitiskl se ke mně, takže mi bylo jasné, co chce dělat. Najednou mi došlo, že jde o trik a že zatímco mě tady svede, ta ženská nepozorovaně proklouzne ven.

„Jejda, ta voda se už určitě vaří,“ vyhrkl najednou, zapnul zip zpátky a poplácal mě, což mi k němu vůbec nesedělo. Většinou, když s něčím začne, tak to dodělá, i kdyby venku bylo zemětřesení, přílivová vlna nebo se v televizi objevily nahaté fotografie krásné ministryně Bottomleyové.

„Jo jasně, radši si dám ten čaj,“ prohlásila jsem, abych se mohla pořádně rozhlédnout v ložnici a prošmejdit pracovnu.

„Až po tobě,“ ustoupil Daniel a vytlačil mě ven a zavřel za sebou dveře, takže zpátky do kuchyně jsem musela jít před ním. Cestou jsem si zničehonic všimla dveří, které vedou na střešní terasu.

„Nechceš se posadit?“ nabídl mi Daniel.

Je tam, je na té pitomé střeše.

„Co se to s tebou děje?“ zeptal se, zatímco jsem podezíravě civěla na ty dveře.

„Ale nic,“ zapěla jsem vesele a vpadla do obýváku. „Jsem akorát unavená z toho večírku.“

Plácla jsem sebou bezstarostně na pohovku a v duchu přemítala, jestli mám zaletět rychlostí vyšší než světlo do pracovny, protože jinde už být nemůže, nebo mám vypálit na střechu. Došlo mi, že když nebude na střeše, musí být v pracovně, nebo ve skříni v ložnici, nebo pod postelí. Kdybychom šli na střechu, mohla by utéct. Ale kdyby to byla pravda, Daniel by mě tam už dávno zatáhl.

Přinesl mi čaj a posadil se ke svému laptopu, který byl otevřený a zapnutý. V tu chvíli jsem začala přemýšlet o tom, že tam třeba žádná ženská vůbec není. Na obrazovce měl otevřený nějaký dokument – možná skutečně pracuje a telefonoval s Amerikou. A já si tady hraju na semetriku a dělám ze sebe pitomce.

„Vážně je všechno v pohodě, Bridge?“

„Jasně. Proč?“

„No, vtrhneš sem bez ohlášení jako zajda z Playboye převlečený za družičku a převrátíš to tady vzhůru nohama. Nechci tě nijak vyslýchat, ale jen mě napadlo, jestli to má nějaký důvod, to je všechno.“

Připadala jsem si jako úplný blb. Může za to ten mizera Darcy, který se mi snažil nasadit brouka do hlavy, aby mi zničil vztah. Chudák Daniel, to je strašně nespravedlivé podezřívat ho jen kvůli něčemu, co prohlásil nějaký arogantní, špatně naložený prvotřídní obhájce lidských práv. V tu chvíli na střeše nad námi cosi zaškrábalo.

„Asi je mi trošku vedro,“ pronesla jsem a nespouštěla jsem oči z Daniela. „Asi se půjdu na chvilku posadit na střechu.“

„Proboha, mohla bys chvilku vydržet na zadku!“ zařval a zastoupil mi cestu. Ale já jsem byla rychlejší. Protáhla jsem se kolem něho, otevřela dveře, vyběhla po schodech nahoru a otevřela dvířka na střechu.

Na prosklené verandě ležela bronzově opálená, dlouhonohá, blonďatá a úplně nahá žena. Zůstala jsem tam stát jak přikovaná a připadala si jako obrovský puding v šatech pro družičku. Ta žena zvedla hlavu, nadzvedla si sluneční brýle a jedním okem si mě prohlédla. Slyšela jsem, jak Daniel stoupá po schodech za mnou.

„Brouku,“ řekla s americkým přízvukem a podívala se přese mě na Daniela. „Neříkal jsi, že je štíhlá?“

SRPEN

Rozklad osobnosti

Úterý, 1. srpna

56,2 kg, 3 skleničky alkoholu, 40 cigaret (přestala jsem šlukovat, abych mohla víc kouřit), 450 kcal (nemám na jídlo ani pomyšlení), počet telefonátů na 1471:14, počet zakoupených losů: 7.

5.00 Jsem na dně. Můj přítel spí s bronzovou obryní. Moje matka spí s Portugalcem. Jeremy spí s příšernou mrchou, princ Charles spí s Camillou Parkerovou-Bowlesovou. Už nemám nic, v co bych mohla věřit nebo čeho bych se mohla držet. Nejraději bych zavolala Danielovi; třeba by všechno popřel a nějak přijatelně by mi dokázal vysvětlit, co je ta nahatá valkýra ze střechy zač: mladší sestra, nebo milá sousedka, kterou zrovna vytopili, nebo tak něco, a všechno by zase bylo v pořádku. Ale Tom mi k telefonu přilepil kus papíru, na němž stojí: „Nevolej Danielovi, nebo toho budeš litovat.“

Radši jsem měla zůstat u Toma, když mi to navrhl. Je mi děsně – je pět ráno a já tady sama kouřím a fňukám jak stará bába. Bojím se, že mě uslyší Dan zezdola a zavolá do blázince. Panebože, co se to se mnou děje? Proč mi nikdy nic nemůže vyjít? Protože jsem moc tlustá. Asi zavolám Tomovi, ale naposledy jsem mu volala před tři čtvrtě hodinou. Myšlenka na zítřejší pracovní den mě děsí.

Po tom debaklu na střeše jsem Danielovi neřekla ani ň: jen jsem ohrnula nos, proklouzla jsem kolem něho, odpochodovala k autu a odjela. Jela jsem k Tomovi. Ten mi nalil do krku vodku přímo z láhve, teprve pak přidal rajčatovou šťávu a worcesterskou omáčku. Doma na mě čekaly tři vzkazy od Daniela – chce, abych mu zavolala. Řídila jsem se Tomovou radou a nikam jsem nezavolala. Tom mi připomněl, že na chlapy se musí tvrdě. Dřív jsem si myslela, že je cynik a že se mýlí, ale na Daniela jsem byla hodná a podívejte se, co z toho mám.

Bože můj, začali zpívat ptáci. Za tři a půl hodiny musím jít do práce. Nedokážu to. Pomoc, pomoc. Mám nápad: zavolám mámě.

10.00 Máma byla skvělá. „Zlato,“ spustila. „Jasně žes mě nevzbudila. Zrovna odcházím do studia. Nemůžu věřit tomu, že do tohohle stavu tě dostal nějaký pitomý mužský. Jsou to všechno sexem posedlí egoisté, co nestojí za řeč ani němé tváři. Ano, to se týká i tebe, Julio. No tak, zlato. Hlavu vzhůru. Vyspi se z toho. Do práce musíš přijít jako z cukru. Nesmíš nikoho nechat na pochybách – hlavně ne Daniela –, že jsi s ním skoncovala a konečně přišla na to, jak je svět krásný, když ti do všeho nekecá nějaký nafoukaný děvkař. Všechno bude dobré.“

„Ty jsi v pořádku, mami?“ zeptala jsem se, protože jsem si vzpomněla, jak táta přijel k Uně v doprovodu azbestové vdovy Penny Husbandsové-Bosworthové.

„Jsi hodná, zlato. Jsem pod hrozným tlakem.“

„Můžu ti nějak pomoct?“

„Vlastně můžeš,“ pookřála. „Nemá někdo z tvých kamarádů telefonní číslo na Lisu Leesonovou? Manželku Nicka Leesona, toho obchodníka, který přivedl k bankrotu tu banku v Singapuru, víš? Už dva dny se ji marně snažím sehnat. Bezvadně by se hodila do ‚Nové šance‘.“

„Já mám na mysli tátu, a ne tvůj pořad,“ odsekla jsem.

„Tátu? Kvůli tátovi pod žádným tlakem nejsem. Neblázni, zlato.“

„Ale na tom večírku… s paní Husbandsovou-Bosworthovou.“

„Jo, já vím, byla to legrace. Udělal ze sebe naprostého hňupa, když se snažil získat mou pozornost. Ona si snad myslela, že vypadá jako co, jako křeček? No nic, musím letět, mám strašný fofr, ale mohla bys popřemýšlet, kdo by mohl mít to číslo na Lisu? Dám ti na sebe přímé číslo, zlato. A přestaň fňukat.“

„Jenže mami, já musím s Danielem pracovat, já –“

„Všechno špatně, zlato. On musí pracovat s tebou. Udělej mu ze života peklo, holčičko.“ (Probůh, nevím, s kým se to stýká.) „Tak mě napadlo. Je nejvyšší čas, aby ses rozloučila s tou hloupou prací, co nikam nevede a kde tě nikdo nedokáže docenit. Připrav si výpověď, holka. Ano, zlato… seženu ti práci v televizi.“

Vyrážím do práce – vypadám v tom kostýmku a s leskem na rty jak nějaká pitomá Ivana Trumpová.

Středa, 2. srpna

56,2 kg, obvod stehen: 45 cm, 3 skleničky alkoholu (pouze čisté víno), 7 cigaret (bez šlukování), 1500 kcal (výborně), 0 čajů, 3 kávy (z pravých kávových zrn, menší procento tvorby celulitidy), celkový počet jednotek kofeinu: 4.

Všechno je v pohodě. Vrátím se zpátky na 53,9 kg a zbavím se celulitidy na stehnech. Pak bude určitě všechno fajn. Dala jsem se na intenzivní detoxifikační program: zákaz konzumace čaje, kávy, alkoholu, výrobků z bílé mouky, mléka a co bylo to další? No třeba zákaz konzumace ryb. Člověk se musí každé ráno pět minut nasucho kartáčovat, pak si na čtvrt hodinky vleze do vany s éterickými oleji. Ve vaně se postižená místa musí hníst jako těsto a nakonec se do kůže vmasíruje další olej proti celulitidě.

Z toho posledního kroku jsem trošku tumpachová – ten olej se ve skutečnosti vsákne do buněk pod kůží? To by znamenalo, že když se natřete samoopalovacím krémem, tak se opálíte i zevnitř? Nebo si dokonce opálíte krev? Nebo snad lymfatický systém? Ach jo. No nic… (Cigarety. To bylo to další. Zákaz kouření. Tak jo. Už je stejně pozdě. Zkusím to od zítřka.)

Čtvrtek, 3. srpna

55,8 kg, obvod stehen: 45 cm (má to vůbec nějakou cenu?), 0 skleniček alkoholu, 25 cigaret (výborně, pokud se to vezme kolem a kolem ), počet negativních myšlenek: cca 445 za hodinu, pozitivní myšlení: 0.

V hlavě mám zase pořádný zmatek. Nesnesu pomyšlení, že má Daniel nějakou jinou. Pořád si jen představuju, co spolu asi dělají. Plán na zhubnutí a změnu osobnosti mi zvedl náladu jen na dva dny, než mi spadl na hlavu. Uvědomila jsem si, že jde pouze o složitou formu sebezapření. Věřila jsem tomu, že se ze mě během několika málo dní stane nový člověk, čímž se zmírní dopad Danielovy bolestné a ponižující nevěry, která mě potkala v předchozím životě, a mé nové zdokonalené já čeká skvělá budoucnost. Jenže mi bohužel došlo, že jsem tím tlacháním o ledové královně a dietě proti celulitidě jen chtěla, aby si Daniel uvědomil, že udělal chybu. Tom mě před tím varoval. Řekl mi totiž, že 90 % plastických operací podstupují ženy tehdy, když je manžel opustí kvůli někomu mladšímu. Namítla jsem, že ta obryně na střeše nebyla o moc mladší, ale spíš vyšší, ale Tom řekl, že o to nejde. Jojo.

Daniel mi v práci neustále posílal vzkazy v počítači. „Měli bychom si promluvit,“ atd., což jsem svědomitě ignorovala. Ale čím častěji mi na obrazovce blikala Nová zpráva, tím víc jsem se nechala unášet tím, že sebezdokonalení funguje, že mu konečně došlo, že udělal strašnou chybu, konečně pochopil, jak moc mě miluje, a obryně na střeše je pouhá minulost.

Dneska večer mě dohonil při odchodu z práce. „Miláčku, prosím tě, musíme si spolu promluvit.“

Jako blb jsem s ním šla na skleničku do Amerického baru v hotelu Savoy a nechala jsem se obměkčit šampaňským a hučením typu „Je mi strašně, vážně mi moc chybíš a bla bla bla“. Jakmile mě dohnal k tomu, že jsem připustila: „Ach, Danieli, taky mi moc chybíš,“ zničehonic nasadil blahosklonný a obchodní tón a spustil: „Jde o to, že Suki a já…“

„Suki? Spíš Plky,“ řekla jsem, neboť jsem si myslela, že řekne „je moje sestra“, „sestřenice“, „velký nepřítel“, nebo „historie“. Daniel se však tvářil poněkud podrážděně.

„Nevím, jak ti to mám vysvětlit,“ prohlásil nevrle. „Je to velice zvláštní.“

Civěla jsem na něj a žasla nad drzostí, s jakou obrátil o sto osmdesát stupňů.

„Promiň, kotě,“ vyndal si kreditní kartu a zamával na číšníka, „ale Suki a já se budeme brát.“

Pátek, 4. srpna

Obvod stehen: 45 cm, počet negativních myšlenek: 600 za hodinu, počet záchvatů paniky: 4, počet záchvatů pláče: 12 (ale pouze na záchodě a s řasenkou v ruce), počet zakoupených losů: 7.

Kancelář. Záchody ve 3. patře. To je prostě… prostě… nesnesitelné. Proč jsem si jenom musela začínat se svým šéfem? Nevím, co budu dělat. Daniel už v kanceláři oznámil své zasnoubení. Obchodní zástupci, o nichž by mě ani ve snu nenapadlo, že o nás vědí, volali jeden za druhým a přáli mi k zásnubám. Musela jsem vysvětlovat, že Daniel si ve skutečnosti bude brát někoho jiného. Pořád vzpomínám na tu romantiku ze začátku, kdy jsme si tajně posílali vzkazy a dávali si rande ve výtahu. Zaslechla jsem, jak si Daniel v telefonu domlouvá rande s Plky a hlasem králíčka Azurita říká: „Zatím to docela jde…,“ takže jsem poznala, že mluví o mé reakci, jako kdybych byla nějaká pitomá Sara Keaysová, kterou ministr Parkinson nejdřív zbouchl a pak ji pustil k vodě, nebo co. Vážně uvažuju o tom, že si nechám udělat plastiku obličeje.

Úterý, 8. srpna

57,1 kg, 7 skleniček alkoholu (ha ha), 29 cigaret (chi, chi), 5 mil. kcal, počet negativních myšlenek: 0, celkový počet myšlenek: 0.

Zavolala jsem Jude. Když jsem jí nastínila tu tragédii s Danielem, úplně se zděsila, okamžitě vyhlásila stav nouze a řekla, že zavolá Sharon a domluví něco na devátou večer. Dřív nemůže, protože má rande s Bídákem Richardem, který konečně svolil k návštěvě manželské poradny.

2.00 Panejó, neska byla děsná čurina. Uf. Svalila jsem se na zem.

Středa, 9. srpna

58 kg (ale z dobrého důvodu), obvod stehen: 40 cm (bud se stal zázrak, nebo za to může kocovina), 0 skleniček alkoholu (jsem ale pořád plná ze včerejška), 0 cigaret (uf).

8.00 Uf. Ta včerejší pařba mě fyzicky úplně odrovnala, ale zato potěšila na duchu. Jude přiletěla jako fúrie, protože Bídák Richard se do manželské poradny nedostavil.

„Ta terapeutka si zřejmě myslí, že jsem šíleně smutná princezna, která si vysnila přítele.“

„Tak cos udělala?“ prohodila jsem povzbudivě. V duchu jsem zapudila ďábelský hlásek, který mi našeptával: „A má pravdu.“

„Řekla mi, abych jí vyprávěla o svých problémech, které se Richarda netýkají.“

„Ale ty žádné takové problémy nemáš,“ namítla Sharon.

„Já vím. A taky jsem jí to řekla. Jenže ona mi sdělila, že bych se měla od některých věcí oprostit, a vytáhla ze mě padesát pět babek.“

„Proč nepřišel? Doufám, že si ten bídný červ připravil nějakou pořádnou výmluvu,“ pronesla zlověstně Sharon.

„Tvrdil, že se zdržel v práci,“ oznámila nám Jude. „Poslyš,“ řekla jsem mu, „nejsi jedinej, kdo má problémy se zodpovědností. Ve skutečnosti mám problémy se zodpovědností i já. Až se jednou budeš chtít se svým problémem se zodpovědností vypořádat, narazíš na můj problém se zodpovědností, ale v tu chvíli už bude moc pozdě.“

„Copak ty máš nějakej problém se zodpovědností?“ vypadlo ze mě překvapeně a hned mě napadlo, že mám možná taky nějaký problém se zodpovědností.

„Jistě že mám problém se zodpovědností,“ odsekla Jude. „Jenomže si ho nikdy nikdo nevšimne, protože všichni jsou zavalení Richardovým problémem se zodpovědností. Můj problém se zodpovědností je ale daleko hlubší.“

„Jo, přesně tak,“ přitakala Sharon. „Akorát že ty s ním nechodíš na trh jako většina dnešních pitomých mladíčků.“

„Přesně tak,“ vychrlila ze sebe Jude, zatímco se snažila zapálit další cigaretu, ale nějak ji neposlouchal zapalovač.

„Celej mizernej svět má problém se zodpovědností,“ zavrčela Sharon hrdelním hlasem podobným hlasu Clinta Eastwooda. „Nic než tříminutová kultura. Globální deficit pozornosti. To je typické, že si mužský přivlastní globální trend a udělají si z něj prostředek, kterým ženy zavrhnou, ze sebe udělají chytráky a z nás tupce. Nejde o nic jinýho než o citový vydírání.“

„Hajzlové!“ zařvala jsem šťastně. „Neobjednáme si ještě jednu láhev?“

9.00 No nazdar! Právě volala máma. „Zlato,“ spustila. „Víš co? Pořad Dobré odpoledne hledá nové tváře. Jde o aktuální události, bezvadná věc. Už jsem mluvila s Richardem Finchem, šéfredaktorem, a všechno jsem mu o tobě řekla. Taky jsem mu řekla, že máš diplom z politologie, zlato. Neboj se, ten má tolik práce, že si to nebude ověřovat. Chce, aby ses za ním v pondělí na chvilku stavila.“

V pondělí. Proboha. Na studium nejnovějších aktualit mi zbývá pouhých pět dní.

Sobota, 12. srpna

58,5 kg (pořád z dobrého důvodu), 3 skleničky alkoholu (velmi dobře), 32 cigaret (strašná bída, hlavně když jsem s kouřením dneska přestala), 1800 kcal (dobře), počet zakoupených losů: 4, počet přečtených novinových článků, pojednávajících o vážných aktualitách: 1,5, počet telefonátů na 1471: 22 (OK), počet minut strávených představami o výměně názorů s Danielem: 120 (velmi dobře), počet minut strávených představami, jak mě Daniel prosí, abych se vrátila: 90 (výborně).

Fajn. Rozhodla jsem se, že budu velice pozitivní. Hodlám provést několik změn ve svém životě: začnu se zajímat o dění kolem sebe, úplně přestanu kouřit a navážu fungující vztah s dospělým mužem.

8.30 Pořád jsem si nezapálila. Velmi dobře.

8.35 Už celý den nekouřím. Super.

8.40 Třeba na mě ve schránce čeká nějaký milý dopis.

8.45 Uf. Odporný formulář ze Správy sociálního zabezpečení – výzva k zaplacení 1452 liber. Cože? Jak je to možné? Žádných 1452 liber nemám. Panebože, musím si zapálit, abych se uklidnila. Nesmím. Nesmím.

8.47 Právě jsem to típla. Nekuřácký den stejně oficiálně začíná, až když se člověk oblékne. Najednou jsem si vzpomněla na svého bývalého přítele Petera, s kterým nám to klapalo sedm let, dokud jsem se s ním nerozešla z upřímných, srdcervoucích důvodů, které mi úplně vypadly z hlavy. Čas od času – obvykle, když nemá s kým jet na dovolenou – se nás pokouší dát znovu dohromady a říká, že si mě chce vzít. Okamžitě jsem se nechala unést představou, že Peter je moje záchrana. Proč mám být nešťastná a sama, když se mnou chce být Peter? Rychle musím najít telefonní číslo, zavolat mu a nechat vzkaz na záznamníku (jen ho požádám, aby se ozval, o tom plánu na naši společnou budoucnost atd. raději pomlčím).

13.15 Peter se ještě neozval. Nesnáším všechny chlapy včetně Petera.

16.45 Zákaz kouření vzal za své. Peter nakonec zavolal. „Ahoj, Myško.“ (Vždycky jsme si říkali Myško a Myšáku.) „Stejně jsem ti chtěl brnknout. Mám pro tebe dobrou zprávu. Budu se ženit.“

Ach jo. V oblasti pankreasu se ozvalo nepříjemné mrazení. Bývalé lásky by se nikdy, ale nikdy neměly ženit nebo vdávat nebo si s někým začínat, ale až do konce svého života by měly žít v celibátu a být svým bývalým partnerům oporou v citové nouzi.

„Myško?“ znejistěl Peter. „Myšičko?“

„Promiň.“ Zatočila se mi hlava a musela jsem se opřít o zeď. „Venku se právě srazily dvě auta.“

Peter mě stejně v hovoru vůbec nepostrádal, mlel o cenách markýz a po dvaceti minutách náš hovor ukončil: „Musím končit. Budeme dneska večer koukat na receptář a vařit s Delií Smithovou srnčí klobásy na jalovci.“

Ach jo. Právě jsem ze sebezničujícího existenčního zoufalství vykouřila celou krabičku cigaret. Doufám, že se z nich obou stanou otesánci, které bude muset vytahovat oknem jeřáb.

17.45 Snažím se naučit nazpaměť jména členů stínového kabinetu, abych se vyhnula pochybnostem. I když jsem Myšákovu vyvolenou nikdy neviděla, dokážu si představit, že vypadá jako hubená blonďatá obryně ze střechy, každé ráno vstává v pět, chodí cvičit, potírá si celé tělo solí a celý den řídí s dokonale nalíčenou tváří mezinárodní obchodní banku.

Pokorně jsem si uvědomila, že má nadutost pramenila celé ty roky z toho, že jsem dala Peterovi kopačky, ale on teď ve skutečnosti dal kopačky mně – bere si paní Obryni Valkýrovou. Utápím se v morbidních, cynických úvahách o tom, že zlomené srdce souvisí spíš s egem a uraženou pýchou než se ztrátou. Taky mě napadlo, že Fergyina přílišná sebedůvěra pramení z toho, že Andrew, královnin prostřední syn, stále chce, aby se k němu vrátila (dokud se znovu neožení, ha, ha).

18.45 Chtěla jsem se zrovna podívat na zprávy v šest, ruce připravené na klávesnici notebooku, když tu vtrhla do bytu máma ověšená nákupními taškami.

„Tak, zlato,“ proplula kolem mě do kuchyně. „Přinesla jsem ti výtečnou polévku a něco pěkného na pondělí ze svého šatníku!“ Měla na sobě ostře zelený kostýmek, černé silonky a lodičky na vysokém podpatku. Vypadala jako Cilla Blacková z pořadu Rande.

„Kde jsou naběračky?“ zeptala se mezi práskáním dvířek u kuchyňské linky. „Namouduši, zlato, máš tady strašný nepořádek. Takže. Podívej se do těch tašek a já ti zatím ohřeju tu polévku.“

Rozhodla jsem se, že přehlédnu to, že je a) srpen, b) vedro k zadušení, c) čtvrt na sedm večer a že za d) žádnou polévku nechci, a opatrně jsem nakoukla do první tašky, z níž čouhalo cosi skládaného a umělého v ostře žluté barvě s hnědočerveným listovým vzorem. „Ale, mami…,“ začala jsem, ale v tu chvíli jí začala zvonit kabelka.

„Aha, to bude Julio. Jo, jo.“ Přidržovala si mobilní telefon pod bradou a něco si čmárala. „Jo, jo. Zkus si to, zlato,“ sykla na mě. „Jo, jo. Jo. Jo.“

Máma konečně odešla na večírek o sýru a víně, jenže já jsem propásla zprávy. A teď tady stojím jako stará mladá ve světle modrém kostýmku s lesklou zelenou halenkou a silným nánosem modrých očních stínů až po obočí.

„Nebuď hloupá, zlato,“ řekla mi, než odešla. „Jestli se svým zevnějškem něco neuděláš, nikdy si nenajdeš žádnou práci, natož nového přítele!“

24.00 Když odešla, brnkla jsem Tomovi. Vzal mě na uklidnění na nějaký večírek, který pořádal jeden jeho kamarád z umělecké školy v Saatchi Gallery.

„Bridget,“ zamumlal nervózně, jakmile jsme se ponořili do bílé díry a moře nudné omladiny. „Víš, že je neslušné smát se vystaveným exponátům, že jo?“

„OK, OK,“ odsekla jsem nevrle. „Vtipy o leklých rybičkách si nechám na jindy.“

Pozdravil nás člověk jménem Gav: tak dvaadvacetiletý sexy týpek v sepraném tričku, pod nímž prosvítala bránice připomínající kuchyňské prkýnko.

„Je to teda vážně úžasný,“ pronesl. „Tomu se teda říká Utopie, ve který se vážně silně vodráží ztracený národní identity.“

Rozčileně nás zavedl přes rozlehlé bílo k roli záchodového papíru: byla naruby – papír byl ukryt pod lepenkou.

Podívali se na mě s očekáváním v očích. Došlo mi, že se asi rozbrečím. Tom se zrovna rozplýval nad obrovským mýdlem s obtiskem penisu. Gav hleděl na mě. „Ty jo, tomudle se teda vážně říká vodvaz…,“ šeptal uctivě, když jsem se snažila potlačit slzy, „…týdle vodpovědi.“

„Jen si odskočím,“ vyhrkla jsem a vyrazila kolem konfigurace z papírových pytlíků na vložky. Před přenosnou záchodovou budkou stála fronta, do které jsem se celá roztřesená postavila. Už jsem byla málem na řadě, když mi kdosi položil ruku na rameno. Byl to Daniel.

„Bridge, co tady děláš?“

„Co asi?“ odsekla jsem. „Promiň, ale spěchám.“ Vrazila jsem do kabinky, abych si konečně ulevila, ale v tu chvíli mi došlo, že je to vlastně výlisek záchodu, vakuově zabalený v umělé hmotě. Daniel vstrčil hlavu dovnitř.

„Bridge, ne abys počůrala exponát!“ řekl a zavřel dveře.

Když jsem vyšla ven, byl pryč. Neviděla jsem ani Gava, ani Toma, ani nikoho známého. Nakonec jsem našla opravdové toalety, posadila se a rozbrečela. V duchu jsem si říkala, že už se do společnosti nehodím a musím co nejdřív zmizet, dokud mě to nepřejde. Venku na mě čekal Tom.

„Pojď za Gavem,“ navrhl mi. „Je z tebe fakt celej paf.“ Pak se mi podíval do tváře a řekl: „Do prčic, odvezu tě domů.“

Nemá to cenu. Když vás někdo opustí, kromě toho, že vám chybí, kromě toho, že se vám zhroutí váš společný svět a že všechno, na co se jen podíváte, vám ho připomíná, to nejhorší je pomyšlení na to, že váš milý si vás otestoval a nakonec vás ocejchoval jako zmetek. Copak může mít člověk sebedůvěru vyšší než sendvič z nádražního bufetu s prošlou záruční lhůtou?

„Gavovi se líbíš,“ řekl Tom.

„Gavovi je deset. A stejně se mu líbím jen proto, že si myslí, že jsem brečela kvůli tomu záchoďáku.“

„No svým způsobem jo,“ namítl Tom. „Ten Daniel je ale parchant. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby vyšlo najevo, že sám rozpoutal válku v Bosně.“

Neděle, 13. srpna

Vůbec jsem se nevyspala. Ke všemu jsem před spaním objevila v posledním čísle Ringu seznam padesáti nejvhodnějších londýnských starých mládenců, mezi nimiž se zubila tvář toho mizery Marka Darcyho. V článku pěli ódy na jeho bohatství a báječný charakter. Ach jo. Zdeptalo mě to ještě víc, než se vůbec dá popsat. No nic. Přestanu se litovat a ráno se budu učit zpaměti noviny.

12.00 Právě mi volala Rebecca. Zajímalo ji, jestli jsem „v pořádku“. Myslela jsem si, že myslí kvůli Danielovi, a tak jsem řekla: „Pch, docela mě to zdeptalo.“

„Ale chudinko malá. Víš, včera večer jsem se potkala s Peterem (Kde? Kdy? Proč mě nikdo nepozval?) … a ten každému vykládal, jak tě ta jeho svatba vzala. I on si myslí, že to není nic snadného, svobodné ženy skutečně propadají zoufalství, jakmile se přehoupnou přes určitou věkovou hranici…“

V poledne už jsem měla neděle plné zuby a nedokázala jsem dál předstírat, že se nic neděje. Zavolala jsem Jude, abych jí řekla o Myšákovi, Rebecce, pohovoru v televizi, mámě, Danielovi a celkové mizérii a abychom se domluvily na jednu krvavou Mary U Jimmyho Beeze na dvě odpoledne.

18.00 Mám štěstí, protože Jude zrovna čte knihu s názvem V každé ženě je bohyně. Píše se v ní, že v určité fázi života se všechno pokazí a člověk je naprosto bezradný a připadá si, jako by se kolem něho s lomozem zavíraly ocelové dveře jako ve Star Treku. Každá žena by se měla zachovat jako hrdinka s chladnou hlavou a nepropadnout pití nebo sebelítosti. Jedině tak bude všechno fajn. Taky se tam píše, že všechny řecké mýty a spousta úspěšných filmů pojednávají o obtížných zkouškách, kterým jsou lidé vystaveni, že člověk nemá kňourat, ale držet hlavu zpříma, a jedině tak se dostane tam, kam chce.

Podle té knihy se člověk, který se vypořádává s těžkostmi, cítí jako v kónické spirálovité mušli. V každém závitu té mušle je jeden bod, který je moc bolestivý a těžký. To je ten daný problém neboli bolístka. Jakmile člověk uvízne v úzkém, špičatém konci spirály, vrací se mu ten problém častěji, protože otáčky jsou velice malé. Pak se začne otáčet a problémy budou méně a méně časté, ale úplně se jim vyhnout nedá, takže když se objeví, nemá cenu si myslet, že jsme zpátky na začátku.

Problém je v tom, že když jsem vystřízlivěla, nejsem si tak stoprocentně jistá, o čem vlastně Jude mluvila.

Volala máma. Snažila jsem se jí svěřit s tím, jak to mají ženy těžké, neboť mají na rozdíl od mužů časově omezené rozmnožovací schopnosti, ale máma mě přerušila slovy: „Namouduši, zlato, ty dnešní holky jsou tak vybíravé a romantické: máte prostě tolik možností. Tím nechci říct, že jsem tvého otce nemilovala, ale víš, vždycky mi všichni říkali ‚važ si toho, co máš, a nečekej, co ti kdo dá‘, a ne abych se připravila na to, až mi něco podrazí nohy. A abych byla upřímná, děti nejsou všechno. Neber si to nijak osobně, ale kdybych si znovu mohla vybrat, nejsem si jistá, že bych měla…“

Bože můj. Už i moje matka si přeje, abych se nikdy nenarodila.

Pondělí, 14. srpna

59,4 kg (super – na pohovor se dovalím jako hora sádla, navíc se mi udělal pupínek), 0 skleniček alkoholu, cigarety: moc, 1575 kcal (zvracela jsem, takže ve skutečnosti cca 400 kcal).

Bože můj. Mám z toho pohovoru děsnou hrůzu. Perpetui jsem řekla, že jdu ke gynekologovi – asi jsem radši měla říct k zubaři, ale přece jsem to nemohla té nejdotěrnější ženské na světě jen tak darovat. Už jsem skoro hotová, jen dodělám poslední úpravy mejkapu a shrnu vlastní názor na vedení Tonyho Blaira. Kristepane, kdo je stínový ministr obrany? Hergot, hergot. Nenosí náhodou vousy? Do prdele: zvoní telefon. To snad není možné. Příšerný puberťácký hlas s nadutým jiholondýnským přízvukem mi do telefonu zazpíval: „Ha-ló, Bridget, tady kancelář Richarda Finche. Richard odjel do Blackpoolu, takže by tu schůzku rád přehodil.“ Domluvily jsme se na středu. Budu muset předstírat přetrvávající gynekologické problémy. Asi bych si mohla dneska dopoledne odpočinout.

Středa, 16. srpna

Mám za sebou příšernou noc. Celou noc jsem se budila vyjukaná a zalitá potem kvůli tomu, jaký je rozdíl mezi Ulsterskými unionisty a SDLP a ke kterým z nich patří Ian Paisley.

Místo aby mě uvedli do kanceláře za velkým Richardem Finchem, musela jsem se skoro tři čtvrtě hodiny potit v recepci a v duchu přemítat o tom, kdo je proboha ministrem zdravotnictví? Pak si pro mě konečně přišla osobní asistentka se zpěvavým hlasem jménem Pačuli. Měla na sobě elastické cyklistické šortky a kroužek v nose. Při pohledu na můj kostýmek značky Jigsaw zbledla, jako bych se v naprostém pomýlení objevila v barevné hedvábné večerní róbě až po zem z dílny Laury Ashleyové.

„Mám tě přivíst na poradu, jasan?“ zabrblala a vyrazila vpřed jak raketa, zatímco jsem jí cupitala v patách. Růžovými dveřmi vtrhla do obrovské otevřené kanceláře, jejíž podlaha byla posetá hromadami scénářů, ze stropu viselo několik televizních obrazovek, stěny pokrývala vysílací schémata a u stolů stála opřená horská kola. U obdélníkového stolu na vzdálenějším konci právě probíhala porada. Když jsme vešly dovnitř, všichni se otočili a zůstali na nás civět.

V čele stolu poskakoval podsaditý blonďák středního věku s vlnitými vlasy, džínovou košilí a červenými obroučkami od Christophera Bigginse.

„Tak honem! Honem!“ říkal zrovna a se zaťatými pěstmi vypadal jako boxer. „Co třeba Hugh Grant? Co třeba Elizabeth Hurleyová? Jak to, že uplynuly dva měsíce a oni jsou furt spolu. Jak to, že mu to tak snadno prošlo. To je vončo! Jak to, že si ho borec, co chodí s kočkou jako Elizabeth Hurleyová, nechá na dálnici vykouřit od prostitutky a nic se mu nestane? Co se stalo se světskou spravedlností?“

Nevěřila jsem vlastním očím. A co bude se stínovým kabinetem? Kam se poděl mírový proces? Nejspíš se asi sám snaží vykroutit z toho, že spal s prostitutkou. Zničehonic se mi zadíval do tváře.

„Neznáš náhodou odpověď?“ Ztumpachovělá mládež do mě zapíchla pohled. „Ty musíš být Bridget!“ zvolal netrpělivě. „Jak to, že chlap s krásnou přítelkyní se vyspí s prostitutkou, nechá se při tom chytit a nic se mu nestane?“

Zmocnila se mě panika. Přestalo mi to myslet.

„No?“ naléhal. „Tak co? Řekni nám něco!“

„Možná,“ pronesla jsem, neboť mě nic jiného nenapadlo, „že někdo spolkl důkaz.“

Nastalo hrobové ticho, které přerušil až Richardův smích. V životě jsem neslyšela nic odpudivějšího. Pak se k němu přidala ztumpachovělá mládež.

„Bridget Jonesová,“ prohlásil Richard Finch nakonec, když si utíral oči. „Vítej v pořadu Dobré odpoledne! Posaď se u nás, zlato,“ a mrkl na mě.

Úterý, 22. srpna

58 kg, 4 skleničky alkoholu, 25 cigaret, počet zakoupených losů: 5.

Pořád nevím, jak jsem dopadla na pohovoru. Nevím, co mám dělat jednatřicátého na státní svátek. V Londýně zůstat nemůžu. Shazzer jede na festival do Edinburghu stejně jako Tom a spousta lidí z práce. Docela ráda bych jela taky, ale nesnesu pomyšlení na to, že uvidím Daniela. Stejně bych se nebavila tak dobře jako všichni ostatní.

Středa, 23. srpna

Rozhodně jedu do Edinburghu. Daniel zůstává v práci, takže nehrozí, abychom na sebe na Royale Mile narazili. Jsem ráda, že můžu vypadnout z domu a nemusím jen nervózně čekat na dopis z televize.

Čtvrtek, 24. srpna

Zůstávám v Londýně. Vždycky, když si začnu myslet, že by to v Edinburghu mohlo být fajn, tak mě napadne, že stejně skončím na představení mimů. Taky se může stát, že si vezmu letní šatičky, ale protože mi bude strašná zima, budu se muset kodrcat několik kilometrů po kočičích hlavách do kopce, zatímco všichni ostatní si budou užívat na večírku.

Pátek, 25. srpna

19.00 Do toho Edinburghu nakonec jedu. Perpetua mi dneska řekla: „Bridget, vím, že je to na poslední chvíli, ale tak mě napadlo, pronajala jsem si v Edinburghu byt a byla bych moc ráda, kdybys přijela.“ Je to od ní moc velkorysé a šlechetné.

22.00 Zavolala jsem Perpetui, že nikam nejedu. Je to všechno kravina. Nemůžu si to dovolit.

Sobota, 26. srpna

8.30 Fajn, udělám si klidný a zdravý víkend doma. Paráda. Mohla bych dočíst Vyhládlou cestu od Bena Okriho.

9.00 Panebože, jsem úplně hotová. Všichni kromě mě odjeli do Edinburghu.

9.15 Třeba je Perpetua ještě doma.

24.00, Edinburgh. Bože můj. Zítra budu muset vyrazit za kulturou. Perpetua si myslí, že mi přeskočilo. Celou cestu ve vlaku křičela do mobilního telefonu: „Hamlet od Arthura Smithe je kompletně vyprodaný, takže bychom místo toho mohli jít v pět na bratry Coenovy, jenže pak bychom přišli pozdě na Richarda Herringa. Mohli bychom vynechat Jenny Eclairovou – pch! vážně nevím, proč se ještě vzrušuje – a tak stihnout Lanarka, pak vyrazit na Harryho Hilla nebo Bondages a Juliana Claryho. Vydrž. Zkusím Gilded Baloon. Ne, Harry Hill už je vyprodaný. Tak půjdeme na ty bratry Coenovy?“

Slíbila jsem, že přijdu v šest do Plaisance, protože jsem nejdřív chtěla zajít do hotelu George a nechat Tomovi vzkaz. A v baru jsem potkala Tinu. Neuvědomila jsem si, že do Plaisance je to kus cesty, takže když jsem tam dorazila, představení už začalo a v sále bylo narváno. V duchu se mi ulevilo. Vrátila jsem se pěšky nebo spíš pomocí ručkování do bytu, koupila si báječnou pečenou bramboru s kuřecím kari a dívala se na Pohotovost. V devět jsem měla sraz s Perpetuou v kongresovém paláci. Než jsem se připravila, bylo skoro devět. Zapomněla jsem, že telefonem se nedá volat ven, takže jsem si nemohla zavolat taxíka, a než jsem dorazila na místo, bylo moc pozdě. Vrátila jsem se do hotelového baru, jestli tam nebude Tina a abych zjistila, kde je Shazzer. Objednala jsem si krvavou Mary a snažila se předstírat, že mi nevadí, že nemám společnost. V tu chvíli jsem si všimla v jednom rohu nějakého shluku světel a kamer a málem jsem vykřikla. Uprostřed stála moje matka, načančaná jako nějaká rocková hvězda, a právě se chystala zpovídat programového šéfa BBC Alana Yentoba.

„Ticho, prosím!“ zašvitořila jako Una Alconburyová při úpravě květin.

„Ááááá jedem!!! Řekněte, Alane,“ spustila s traumatickým výrazem v tváři, „pomýšlel jste… na sebevraždu?“

Večerní program v televizi docela ušel.

Neděle, 27. srpna, Edinburgh

Počet zhlédnutých představení: 0.

2.00 Nemůžu usnout. Vsadím se, že si všichni užívají na nějakém večírku.

3.00 Právě se vrátila Perpetua. Zaslechla jsem slova, jimiž hodnotila výkon alternujících komiků: „Příliš chlapecké… naprosto dětinské… prostě hloupost.“ Myslím, že jí během představení uniklo několik replik.

5.00 V bytě je nějaký chlap. Prostě to poznám.

6.00 Je na pokoji s Debby z marketingu. No nazdar.

9.30 Probudilo mě Perpetuino halekání: „Nejdete někdo na ta autorská čtení básní?“ Pak všechno ztichlo. Slyšela jsem, jak si Debby s tím mužem šeptají a on pak jde do kuchyně. Pak zaduněl Perpetuin hlas: „Co tady děláte?!! Říkala jsem zákaz návštěv přes noc.“

14.00 Panebože. Zaspala jsem.

19.00 Zpáteční vlak do Londýna. Bože můj. Ve tři jsme měly s Jude sraz v hotelu. Chtěly jsme jít na soutěžní kvíz, ale měly jsme v sobě pár krvavých Mary a uvědomily jsme si, že kvizy na nás mají špatný účinek. Člověku zbytečně vyletí tlak, jak se snaží vymyslet pořádnou otázku a pořád máchá rukou nahoru a dolů. Nakonec ji stejně musí položit, zapiští v tureckém sedu vysokým hláskem a pak dvacet minut sedí a přikyvuje jak pejsek vzadu v autě a poslouchá naprosto nezáživnou odpověď. Než jsme si stačily uvědomit, kde jsme, bylo půl šesté večer. Objevila se Perpetua s celou bandou lidí z práce.

„Hele, Bridget,“ vykřikla. „Tak co všechno jsi viděla?“ Nastalo dlouhé ticho.

„No, vlastně, právě se chystám…,“ spustila jsem sebejistě, „…na vlak.“

„Ty jsi vůbec nikde nebyla, je to tak?“ zařvala smíchy. „Stejně mi dlužíš pětasedmdesát liber za ten pokoj.“

„Cože?“ vykoktala jsem ze sebe.

„Jistě!“ vyjekla. „Bylo by to jen padesát, ale na dva lidi na pokoji se vztahuje padesátiprocentní přirážka.“

„Ale… ale, já jsem tam…“

„Ale no tak, Bridget, všichni dobře víme, že jsi tam nebyla sama,“ hulákala. „Nic si z toho nedělej. Tohle není láska, tohle je Edinburgh. Postarám se o to, aby se to doneslo Danielovi a dostal tak za vyučenou.“

Pondělí, 28. srpna

59,8 kg (jsem plná piva a pečených brambor), 6 skleniček alkoholu, 20 cigaret, 2846 kcal.

Doma na mě čekal na záznamníku vzkaz od mámy. Chce vědět, co bych řekla na elektrický ruční šlehač k Vánocům, a připomíná mi, abych nezapomněla, že Štědrý den je letos v pondělí, a abych jí zavolala, jestli přijedu v pátek večer, nebo v sobotu.

Daleko příjemnějším překvapením byl dopis od Richarda Finche, šéfredaktora pořadu Dobré odpoledne!, v němž mi nabízí práci. Teda aspoň myslím. Píše se v něm:

OK, zlatičko. Vítej na palubě.

Úterý, 29. srpna

58 kg, 0 skleniček alkoholu (velmi dobře), 3 cigarety, 1456 kcal (výsledek zdravé stravy související s novým místem).

10.30. V kanceláři. Asistentka Richarda Finche Pačuli mi právě potvrdila, že mi nabízí místo, ale musela bych začít už příští týden. O práci v televizi nemám ani potuchy, ale kašlu na to, tady mě nic dobrého nečeká a pracovat s Danielem je příliš ponižující. Měla bych mu to jít oznámit.

11.15 To snad není možné. Daniel zbledl a zůstal na mě civět. „To nemůžeš udělat,“ řekl. „Dokážeš si vůbec představit, jak to pro mě v posledních týdnech bylo těžké?“ V tu chvíli vpadla dovnitř Perpetua – určitě poslouchala za dveřmi.

„Danieli,“ vybuchla. „Ty sobče, prostopášníku, zrádče a citovej vyděrači. Vždyť jsi to byl, proboha, ty, kdo jí dal kopačky. Tak by ses s tím měl hezky rychle vyrovnat.“

Možná budu mít Perpetuu nakonec ráda, i když ne jako lesba.

ZÁŘÍ

Nahoru po požární tyči

Pondělí, 4. září

57,1 kg, 0 skleniček alkoholu, 27 cigaret, 15 kcal, počet minut, během nichž jsem si představovala, jak Danielovi říkám, co si o něm myslím: 145 (dobře – zlepšení).

8.00 Dneska jdu poprvé do nové práce. Musím se svým novým, klidným a rozhodným já udělat dobrý dojem. A musím přestat kouřit. Kouření je znakem slabosti a podkopává osobní autoritu.

8.30 Volala máma. Napadlo mě, že mi chce asi popřát hodně štěstí. „Víš co, zlato?“ spustila.

„Co?“

„Elaine tě zve na svou rubínovou svatbu!“ vydechla a napjatě se odmlčela.

Můj mozek vypověděl službu. Elaine? Elaine od Briana? Elaine od Colina? Elaine, co se provdala za Gordona, bývalého ředitele Tarmacadamu v Ketteringu?

„Myslí si, že bude fajn, když tam bude mít Mark pár vrstevníků.“

Aha. Elaine od Malcolma. Zploditelé dokonalého Marka Darcyho.

„Patrně se Elaine svěřil s tím, že jsi moc atraktivní.“

„No tak! Nelži,“ zamumlala jsem, i když ve skrytu duše mě to potěšilo.

„No, myslím, že to určitě měl na mysli, zlato.“

„Co jí řekl?“ sykla jsem podezíravě.

„Řekl, že jsi velice…“

„Mami…“

„No, použil slovo ‚bizarní‘, zlato. Ale to je pěkné, ne – ‚bizarní‘? Aspoň se ho na to budeš moct zeptat na té rubínové svatbě.“

„Na žádnou rubínovou svatbu dvou lidí, které jsem viděla jednou v životě osm vteřin, až do Huntingdonu nepojedu. Navíc se nehodlám plést pod nohy rozvedenému zbohatlíkovi, co o mně trousí, že jsem ‚bizarní‘.“

„Nech těch hloupostí, zlato.“

„Už musím končit,“ marně jsem se pokusila ukončit náš rozhovor, neboť máma jako vždy plkala dál, jako bych byla na smrtelné posteli a toto byl náš poslední rozhovor, než mi do žíly vpíchnou smrtící injekci.

„Vydělával tisíce liber za hodinu. Na stole měl hodiny, tik-tak-tik-tak. Říkala jsem ti, že jsem na poště potkala Mavis Enderbyovou?“

„Mami. Dneska jdu poprvé do nového zaměstnání. Jsem vážně nervózní. Nechci se bavit o Mavis Enderbyové.“

„Pane na nebi, zlato! Co si vezmeš na sebe?“

„Tu černou minisukni a tričko.“

„Ne, přece nechceš v těch matných barvách vypadat jako nějaký uválený tramp. Vezmi si něco elegantního a veselého. Co třeba ten krásný třešňově červený kostýmek? Mimochodem, říkala jsem ti, že Una odjela k Nilu?“

Vrrr. Cítila jsem se tak hrozně, když zavěsila, že jsem musela vykouřit pět cigaret za sebou. Začátek se moc nevyvedl.

21.00 Ležím v posteli a jsem úplně vyčerpaná. Už jsem zapomněla, jak odporné jsou začátky v novém místě. Nikdo vás nezná, takže úsudek okolí je založen na vašich náhodných poznámkách či lehce svérázných výrocích. Nemůžete si jít ani přemalovat oči, aniž byste se museli zeptat, kde jsou záchody.

Přišla jsem pozdě, ale nebyla to má vina. Nemohla jsem se dostat do budovy, protože jsem neměla žádný průkaz a ochranka u dveří se chovala, jako by jejím úkolem bylo zabránit vstupu zaměstnanců. Když jsem se konečně probojovala do recepce, musela jsem počkat, než si pro mě někdo přijde. Bylo za pět minut půl desáté a o půl měla začít porada. Nakonec se objevila Pačuli se dvěma obrovskými rozštěkanými psy. Jeden z nich začal vyskakovat a olizovat mi tvář, zatímco ten druhý mi strkal hlavu pod sukni.

„Jsou Richardovi. Sou fakticky suproví, co?“ řekla. „Jenom je odvedu do auta.“

„Ale já přijdu pozdě na poradu,“ namítla jsem zoufale, zatímco jsem svírala mezi koleny psí hlavu a snažila se ji vytlačit. Prohlédla si mě od hlavy až k patě, jako by chtěla říct: „No a?“ a zmizela i se psy.

Když jsem se dostala do kanceláře, porada už začala a všichni na mě zírali kromě Richarda, jehož mohutná tělesná schránka byla oděna v podivných zelených vlněných montérkách.

„Tak honem, honem,“ říkal, pohupoval se a rukama k sobě vábil svoje obecenstvo. „Tak třeba ranní mše. Nebo perverzní faráři. Nebo sexuální hrátky v kostele. Proč se ženy dokážou zamilovat do faráře? Tak honem. Za co vás platím. Vymyslete něco.“

„Proč bychom nemohli udělat interview s Joannou Trollopeovou?“ zkusila jsem.

„Lope?“ civěl na mě tupě. „Jakej Lope?“

„Joanna Trollopeová. Ta, co napsala Pastorovu ženu, kterou dávali v televizi. Pastorova žena. Mohla by o tom něco vědět.“

Richardovu tvář zaplavil mazaný úsměv. „Nádhera,“ řekl mi do prsou. „To je kurva nádhernej nápad. Nemáte někdo číslo na Joannu Trollopeovou?“

Nastala dlouhá pauza. „No, vlastně já bych jedno měla,“ dostala jsem ze sebe konečně, zatímco ke mně ztumpachovělá mládež vysílala nenávistné vibrace.

Porada skončila a já jsem pádila na záchod, abych se sebrala. Pačuli se malovala a vedle ní stála jedna kamarádka v posprejovaných šatech, pod nimiž jí byly vidět kalhotky i bránice.

„Nevypadám v tom jako štětka?“ ptala se zrovna Pačuli. „Měla bys vidět, jak se ty třicítky tvářily, když jsem vešla dovnitř… Jé!“

Obě si se zděšením zakryly rukou pusu, když mě uviděly.

„To nebylo na tebe,“ dušovaly se.

Nevím, jestli si to nechám líbit.

Sobota, 9. září

56,2 kg (nové místo má výhodu – člověk je pořád ve stresu), 4 skleničky alkoholu, 10 cigaret, 1876 kcal, počet minut, které jsem strávila představou konverzace s Danielem: 24 (výborně), počet minut, které jsem strávila tím, že jsem si přehrávala svůj rozhovor s matkou tak, abych z něj vyšla vítězně: 94.

11.30 Proč, ach proč jsem dávala matce klíč od svého bytu? Po pěti týdnech jsem konečně ucítila, že už odmítám čučet do zdi a ždímat kapesníky. Měla jsem za sebou perný týden v práci. Začala jsem si říkat, že všechno bude zase v pořádku, že mě třeba nakonec nutně neohlodá vlčák, když vtrhla dovnitř se šicím strojem pod paží.

„Copak to tady provádíš, ty trdlo?“ zašvitořila. Odvažovala jsem si na snídani 100 gramů vloček pomocí tabulky čokolády (závaží jsou v uncích, což je k ničemu, protože kalorie se uvádějí v gramech).

„Víš co, zlato?“ začala mi otvírat a zavírat všechny skříňky v lince.

„Co?“ řekla jsem. Měla jsem na sobě ponožky a noční košili a snažila jsem se utřít černé šmouhy od řasenky pod očima.

„Malcolm a Elaine se rozhodli oslavit tu rubínovou svatbu třiadvacátého v Londýně, takže budeš moct přijít dělat Markovi společnost.“

„Já nechci dělat Markovi společnost,“ procedila jsem.

„Je velice inteligentní. Má za sebou Cambridge. Nejspíš si v Americe nadělal velké jmění…“

„Nikam nejdu.“

„No tak, zlato, nezačínej zase,“ pokárala mě, jako by mi bylo třináct. „Víš, Mark nechal opravit dům v Holland Parku a rozhodl se tam rodičům uspořádat večírek se vším všudy – šest pater, obsluha a tak… Co si oblékneš?“

„Jdeš tam s Juliem, nebo s tátou?“ zeptala jsem se, abych ji umlčela.

„Nevím, zlato. Asi s oběma,“ pronesla zvláštním, nezvučným hlasem komediálních hereček.

„To přece nejde.“

„Ale my jsme s tátou pořád přátelé. Stejně jako s Juliem.“

Vrr. Vrrr. Vrrrr. Vůbec se s ní nedokážu bavit, když je taková.

„Takže řeknu Elaine, že moc ráda přijdeš, ano?“ řekla, popadla nevysvětlitelný šicí stroj a zamířila ke dveřím. „Musím letět. Čaooo!“

Odmítám před Markem Darcym znovu poskakovat jako rozmixovaný tuřín na lžičce před miminem. Budu muset odjet do ciziny nebo tak něco.

20.00 Jdu na večeři. Teď, když jsem znovu sama, mě všichni nafoukaní ženáči začali zvát v sobotu na večeři. A nikdy mě nezapomenou usadit naproti neustále děsivějšímu výběru svobodných mužů. Je to od nich velice laskavé a já si toho moc cením, ale připadá mi, že tím jen zdůrazňují moje citové nezdary a samotu. Podle Magdy bych ale neměla zapomínat, že je lepší být sama než mít za manžela sexuálně bezuzdného cizoložníka.

24.00 Panebože. Všichni se snažili rozveselit sedmatřicetiletého náhradníka, se kterým se nedávno rozvedla žena. Uvádím namátkovou ukázku jeho myšlení: „Skutečně si myslím, že ty pomluvy Michaela Howarda jsou jaksi poněkud nefér.“

„Nechápu, na co si stěžuješ,“ řečnil Jeremy. „Muži jsou s věkem čím dál tím atraktivnější, zatímco ženská krása vadne, takže všechny ty dvaadvacítky, co o tebe ani okem nezavadily, když ti bylo pětadvacet, se o tebe porvou.“

Se sklopenou hlavou jsem naslouchala jejich závěrům, podle nichž je žena otrokem svého věku a život hrou hudebních pultů, v níž dívky bez pultu (bez muže) poté, co hudba přestane (co překročí třicítku), vypadávají ze „hry“. Hm. Jako kdyby.

„Ale jistě, naprosto souhlasím s tím, že je lepší najít si mladšího partnera,“ vyrazila jsem ze sebe afektovaně. „Se všemi třicátníky je taková nuda – pořád mají kocovinu a jsou posedlí tím, že se je ženy snaží uhnat. Už se skutečně zajímám pouze o kluky kolem dvaceti. Dovedou mnohem líp… však víte…“

„Skutečně?“ plácla Magda až moc dychtivě. „Jak…?“

„Jasně, ty se zajímat můžeš,“ prohodil Jeremy s očima upřenýma na Magdu. „Ale jde o to, že oni nemají zájem o tebe.“

„Ehm. Pardon, ale mému poslednímu příteli je třiadvacet,“ pronesla jsem sladce.

Rozhostilo se hrobové ticho.

„Tak v tom případě,“ ušklíbl se Alex, „nám ho můžeš příští sobotu přivést ukázat, ne?“

Bastard jeden. Kde mám asi tak sehnat třiadvacetiletého kluka, co se mnou místo toho, aby se ládoval extází, půjde v sobotu na večeři k nafoukaným ženáčům?

Pátek, 15. září

57,1 kg, 0 skleniček alkoholu, 4 cigarety (velmi dohře), 3222 kcal (řádně uležené sendviče z nádražního bufetu), počet minut, které jsem strávila představou toho, jak podávám výpověď: 210.

Ach jo. Nechutná porada s naším tyranským šéfem probíhala následovně: „Fajn. Záchodky v obchodním době Harrods za libru. Tak třeba záchodky jako ve snu: ve studiu budou třeba sedět komik Frank Skinner a Sir Richard Rogers (jo, slyšíte dobře – ten, co navrhl pařížské Pompidou Centre) v kožešinových křeslech s opěradly prošívanými záchoďákem a s vlastní televizní obrazovkou. Bridget, ty uděláš zátah na nezaměstnanou mládež. Co třeba na severu? Co třeba mladí na podpoře, co se jen tak poflakují a žijí pod úrovní životního minima?“

„Ale… ale…,“ vykoktala jsem.

„Pačuli!“ zařval a v tu chvíli se psi pod stolem probudili a začali vyskakovat a štěkat.

„Co je?“ snažila se přeřvat ten randál. Měla na sobě háčkované minišaty a přes ně umělou oranžovou halenku s nastehovaným sedlem a na hlavě slamák. Jako kdyby moje pubertální výstřelky byly pouhý šprým.

„Kde je štáb, co má točit nezaměstnanou mládež?“

„V Liverpoolu.“

„V Liverpoolu. OK, Bridget. V pět třicet chci živé vysílání před obchodním střediskem. Sežeň mi šest nezaměstnaných mladých.“

Když jsem odcházela na vlak, Pačuli za mnou jen tak zařvala: „Hele, Bridget, není to Liverpool, ale je to Manchester, jo?“

16.15, Manchester

Počet oslovených mladých nezaměstnaných: 44; počet těch, co souhlasí s tím, že půjdou na kameru: 0.

Vlak z Manchesteru do Londýna, 19.00 Ach jo. V 16.45 jsem hystericky pobíhala mezi betonovými květináči a drmolila: „Soráč, máš práci? Neva. Dík!“

„Co teda budem vysílat?“ zeptal se kameraman bez sebemenšího náznaku zájmu. „Nezaměstnanou mládež,“ odvětila jsem vesele. „Hned sem zpátky!“ vyrazila jsem za roh a praštila se do čela. Slyšela jsem ve sluchátkách Richardův hlas: „Bridget… kde je kurva…} Nezaměstnaná mládež.“ Pak jsem zahlédla bankomat.

V 17.20 stála před kamerou vzorně seřazena šestice mladých, kteří o sobě tvrdili, že jsou nezaměstnaní. V kapse je hřála čerstvá dvacetilibrovka, kterou jsem se jim snažila vynahradit svou příslušnost ke střední třídě. Přesně o půl šesté jsem uslyšela hlasitou znělku a pak Richard zařval: „Sorry, do Manchesteru se dnes nepodíváme.“

„Ehm…,“ všichni se na mě netrpělivě dívali. Mládež si určitě myslela, že trpím nějakou chorobou a předstírám, že pracuju pro televizi. Navíc kvůli frmolu, který jsem celý týden měla v práci, a dnešnímu výletu do Manchesteru jsem neměla čas poohlédnout se po mladém příteli. Pak jsem očima přeletěla tu přehlídku rozjíveného mládí s bankomatem v pozadí a v hlavě se mi zrodila jednoznačně pochybná myšlenka.

Hmm. Myslím, že jsem udělala dobře, když jsem se nepokoušela nalákat nezaměstnaného mladíčka na večírek ke Cosmovi. Připadala bych si jako proradná otrokářka. Jenže jsem si tím vůbec nepomohla. Asi si půjdu zakouřit do kuřáku.

19.30 Ach jo. Z kuřáckého vagónu se vyklubal odporný prasečák, v němž se tísnili zbědovaní a drzí kuřáci. Uvědomila jsem si, že kuřáci už nemohou vést důstojný život. Společnost je vytlačila na samé dno, kde mohou trucovat. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby ten vagón záhadně odklonili, aby ho už nikdy nikdo neviděl. Možná že některé soukromé firmy začnou po privatizaci provozovat celé kuřácké vlaky. Ty však budou vystaveny hrozícím pěstem vesničanů, kteří na ně budou vrhat kameny a strašit své děti pohádkami o udýchaných pošucích vevnitř. Zavolala jsem Tomovi ze zázračného telefonu ve vlaku (Jak funguje? Jak to, když nemá žádné dráty? To je divný. Možná že spojení umožňuje elektrický kontakt mezi koly vlaku a kolejemi.), abych si postěžovala na to, že na zítřek nemám žádného třiadvacetiletého přítele.

„Co třeba Gav?“ navrhl Tom.

„Gav?“

„Však víš. Ten, co jsme ho potkali v galerii Saatchi.“

„Myslíš, že by šel?“

„Jasně. Byl z tebe úplně hotovej.“

„Ale nebyl. Sklapni.“

„Ale byl. Přestaň blbnout. Nech to na mně.“

Někdy mi připadá, že nebýt Toma, klesnu ke dnu a beze stopy zmizím.

Úterý, 19. září

56,2 kg (velmi dobře), 3 skleničky alkoholu (velmi dobře), 0 cigaret (styděla jsem se zapálit ve společnosti zdravého mládí).

No nazdar, musím běžet. Mám rande s kokakolovým mladíčkem. Gav byl v sobotu na večírku u Alexe úplně boží. Prokázal vybrané chování, flirtoval se všemi paničkami, lísal se ke mně a na všechny lstivé dotazy, týkající se našeho ‚vztahu‘, odpovídal s intelektuální obratností hodnou dona Juana. Cestou zpátky v taxíku jsem se bohužel dala strhnout vděčností (chtíčem) a snadno jsem podlehla jeho návrhům (položila jsem mu ruku na koleno). Podařilo se mi zachovat chladnou hlavu (zpanikařit) a odmítnout jeho pozvání na kávu. Vzápětí jsem měla špatné svědomí z toho, že jsem děsná koketa (a v duchu jsem se proklínala), takže když mi Gav brnkl a pozval mě dnes k sobě na večeři, milostivě jsem přijala (nevěděla jsem vzrušením, co dělat).

24.00 Připadám si jako stará panna. Už jsem strašně dlouho nebyla na rande, takže jsem se cítila velice sebevědomě a začala jsem se taxikáři chlubit, jak mi můj „přítel“, ke kterému zrovna jedu, vaří večeři.

Jenže když jsme dorazili na místo, z čísla 4 na Malden Road se vyklubal obchod s ovocem a zeleninou.

„Nechcete si zavolat?“ nabídl mi znuděně taxikář.

Gavovo číslo jsem samozřejmě neznala, a tak jsem musela předstírat, že má obsazeno, a pak zavolat Tomovi a zeptat se na Gavovu adresu tak, aby si ten taxikář nemyslel, že jsem si toho přítele vymyslela. Tom mi řekl, že Gav bydlí na Malden Villas 44 a že jsem si to asi špatně napsala. Cestou na novou adresu naše konverzace s taxikářem poněkud ochladla. Určitě si myslel, že jsem prostitutka nebo tak něco.

Když jsem dorazila na místo, moje předchozí sebevědomí bylo to tam. Bylo to předně strašně sladké a nesmělé – něco jako návštěva nejlepší kamarádky na střední škole. Gav připravil boloňské špagety. Problém nastal po večeři, kdy došlo na konverzaci. Skončili jsme, ani nevím proč, u princezny Diany.

„Připadalo mi to jako pohádka. Pamatuju si, jak jsem na svatbě seděla venku před katedrálou,“ řekla jsem. „Byls tam taky?“

Gav byl na rozpacích. „Bylo mi tenkrát teprve šest, víš.“

Nakonec jsme to vzdali a Gav mě s fantastickým vzrušením (to je u těch dvaadvacetiletých mladíčků to báječné) začal líbat a zároveň hledal, jak by se mi dostal pod sukni. Nakonec mi přejel rukou po břiše a prohlásil (bylo to tak ponižující): „Mmmm. Seš kus ženský.“

Nemohla jsem v tom pokračovat. Panebože. Nemá to cenu. Budu toho muset nechat, protože jsem moc stará. Začnu učit náboženství na dívčí škole a přestěhuju se k učiteli tělocviku.

Sobota, 23. září

57,1 kg, 0 skleniček alkoholu, 0 cigaret (výborně), počet konceptů, jimiž odmítám pozvání Marka Darcyho: 14 (aspoň jsem neměla čas na představy o konverzaci s Danielem).

10.00 Fajn. V odpovědi na pozvání Marka Darcyho musím jasně a pevně uvést, že nemůžu přijít. Nevidím žádný důvod, proč bych tam měla chodit. Nejsem ani blízká přítelkyně, ani příbuzná a navíc bych propásla v televizi Rande i Pohotovost.

Bože můj. Poslal mi jedno z těch pitomých pozvání, psaných ve třetí osobě, jako kdyby byl moc nóbl, aby přímo oznámil, že pořádá večírek, a jako kdyby výzva k potvrzení účasti bylo totéž, jako když dámskou úpravnu nazvete toaletou. Budu muset odpovědět stejně zvrhlým způsobem, jako kdybych byla fiktivní osoba, kterou zaměstnávám k tomu, aby odpovídala na pozvání fiktivních lidí, které zaměstnávají moji přátelé k rozesílání pozvánek. Co tam mám napsat?

Bridget Jonesová s politováním oznamuje, že se nebude moci…

Slečnu Bridget Jonesovou velice zasáhlo, že nebude moci…

Zklamání slečny Bridget Jonesové nelze vyjádřit slovy…

Dovolte nám, abychom Vám s nesmírnou lítostí oznámili, že laskavé pozvání Marka Darcyho rozrušilo slečnu Bridget Jonesovou natolik, že je nebude moci přijmout, a tudíž Vám s politováním oznamujeme, že laskavé pozvání pana Marka Darcyho rozhodně…

Sakra: zvoní telefon.

To byl táta: „Bridget, drahoušku, jdeš příští sobotu na tu příšernou událost?“

„Myslíš tu rubínovou svatbu Darcyových?“

„Co jiného? Je to jediná věc, která dokázala odvést pozornost tvé matky od toho, kdo si vezme ten zdobený mahagonový sekretář a sadu nízkých stolků, od té doby, co dělala na začátku srpna rozhovor s Lisou Leesonovou.“

„Doufala jsem, že se z toho nějak vyvlíknu.“

Na druhé straně se rozhostilo ticho.

„Tati?“

Ozval se potlačovaný vzlykot. Táta brečel. Myslím, že nemá daleko k nervovému zhroucení. Garantuju vám, že kdybych s mámou žila devětatřicet let, nervově bych se zhroutila, i kdyby s žádným portugalským turistickým průvodcem neutekla.

„Co se stalo, tati?“

„Ale, já jen… promiň. Já jen… Taky jsem se z toho chtěl nějak vyvlíknout.“

„Tak proč to neuděláš? Hurá. Půjdeme místo toho do kina.“

„Když…“ Znovu se rozplakal. „Když si představím, jak se tam promenáduje s tím napomádovaným, navoněným a natupírovaným Taliánem a všichni moji staří kamarádi a kolegové jim připíjejí a mě hodí do starého železa.“

„Nikam tě…“

„Ale hodí. Rozhodl jsem se, že tam půjdu, Bridget. Vezmu si kvádro a s hlavou pěkně vzpříma… ale…,“ a znovu se rozvzlykal.

„Co je?“

„Potřebuju morální podporu.“

11.30

Slečna Bridget Jonesová s radostí…

Sl. Bridget Jonesová děkuje panu Marku Darcymu za…

Slečna Bridget Jonesová přijímá s velikou radostí…

Proboha.

Milý Marku,

Děkuji za pozvání na rubínovou svatbu Malcolma a Elaine. Velice ráda přijdu.

Tvoje

Bridget Jonesová

Hmmm.

Tvoje

Bridget

nebo prostě

Bridget

Bridget (Jonesová)

Správně. Krasopisně to přepíšu, ale než to pošlu, musím zkontrolovat pravopis.

Útery, 26. září

56,7 kg, 0 skleniček alkoholu, O cigaret, 1256 kcal, počet zakoupených losů: 0, počet minut strávených posedlým myšlením na Daniela: 0, počet negativních myšlenek: 0. Stala se ze mě dokonalá světice.

Je skvělé, když se člověk přestane trápit hloupostmi – muži a vztahy – a začne myslet na svou kariéru. V redakci Dobré odpoledne se mi moc daří! Možná mám pro práci v komerční televizi talent. Mám skvělou novinku: zkusí to se mnou před kamerou.

Na konci minulého týdne si Richard Finch vzal do hlavy, že pošle lidi do terénu k hasičům, policajtům a na záchranku po celém Londýně, a tak vznikne zvláštní vydání pořadu Jedeme na živo. Ze začátku neměl moc štěstí. V práci se dokonce rozneslo, že ho odmítli na všech policejních a hasičských stanicích a stanicích záchranné služby v okolí Londýna. Ale dneska ráno, když jsem dorazila do práce, mě Richard popadl za ramena a zařval: „Bridget! Máme to! Požárníky. Chci, abys to dělala ty. Co třeba minisukně a požárnická helma? Co třeba, kdybys ukázala na hadici?“

Od té doby v práci panuje naprostá anarchie. Každodenní zpravodajství šlo stranou a všichni melou do telefonu o linkách, věžích a přenosových vozech. Zítra to propukne, v jedenáct hodin se musím hlásit na požární stanici v Lewishamu. Večer musím obtelefonovat všechny známé, aby se nezapomněli zítra dívat. Už se nemůžu dočkat, až to řeknu mámě.

Středa, 27. září

55,8 kg (scvrkla jsem se nervozitou), 3 skleničky alkoholu, 0 cigaret (na požární stanici je kouření zakázáno), pak 12 cigaret za 1 hod., 1584 kcal (velmi dobře).

21.00 V životě jsem nezažila větší trapas. Celý den jsem si všechno zkoušela a připravovala. Až z Londýna přepojí do Lewishamu, mám sjet po tyči do záběru a spustit rozhovor s požárníkem. Když se začalo v pět hodin vysílat, byla jsem připravená nahoře u tyče sklouznout v pravý okamžik dolů. Pak jsem ve sluchátku uslyšela Richardův hlas: „Jeď, jeď, jeďjeďjéééď!“ a tak jsem se spustila dolů. Jenže pak pokračoval: „Jeď, jeď, jeď, Newcastle! Bridget v Lewishamu, připrav se. Za půl minuty jsme u tebe.“

Chtěla jsem seskočit z tyče a vyběhnout po schodech zpátky nahoru, ale nebyla jsem ani v polovině, proto jsem začala šplhat nahoru. Pak se ve sluchátku ozval příšerný řev.

„Bridget! Jsi v záběru. Co to tam kurva děláš? Mělas sjet po tyči dolů, a ne po ní šplhat nahoru. Jeď, jeď, jeď.“

Zazubila jsem se hystericky do kamery a spadla dolů. Přistála jsem podle plánu u nohou požárníka, se kterým jsem měla dělat rozhovor.

„Lewishame, nemáme čas. Ukonči to, ukonči to, Bridget,“ vřeštěl mi Richard do ucha.

„A nyní vracíme slovo zpátky do studia,“ řekla jsem a byl konec.

Čtvrtek, 28. září

56,2 kg, 2 skleničky alkoholu (velmi dobře), 11 cigaret (dobře), 1850 kcal, nabídky práce z oblasti požární ochrany či z konkurenčních televizních stanic: 0 (což mě vcelku nepřekvapuje).

11.00 Utrhla jsem si pořádnou ostudu a jsem terčem posměchu. Richard Finch mě na poradě přede všemi ponížil, když po mně tu a tam mrskl slovem jako „bordel“, „ostuda“ a „podělanej zabedněnej idiot“.

„A nyní vracíme slovo zpátky do studia“ se stalo novým redakčním heslem. Když se někdo dostane do úzkých, spustí: „Ehm… a nyní vracíme slovo zpátky do studia,“ a vyprskne smíchy. Je zvláštní, že ztumpachovělá mládež je mi teď daleko víc nakloněná. Pačuli (dokonce!) mi přišla říct: „Hele, nic si z Richarda nedělej, jo? Se neumí, víš, jako, moc ovládat, no. Rozumíš? Ten seskok z tý požární tyče byl jako betelnej vodvaz, no. Takže jako… vracíme slovo zpátky do studia, jasan?“

Richard Finch mě buď ignoruje, nebo nevěřícně kroutí hlavou, kdykoli mě spatří. Celý den jsem nedostala žádnou práci.

Bože můj. Jsem na dně. Myslela jsem si, že jsem našla něco, v čem budu konečně dobrá, ale teď je po všem. A ke všemu je v sobotu ta děsná rubínová svatba a já nemám co na sebe. Jsem k ničemu. Nejde mi to ani s mužskýma, ani v mezilidských vztazích, ani v práci. Nic mi nejde.

ŘÍJEN

Rande s Darcym

Neděle, 1. října

55,8 kg, 17 cigaret, 0 skleniček alkoholu (velmi dobře, hlavně na večírek).

4.00 Byl to večer plný překvapení. Jeden z nejvíce překvapivých večerů mého života.

Po páteční depce za mnou přišla Jude a řekla, že mám být ve všem pozitivnější. Taky mi přinesla svoje fantastické černé šaty, abych si je mohla půjčit. Napadlo mě, že bych je mohla roztrhnout a postříkat vínem, ale Jude mě uklidnila. Má díky vedoucímu místu spoustu peněz, takže je to jedno. Jude je skvělá. Holky jsou mnohem hodnější než muži (kromě Toma, a to je stejně homosexuál). Rozhodla jsem se, že si k těm šatům vezmu černé lycrové punčocháče, štrasové náušnice (6,95 £) a černé kožené lodičky na vysokém podpatku z Pied à terre (bramborová kaše je dávno pryč).

Po příchodu na večírek jsem zažila šok. Zjistila jsem, že Markovi Darcymu nepatří úzký bílý dům s rovnou střechou na Portland Road nebo něco podobného, jak jsem čekala, nýbrž obrovská vila podobná svatebnímu dortu, stojící o samotě na opačné straně Holland Park Avenue (kde prý bydlí i Harold Pinter) uprostřed zeleně.

To se kvůli mamince s tatínkem pěkně praštil přes kapsu. Všechny stromy byly ověnčené řetězy červených žárovek a řadou lesklých červených srdcí, což vypadalo docela roztomile. Pěšina vedoucí k vstupním dveřím byla ukrytá pod bíločerveným baldachýnem.

U dveří to začalo vypadat ještě slibněji – uvítalo nás služebnictvo, nabídlo nám šampaňské a odebralo dary (koupila jsem Malcolmovi a Elaine album milostných písní Perryho Coma z roku, kdy se brali, plus aromalampu z Bodyshopu pro Elaine, protože na krocaním večírku se mě ptala na éterické oleje). Dále nás uvedli po živě zprohýbaném schodišti ze světlého dřeva. Na každém schodě byla červená svíčka ve tvaru srdce. Dole byl jeden rozlehlý pokoj s podlahou z tmavého dřeva a zimní zahrada, vedoucí na zahradu. Celý pokoj byl osvětlen svíčkami. Zůstali jsme s tátou stát úplně oněmělí.

Místo koktejlových chuťovek, které by se daly čekat na slezině starší generace – rozškatulkované mísy z broušeného skla plné okurčiček; talíře s luxusními servítky a půlkami grepů, ozdobených jednohubkami se sýrem a ananasem –, tam byly velké stříbrné tácy a na nich garnáty, placky s rajčaty a mozzarellou a kuřecí saté. Hosté se chovali, jako by nevěřili vlastnímu štěstí, zakláněli hlavu a buráceli smíchem. Una Alconburyová se tvářila, jako by zrovna snědla citrón.

„Jémine,“ vydechl táta, když spatřil, jak se k nám Una žene. „Myslím, že tohle není zrovna šálek čaje naší maminky a Uny.“

„Trošku pompézní, že?“ vypadlo z Uny, jakmile byla na doslech a podrážděně se halila do šály. „Myslím, že nic se nemá přehánět, pak je to příliš nevkusné.“

„Ále, nebuď směšná, Uno. Ten večírek je báječný,“ řekl táta a natáhl se pro svou devatenáctou jednohubku.

„Hmmm. Souhlasím,“ zamumlala jsem s pusou plnou placky, zatímco mi kdosi jako zázrakem dolil šampaňské, „je to děsně super.“ Přestala jsem se užírat kvůli tomu dvojdílnému třešňově červenému modelu od Jaegera a měla jsem výbornou náladu. Nikdo se mě ještě nezeptal, proč nejsem vdaná.

„Pff,“ odfrkla Una.

V tu chvíli se k nám přihnala i máma.

„Bridget,“ vyjekla. „Už jsi mluvila s Markem?“

Najednou mi s nechutí došlo, že Una s mámou nemají daleko do své rubínové svatby. Jak znám mámu, rozhodně si nenechá překazit oslavy takovou maličkostí, jakou je odchod od manžela a nový vztah s turistickým průvodcem, a za žádnou cenu se nedá zahanbit Elaine Darcyovou, i kdyby měla obětovat svou nevinnou dceru vyjednanému manželství.

„Jen pomalu, holka,“ stiskl mi táta rameno.

„Krásný dům. Nemohla sis vzít kolem ramen nějakou šálu, Bridget? Samé lupy!“ švitořila máma a oprašovala tátovi záda. „No tak, zlato. Proč si proboha nepovídáš s Markem?“

„No, totiž…,“ mumlala jsem.

„Co na to říkáš, Pam?“ sykla Una upjatě a kývla směrem do pokoje.

„Pompézní,“ špitla máma, přičemž špulila rty jako slavný komik Les Dawson při svých nejdokonalejších grimasách.

„Přesně to jsem říkala,“ vyslovila Una vítězoslavně pouze rty. „Neříkala jsem to, Coline? Pompézní.“

Nervózně jsem se rozhlédla a leknutím jsem poskočila. Asi metr od nás stál Mark Darcy a pozoroval nás. Musel všechno slyšet. Otevřela jsem pusu, abych zachránila – netuším, co jsem chtěla říct – dobré vychování, ale on odešel.

Večeře se podávala v „salónu“ v přízemí. Na schodech jsem se ocitla v řadě přímo za Markem Darcym.

„Ahoj,“ pozdravila jsem v naději, že vylepším matčinu nevycválanost. Mark se rozhlédl, vůbec si mě nevšiml a znovu se otočil.

„Ahoj,“ dloubla jsem do něj.

„Jé, ahoj, promiň, ale vůbec jsem tě neviděl,“ omluvil se.

„Parádní večírek,“ pochválila jsem. „Díky, žes mě pozval.“

Chvilku na mě hleděl. „No, já ne,“ řekl. „Pozvala tě moje matka. No nic. Musím dohlédnout na, ehm, zasedací pořádek. Mimochodem moc se mi líbila tvoje reportáž z požární stanice v Lewishamu,“ obrátil se a odešel za stálého uhýbání a omlouvání nahoru po schodech. Zatmělo se mi před očima. Ach jo.

Když dorazil nahoru, objevila se Nataša ve fantasticky přiléhavých saténových šatech, majetnicky se do něj zavěsila a ve spěchu zakopla o jednu ze svíček, až si umazala lem šatů. „Do prčic,“ zaklela. „Do prčic.“

Jak odplouvali pryč, zaslechla jsem, jak Markovi vyčítá: „Já jsem ti říkala, abys nechystal celé odpoledne svíčky na nebezpečná místa, kde by se někdo mohl zranit, ale abys raději dohlédl na to, aby zasedací pořádek…“

Je komické, že zasedací pořádek dopadl báječně. Máma neseděla ani vedle táty, ani vedle Julia, ale vedle Briana Enderbyho, se kterým vždycky ráda flirtovala. Julio se ocitl po boku atraktivní pětapadesátileté tetičky Marka Darcyho, která byla štěstím bez sebe. Tátu nesmírně potěšila sousedka podobná úžasné herečce Shakiře Caineové. Nemohla jsem se dočkat, kam usadili mě. Třeba mě Mark nacpal mezi své dva fajnové kamarády, špičkové obhájce nebo Američany z Bostonu. Jenže když jsem našla v tabulce své jméno, ozval se vedle mě známý hlas.

„Jakpak se má naše malá Bridgetka? To mám ale z pekla štěstí. Podívej, sedíš hned vedle mě. Una mi říkala, že jste se s tím tvým rozešli. Nevím, nevím! Fuj! Kdypak se nám konečně vdáš?“

„Doufám, že až k tomu rozhodnutí dojde, budu mít tu čest vás oddat,“ ozvalo se z druhé strany. „Hodil by se mi nový šál. Mmm. Hedvábný, broskvové barvy. Nebo třeba hezká sutana z Gamirellis s devětatřiceti knoflíky.“

Mark mě ohleduplně posadil mezi Geoffreyho Alconburyho a přihřátého faráře.

Ale po několika panácích z našeho hovoru vyprchala afektovanost. Zeptala jsem se faráře, co si myslí o tom, že sochy Ganéši, muže se sloní hlavou, prý v Indii zázračně nasávají mléko. Farář odpověděl, že v církevních kruzích se povídá, že ten zázrak vyvolalo působení chladného počasí, které přišlo po horkém létě, na terakotu.

Když se lidé po večeři začali trousit dolů na taneční parket, přemýšlela jsem o tom, co řekl. Přepadla mě zvědavost. Abych se vyhnula twistu s Geoffreym Alconburym, omluvila jsem se, nenápadně jsem uzmula čajovou lžičku a džbánek s mlékem a vypálila do pokoje, v němž již byly vystaveny vybalené dary (což jen potvrdilo Unin názor na pompéznost).

Chvilku mi trvalo, než jsem objevila aromalampu z terakoty, protože byla odstrčená až vzadu. Hned jsem nalila na lžičku trochu mléka, naklonila ji a přidržela u okraje díry, do níž se dává svíčka. Nevěřila jsem vlastním očím. Aromalampa na éterické oleje nasává mléko. Bylo vidět, jak se lžička vyprazdňuje.

„Panebože, stal se zázrak,“ zvolala jsem. Jak jsem krucinál mohla vědět, že v tu chvíli šel kolem Mark Darcy?

„Co to děláš?“ zeptal se mě a zůstal stát ve dveřích.

Nevěděla jsem, co mu mám odpovědět. Nejspíš si myslel, že se snažím krást dary.

„No?“ trval na svém.

„Aromalampa na éterické oleje, kterou jsem koupila tvé matce, nasává mléko,“ zabrblala jsem zamračeně.

„Nebuď směšná,“ rozesmál se.

„Vážně nasává mléko,“ rozhorlila jsem se. „Podívej se.“

Nalila jsem na lžičku mléko, naklonila ji a aromalampa skutečně začala nasávat.

„Tak vidíš,“ pronesla jsem pyšně. „Je to zázrak.“

Docela to na něj zapůsobilo, to vám tedy povím. „Máš pravdu,“ uznal smířlivě. „Je to zázrak.“

V tu chvíli se ve dveřích objevila Nataša. „Jé, ahoj,“ vypadlo z ní, když mě uviděla. „Kdepak jsi nechala svůj zaječí kostým?“ rozhihňala se, aby to vyznělo jako skvělý vtip.

„Víš, tohle nosíme v zimě kvůli teplu,“ odvětila jsem.

„John Rocha?“ zůstala zírat na Judiny šaty „Model z loňského podzimu, že? Poznám to podle toho lemu.“

Odmlčela jsem se, abych mohla vymyslet něco vtipného a jedovatého, ale bohužel mě nic nenapadlo. Po chvilce trapného ticha jsem prohlásila: „No nic, myslím, že bychom se měli přesunout. Ráda jsem tě viděla. Nashléé!“

Řekla jsem si, že se potřebuju nadýchat čerstvého vzduchu a zabáňat si. Venku byla nádherná vlahá noc plná hvězd. Všechny rododendronové keře zářily ve svitu měsíce. Nikdy se mi moc nelíbily. Připomínají mi romány D. H. Lawrence a viktoriánské vesnické domky na severu Anglie, kde lidé tonou v jezerech. Sešla jsem do zahrady. Zrovna hráli vídeňské valčíky v řízném rytmu, odpovídajícím fin de millenium. Zničehonic jsem nad sebou uslyšela nějaký zvuk. U prosklených dveří na zahradu se rýsovala postava. Vyklubal se z ní blonďatý adolescent, takový ten atraktivní typ z prestižní internátní školy.

„Čau,“ pozdravil. Zapálil si cigaretu a s očima upřenýma na mě začal sestupovat po schodech dolů. „Nechtěla by sis zatančit? Jé, aha. Promiň,“ pronesl a natáhl ke mně ruku, jako bychom byli na dni otevřených dveří v Etonu a on byl bývalý ministerský předseda, který zapomněl na slušné vychování: „Simon Dalrymple.“

„Bridget Jonesová,“ podala jsem mu škrobeně ruku, jako bych byla členkou válečného kabinetu.

„Čau. Jasan. Moc rád tě poznávám. Tak můžem si zatančit?“ Najednou z něj byl zase ten kluk z Etonu.

„No, vlastně nevím,“ nasadila jsem tón vytočené děvky a z hrdla se mi vydral chraplavý smích vinárenské prostitutky.

„Myslím tady venku. Jen na chvilku.“

Zaváhala jsem. Abych řekla pravdu, polichotilo mi to. Začalo mi to spolu se zázrakem, který jsem vykouzlila před očima Marka Darcyho, stoupat do hlavy.

„Prosím,“ naléhal Simon. „Nikdy jsem netančil se starší ženou. Ale sakra. Omlouvám se, nechtěl jsem…,“ pokračoval, když spatřil mou tvář. „Chci říct s někým, kdo je dávno pryč ze školy,“ dořekl a vášnivě mě popadl za ruku. „Zatančíš si se mnou? Byl bych ti moc a moc vděčný.“

Simon Dalrymple zřejmě chodil do tanečních hned od narození, takže jeho odborné vedení sem a tam bylo docela příjemné. Problém byl v tom, že zřejmě měl – no, ne že bych tomu chtěla přikládat kdovíjaký význam – tu největší erekci, kterou jsem kdy měla to štěstí zažít a kterou v tak těsném objetí nešlo přehlédnout.

„Vezmu to za tebe, Simone,“ ozval se nějaký hlas.

Patřil Marku Darcymu.

„Tak utíkej. Honem dovnitř. Už máš být dávno v posteli.“

Simon vypadal naprosto zdrcen. Zrudl jako rak a odpádil zpátky dovnitř.

„Smím prosit?“ nabídl mi Mark ruku.

„Ne,“ odsekla jsem naštvaně.

„Co se děje?“

„No,“ snažila jsem se nějak omluvit za svůj vztek. „Provedl jsi tomu mladíčkovi s mlíkem na bradě tu nejstrašnější věc, když jsi ho poslal pryč a ponížil ho v tak citlivém věku.“ Všimla jsem si Markova zmateného výrazu, ale plácala jsem dál. „Ale moc si cením tvého pozvání na večírek. Báječný mejdan. Mockrát děkuju. Senzační slezina.“

„Jo. Myslím, že to už jsi mi říkala,“ zamrkal. Je pravda, že vypadal poněkud pobouřeně a uraženě.

„Já…,“ pak se zarazil a začal přecházet sem a tam po dvorku. Vzdychal přitom a rukou si projížděl vlasy. „Jak se… Nečetla jsi v poslední době nějakou dobrou knížku?“ To je neuvěřitelné.

„Marku,“ vystartovala jsem. „Jestli se mě ještě jednou zeptáš, jestli jsem náhodou nečetla v poslední době nějakou dobrou knížku, vyletím z kůže. Proč se mě nezeptáš na něco jiného? Zkus to trošku prostřídat. Co třeba jestli mám nějakého koníčka, nebo co říkám na jednotnou evropskou měnu, nebo jestli náhodou nemám nějak zvlášť vzrušující zážitek se šprcgumou?“

„Já…,“ začal znovu.

„Nebo kdybych si mohla vybrat, s kým bych se chtěla vyspat – s Douglasem Hurdem, Michaelem Howardem, nebo Jimem Davidsonem? Jenže tohle není žádná konkurence – s Douglasem Hurdem.“

„S Douglasem Hurdem?“ podivil se Mark.

„Hmm. Ano. Je to skvělý suchar, ale je férový.“

„Hmmm,“ zamyslel se Mark. „To si myslíš ty, ale Michael Howard má výjimečně přitažlivou a inteligentní ženu. Určitě má nějaké skryté půvaby.“

„Jako třeba co?“ zeptala jsem se dětinsky v naději, že řekne něco v souvislosti se sexem.

„No…“

„Řekla bych, že je třeba dobrej v posteli,“ pomohla jsem mu.

„Nebo neuvěřitelně zručný hrnčíř.“

„Nebo kvalifikovaný aromaterapeut.“

„Nešla bys se mnou na večeři, Bridget?“ plácl zničehonic poněkud podrážděně, jako by mě chtěl posadit ke stolu a pořádně mi vyčinit.

Zmlkla jsem a podívala se mu do tváře. „Nenavedla tě k tomu moje máma?“ zeptala jsem se podezíravě.

„Ne… já…“

„Ani Una Alconburyová?“

„Ne, ne…“

Zničehonic mi došlo, o co jde. „Pak to byla tvoje máma, je to tak?“

„No, máma…“

„Nechci, abys mě zval na večeři jenom proto, že si to přeje tvoje matka. A o čem bychom si asi tak povídali? Prostě by ses mě zeptal, jestli jsem v poslední době nečetla nějakou dobrou knížku, a já bych si musela vymyslet nějakou žalostnou lež a –“

Ohromeně na mě zíral. „Ale Una Alconburyová mi říkala, že jsi literární maniak, že jsi úplně posedlá knihami.“

„Vážně?“ nevěřila jsem, i když mě to docela potěšilo. „Co ještě ti říkala?“

„No, že jsi radikální feministka a vedeš neuvěřitelně báječný život…“

„Óóó,“ zavrněla jsem blahem.

„…a milióny mužů tě zvou na večeři.“

„Aha.“

„Slyšel jsem o Danielovi. Mrzí mě to.“

„Myslím, že ses mě snažil varovat,“ zabručela jsem. „Co proti němu vlastně máš?“

„Spal s mou ženou,“ řekl. „Dva týdny po svatbě.“

Zůstala jsem jako opařená, když se nad námi ozvalo: „Markůů!“ Ve světle se rýsovala Nataša, natahovala krk, aby viděla, co se tam děje.

„Marků!“ zavolala znovu. „Co tam dole děláš?“

„O Vánocích,“ pokračoval Mark rychle, „jsem si byl jistý, že pokud přede mnou moje matka ještě jednou vysloví jméno Bridget Jonesová, zavolám do nějakého bulváru a obviním ji z toho, že mě v dětství zneužívala pumpičkou na kolo. Ale pak jsem tě uviděl… jenže jsem na sobě měl ten pitomý svetr s kosočtverci, co mi Una dala k Vánocům… Bridget, všechny ostatní holky, co znám, jsou tak umělé. Neznám nikoho, kdo by si ke kalhotům připnul zaječí ocásek nebo…“

„Marku!“ vřískla Nataša a zamířila po schodech dolů k nám.

„Ale ty máš přítelkyni,“ namítla jsem něco tak jasného.

„Už vlastně ne,“ řekl. „Jde jen o večeři. Šla bys se mnou?“

„OK,“ zašeptala jsem. „OK.“

Později mě napadlo, že bych měla radši jít domů. Nataša hlídala každý můj pohyb, jako by byla krokodýl a já jsem se moc přiblížila k jejím vajíčkům. Předala jsem Markovi svou adresu a telefonní číslo, domluvili jsme se na příští úterý. Když jsem procházela tanečním sálem, všimla jsem si, že si máma, Una a Elaine Darcyová živě vykládají s Markem. Chtěla bych vidět, jak by se tvářily, kdyby věděly, co se právě stalo. Zničehonic jsem před očima uviděla, jak si Brian Enderby povytahuje kalhoty na příštím krocaním večírku a říká: „Zatra. Sem rád, že se naše mládež pěkně baví, co?“ načež jsme s Markem donuceni předvést ctěnému shromáždění nějaké legrácky – jako třeba tření nosů nebo milování jako cvičené opice.

Úterý, 3. října

56,2 kg, 3 skleničky alkoholu (velmi dohře), 21 cigaret (nic moc), kolikrát jsem za posledních čtyřiadvacet hodin řekla slovo „hajzl“: 369x (cca).

19.30 Zmocnila se mě naprostá panika. Za půl hodiny se pro mě má stavit Mark Darcy. Po návratu z práce jsem zjistila, že mám příšerné vlasy a nemám co na sebe. Pomoc, ach, pomoc. Původně jsem chtěla jít v bílých leviskách, ale pak mě napadlo, že Mark je ten typ, co by mě klidně mohl vzít do nějakého nóbl podniku. Panebože, nemám na sebe nic nóbl. Myslíte si, že čeká, že se ukážu se zaječím ocáskem? Ne že by mě zajímal nebo co.

19.50 Bože můj, bože můj. Ještě jsem si nestihla umýt vlasy. Musím rychle skočit pod sprchu.

20.00 Suším si vlasy. Moc si přeju, aby měl Mark Darcy zpoždění a nenašel mě v županu a s mokrou hlavou.

20.05 Vlasy už jsou víceméně suché. Teď se musím nalíčit, obléknout a naházet binec za pohovku. Co je nejdůležitější? Myslím, že líčení, a pak ten binec.

20.15 Ještě nepřišel. Senzace. Líbí se mi muži, co chodí pozdě, na rozdíl od těch, co přijdou dřív, člověka úplně zblbnou a vynervují a navíc spatří nehezké věci, které nikdy spatřit neměli.

20.20 No, jsem víceméně hotová. Možná si na sebe nakonec vezmu něco jiného.

20.30 To je zvláštní. Víc než půlhodinové zpoždění se k Marku Darcymu vůbec nehodí.

21.00 To snad není možné. Mark Darcy se na mě vykašlal. Hajzl jeden!

Čtvrtek, 5. října

56,7 kg (nic moc), 4 porce čokolády (nic moc), kolikrát jsem si přehrála na videu zprávy: 17x (nic moc).

11.00, záchodky v práci. Ale ne. Ale ne. Ke všemu jsem se dnes ráno na poradě stala terčem pozornosti.

„Fajn, Bridget,“ prohlásil Richard Finch. „Dám ti ještě jednu šanci. Soud s Isabellou Rosselliniovou. Dnes má být vynesen rozsudek. Všichni si myslí, že se z toho vyvlíkne. Mazej k Nejvyššímu soudu. Nepřeju si, abys šplhala po nějakých tyčích nebo lampách. Přeju si, aby to interview mělo hlavu a patu. Zeptej se jí, jestli jí připadá v pořádku, aby lidi vraždili ty, se kterýma nechtějí spát. Na co čekáš, Bridget? Ať už jsi pryč.“

Vůbec jsem netušila, neměla jsem ani tu nejmenší představu, o čem to mluvil.

„Sleduješ snad proces s Isabellou Rosselliniovou, ne?“ zeptal se Richard. „Občas se taky mrkneš do novin, ne?“

V tomhle zaměstnání vás lidi bombardují jmény a příběhy a vy máte zlomek sekundy na to, abyste se rozhodli: buď přiznáte, že nemáte ani páru o tom, o čem mluví, a když to prošvihnete, pak budete následujících třicet minut zoufale dolovat nějaké záchytné body, aby váš příspěvek do diskuse zněl po všech stránkách věrohodně. A přesně to se mi stalo s Isabellou Rosselliniovou.

Teď musím vyrazit za děsivým štábem k soudu a do pěti minut zplodit naživo reportáž o něčem, o čem jsem v životě neslyšela.

11.05 Díky Bohu za Pačuli. Když jsem vyšla ze záchodků, zrovna ji kolem vlekl jeden z Richardových psů na vodítku.

„Jsi v pořádku?“ chtěla vědět. „Vypadalas docela vyplašeně.“

„Ne, jsem v pohodě,“ odsekla jsem.

„Určitě?“ chvilku na mě hleděla. „Hele, poslouchej, víš, že na poradě nemyslel Isabellu Rosselliniovou, že jo? Měl na mysli Elenu Rossiniovou, jasan?“

Ach, díky Bohu a všem jeho nebeským andělům. Elena Rossiniová je vychovatelka dětí, obviněná z vraždy svého zaměstnavatele, který ji prý opakovaně znásilnil a na osmnáct měsíců uvěznil doma. Popadla jsem pár novin, abych našprtala základy, a utíkala na taxíka.

15.00 Nechápu, co se to zrovna přihodilo. Tvrdla jsem před Nejvyšším soudem se svým štábem a bandou dalších novinářů celou věčnost a čekala jsem, až soud rozhodne. Náramně jsem se bavila, vážně. Dokonce jsem se podívala na Markovu zradu z druhé strany. Najednou jsem si uvědomila, že mi došly cigarety. Septem jsem se zeptala kameramana, který je moc hodný, jestli si myslí, že bych si mohla na pět minut odskočit. Řekl, že je to v pohodě, protože novináři jsou vždycky upozorněni, než se vychází ze soudní síně, takže pro mě když tak přijdou.

Když se rozneslo, že jdu do obchodu, spousta novinářů mě poprosila, abych jim koupila cíga, sladkosti a tak, takže mi chvilku trvalo, než jsem si to všechno zapsala. Čekala jsem ve frontě a rovnala si všechny drobné, když do obchodu vrazil chlapík, který měl zřejmě moc naspěch: „Mohl byste mi dát jednu bonboniéru?“ jako bych tam vůbec nebyla. Chudák prodavač se na mě jen bezradně podíval.

„Promiňte, říká vám něco slovo ‚fronta‘?“ spustila jsem nafoukaně. Když jsem se otočila, odfrkla jsem si, protože přede mnou stál Mark Darcy jako obhájce. Jen na mě hleděl.

„Kdes do pytle byl včera večer?“ zeptala jsem se.

„To bych se měl zeptat já tebe,“ opáčil ledově.

V tu chvíli vrazil do obchodu pomocný kameraman. „Bridget!“ zařval. „Propásli jsme rozhovor. Elena Rossiniová je pryč. Máš pro mě ty hašlerky?“

Mlčky jsem se musela opřít o pult.

„Propásli?“ vypadlo ze mě, když se mi vrátila řeč. „Propásli? Panebože. Byla to moje poslední šance po té tyči a já jsem místo toho nakupovala sladkosti. Dostanu padáka. Co ostatní? Udělal s ní někdo rozhovor?“

„Nikdo se k ní nedostal,“ opáčil Mark Darcy.

„Nedostal?“ vrhla jsem k němu pohled plný zoufalství. „Ale jak to víš?“

„Protože jsem ji obhajoval a zakázal jsem jí dávat rozhovory,“ prohodil jen tak. „Podívej, sedí v mém autě.“

V tu chvíli Elena Rossiniová vystrčila hlavu z auta a zakřičela s cizím přízvukem: „Phromiň, Mahrku. Vzal mi, phrosím, místo bonboniéhry sušenky?“ V tu chvíli přijelo auto se štábem.

„Dereku!“ zařval kameraman z okýnka. „Kup nám Twix a Lion Bar, jo?“

„Tak kdes včera večer byla?“ zeptal se Mark Darcy.

„Čekala jsem na tebe jak debil,“ procedila jsem.

„Cože? Pět minut po osmé? Když jsem dvanáctkrát zmáčkl zvonek?“

„Jo, já jsem…,“ odvětila jsem, ale pomalu mi to začalo docházet, „si sušila vlasy.“

„Máš výkonný fén?“ zeptal se.

„Jo, 1600 voltů, speciální kadeřnický model,“ pochlubila jsem se. „Proč?“

„Možná by sis měla pořídit tišší fén, nebo začít s toaletou trochu dřív. No nic. Tak pojď,“ rozesmál se. „Připravte si kameru, uvidíme, co se pro vás dá udělat.“

Bože můj. Takovej trapas. Jsem korunovanej vůl.

21.00 Nakonec se všechno krásně vystříbřilo. Zrovna jsem si popáté přehrála stručný přehled odpoledních zpráv:

„A nyní exkluzivně pro Dobré odpoledne,“ říká moderátorka. „Jako jediná televizní stanice vám přinášíme exkluzivní rozhovor s Elenou Rossiniovou jen několik minut poté, co dnes vyslechla osvobozující rozsudek. Tuto exkluzivní reportáž připravila naše domácí zpravodajka Bridget Jonesová.“

Tu poslední větu prostě miluju: „Tuto exkluzivní reportáž připravila naše domácí zpravodajka Bridget Jonesová.“

Naposledy si to pustím a pak toho už nechám.

Pátek, 6. října

57,1 kg (nalezla jsem útěchu v jídle), 6 skleniček alkoholu (sklony k alkoholismu), počet zakoupených losů: 6 (nalezla jsem útěchu v hazardních hrách), počet telefonátů na 1471, jestli náhodou nevolal Mark Darcy: 21 (pouhá zvědavost), kolikrát jsem si přehrála na videu zprávy: 9x (lepším se).

21.00 Ach jo. Včera jsem nechala mámě vzkaz, abych se s ní podělila o svého sólokapra, takže když dneska večer zavolala, myslela jsem si, že mi chce poblahopřát. Kdepak, celou dobu mlela jen o tom večírku. To byla samá Una a Geoffrey a Brian a Mavis a jak je Mark báječný a proč jsem si s ním nepovídala atd., atd.? Málem jsem podlehla pokušení, abych jí povyprávěla, co se mi stalo, ale ovládla jsem se, neboť jsem si představila, co by následovalo: nejdřív by byla celá bez sebe, ale až by uslyšela, jak to dopadlo, tak by mě brutálně zavraždila.

Pořád doufám, že se Mark ozve a po tom debaklu s fénem mě pozve znovu na rande. Možná bych mu mohla napsat, že mu děkuju za to interview a omlouvám se za ten fén. Ne že by se mi nějak moc líbil. Dobré mravy si to prostě žádají.

Čtvrtek, 12. října

57,6 kg (nic moc), 3 skleničky alkoholu (zdravá a normální dávka), 13 cigaret, 17 jednotek tuku (Zajímalo by mě, jestli by se dal spočítat tuk v celém těle? Doufám, že ne.), počet zakoupených losů: 3 (to ujde), počet telefonátů na 1471, jestli náhodou nevolal Mark Darcy: 12 (lepší).

Ach jo. V novinách jsem narazila na urážlivý článek jedné nafoukané vdané ženské. Z titulku vyzařovala dvojsmyslná ironie: „Radosti osamělého života“.

„Jsou mladí, ambiciózní a bohatí, ale jejich život je prodchnutý palčivou samotou… Po odchodu z práce se před nimi otevírá citové vzduchoprázdno… Osamělá individua, posedlá módními trendy, nacházejí útěchu v kupovaném jídle, které by pro jejich matku bylo hračkou.“

Pcha. Ta si ale troufá. Jak to ta nafoukaná ženská, co se vdávala ve dvaadvaceti, tak asi může vědět? Pěkně děkuju.

Napíšu článek, podložený „tuctem rozhovorů“ s nafoukanými ženuškami: „Po odchodu z práce propukají v pláč, protože ač jsou unavené, musí škrábat brambory a narvat prádlo do pračky, zatímco jejich sádelnatý a vypasený manžílek říhá u fotbalu před televizí a dožaduje se hranolků. Jindy žbluňknou ve svých tuctových zástěrkách do velké černé díry, když jim manžel zavolá, že musí zase zůstat dlouho v práci, a ve sluchátku se ozývá vrzání kožené sukně a sexy hihňání svobodných koček.“

Po práci jsem měla sraz se Sharon, Jude a Tomem. I Tom v duchu skládal rozčilený článek o citovém vzduchoprázdnu nafoukaných ženáčů.

„Mají vliv na všechno od výstavby rodinných domků až po jídlo, které vám nabízejí v supermarketech,“ objeví se v Tomově strašlivém článku. „Na každém rohu najdete obchody Anne Summersové pro ženy v domácnosti, které se pateticky pokoušejí napodobovat vzrušující sexuální hrátky svobodných, a v potravinách u Markse a Spencera se objevují stále exotičtější pokrmy, při jejichž konzumaci se vyčerpané dvojice snaží předstírat, že jsou na večeři v krásné restauraci jako za svobodna a nemusí umývat nádobí.“

„Je mi z těch arogantních sraček o osamělém životě pořádně na blití!“ zvolala Sharon.

„Jo, jo!“ přizvukovala jsem.

„Nezapomeňte na citové vydírání,“ říhla si Jude. „Jsme vystaveni neustálému citovému vydírání.“

„A už vůbec nejsme osamělí. Máme rozvětvené rodiny svých přátel, s nimiž jsme v telefonickém kontaktu,“ přisadil si Tom.

„Jasně! Hurá! Singlové by se neměli pořád za něco omlouvat, ale měli by získat společenské uznání – třeba jako gejši,“ zvolala jsem vesele a usrkla jsem si chilského bílého vína.

„Jako gejši?“ Sharon po mně vrhla chladný pohled.

„Drž zobák, Bridge,“ zabreptal nesrozumitelně Tom. „Seš opilá. Snažíš se akorát uniknout svému citovému vzduchoprázdnu přes opici.“

„Jo, přesně jak Shazzer,“ trucovala jsem.

„Já nee,“ bránila se Sharon.

„Totedasafrajo,“ blekotala jsem.

„Víšso. Držhuu,“ říhla si Jude znovu. „Nedámesieštějednuláhe?“

Pátek, 13. října

58,5 kg (dočasně se ze mě stal měch na víno), 0 skleniček alkoholu (žiju ze svého měchu), 0 kcal (velmi dohře). Radši budu upřímná. Zas tak velmi dobré to nebylo – 0 jen proto, že hned po jídle jsem 5876 kcal vyblila.

Bože můj, je mi tak smutno. Mám před sebou celý víkend, ale nikoho, koho bych mohla milovat a s kým bych se mohla smát. Stejně je mi to jedno. Koupila jsem si báječný zázvorový pudink do mikrovlnky.

Neděle, 15. října

57,1 kg (lepším se), 5 skleniček alkoholu (speciální příležitost), 16 cigaret, 2456 kcal, počet minut, které jsem strávila v myšlenkách na Marka Darcyho: 245.

8.55 Odskočila jsem si pro cigára, než začne v televizi Pýcha a předsudek. To snad není možné, kolik bylo venku aut. Neměli by být doma a těšit se na seriál? Líbí se mi, že je v Británii tolik náruživých seriálových diváků. Moje vlastní náklonnost pramení z toho, že jsem zvědavá, kdy do toho Darcy s Elizabeth praští. Tom říká, že fotbalový guru Nick Hornby ve své knize tvrdí, že posedlost fotbalových fandů je pouze zástupná. Fanouškové nadopovaní testosteronem netouží po tom stát na nadhozu, píše Hornby, spíš ve svém týmu vidí své představitele, něco jako parlament. To přesně vystihuje můj vztah k Darcymu a Elizabeth. Ti dva jsou mými představiteli na poli sexu, nebo spíš namlouvání. Nijak ale netoužím po skutečných cílech. Nesnesla bych pohled na to, jak se poté Darcy s Elizabeth válí v posteli a kouří. Bylo by to strašně nepřirozené a nesprávné a rychle by mě to přestalo bavit.

10.30 Volala Jude. Dvacet minut jsme střídavě bručely do telefonu: „Achich, ten pan Darcy.“ Líbí se mi, že mluví jakoby nic. Bim-ham! Pak jsme dlouze srovnávaly přednosti pana Darcyho s Markem Darcym. Shodly jsme se na tom, že pan Darcy je přitažlivější, neboť je primitivnější. Je však výplodem fantazie, což nelze jen tak přehlédnout.

Pondělí, 23. října

58 kg, 0 skleniček alkoholu (velmi dohře – objevila jsem vynikající náhražku alkoholu jménem Smoothies – moc dobrá, s ovocnou příchutí), 0 cigaret (Smoothies potlačuje chuť na cigarety), počet vypitých Smoothies: 22,4265 kcal (41357 z nich jsou Smoothies).

Uf. Musím se podívat na Panoramu. Dnešní téma zní: „Vysoce kvalifikované živitelky rodiny kradou mužům všechna dobrá místa“ (modlím se k Bohu všemohoucímu a všem jeho serafínům, abych se stala jednou z nich). „Vyřeší to snad reforma školského systému?“ Pak jsem ve Standardu narazila na úděsnou fotku Darcyho a Elizabeth v oblečení novodobých amantů, jak se po sobě válejí někde na louce: ona měla na hlavě snobský blond účes a na sobě lněný kalhotový kostým; on v pruhovaném roláku a kožené bundě s kartáčem pod nosem. Nejspíš už spolu spí. Je to nesmírně nechutné. Jsem zmatená a ustaraná, protože pan Darcy by rozhodně nikdy nic tak marnivého a lehkomyslného neudělal, kdyby byl herec, přestože pan Darcy herec je. Hmmm. Jsem pořádně zmatená.

Úterý, 24. října

58,5 kg (pitomé Smoothies), 0 skleniček alkoholu, 0 cigaret, počet vypitých Smoothies: 32.

V práci se mi moc daří. Od toho rozhovoru s toudlenctou Elenou mi všechno vychází.

„Honem! Honem! Co třeba několikanásobná vražedkyně Rosemary Westová?“ říkal zrovna Richard Finch, když jsem dorazila do práce (s malým zpožděním, pravda, ale to se může stát každému), s rukama v boxerské pozici. „Co třeba oběti znásilnění s lesbickými sklony? Co třeba lesbická spisovatelka Jeanette Wintersonová, co třeba nějaký doktor přímo ve studiu, co třeba co vlastně lesby dělají v posteli. Mám to! Co vlastně lesby dělají v posteli?“ Zničehonic se podíval přímo na mě.

„Ty to víš?“ Všichni na mě civěli. „No tak, Bridget, co chodí kurva věčně pozdě,“ zařval netrpělivě. „Co vlastně dělají lesby v posteli?“

Zhluboka jsem se nadechla. „Spíš si myslím, že bychom se měli zaměřit na mimotelevizní románek mezi Darcym a Elizabeth.“

Pomalu si mě prohlédl od hlavy až k patě. „Skvělý,“ pochválil mě uctivě. „To je teda kurevsky skvělej nápad. OK. Kdo hraje Darcyho a Elizabeth? Honem, honem,“ začal boxovat na posluchače.

„Colin Firth a Jennifer Ehleová,“ odpověděla jsem.

„Zlatíčko,“ sdělil jednomu mému prsu, „jseš kurva úplnej génius.“

Vždycky jsem doufala, že ze mě jednou bude génius, ale nikdy jsme tomu ani já, ani moje levé prso moc nevěřily.

LISTOPAD

Zločinec v rodině

Středa, 1. listopadu

56,92 kg (jupííí! jupííí!), 2 skleničky alkoholu (velmi dobře), 4 cigarety (u Toma jsem kouřit nemohla, abych nepodpálila kostým připravený na volbu Alternativní Miss světa), 1848 kcal (dobře), počet vypitých Smoothies: 12 (skvělý pokrok).

Zamířila jsem k Tomovi na vrcholnou schůzku, abychom mohli prodiskutovat varianty plánu ve věci Mark Darcy. Jenže Tom vysiloval kvůli nadcházející volbě Alternativní Miss světa. Ačkoliv se už dávno rozhodl, že půjde za ‚Miss globálního oteplování‘, prožíval krizi sebedůvěry.

„Nemám vůbec žádnou šanci,“ prohlásil při pohledu do zrcadla a odběhl k oknu. Měl na sobě polystyrénovou kouli, pomalovanou mapou světa, s tajícími ledovými čepičkami na pólech a velkou spálenou skvrnou v Brazílii. V jedné ruce držel kus tropického tvrdého dřeva a sprej a ve druhé chlupatý předmět neurčitého původu, což prý byl podle jeho vlastních slov mrtvý ocelot. „Myslíš, že bych si měl udělat melanom?“ zeptal se.

„Jdeš na volbu miss, nebo na maškarní ples?“

„To je právě ono – nevím. Nikdo nic neví,“ zoufal Tom a strhl si z hlavy čelenku – miniaturní strom, který si chtěl během soutěže zapálit. „Má to být obojí. Má jít o všechno – o krásu, originalitu, umělecké provedení. Všechno je to směšně zamotaný.“

„To je jenom pro teplouše?“ zeptala jsem se, zatímco jsem si pohrávala s kouskem polystyrénu.

„Ne. Vstup volný všem: ženám, zvířatům, čemukoliv. V tom je ten problém,“ škubl sebou zpátky k zrcadlu. „Někdy mě napadne, že mám šanci uspět jedině se skutečně sebevědomým psem.“

Nakonec jsme se shodli na tom, že i když globální oteplování nemá samo o sobě chybu, polystyrénová koule nepatří zrovna k těm nejlichotivějším večerním úborům. Ve skutečnosti jsme se nakonec dostali k měnivým přiléhavým šatům Yvese Kleina v modrém odstínu, který se chvílemi podobá kouři a stínům na zemi a symbolizuje tající póly.

Rozhodla jsem se, že k tomu, abych Toma plně využila ve věci Marka Darcyho, není ta nejlepší příležitost. Zavčas jsem se omluvila. Slíbila jsem Tomovi, že popřemýšlím o plaveckém a denním modelu.

Z domu jsem brnkla Jude, ale ta mi hned začala vykládat o jednom skvělém novém orientálním myšlení jménem feng shui, které se objevilo v posledním čísle Cosmopolitanu. Pomáhá prý člověku dosáhnout všeho, po čem v životě touží. Stačí prý uklidit všechny skříně v bytě, aby se člověk uvolnil, a pak rozdělit byt do devíti sekcí (tomu se říká mapování ba-gua). Každá z těchto sekcí tak představuje jednu část vašeho života: kariéru, rodinu, vztahy, bohatství nebo například potomky. Všechno, co v dané sekci je, má vliv na to, jak se člověku daří. Když jste například neustále bez peněz, je možné, že za to může odpadkový koš v sekci „bohatství“.

Ta nová teorie mě docela nadchla, protože by toho mohla dost vysvětlit. Musím si co nejdřív koupit Cosmopolitan. Jude mě zapřisáhla, abych o tom neříkala Sharon, protože ta by si přirozeně myslela, že je to krávovina. Nakonec se mi podařilo zavést hovor na Marka Darcyho.

„Ovšemže tě nepřitahuje, Bridge, to by mě ani ve snu nenapadlo,“ řekla Jude. Prohlásila, že existuje jen jediné řešení – mám uspořádat večírek a pozvat ho.

„Je to super,“ potvrdila. „Je to něco jiného, než kdybys ho zvala na rande, takže můžeš být úplně v klidu, pořádně se předvést a ukecat všechny kamarády, aby dělali, že jsi báječná.“

„Jude,“ zeptala jsem se uraženě, „říkalas ‚dělali‘“?

Pátek, 3. listopadu

58 kg (jejda), 2 skleničky alkoholu, 8 cigaret, 13 Smoothies, 5245 kcal.

11.00 Ten nápad s večírkem mě doslova nadchl. Koupila jsem si skvělou novinku – kuchařku od Marca Pierra Whitea. Konečně jsem pochopila ten prostý rozdíl mezi domácí kuchyní a jídlem z restaurace. Neboli jak praví Marco: „Všechno záleží na koncentraci chuti.“ Tajemství omáček kromě toho samozřejmě spočívá v pravém vývaru. Nejdříve uvaříte velké množství rybích kostí, kuřecích drobů atd., a pak je zmrazíte ve tvaru polévkových kostek. Uvařit prvotřídní chod je pak jednoduché jak facka: vlastně ještě jednodušší, protože odpadá škrábání brambor. Ty se totiž pouze osmahnou v husím sádle. Nechápu, proč mi to nedošlo dřív.

Sestavila jsem si následující jídelníček:

Jemná celerová omáčka (velmi snadné a levné, pokud má člověk všechny suroviny).

Grilovaný tuňák s jemnou rajčatovou omáčkou, opečeným česnekem a sladkými brambory.

Pomerančové dražé. Anglický krém s Grand Marnier.

Bude to bašta. Proslavím se jako skvělá kuchařka, která to má všechno v malíčku.

Lidé se ke mně nadšeně pohrnou na večírky: „Jsem moc rád, že mě Bridget pozvala na večeři. Člověka čeká jídlo jako z interhotelu a navíc v bohémském prostředí.“ Na Marka Darcyho to udělá obrovský dojem, takže si uvědomí, že nejsem ani obyčejná, ani neschopná.

Neděle, 5. listopadu

57,1 kg (hrůza), 32 cigaret, 6 skleniček alkoholu (těm pohodlným mizerům v obchodě došly Smoothies), 2266 kcal, počet zakoupených losů: 4.

19.00 Ach jo. Dneska se pořádají táboráky, ale mě nikdo na žádný nepozval. Všude kolem – nalevo, napravo i uprostřed – vystřelují posměšně rakety. Zajdu za Tomem.

23.00 U Toma to bylo moc fajn. Snažil se vyrovnat s tím, že titul Alternativní Miss světa získala nějaká pitomá Johanka z Arku.

„To mě vážně dovede vytočit, když se řekne, že to není žádná soutěž krásy, ale ve skutečnosti je to úplně jinak. Kdybych neměl takovej nos, určitě bych…,“ řekl Tom a naštvaně se prohlížel v zrcadle.

„Cože?“

„Můj nos.“

„Co s ním je?“

„Co s ním je? Pcha! Jen se na něj podívej.“

Jak se ukázalo, Tom má na nose velice, ale velice nepatrný hrbolek, neboť mu kdosi v sedmnácti letech mrskl do obličeje sklenici. „Už to vidíš?“

Vysvětlila jsem mu, že ten hrbolek sám o sobě rozhodně nelze vinit za to, že mu Johanka z Arku vyfoukla titul před nosem, ledaže by porota použila Hubbleův teleskop. Vzápětí však Tom začal s tím, že je tlustý a že musí držet dietu.

„Kolik kalorií se má jíst, když člověk drží dietu?“ zeptal se mě.

„Asi tisíc. No, já se většinou snažím dosáhnout tisíce, ale skončím na patnácti stech,“ odpověděla jsem, ale pak jsem si uvědomila, že konec věty není tak úplně pravdivý.

„Tisíc?“ nevěřil Tom. „Myslel jsem si, že k pouhému přežití potřebujeme dva tisíce.“

Rozpačitě jsem se na něj podívala. Uvědomila jsem si, že po tolika letech nejrůznějších diet jsem úplně zapomněla, že k pouhému přežití potřebujeme kalorie. Dostala jsem se do stavu, kdy za ideální stravovací návyky považuju hladovku, a jsem přesvědčena, že lidé jedí, protože jsou nenažraní a nedokážou se ovládnout a držet dietu.

„Kolik kalorií má vajíčko natvrdo?“ chtěl vědět Tom.

„Sedmdesát pět.“

„Banán?“

„Velký, nebo malý?“

„Malý.“

„Bez slupky?“

„Ano.“

„Osmdesát,“ odvětila jsem sebejistě.

„Oliva?“

„Černá, nebo zelená?“

„Černá.“

„Devět.“

„Müsli tyčinka.“

„Osmdesát jedna.“

„Bonboniéra.“

„Deset tisíc osm set devadesát šest.“

„Jak to všechno víš?“

„Prostě vím, tak jako někdo umí abecedu nebo násobilku,“ napadlo mě.

„Fajn. Devětkrát osm,“ vypálil Tom.

„Šedesát čtyři. Ne, padesát šest. Sedmdesát dva.“

„Které písmeno je v abecedě před J? Rychle.“

„Pé. Vlastně I.“

Tom tvrdí, že nejsem normální, ale já náhodou vím, že jsem normální a nijak se neliším od ostatních lidí, tedy od Sharon a Jude.

Abych řekla pravdu, Tom mi dělá starosti. Pod vlivem účasti v soutěži krásy neodolal tlaku, kterému jsme my ženy vystaveny od pradávna, a pořádně znejistěl, stal se posedlý svou vizáží a koketuje s anorexií.

Vrcholem večera se staly rakety, které Tom vystřeloval ze střešní terasy do zahrady rodiny homofobiků, která bydlí o patro níž.

Čtvrtek, 9. listopadu

56,7 kg (bez Smoothies je to lepší), 5 skleniček alkoholu (lepší než mít žaludek nafouklý od ovocného protlaku), 12 cigaret, 1456 kcal (výborně).

Příprava večírku mně úplně nadchla. Naplánovala jsem ho na příští úterý. Sestavila jsem následující seznam hostů:

Jude Bídák Richard

Shazzer

Tom Snob Jerome

(třeba budu mít obrovské štěstí a do úterý se rozejdou)

Magda Jeremy

Já Mark Darcy

Zdálo se mi, že Marka Darcyho moc potěšilo, že jsem mu zavolala.

„Co budeš vařit?“ zajímalo ho. „Jsi dobrá kuchařka?“

„No, víš…,“ zadrhla jsem se. „Totiž většinou vařím podle Marca Pierra Whitea. Je to úžasně jednoduché, když se člověk soustředí na koncentraci chutí.“

Mark se zasmál a řekl: „Nepouštěj se do ničeho složitého. Nezapomeň, že hosté přijdou za tebou, a ne kvůli zmrzlinovým pohárům s deštníčkem.“

Daniel by mi nikdy neřekl nic tak milého. Už se na ten večírek moc těším.

Sobota, 11. listopadu

56,2 kg, 4 skleničky alkoholu, 35 cigaret (krize), 456 kcal (nejím).

Tom zmizel. Začala jsem si o něj dělat starosti, když mi Sharon dnes ráno zavolala, že ruku do ohně by za to nedala, ale myslí si, že ho ve čtvrtek v noci zahlédla z taxíku u Ladbroke Grove – rukou si zakrýval pusu a měl (podle Sharon) monokla. Než taxikář zařadil zpátečku, byl pryč. Včera mu nechala dvakrát vzkaz na záznamníku, jestli je všechno v pořádku, ale neozval se.

Najednou mi došlo, že jsem mu sama ve středu nechala vzkaz, jestli zůstává na víkend v Londýně, ale neodpověděl, což mi k němu vůbec nesedí. Propukla telefonní horečka. U Toma to nikdo nebral, a tak jsem zavolala Jude, ale ani ona o něm nic neví. Zkusila jsem Tomova snobského Jeroma: nic. Jude navrhla, že brnkne Simonovi, který bydlí vedle v ulici a mohl by se u něho zastavit. Za dvacet minut zavolala zpátky, že Simon u Toma zvonil celou věčnost a bušil na dveře, ale nikdo mu neotevřel. Pak se znovu ozvala Sharon. Mluvila s Rebeccou, která si myslí, že je Tom pozván na večeři k Michaelovi. Zavolala jsem Michaelovi a ten mi řekl, že mu Tom nechal divný vzkaz namluvený změněným hlasem, že nemůže přijít. Ale neřekl proč.

15.00 Zmocnila se mě panika, i když se zároveň kochám tím, že jsem se stala středem pozornosti. Jsem v podstatě Tomova nejlepší přítelkyně, takže všichni volají mně. Zaujala jsem k celé záležitosti chladný, leč hluboce zúčastněný postoj. Najednou mě napadlo, že se Tom možná s někým seznámil a teď si někde v úkrytu užívá líbánkovou píchačku. Možná že si ho Sharon s někým spletla, nebo je ten monokl pouze výsledkem bujného mladistvého milování nebo ironického retrospektivního líčení v postmoderním stylu Jízdy hrůzy. Musím si tu novou teorii ještě trochu ověřit.

15.30 Veřejné mínění mou novou teorii rozneslo na kopytech, neboť je naprosto nemožné, aby se Tom s někým seznámil, natož si s ním něco začal, aniž by se všem hned nepochlubil. Proti tomu se nedá nic namítat. Hlavou se mi honí divoké myšlenky. Nedá se popřít, že v poslední době Tom nebyl ve své kůži. Začínám pochybovat o tom, jestli jsem dobrá kamarádka. Londýn je plný ulítaných sobců. Copak by jeden z mých kamarádů mohl být tak nešťastný, aby… jé, tak tady je to poslední číslo Marie Claire – na ledničce!

Při listování časopisem jsem začala fantazírovat o Tomově pohřbu a o tom, co bych si vzala na sebe. Fujtabl, teď jsem si vzpomněla na jednoho poslance, co zemřel v popelářském autě s trubkama kolem krku a pomerančem nebo čím v puse. Neprovozoval náhodou Tom nějaké výstřední sexuální praktiky a neřekl nám o tom?

17.00 Znovu jsem brnkla Jude.

„Neměli bychom zavolat na policii a přinutit je, aby vyrazili dveře?“ zeptala jsem se.

„Už jsem tam volala,“ řekla Jude.

„Co ti řekli?“ Vnitřně mě to otrávilo, protože to se mnou Jude nejdříve neprobrala. Já jsem Tomova nejlepší kamarádka, ne Jude.

„Moc nezabrali. Máme jim zavolat v pondělí, jestli se do té doby neobjeví. Je mi jasné, o co jim jde. Myslí si, že zbytečně panikaříme, když devětadvacetiletý svobodný muž není v sobotu ráno doma a neobjevil se ani na večírku, na který se mu stejně nechtělo.“

„Stejně tu něco nehraje, vím to,“ pronesla jsem podezíravě tajemným hlasem a poprvé jsem si uvědomila, že jsem silně instinktivní a intuitivní osoba.

„Vím, co myslíš,“ přitakala Jude zlověstně. „Cítím to taky. Něco tu rozhodně nehraje.“

19.00 To je zvláštní. Když jsem domluvila s Jude, nedokázala jsem se ani vypravit na nákup, ani se dát do nějaké podobně bezstarostné činnosti. Napadlo mě, že je ta nejlepší příležitost k feng shui, a tak jsem si šla koupit Cosmopolitan. Opatrně s pomocí kresby v časopise jsem provedla ba-gua – zmapování bytu. V tu ránu jsem si uvědomila něco příšerného. V sekci „obětaví přátelé“ stál odpadkový koš. Není divu, že ten mizera Tom zmizel.

Rychle jsem to zavolala Jude. Poradila mi, abych ten koš přemístila.

„Ale kam?“ zarazila jsem se. „Do ‚vztahů‘ ani do ‚potomstva‘ ho nedám.“

Jude se šla podívat do Cosmopolitanu.

„Co třeba do ‚majetku‘?“ navrhla, když znovu vzala sluchátko.

„No, nevím, za chvilku jsou Vánoce a tak,“ odvětila jsem, ale cítila jsem se jak škrt.

„No, jestli to bereš takhle. Stejně budeš kupovat o jeden dárek míň, že jo…,“ řekla Jude vyčítavě.

Nakonec jsem ten koš postavila do „vědomostí“ a šla si do květinářství koupit nějaké kytky s kulatými listy, abych si je mohla postavit do „rodiny“ a „obětavých přátel“ (kytky s ostrými listy, hlavně kaktusy, jsou kontraproduktivní). Zrovna jsem vyndávala ze skříňky pod dřezem květináč, když jsem zaslechla nějaké řinčení. Pořádně jsem se uhodila do čela. Ze skříňky vypadly klíče od Tomova bytu, které mi dal, když jel tehdy na Ibizu.

Chvilku jsem uvažovala o tom, že tam zajdu bez Jude. Zavolala přece na policii beze mě, ne? Ale nakonec mi to připadalo moc hrubé, takže jsem jí zavolala a domluvily jsme se, že seženeme i Shazzer, protože to celé rozjela ona.

Když jsme zahnuly do Tomovy ulice, zapudila jsem představy o tom, jak bych byla v rozhovoru pro noviny důstojná, tragická a výřečná, stejně jako paranoidní strach z toho, že by policie obvinila z Tomovy vraždy právě mě. Hra skončila. Je možné, že se stala nějaká strašná tragédie.

Po schodech nahoru jsme mlčely a ani jsme se na sebe nepodívaly.

„Nechcete nejdřív zazvonit?“ zašeptala Sharon, když jsem zvedla klíč k zámku.

„Já zazvoním,“ řekla Jude. Rychle se na nás podívala a zmáčkla zvonek.

Stály jsme v naprosté tichosti. Nic. Zazvonila znovu. Už jsem chtěla zasunout klíč do zámku, když se v domovním telefonu ozvalo: „Prosím?“

„Kdo je tam?“ zeptala jsem se rozechvělým hlasem.

„Kdo si myslíš, že tady je, ty tele.“

„Tome!“ vyjekla jsem radostí. „Pusť nás dovnitř.“

„Koho nás?“ zeptal se podezíravě.

„Mě, Jude a Shazzer.“

„Radši ne, zlato, abych byl upřímný.“

„Já ti dám ne,“ řekla Sharon a odstrčila mě. „Tome, ty jeden poblbanej buzíku, půlka Londýna volala na policii a pročesala kvůli tobě celý město, protože nikdo neví, kde seš. Tak nás laskavě pusť dovnitř.“

„Pustím jedině Bridget,“ odsekl Tom netýkavě. Blaženě jsem se na ty dvě usmála.

„Nehrej si na primadonu,“ vyhrožovala mu Shazzer.

Nastalo ticho.

„No tak, slečinko, pusť nás dovnitř.“

Znovu nastala pauza, po ní se ozval bzučák: „Bzzz.“

„Jen se hezky podívejte,“ ozvalo se z otevřených dveří, když jsme dorazily nahoru.

Všechny tři jsme vykřikly. Tom měl zdeformovaný celý obličej. Hrál mu všemi barvami a byl pokryt náplastmi.

„Tome, co se ti stalo?“ nevydržela jsem to. Snažila jsem se ho neohrabaně obejmout, ale radši jsem mu lípla pusu na ucho. Jude se rozplakala a Shazzer nakopla zeď.

„Nic se neboj, Tome,“ zabručela. „Ti hajzlové, co ti to udělali, nám neutečou.“

„Co se stalo?“ zeptala jsem se znovu a po tvářích se mi začaly koulet slzy.

„No, totiž…,“ začal Tom, když se nemotorně vymanil z mého objetí, „teda já, ehm, byl jsem na plastice s nosem.“

Jak se ukázalo, Tom podstoupil tu operaci tajně ve středu, ale styděl se nám to říct, protože jsme o jeho bezvýznamný nosní hrbolek neprojevovaly zájem. Měl se o něho postarat Jerome, čímž se proslavil jako Slizoun Jerome (chtěly jsme ho pojmenovat Kruťák Jerome, ale připadalo nám to moc zajímavé). Avšak když Jerome po operaci Toma spatřil, znechuceně prohlásil, že na pár dní odjíždí, a zmizel. Od té doby ho nikdo neviděl ani o něm neslyšel. Chudáka Toma, otupeného narkózou, to tak vzalo, že odpojil telefon, zalezl do postele a usnul.

„Byls to teda na Ladbroke Grove ve čtvrtek večer ty?“ zajímalo Shazzer.

Byl. Nejspíš počkal, až se setmí, aby mohl pod rouškou tmy vyrazit na nákup. I když jsme měly velikánskou radost, že žije, Tom byl pořád nešťastný kvůli Jeromovi.

„Nikdo mě nemá rád,“ fňukal.

Poradila jsem mu, aby si zavolal na můj záznamník, na němž jeho kamarádi zanechali dvaadvacet zoufalých vzkazů, protože na čtyřiadvacet hodin zmizel. Všichni jsme se začali bát, aby neumřel o samotě a neohlodal ho vlčák.

„Nebo abych tady tři měsíce neležel… dokud bych se neroztekl po koberci,“ řekl Tom.

Ujistily jsme ho, že kvůli jednomu náladovému parchantovi s pitomým jménem si přece nemůže myslet, že ho nikdo nemá rád.

Po dvou krvavých Mary už se smál tomu, že Jerome pořád říká „sebevědomý“ a nosí přiléhavé spodky značky Calvin Klein až k lýtkům. Mezitím volal Simon, Michael, Rebecca, Magda, Jeremy a kluk jménem Elsie – všichni chtěli vědět, jak se má.

„Já vím, že jsme všichni na hlavu, svobodní a naprosto k ničemu a mluvíme spolu akorát po telefonu,“ plácal Tom sentimentálně, „ale jsme taková jedna velká rodina, že jo?“

Já jsem věděla, že feng shui zabere. Teď, když je po všem, rychle přemístím kytku s kulatými listy do „vztahů“. Škoda že neexistuje i sekce „vaření“. Do večírku zbývá pouhých devět dní.

Pondělí, 20. listopadu

56,2 kg (velmi dobře), 0 cigaret (když se člověk pokouší o kulinářské zázraky, nemůže přitom kouřit), 3 skleničky alkoholu, 200 kcal (po cestě do supermarketu jsem musela spálit víc kalorií, než, jsem koupila, natož snědla).

19.00 Mám za sebou odpornou zkušenost ze supermarketu. Ocitla jsem se u pokladny ve společnosti normálních dospělých s dětmi, kteří nakupovali fazole, rybí prsty, písmenkové těstoviny atd., zatímco v mém vozíku ležely následující věci:

20 paliček česneku

plechovka husího sádla

láhev Grand Marnier

8 filé z tuňáka

36 pomerančů

2 litry smetany na šlehání

4 vanilkové lusky, kus za 1,39 £

Musím začít s přípravou už dnes, protože zítra je normální pracovní den.

20.00 Ach jo, vůbec se mi do toho vaření nechce. Hlavně nevím, co udělám s komickým pytlíkem kuřecích drobů – zvedá se mi z nich žaludek.

22.00 Kuřecí droby už jsou v hrnci. Mám problém – Marco říká, že pórek s celerem pro vylepšení chuti se má svázat provázkem, ale já mám jedině modrou tkaničku. No snad to nebude tolik vadit.

23.00 Bože, tomu vývaru to ale trvá, ale stojí to za to, protože nakonec z něj bude osm litrů ve zmrazených kostkách za pouhou libru sedmdesát centů. Mňam, pomerančové dražé bude taky lahůdka. Už mi zbývá jen najemno nakrájet šestatřicet pomerančů a postrouhat kůru. Za chvilku jsem hotová.

1.00 Zavírají se mi oči, ale vývar se má vařit další dvě hodiny a pomeranče potřebují být ještě hodinu v troubě. Už to mám. Nechám vývar i pomeranče přes noc na nejmenší teplotě. Aspoň se pořádně podusí a změknou.

Úterý, 21. listopadu

55,8 kg (nervy požírají tuk), 9 skleniček alkoholu (skutečně nic moc), 37 cigaret (bída, bída), 3479 kcal (úplný hnus).

9.30 Nadzvedla jsem poklici. Z předpokládaných osmi litrů chuťové bomby se vyklubaly spálené kuřecí droby v rosolu. Aspoň pomerančové dražé vypadá báječně, jen je trošku tmavší než na obrázku. Musím do práce. Budu tam tak do čtyř, pak musím nějak vyřešit tu polévkovou krizi.

17.00 Bože můj. Celý den se proměnil v noční můru. Richard Finch mě ráno na poradě před všemi pořádně zprdl. „Bridget, schovej probůh tu kuchařku. Co třeba děti popálené ohňostrojem? Co třeba zmrzačení, rodinná oslava, co se proměnila v katastrofu? Vrátíme se o dvacet let zpátky. Co třeba kluk, kterému rachejtle v kapse spálily penis? Kde je teď? Bridget, najdi mi kluky bez penisu, co si hráli s rachejtlema. Najdi mi Guy Fawkese šedesátých let, co přišel o bimbase.“

Ach jo. Zrovna když jsem chtěla po osmačtyřicáté nevrle vytočit nějaké číslo, abych zjistila, jestli existuje nějaká linka pomoci obětem s popáleným penisem, zazvonil mi telefon.

„Nazdar, zlato, tady maminka.“ Měla nezvykle pronikavý a hysterický hlas.

„Ahoj, mami.“

„Nazdar, zlato, jen se s tebou chci rozloučit, než odjedu, a doufám, že všechno dobře dopadne.“

„Odjedeš? Kam jedeš?“

„Ach, hahaha. Říkala jsem ti, že si chceme s Juliem na pár týdnů odskočit do Portugalska. Navštívit příbuzné a užít si před Vánocemi sluníčka.“

„Tos mi neříkala.“

„Ale no tak, nech těch hloupostí, zlato. Jistěže jsem ti to říkala. Měla by ses naučit poslouchat. Opatruj se, ano?“

„Jo.“

„Ještě něco, zlato.“

„Co?“

„Měla jsem tolik práce, že jsem si zapomněla z banky vyzvednout cestovní šeky.“

„S tím se netrap, vyzvedneš si je na letišti.“

„Jenže, zlato, právě jedu na letiště a zapomněla jsem si doma bankovní průkaz.“

Zamrkala jsem na telefon.

„Taková smůla. Napadlo mě… nemohla bys mi půjčit nějakou hotovost? Nic velikého, jen pár stovek nebo tak, abych si mohla vyřídit ty šeky?“

Řekla to tónem, kterým si pijáci laciného vína říkají o peníze na čaj.

„Jsem uprostřed práce, mami. To ti nemůže něco půjčit Julio?“

Najednou byla celá podrážděná. „Ty jsi teda dobrá, zlato. Po tom všem, co jsem pro tebe udělala. Dala jsem ti dar života a ty mi ani nemůžeš půjčit pár liber na cestovní šeky.“

„Ale jak ti je mám přinést? Musela bych zajít do bankomatu a poslat ti je na motorce. Pak by ty peníze někdo ukradl a já budu vypadat jak debil. Kde jsi?“

„Nóó, vlastně jsem kousíček od tebe, takže by stačilo, abychom si daly za pět minut sraz před bankou naproti,“ drmolila. „Super, zlato. Nashléé!“

„Bridget, kam máš kurva namířeno?“ zaječel Richard, když jsem se snažila nepozorovaně zmizet. „Už jsi našla toho Fawkese s rachejtlema?“

„Mám horkej tip,“ zaťukala jsem si na nos a zmizela.

Čekala jsem, až z bankomatu vypadnou čerstvoučké a teploučké bankovky, a uvažovala jsem, jak chce máma přežít dva týdny v Portugalsku s dvěma sty librami. V tu chvíli jsem spatřila, jak mi cupitá naproti se slunečními brýlemi na nose, ačkoliv zrovna cedilo, a pořád se rozhlíží.

„Tady jsi, zlato. Jsi moc hodná. Mockrát děkuju. Už musím, aby mi neuletělo letadlo. Nashléé!“ zazpívala a vyškubla mi peníze z ruky.

„Co se děje?“ chtěla jsem vědět. „Co děláš až tady? Na letiště se dostaneš úplně jinak. Jak to chceš zvládnout bez bankovního průkazu? Proč ti nemůže ty peníze půjčit Julio? Tak proč? Do čeho ses to namočila? Co?“

Nejdřív vypadala vyplašeně, jako by měla na krajíčku, ale pak se zadívala do dáli a vykouzlila na tváři uražený pohled princezny Diany.

„Já to zvládnu, zlato.“ A obdařila mě svým obzvlášť skvělým úsměvem.

„Měj se,“ rozloučila se chvějícím se hlasem, krátce mě objala a rozběhla se pryč. Rukou si zastavila auta, aby se dostala na druhou stranu ulice.

19.00 Právě jsem dorazila domů. Fajn. Jen klid, hlavně klid. Duševní rovnováha. Polévka bude v pořádku. Prostě uvařím a rozmixuju zeleninu podle receptu a pak – pro koncentraci chuti – opláchnu kuřecí droby od modrého rosolu a uvařím je se smetanou.

20.30 Všechno se báječně daří. Všichni hosté už jsou v obývacím pokoji. Mark Darcy je moc milý – přinesl láhev šampaňského a krabici belgických čokoládových bonbónů. Ještě sice nemám hotové hlavní jídlo kromě sladkých brambor, ale za chvilku to bude. Stejně se nejdřív podává polévka.

20.35 Proboha. Právě jsem nadzvedla poklici, abych opláchla ty droby. Polévka má jasně modrou barvu.

21.00 Zbožňuju hodné kamarády. Všichni se nad tou modrou polévkou jen rozplývali, Mark Darcy s Tomem dokonce dlouze diskutovali o odstranění barevných předsudků ze světa jídla. Tak proč by koneckonců, jak Mark poznamenal – jen proto, že se někomu nelíbí modrá zelenina –, měl něco mít proti modré polévce? Rybí prsty mají stejně nepřirozeně oranžovou barvu. (Je pravda, že i přes veškeré úsilí polévka chutnala jak mísa plná uvařené smetany, jak dosti hrubě poznamenal Bídák Richard. Mark Darcy se ho vzápětí zeptal, čím se živí, což bylo moc legrační, protože Bídák Richard dostal zrovna minulý týden padáka kvůli finančním machinacím.) To nevadí. Hlavní chod se bude rozplývat na jazyku. Fajn, pustím se do jemné rajčatové omáčky.

21.15 Bože můj. V mixéru muselo něco být – nejspíš nějaký saponát –, protože jemná rajčatová omáčka pění a třikrát zvětšila svůj objem. Ty sladké brambory měly být navíc hotové už před deseti minutami, ale pořád jsou jak šutr. Možná bych je mohla dát do mikrovlnky. Do pr… Po tuňákovi v ledničce jako by se slehla zem. Co se s ním stalo? Co? Co?

21.30 Díky bohu. Jude s Markem Darcym mi přišli do kuchyně pomoct usmažit velkou omeletu. Taky pošťouchali nedovařené brambory a opekli je. Pak položili na stůl kuchařku, aby se všichni mohli podívat, jak vypadá grilovaný tuňák. Aspoň pomerančové dražé bude stát za to. Vypadá báječně. Tom mi poradil, abych se zbytečně nenamáhala s anglickým krémem s Grand Marnier, že to víno raději vypijeme.

22.00 Jsem moc smutná. Netrpělivě jsem se rozhlédla kolem stolu, když si všichni dali do pusy první lžičku dražé. Nastalo trapné ticho.

„Co to má být, zlato?“ zeptal se Tom nakonec. „To je marmeláda?“

V hrůze jsem sama ochutnala. Byla to, jak Tom poznamenal, marmeláda. Uvědomila jsem si, že přes veškeré úsilí a náklady jsem svým hostům naservírovala:

modrou polévku,

omeletu,

marmeládu.

Jako kuchařka jsem katastrofálně zklamala. Interhotel? Spíš nádražní bufet.

Po té marmeládě už mě nemohlo nic rozházet. Jenže jakmile zmizela ze stolu, zazvonil telefon. Naštěstí jsem ho vzala v ložnici. Volal táta.

„Jsi tam sama?“ zeptal se.

„Ne. Jsou tu všichni. Jude a spol. Proč?“

„Já – chci, abys nebyla sama, až… promiň, Bridget. Je mi líto, ale mám pro tebe špatné zprávy.“

„Co? Cože?“

„Tvou matku a Julia hledá policie.“

2.00 Northamptonshire, normální postel v pokoji pro hosty u Alconburyových. Ach jo. Musela jsem se posadit a zadržet dech, zatímco se ze sluchátka ozývalo papouškované: „Bridget? Bridget? Bridget?“

„Co se stalo?“ dostala jsem se ze sebe nakonec.

„Obávám se, že zřejmě podvodně připravili spoustu lidí, včetně mě a několika našich velice blízkých přátel, o velké množství peněz. Modlím se za to, aby v tom tvá matka byla nevinně. Dosud není známa přesná výše zpronevěřené sumy, ale podle toho, co mi řekli na policii, je možné, že tvá matka stráví nějakou dobu za mřížemi.“

„Panebože. Tak proto si do Portugalska odvezla moje dvě kila.“

„Teď už bude dávno za hranicemi.“

Moje budoucnost se mi před očima zjevila jako noční můra: Richard Finch mě v redakci přejmenuje na „dceru kriminálnice z Nové šance“ a přinutí mě k živému rozhovoru v návštěvní místnosti Hollowayské ženské věznice, načež mi dá „novou šanci“ – naživo mě vyrazí.

„Co provedli?“

„Julio nejspíš nastrčil tvou matku a spolu s ní připravil Unu a Geoffreyho, Nigela a Elizabeth a Malcolma a Elaine (probůh, rodiče Marka Darcyho) o značný finanční obnos – mnoho, mnoho tisíc liber jako zálohu na tzv. apartmány v časově omezeném vlastnictví.“

„Copak tys o tom nevěděl?“

„Ne. Tvá matka podle všeho nedokázala překousnout rozpaky z toho, že se spojila s tím napomádovaným, navoněným Talošem, který napálil její nejstarší přátele, a nedokázala se mi s tím svěřit.“

„Co se teda stalo?“

„Ty apartmány v časově omezeném vlastnictví vůbec neexistují. Z našich společných úspor a penzijního připojištění nezbylo ani penny. Navíc jsem udělal tu hloupost, že jsem na ni napsal dům, takže tvá matka ho znovu zastavila. Jsme na dně, na mizině a bez střechy nad hlavou, Bridget, a tvá matka skončí v kriminále.“

Poté se zhroutil. Sluchátka se chopila Una, aby mi sdělila, že tátovi uvaří horkou čokoládu. Řekla jsem jí, že jsem za dvě hodinky u nich, ale Una trvala na tom, abych počkala, dokud se nedostanu z toho šoku, že se stejně nedá nic dělat a že to mám radši nechat na ráno.

Položila jsem sluchátko, svezla jsem se dolů po zdi a v duchu si vyčítala, že jsem nechala cigarety v obýváku. V tu chvíli se v ložnici objevila Jude se skleničkou Grand Marnier.

„Co se stalo?“ zeptala se.

Vyprávěla jsem jí to od začátku a nalívala se přitom vínem. Jude se beze slova zvedla a přivedla Marka Darcyho.

„Je to moje vina,“ řekl a vjel si rukama do vlasů. „Měl jsem to na tom večírku říct dost jasně. Hned jsem pochopil, že Julio je podvodník.“

„Jaký podvodník?“

„Zaslechl jsem, co říkal u květinového záhonu do mobilního telefonu. Nevšiml si, že poslouchám. Kdybych tak věděl, že jsou v tom namočení i naši…,“ zavrtěl hlavou. „Teď si vzpomínám, že se přede mnou máma o něčem zmínila, ale výraz ‚časově omezené vlastnictví‘ mě tak vytočil, že jsem ji určitě přinutil, aby sklapla. Kde je tvoje matka teď?“

„Nevím. V Portugalsku? V Rio de Janeiru? U holiče?“

Mark začal přecházet po pokoji sem a tam a chrlil jednu otázku za druhou jako špičkový obhájce.

„Hledá ji někdo? O jaké částky jde? Jak se na celou záležitost přišlo? Jak se to dostalo na policii? Kdo všechno o tom ví? Kde je teď tvůj otec? Chceš jet za ním? Můžu tě tam odvézt?“ Bylo to zatraceně sexy, to vám teda povím.

Pak se objevila Jude s kávou. Mark rozhodl, že bude nejlepší, když nás do Grafton Underwood zaveze jeho řidič. Na setinu vteřiny jsem pocítila úplně nové vzrušení – byla jsem mámě vděčná.

Když jsme přijeli k Uně a Geoffreymu, všude vládlo napětí a všichni Enderbyovi a Alconburyovi tonuli v slzách. Mark přecházel energicky z místa na místo a telefonoval. Cítila jsem se provinile, neboť část mého já se v té hrůze radovala z toho, že je všechno vzhůru nohama, nic není normální a všichni do sebe klidně hážou sklenky sherry a chlebíčky s lososem, jako by byly Vánoce. Připadala jsem si stejně, jako když se babička zbláznila, vysvlékla se do naha a vyběhla na zahradu Penny Husbandsové-Bosworthové, odkud ji musela odvést policie.

Středa, 22. listopadu

55,3 kg (hurá!), 3 skleničky alkoholu, 27 cigaret (naprosto pochopitelné, když je má matka obyčejná kriminálnice), 5671 kcal (jejda, zdá se, že mi zase chutná), počet zakoupených losů: 7 (obětavě jsem se rozhodla vyhrát zpátky všechny peníze, ale když na to tak myslím, asi bych je stejně všechny nedokázala rozdat), celková výhra: 10 £, celkový zisk 3 £ (každý začátek je těžký).

10.00 Jsem zpátky doma, ale po bezesné noci jsem úplně hotová. Ke všemu ještě musím do práce, kde dostanu világoš za to, že jsem přišla pozdě. Než jsme odjeli, zdálo se mi, že táta malinko pookřál: bujaré veselí z toho, že se z Julia vyklubal paskřivec, a proto by mohli s mámou začít nový život, střídaly hluboké deprese z toho, že dotyčný nový život bude spočívat v tom, že nasedne na městskou hromadnou dopravu a odjede na návštěvu do vězení.

Mark Darcy se těsně po půlnoci vrátil do Londýna. Nechala jsem mu na záznamníku vzkaz, že moc děkuju za pomoc a vůbec za všechno, ale zatím nevolal. Není se čemu divit. Vsadím se, že Nataša a jí podobné ho ani nekrmí modrou polévkou, ani se z nich nevyklubou dcery kriminálnice.

Una a Geoffrey mě ujistili, že si s tátou nemám dělat starosti, protože Brian a Mavis zůstanou u nich a postarají se o něj. Chvilku jsem si lámala hlavu, proč se vždycky říká „Una a Geoffrey“, a ne „Geoffrey a Una“, když u ostatních je to naopak: „Malcolm a Elaine“ a „Brian a Mavis“. Ale na druhé straně „Nigel a Audrey“ Coleovi. Jako bychom nikdy, ale nikdy neřekli „Geoffrey a Una“, tak bychom naopak nikdy nepoužili „Elaine a Malcolm“. Proč? Proč? Přistihla jsem se, jak si proti své vůli v duchu představuju, jak Sharon nebo Jude budou v budoucnosti nudit svou dceru k smrti slovy: „Znáš přece Bridget a Marka, zlato, ty, co bydlí v tom velkém domě v Holland Parku a jezdí na dovolenou do Karibiku?“ Přesně tak. Budou říkat Bridget a Mark. Bridget a Mark Darcyovi. Darcyovi. Žádný Mark a Bridget Darcyovi. Chraň bůh. Všechno špatně. Pak jsem si zničehonic připadala příšerně, že myslím na Marka Darcyho v takových souvislostech. Jako Julie Andrewsová v roli Marie s kapitánem Von Trappem v muzikálu Za zvuku hudby, takže musím utéct a jít se poradit s matkou představenou, která mi zazpívá „Zlézt každou horu“.

Pátek, 24. listopadu

56,7 kg, 4 skleničky alkoholu (vypila jsem je v policejní přítomnosti, takže se nic nestalo), 0 cigaret, 1760 kcal, počet telefonátů na 1471, jestli nevolal Mark Darcy: 11.

22.30 Všechno je ještě horší než předtím. Myslela jsem si, že v případě matčina zločinu bude platit „všechno špatné je k něčemu dobré“ a že nás to dá s Markem Darcym dohromady, jenže od odjezdu od Alconburyových se po něm slehla zem. Zrovna mě přišli domů vyslechnout policisté. Začala jsem se chovat jako lidé, kteří po leteckém neštěstí poskytují rozhovor na zahrádce před domem, a mluvit ve frázích vypůjčených z televizního zpravodajství, dramat ze soudních síní a podobně. Uvědomila jsem si, že svou matku popisuju jako „kavkazský typ střední postavy“.

Policisté byli neuvěřitelně roztomilí a uklidňující. Zdrželi se dost dlouho a jeden z nich řekl, že až půjde kolem, tak se zastaví, aby mě informoval o průběhu vyšetřování. Byl vážně moc milý.

Sobota, 25. listopadu

57,1 kg, 2 skleničky alkoholu (fuj, sherry), 3 cigarety (v okně u Alconburyových), 4567 kcal (pouze vaječné krémy a chlebíčky s lososem), počet telefonátů na 1471, jestli nevolal Mark Darcy: 9 (dobře).

Máma díkybohu zavolala tátovi. Zřejmě vyhrkla, aby si nedělal starosti, že je v bezpečí a všechno bude zase v pořádku, a hned zavěsila. Policie se napíchla u Uny a Geoffreyho na telefonní linku jako v Thelmě a Louise a potvrdila, že máma rozhodně volala z Portugalska. Bohužel se jim nepodařilo zjistit odkud. Moc si přeju, aby mi zavolal Mark Darcy. Zřejmě ho úplně odrovnalo moje kuchařské „umění“ a přítomnost kriminálního živlu v naší rodině, ale slušnost mu nedovolila, aby mi to dal najevo. Pouto, jež se mezi námi vytvořilo v brouzdališti, zjevně ztrácí na síle ve světle zločinu mé nehodné, zlobivé maminky, která ukradla jeho rodičům úspory.

Odpoledne se stavím za tátou v roli žalostné staré vdovy, odkopnuté mužskou populací, a nikoliv v roli, na niž byl zvyklý: v autě se špičkovým obhájcem a jeho řidičem.

13.00 Hurá! Hurá! Když jsem odcházela z bytu, zazvonil telefon. Ze sluchátka se však ozývalo píp-píp-píp. Pak zazvonil znovu. Volal Mark z Portugalska. Bylo to od něho nepředstavitelně laskavé a milé. Zřejmě byl jako špičkový obhájce celý týden v kontaktu s policií a včera odletěl do Albufeiry. Tamní policie objevila mámu a Mark si myslí, že ujde trestu, protože s největší pravděpodobností vyjde najevo, že neměla ani páru o tom, co má Julio za lubem. Policii se podařilo vypátrat část peněz, ale Julia pořád nemají. Máma zítra přiletí zpátky, ale bude muset odjet rovnou na policejní stanici k výslechu. Ujistil mě, že si nemám dělat starosti, že všechno bude nejspíš OK. V případě nutnosti už provedl potřebné kroky ohledně soudní kauce. Než jsem mu stačila poděkovat, tak nás přerušili.

Děsně jsem se chtěla o ty fantastické zprávy podělit s Tomem, ale vzpomněla jsem si, že by o mámě neměl nikdo vědět. Navíc posledně, když jsem se s Tomem bavila o Markovi Darcym, jsem myslím naznačila, že je to odporný maminčin mazánek.

Neděle, 26. listopadu

57,6 kg, 0 skleniček alkoholu, 1/2 cigarety (šance v klidu si zakouřit byla nulová), bůhvíkolik kalorií, počet minut, kdy jsem toužila zabít vlastní matku: 188 (střízlivý odhad).

Mám za sebou den blbec. Nejdřív jsem mámu čekala včera večer, pak dnes ráno, pak dnes odpoledne, málem jsme třikrát vyrazila na Gatwickovo letiště, až se nakonec ukázalo, že přiletí s policejním doprovodem dnes večer do Lutonu. Naivně jsme se s tátou domnívali, že poslední události mámu napravily, a připravovali jsme se na to, že budeme poskytovat útěchu úplně jiné ženě.

„Tak už mě pusťte, šašci jedni,“ ozvalo se z příletové haly. „Už jsme na britské půdě. Co když mě někdo pozná? Nechci, aby viděli, jak mě vleče policie. Jéje, víte co? Myslím, že jsem pod sedadlem v letadle zapomněla svůj slamák.“

Oba policisté jen obrátili oči v sloup a máma ve svém černobílém károvaném kabátě ve stylu šedesátých let (patrně chtěla ladit s policejní uniformou), s šátkem na hlavě a slunečními brýlemi na očích odsvištěla zpátky k zavazadlové hale. Strážci zákona se unaveně táhli za ní. Za tři čtvrtě hodiny byli zpátky. Jeden z policistů nesl v ruce slaměný klobouk.

Když se mámu snažili dostat do policejního auta, málem vypukla rvačka. Táta seděl v slzách za volantem své sierry a já jsem se mámě snažila vysvětlit, že musí na stanici, aby se ukázalo, jestli bude z něčeho obviněna. Ale máma mlela svou: „Ale no tak, zlato, nech těch hloupostí. Ukaž. Co to máš na tváři? Nemáš papírový kapesník?“

„Mami,“ vzbouřila jsem se, když vytáhla z kapsy kapesník a naslinila ho. „Hrozí ti obvinění z trestného činu,“ bránila jsem se, když mě začala ďobat do tváře. „Myslím, že bys měla v klidu odjet na stanici.“

„Uvidíme, zlato. Možná zítra, až vyplevelím zeleninový záhon. Nechala jsem tam kilo brambor a vsadím se, že už začaly klíčit. Nikdo se na zahradě celou tu dobu, co jsem byla pryč, nejspíš ničeho nedotkl, a vsadím se, že Una nechala zapnuté topení.“

V tu chvíli k ní přistoupil táta a stroze jí oznámil, že dům včetně zeleninového záhonu čeká vyvlastnění, a nevrle jí přikázal, aby si vlezla do auta k tomu policistovi.

Pondělí, 27. listopadu

57,6 kg, 0 skleniček alkoholu, 50 cigaret (všechno jsem si vynahradila), počet telefonátů na 1471, jestli nevolal Mark Darcy: 12, počet prospaných hodin: 0.

9.00 Ještě si naposledy zapálím a pak půjdu do práce. Mám nervy nadranc. Včera večer jsme museli s tátou dvě hodiny čekat na lavičce na policejní stanici. Nakonec k nám chodbou dolétlo: „Jasně že jsem to já! Každé ráno ‚Nová šance‘! Ale jistě. Máte pero? Sem? Komu to mám věnovat? No tak, vy jeden uličníku. Víte, že jsem si ji vždycky strašně toužila zkusit…“

„Tady tě máme, tatínku,“ zašvitořila máma, jakmile se objevila zpoza rohu v policejní helmě na hlavě. „Máme venku auto? Uf, víte, jak moc se těším, až si doma konečně zapneme kotel? Nezapomněla Una zapnout ten spínač?“

Táta vypadal pomačkaně, vyděšeně a zmateně, a mně nebylo o moc líp.

„Oni tě pustili?“ zeptala jsem se.

„Ale no tak, zlato, neptej se tak hloupě. Pustili! Já nevím!“ odsekla máma, zakoulela očima na vrchního detektiva a tlačila mě před sebou ven ze dveří. Podle toho, jak ji ten detektiv celý zrudlý obskakoval, bych se vůbec nedivila, kdyby ušla trestu tím, že mu při výslechu nabídla sexuální služby.

„Tak co se stalo?“ zeptala jsem se, když táta naskládal všechny její kufry, klobouky, slaměného oslíka („Není super?“) a kastaněty do kufru sierry a nastartoval. Umanula jsem si, že tentokrát jí to jen tak neprojde, že nedovolím, aby to celé zahrála do autu a začala nás znovu komandovat.

„Všechno se vysvětlilo, zlato, bylo to jen takové malé nedorozumění. Nekouřil tady v tom autě někdo?“

„Co se stalo, mami?“ zeptala jsem se vážně. „A co ty peníze a apartmány v časově omezeném vlastnictví? Kde máš ty moje dvě kila?“

„No, malinko se to zadrhlo na stavebním povolení. Ty portugalské úřady jsou hezky zkorumpované, víte. Je to tam samý úplatkář a vyděrač jako Winnie Mandelová. Takže Julio vyplatil všechny zálohy zpátky. Byla to fakt báječná dovolená! Počasí bylo sice vrtkavé, ale…“

„Kde je Julio?“ zeptala jsem se nedůvěřivě.

„Ále, zůstal v Portugalsku, aby ukončil tu záležitost s tím povolením.“

„A co náš dům?“ pípl táta. „A úspory?“

„Nevím, o čem to mluvíš, tatínku. Náš dům je v naprostém pořádku.“

Po příjezdu jsme však bohužel zjistili, že byly vyměněny všechny zámky, takže jsme museli zpátky k Uně a Geoffreymu.

„Uf, víš, Uno, jsem úplně vyčerpaná, myslím, že si půjdu rovnou lehnout,“ prohlásila máma, když očima přelétla nasupené výrazy ve tváři, chabé občerstvení a unavenou nakrájenou řepu.

Zazvonil telefon. Chtěli tátu.

„To byl Mark Darcy,“ oznámil mi táta, když se vrátil. Snažila jsem se zachovat chladné rysy, ale srdce jsem měla až v krku. „Je v Albufeiře. Zřejmě uzavřel nějakou dohodu s tím… s tím mizerným zlodějem… a podařilo se mu získat zpět část peněz. Myslím, že dům je zachráněn.“

V tu chvíli jsme všichni propukli v jásot a Geoffrey spustil: „Je to chlapák.“ Čekala jsem, že si Una na mou adresu neodpustí nějakou poznámku, ale nedočkala jsem se. Jakmile se rozhodnu, že se mi Mark Darcy líbí, najednou se nás nikdo nesnaží dát dohromady.

„Nedala jsem ti tam moc mléka, Coline?“ zeptala se Una, když tátovi podávala čaj v šálku s meruňkovým vzorkem.

„Já nevím… nechápu, proč… nevím, co si o tom mám myslet,“ blekotal táta ustaraně.

„Podívej, nemáš vůbec žádný důvod dělat si starosti,“ pronesla Una s neobvyklým klidem a sebekontrolou. Najednou jsem v ní spatřila maminku, kterou jsem nikdy neměla. „Dala jsem tam prosté moc mléka. Trošku odleju a doleju ti tam horkou vodu.“

Když jsem se vyprostila z toho blázince, rozjela jsem se jako o život zpátky do Londýna. Celou cestu jsem na protest kouřila.

PROSINEC

Kristepane!

Pondělí, 4. prosince

58 kg (hmm, musím trošku shodit, než začne vánoční obžerství), 3 skromné skleničky alkoholu, 7 posvátných cigaret, 3876 kcal (bože můj), počet telefonátů na 1471, jestli nevolal Mark Darcy: 6 (dobře).

V supermarketu jsem začala ze záhadných důvodů myslet na vánoční stromečky, domácí krb, koledy, biskupský chlebíček atd. Pak mi to došlo. Z ventilátorů u vchodu se místo obvyklé vůně čerstvého pečiva linula vůně biskupského chlebíčku. To je ale vrchol cynismu. Vzpomněla jsem si na svou oblíbenou básničku od Wendy Copeové:

O Vánocích zvonky zvoní, koledy se zpívají,

mladí, staří, malé děti v kostele se radují.

Mráz jim barví tváře, štípe do uší,

a těm, co nevěří, je smutno na duši.

Mark Darcy se pořád neozval.

Úterý, 5. prosince

58 kg (správně, dneska začínám držet dietu), 4 skleničky alkoholu (začínají svátky), 10 cigaret, 3245 kcal (lepší), počet telefonátů na 1471:6 (neustále se lepším).

Znovu a znovu mě dohánějí k šílenství katalogy „Dárků pod stromeček“, které vypadávají z novin. Jsem zvlášť u vytržení z naleštěného stojánku na brýle s kožešinkou: „Příliš často pokládáme brýle skly dolů, čímž si přímo říkáme o nějakou nehodu.“ S tím se nedá než souhlasit. Elegantní klíčenka s baterkou zn. Černá kočka má prvotřídní ovládání, umožňující „každému milovníku koček vrhnout na klíčovou dírku mocný proud červeného světla“. Bonsaje! Hurá. „Vyzkoušejte starobylé umění bonsaje v naší misce s předpěstovanými výhonky perského růžovohedvábného stromu.“ Krása jásá.

Je mi smutno z toho, jak rašící růžovohedvábné výhonky naší lásky s Markem Darcym podupali Marco Pierre White a moje matka, ale snažím se zachovat si zdravý rozum. Možná že Mark Darcy se svým talentem, inteligencí, nekuřáctvím, abstinencí a auty s řidičem je pro mě příliš dokonalý, napulírovaný a bez poskvrny. Možná že mým osudem má být nějaký nespoutanější světák, co umí koketovat. Jako například Marco Pierre White nebo namátkou třeba Daniel. Hmmm. No nic. Život jde dál, nesmím se pořád litovat.

Zavolala jsem Shazzer, ale ta mi řekla, že mým osudem rozhodně není žádný Marco Pierre White a už vůbec ne Daniel. Jediné, co žena v dnešní době potřebuje, je ona sama. Hurá!

2.00 Proč mi Mark Darcy nezavolal? Proč? Proč? Přes veškerou mou snahu mě nakonec ohlodá vlčák. Ale proč právě mě, Pane?

Pátek, 8. prosince

59,4 kg (katastrofa), 4 skleničky alkoholu (dobře), 12 cigaret (výborně), počet zakoupených vánočních dárků: 0 (nic moc), počet odeslaných vánočních přání: 0, počet telefonátů na 1471:7.

16.00 Kruci. Právě mi volala Jude a rozloučila se slovy: „Uvidíme se v neděli u Rebeccy.“

„U Rebeccy? V neděli? U jaké Rebeccy? Co?“

„Copak tě…? Pozvala pár… myslím, že to má být taková předvánoční besídka.“

„Stejně mám v neděli nějakou práci,“ zalhala jsem. Konečně proniknu s prachovkou do méné přístupných míst. Vždycky jsem si myslela, že jsme s Jude Rebečiny rovnocenné kamarádky, tak proč pozvala Jude, a mě ne?

21.00 Když jsem si šla koupit lahvinku osvěžujícího vína, narazila jsem na Sharon. „V čem jdeš na večírek k Rebecce?“ Na večírek? Takže žádná besídka, ale večírek.

24.00 No nic. Nesmím si z toho nic dělat. To přece v životě není to nejdůležitější. Každý má právo pozvat si na svůj večírek, koho chce, a ostatní by se tím neměli zbytečně zatěžovat.

5.30 Proč mě Rebecca nepozvala k sobě na večírek? Proč? Proč? Kolik dalších večírků se koná bez mého vědomí? Vsadím se, že všichni teď někde popíjejí drahé šampaňské a smějí se. Nikdo mě nemá rád. Celé Vánoce budu sedět doma na zadku. Akorát dvacátého se tam nahromadily tři večírky, jenomže já musím celý večer strávit ve střižně.

Sobota, 9. prosince

Počet vánočních večírků, na které se můžu těšit: 0.

7.45 Probudil mě telefon.

„Nazdar, zlato. Una a Geoffrey chtějí vědět, co bys chtěla k Vánocům, a tak mě napadlo horské sluníčko.“

To snad není možné. Moje matka unikla takové ostudě a několika letům za mřížemi a klidně se zas vrátí do své původní formy, flirtuje s policajty a terorizuje mě.

„Mimochodem jdeš v úterý na ten…,“ na chvilku jsem se zaradovala, protože jsem si myslela, že řekne „krocaní večírek“ a při té příležitosti se zmíní o Marku Darcym, ale ne: „…večírek, co pořádá TV Kmitočet?“ pokračovala vesele.

Otřásla jsem se ponížením. Vždyť pro TV Kmitočet pracuju, proboha.

„Nikdo mě nepozval,“ zabrblala jsem. Není nic horšího, než když musíte vlastní matce přiznat, že nejste moc oblíbení. „Ale zlato, samozřejmě že pozval. Všichni jsou pozvaní.“

„Já ne.“

„No, možná že tam pracuješ jen chvilku. No nic –“

„Ale mami,“ skočila jsem jí do řeči, „ty tam nepracuješ vůbec.“

„To je něco jiného, zlato. Už musím letět. Nashléé!“

9.00 Když jsem otevřela schránku na dopisy, spatřila jsem v dálce oázu, jenže pak jsem zjistila, že je to fata morgána: byla to pozvánka na výprodej značkových brýlí.

11.30 Ze zoufalství jsem vytočila Tomovo číslo, abych zjistila, jestli nechce dnes večer někam zajít.

„Promiň,“ zašveholil. „Jdeme s Jeromem do klubu na party.“

Bože můj, nesnáším, když je Tom šťastný, sebevědomý a celý pryč z Jeroma. Jsem mnohem raději, když je nešťastný, nejistý a neurotický. Sám přece pořád opakuje: „Nic nepotěší člověka tak jako neštěstí druhých.“

„Takže se uvidíme zítra,“ vybafl, „u Rebeccy.“

Tom viděl Rebeccu všehovšudy dvakrát v životě, pokaždé u mě doma, a já ji znám devět let. Rozhodla jsem se, že vyrazím na nákup a přestanu blbnout.

14.00 V butiku Graham a Greene jsem potkala Rebeccu, jak si kupovala šátek za 169 £. (Co se těm šátkům stalo? Nejdřív se nakupovaly za 9,99 £ do vánoční punčochy, teď aby si člověk pořizoval luxusní sametový šátek, cenově srovnatelný s televizorem. Příští rok zřejmě čeká stejný osud ponožky nebo kalhotky. Všechny ženy si budou připadat sto let za opicemi, pokud na sobě nebudou mít černé sametové kalhotky zn. Palmers za 145 £.)

„Ahoj,“ vyhrkla jsem rozrušeně v domnění, že bude po noční můře s večírky a Rebecca dodá: „Uvidíme se v neděli.“

„Nazdar,“ odvětila odměřeně a ani se na mě nepodívala. „Musím letět. Mám strašný fofr.“

Když zmizela, v obchodě začali hrát „My tři králové“ a já jsem zůstala civět na cedník zn. Philipe Starck za 185 £ a polykala slzy. Nesnáším Vánoce. Všechno se točí jen kolem rodiny, romantiky, tepla, emocí a dárků, a když nemáte přítele, peníze, vaše matka chodí s hledaným portugalským zločincem a vaši přátelé se k vám neznají, máte strašnou chuť emigrovat do nějakého zlého muslimského režimu, kde jsou za společenské vyvrhele považovány aspoň všechny ženy. Stejně je mi to fuk. Celý víkend si budu číst a poslouchat klasiku. Možná si přečtu Vyhládlou cestu.

20.30 Schůzka naslepo dnes byla skvělá. Skočím si pro další láhev vína.

Pondělí, 11. prosince

Po návratu z práce na mě doma čekal na záznamníku ledově chladný vzkaz.

„Bridget. Tady Rebecca. Vím, že teď pracuješ v televizi. Vím, že se ti pozvánky na večírky jen hrnou, ale aspoň bys v sobě mohla mít kousek slušnosti a odpovědět na kamarádčino pozvání, i když se neráčíš dostavit.“

Horečnatě jsem hned vytočila Rebečino číslo, ale nikdo to nebral, ani neměli zapnutý záznamník. Řekla jsem si, že tam zajdu a nechám jí vzkaz. Na schodech jsem narazila do Dana, toho Australana, se kterým jsem se v dubnu muchlovala.

„Zdarec. Veselý Vánoce,“ uculoval se poťouchle a lepil se na mě. „Našlas tu poštu?“ Tupě jsem se na něj podívala. „Podstrkoval jsem ti ji pod dveře, aby ses v té své košilce náhodou nenachladila.“

Vyletěla jsem zpátky nahoru, hrábla pod rohožku a tam na mě čekala jako vánoční zázrak hromádka pohledů, dopisů a pozvánek a všechny byly na moje jméno. Moje. Moje. Moje.

Čtvrtek, 14. prosince

58,5 kg, 2 skleničky alkoholu (nic moc – včera jsem neměla ani jednu – zítra si musím dát aspoň jednu, abych nedostala infarkt), 14 cigaret (nic moc? nebo třeba dobře? Ano: rozumná dávka nikotinu nemůže člověku uškodit, pokud cigarety nepožírá), 1500 kcal (výborně), počet zakoupených losů: 4 (nic moc, ale bylo by to lepší, kdyby Richard Branson, majitel Virgin Records, nic nevyhrál), počet odeslaných přání: 0, počet zakoupených dárků: 0, počet telefonátů na 1471:5 (výborně).

Samé večírky, večírky a zase večírky! Navíc mě zrovna Matt, kolega z práce, pozval v úterý na vánoční večeři. Přece se mu nemůžu líbit – mohla bych být jeho pratetička –, ale proč by mi jinak večer volal? A proč by se mě ptal, v čem půjdu? Nesmím to moc prožívat a hlavně nesmím dopustit, aby mi ten večírkový kolotoč a pozvání od kolegy stouply do hlavy. Nesmím zapomínat na staré přísloví „Ohni prchá, kdo se spálí“, pokud jde o kolegy z práce. Taky nesmím zapomenout, co se mi stalo, když jsem se naposledy muchlovala s jedním mladíčkem: na to příšerně ponižující Gavovo „Seš kus ženský“. Hmmm. Svůdná vánoční večeře, následovaná bizarní odpolední diskotékou (tak si šéfredaktor představuje dobrou zábavu) nabízí velkou šíři modelů. Myslím, že bude nejlepší, když brnknu Jude.

Úterý, 19. prosince

60,3 kg (pořád mám na zhubnutí tří kil týden), 9 skleniček alkoholu (bída), 30 cigaret, 4240 kcal, počet zakoupených losů: 1 (výborně), počet odeslaných přání: 0, počet obdržených přání: 11, ale včetně dvou od kamelota, jednoho od popeláře, jednoho z autoservisu Peugeot a jednoho z hotelu, v němž jsem před čtyřmi lety služebně přespala. Jsem neoblíbená, nebo si možná letos dávají všichni načas.

9. 00 Bože můj, je mi úděsně: mám příšernou kocovinu a překyselený žaludek a dneska máme v práci tu diskotéku. Nikam nejdu. Už tomu tlaku nesplněných vánočních úkolů nedokážu odolávat. Ještě jsem nenapsala ani jedno přání a nekoupila ani jeden dárek s výjimkou nákupní horečky, která se mě zmocnila včera večer, protože jsem si uvědomila, že do Vánoc už holky neuvidím.

Z rozbalování dárků mezi kamarády mám hrůzu, protože na rozdíl od rodiny nikdy nevíte, od koho něco dostanete a jestli byste měli darovat jen maličkost nebo něco pořádného. Takže si nakonec připadáte jako při obálkovém veřejném nabídkovém řízení. Před dvěma lety jsem Magdě darovala krásné náušnice od Dinny Hallové, čímž jsem ji uvedla do rozpaků, protože pro mě nic neměla. Vloni jsem jí proto nic nekoupila, ale ona pro mě měla drahý Chanel. Letos jsem jí koupila velké balení šafránového oleje se šampaňským a starobylou drátěnou misku na mýdlo. Rozmrzele přitom bručela – očividně lhala –, že ještě nestihla nakoupit vánoční dárky. Loni jsem od Sharon dostala pěnu do koupele ve tvaru Mikuláše, takže včera jsem jí dala sprchový gel s olejem z řas a polypů z Body Shopu. Vzápětí jsem od ní dostala kabelku. Pro případ nouze jsem si zabalila láhev špičkového olivového oleje, jenže mi vypadla z kabátu a rozbila se na Magdině koberci z Conran Shopu.

Uf. Nešly by Vánoce udělat bez dárků? Je to naprostá hloupost, když se všichni vyčerpávají a finančně krvácejí kvůli nesmyslným věcem, které stejně nikdo nechce: už nejde o žádné maličkosti z lásky, ale o úzkostlivá řešení problémů. (Hmmm. Ale musím připustit, že ta nová kabelka mi udělala velkou radost.) Copak má smysl, aby se celý národ šest týdnů v poklusu a mizerné náladě připravoval na naprosto zbytečnou zkoušku vkusu, v níž stejně nikdo neobstojí a skončí s náručí plnou nechtěného zboží? Kdybychom úplně zrušily vánoční přání a dárky, pak by se z Vánoc stalo příjemné, krátké pohanské rozptýlení dlouhých zimních večerů. Ale když už vláda, církevní organizace, rodiče, tradice atd. trvají na „dani z vánočních nákupů“, proč si každý za pět set liber nenakoupí pro sebe dárky a pak je nerozdá mezi kamarády a příbuzné, aby mu je zabalili a darovali, čímž bychom se všichni vyhnuli psychickému strádání?

9.45 „Zlato, jen jsem ti chtěla říct,“ spustila máma v telefonu, „že letos nekupuju žádné dárky. Stejně už s Jamiem na Ježíška nevěříte a všichni máme spoustu práce. Budeme si prostě užívat jeden druhého.“

Vždycky nám Ježíšek nosil dárky do punčochy zavěšené na posteli. Svět mi připadá skličující a šedivý. To už nebudou pravé Vánoce.

Bože můj, měla bych vyrazit do práce – zákaz konzumace alkoholických nápojů na diskotéce, k Mattovi budu profesionálně milá, kolem půl čtvrté se rozloučím a napíšu vánoční přání.

2.00 Jasan že sem fpohodě. Na vánoční slezyně chlastaj fšichni. Byla to prča. Dusi lehnout – use nevyslíkám.

Stř., 20. prosince

5.30 Bože můj. Bože můj. Kde to jsem?

Čtvrtek, 21. prosince

58,5 kg (není důvod, proč bych nemohla zhubnout o Vánocích, když jsem tak plná – po štědrovečerní večeři se klidně může odmítat jídlo s tím, že jste nacpaní. Zřejmě jde o jediné roční období, kdy člověk nemusí jíst).

Už deset dní mám kocovinu a přežívám na nekvalitní, studené stravě.

Vánoce připomínají válku. Vyrazit za nákupy do centra Londýna mi připadá jako povel k útoku ze zákopů. Doufám, že mě zachrání buď Červený kříž, nebo Němci. Kruci. Je deset ráno. Ještě nemám ani jeden dárek. Ještě jsem neposlala ani jedno přání. Musím jít do práce. Správně, do konce svého života už nebudu pít. Kruci – zvoní polní telefon.

Pff. To byla máma, ale klidně to mohl být Goebbels s rozkazem napadnout Polsko.

„Zlato, jen se chci ujistit, v kolik hodin v pátek přijedeš?“

Máma „kvůli dětem“ (tj. mně a Jamiemu, kterému je sedmatřicet) s předstíranou statečností naplánovala sentimentální rodinné Vánoce, jako by se mezi ní a tátou za celý rok vůbec nic nestalo.

„Mami, myslím, že už jsme se bavily o tom, že nepřijedu v pátek, ale až na Štědrý den. Pamatuješ si, jak jsme se o tom bavily? Poprvé… tehdy v srpnu –“

„Ale no tak, nedělej hlouposti, zlato. Přece nebudeš o Vánocích celý víkend trčet sama doma. Co budeš jíst?“

Do pr… Tohle nesnáším. Jako by člověk za svobodna neměl domov ani kamarády, ani zodpovědnost a jediný důvod, proč netancuje, jak všichni pískají, nespí zkroucený ve spacáku v puberťáckém pokojíčku, neloupe celý den růžičkovou kapustu a nepovídá si se zvrhlíky, co si nechávají říkat strýčku, zatímco se mu očima vpíjejí do prsou, je naprostá sobeckost.

Můj bratr si na druhé straně může se souhlasem většiny přijet a odjet, kdy se mu zachce, protože má prostě žaludek na veganskou vyznavačku tai-či. Upřímně řečeno, raději bych si podpálila vlastní byt, než abych v něm musela bydlet s Beccou.

Nechápu, proč máma neprojevuje Markovi Darcymu víc vděku za to, že ji z toho vysekal. Místo toho se dostal na seznam těch, o nichž se nemluví v souvislosti s Velkou zlodějnou s apartmány v časově omezeném vlastnictví, a máma se chová, jako by neexistoval. Pořád si myslím, že musel částečně sáhnout do vlastní kapsy, aby mohl všem vrátit peníze. Je to od něho moc laskavé. Očividně je pro mě moc laskavý.

Bože můj. Musím si povléci postel. To je ale chuť spát na nepohodlné matraci s knoflíky. Kde je povlečení? Škoda že nemám nic na zub.

Pátek, 22. prosince

Vánoce jsou na krku a já jsem celá rozcitlivělá kvůli Danielovi. Nechápu, proč mi neposlal vánoční přání (když o tom tak přemýšlím, sama jsem neposlala ani jedno). Je zvláštní, že jsme si během roku byli tak blízcí, a teď o sobě ani nevíme. Je to moc smutné. Možná se z něho nečekaně stal ortodoxní žid. Možná mi zítra zavolá Mark Darcy a popřeje mi veselé Vánoce.

Sobota, 23. prosince

58,9 kg, 12 skleniček alkoholu, 38 cigaret, 2976 kcal, počet kamarádů a blízkých, kterým na mně zrovna záleží: 0.

18.00 Jsem moc ráda, že jsem zůstala o svátcích sama doma jako princezna Diana.

18.05 Zajímalo by mě, kde všichni jsou? Nejspíš jsou se svým přítelem, nebo odjeli domů za rodinou. Aspoň mám čas na některé věci… nebo mají svou vlastní rodinu. A děti. Voňavoučká mrňata v pyžamku, co se se zardělými tvářičkami vzrušeně dívají na stromeček. Nebo jsou všichni na nějakém super večírku. No nic. Ceká mě spousta práce.

18.15 No nic. Za hodinu začíná Schůzka naslepo.

18.45 Bože, je mi tak smutno. I Jude mě úplně zasklila. Celý týden mi neustále v panické hrůze volala, co má koupit Bídákovi Richardovi. Nesmí to být nic drahého: mohl by si myslet, že to bere vážně, nebo že se ho pokouší vykastrovat (což mi připadá jako báječný nápad). Nesmí to být nic na sebe, protože by se mu nemusela strefit do vkusu, ani něco, co by mu mohlo připomínat jeho bývalou lásku – Bídnou Jilly (ke které se sice nechce vrátit, ale dělá, že ji miluje, aby nemusel milovat Jude – slizoun). Nakonec jsme skončily u whisky kombinované s nějakou maličkostí, aby nevypadala jak škrt nebo aby to nebylo moc anonymní – např. s mandarinkami nebo čokoládovými penízky podle toho, jestli dá Jude přednost vánoční punčoše nebo přídechu postmoderny.

19.00 Vyhlášen stav nouze: Jude a slzavé údolí v telefonu. Staví se za mnou. Bídák Richard se vrátil k Bídné Jilly. Jude dává vinu tomu dárku. Díkybohu, že jsem zůstala doma. Stal se ze mě jasný Ježíškův posel, který se má postarat o vánoční oběti rádoby Herodesů, tj. Bídáka Richarda. Jude dorazí kolem půl osmé.

19.15 Sakra. Propásla jsem začátek Schůzky naslepo, protože volal Tom, že se staví. Poté, co se znovu dali s Jeromem dohromady, mu dal Jerome kopačky a vrátil se ke svému bývalému příteli, který je členem souboru v muzikálu Kočky.

19.17 Staví se Simon. Jeho přítelkyně se vrátila ke svému manželovi. Díkybohu, že jsem zůstala doma, abych mohla přijmout své odkopnuté kamarády jako Královna srdcí nebo chudinská vývařovna. Jenže přesně taková já jsem: strašně ráda se starám o druhé.

20.00 Hurá! Stal se vánoční zázrak. Právě mi volal Daniel: „Džounsová,“ žvatlal. „Mimiluju tě, Džounsová. Udělal sem děděsnou chybu. Suki je plastová kráva. Kozy jí furt směřujou na sesever. Miluju tě, Džounsová. Přídu si skontrolovat, jak se dadaří sukni.“ Daniel. Báječný, sexy, vzrušující, rozpustilý lajdák Daniel.

24.00 Ach jo. Nikdo z nich se neobjevil. Bídák Richard si to rozmyslel a vrátil se k Jude, stejně jako Jerome a Simonova přítelkyně. Ty pochybnosti v lidech zasel vzrušený Duch minulých Vánoc. A pak ten Daniel! Zavolal v deset ráno.

„Hele, Bridge. Víš, že se vždycky v sobotu večer dívám na kriket, že jo? Mohl bych se stavit zítra před fotbalem?“ Vzrušující? Divoký? Rozpustilý? Ach jo.

1.00 Jsem sama jak kůl v plotě. Celý rok nestál za nic.

5.00 Kašlu na to, sakra. Třeba se aspoň vydaří Vánoce. Třeba se ráno dole v kuchyni objeví máma s tátou, láskou opilí, budou se držet stydlivě za ruce a oznámí nám: „Děti, musíme vám něco říct,“ a půjdu znovu za družičku.

Neděle, 24. prosince: Štědrý den

58,9 kg, 1 mizerná sklenička sherry, 2 cigarety – v tom okně jsem je vůbec nevychutnala, 1 mil. kcal (cca), počet teplých svátečních myšlenek: 0.

24.00 Jsem úplně zmatená z toho, co je a co není skutečnost. V nohách postele je polštář plný dárků, který mi tam dala před spaním máma: „Uvidíme, jestli přijde Ježíšek.“ Máma s tátou, kteří žijí odděleně a hodlají se rozvést, spí v jedné posteli. Můj bratr a jeho přítelkyně, kteří spolu žijí čtyři roky, spí na rozdíl od nich v oddělených ložnicích. Nenapadá mě žádný kloudný důvod, ledaže by nechtěli rozčilit babičku, která a) je blázen a b) ještě nedorazila. Mým jediným spojením se světem skutečnosti je to, že znovu potupně trávím Štědrý den na normální posteli v rodičovském domě. Možná že táta si to právě rozdává s mámou. Pf, pf. Ne, ne. Jak mě jen něco takového mohlo napadnout?

Pondělí, 25. prosince

59,4 kg (proboha, proměnila jsem se ve sněhuláka, vánoční pudink nebo tak něco), 2 skleničky alkoholu (naprostý triumf), 3 cigarety (totéž), 2657 kcal (samá šťáva), počet naprosto pitomých vánočních dárků: 12, počet aspoň trošku přijatelných dárků: 0, délka filozofického rozjímání o zrození z Panny: 0, počet let, před nimiž jsem přišla o panenství: hmmm.

Dopotácela jsem se do kuchyně, kde máma s Unou probíraly politiku a přitom uštipovaly růžičkovou kapustu. V duchu jsem se modlila, aby mi nesmrděly vlasy kouřem.

„Ale jistě, myslím, že tendlencten je velice dobrej.“

„No, jistě že je, z tohodlenctoho se dostal tak, že tomu nikdo nemohl věřit, viď?“

„Jenže, víš, člověk si musí dávat bacha, aby nedopadl jak tendlencten, co stál v čele horníků. Chápeš? Uzený losos mi jde vždycky zpátky, hlavně když předtím sním hodně para ořechů v čokoládě. Ahoj, zlato,“ všimla si mě máma. „Tak co si hodláš na Štědrý den obléct?“

„Tohle,“ zamumlala jsem nabručeně.

„Ale no tak, Bridget, nedělej hlouposti, v tomhle přece na Štědrý den nemůžeš zůstat. Nechceš jít pozdravit tetičku Unu a strýčka Geoffreyho do pokoje, než se půjdeš převléct?“ prohlásila veselým a bezstarostným tónem, který měl znamenat: „Udělej, co říkám, nebo ti udělám z obličeje fašírku.“

„Ale nazdárek, Bridget! Co tvůj milostný život?“ vtipkoval Geoffrey a popadl mě do náruče. Pak zčervenal a popotáhl si kalhoty.

„Fajn.“

„Takže pořád nikoho nemáš. Fuj! Co s tebou budeme dělat?“

„To má být čokoládová sušenka?“ zeptala se babička a podívala se přímo na mě.

„Nehrb se, zlato,“ sykla máma.

Milý Bože, prosím, pomoz mi. Chci se vrátit domů. Chci se vrátit zpátky ke svému životu. Nepřipadám si jako dospělá, ale jako puberťák, co každému leze na nervy.

„Tak co hodláš udělat s potomky, Bridget?“ zajímalo Unu.

„Podívejte se, penis,“ zvolala babička a vzala do ruky velkou krabičku od lentilek.

„Jdu se převléct!“ usmála jsem se podlézavě na mámu, vyletěla do pokoje, otevřela okno a zapálila si. Pak jsem si všimla, že o patro níž je v okně Jamie a taky kouří. Za dvě minuty se otevřelo okýnko od koupelny a v něm se objevila načesaná kaštanová hlava a zapálila si. Ta hlava patřila naší mámě.

0.30 Rozbalování dárků bylo příšerné. Při každé pitomině přehrávám a kvičím radostí, takže rok od roku dostávám pitomější dárky. Becca, která mi, když jsem ještě pracovala v nakladatelství, věnovala kartáče na oblečení ve tvaru knih, lžíce do bot a cetky do vlasů, mi letos dala pod stromeček magnet ve tvaru filmové klapky. Od Uny, která dokáže zautomatizovat každou domácí práci, jsem dostala sadu otvíráků nejrůznějších velikostí na láhve a sklenice od zavařeniny. Máma se pokaždé snaží můj život připodobnit ke svému, takže tentokrát mi dala papiňák pro jednu osobu: „Stačí před odchodem do práce maso ochutit a přidat zeleninu.“ (Dokáže si moje matka vůbec představit, jaké problémy mi občas ráno dělá pouhá sklenice vody?)

„Podívejte se. To není penis, ale sušenka,“ řekla babička.

„Myslím, že ta šťáva by se měla propasírovat, Pam,“ zavolala Una a vyřítila se z kuchyně s kastrolem v ruce.

Ale ne. Jen to ne. Prosím vás, jen to ne.

„Myslím, že to nebude třeba, zlato,“ procedila máma zlověstně. „Zamíchala jsi ji?“

„Nepoučuj mě, Pam,“ usmála se Una neblaze. Kroužily kolem sebe jako zápasníci. Příhoda se šťávou se opakuje každý rok. Naštěstí jejich pozornost brzy získal někdo jiný: nějaká osoba se s třískotem a ječením vlámala skleněnými dveřmi dovnitř. Julio.

Všichni ztuhli a Una ze sebe vyrazila výkřik.

Julio byl zarostlý a v ruce svíral láhev sherry. Dovrávoral k tátovi a narovnal se.

„Ty spíš s mojí ženou.“

„Ehm,“ odkašlal si táta. „Veselé Vánoce, totiž… Nedáte si sherry – aha, už jedno máte. To je dobře. A co takhle biskupský chlebíček?“

„Ty spíš,“ pronesl Julio výhružně, „s mojí ženou.“

„Ach, to je ale ‚macho‘, hahaha,“ koketovala máma, zatímco všichni ostatní jen s hrůzou zírali. Vždycky, když jsem Julia viděla, byl čistě vyholený a načesaný a v ruce se mu houpala příruční taška. Teď z něho byl opilý, neupravený divoch, neboli přesně můj typ. Není divu, že máma vypadala spíš vzrušená než na rozpacích.

„Julio, ty jeden uličníku,“ cukrovala. Bože můj. Ona ho pořád miluje.

„Ty s ním,“ obrátil se k ní Julio, „spíš.“ Odplivl si na čínský koberec a namířil si to po schodech nahoru. Máma mu byla v patách, ale ještě na nás stihla zavolat: „Mohl bys, tatínku, prosím tě, naporcovat maso a usadit všechny ke stolu?“

Nikdo se ani nepohnul.

„Fajn,“ pronesl táta vážným, strnulým a mužným hlasem. „Nahoře máme nebezpečného zločince, který drží Pam jako rukojmí.“

„Ále, podle mě jí to vůbec nevadí,“ vyjela babička v tu nejnevhodnější chvíli. „Podívejte se, v jiřinkách je sušenka.“

Když jsem se zadívala z okna, málem jsem začala skákat radostí. K proskleným dveřím se po trávníku mrštně blížil Mark Darcy. Byl upocený, špinavý, na hlavě měl vrabčí hnízdo a rozepnutou košili. Bim-bam!

„Všichni zachovají naprostý klid a ticho, jako by se nic nestalo,“ oznámil nám klidně. Všichni jsme byli tak omráčení a jeho hlas zněl tak rozhodně, že jsme se začali chovat jako zhypnotizovaná zombie.

„Marku,“ špitla jsem, když jsem kolem něho procházela s omáčkou. „Co to říkáš? Vždyť to není pravda.“

„Nejsem si jistý, jestli nemá Julio sklony k násilí. Venku je policie. Kdyby se nám podařilo dostat tvou mámu dolů, mohli by si pro něj zajít.“

„OK. Nech to na mně,“ ujistila jsem ho a přistoupila ke schodišti.

„Mami!“ zaječela jsem. „Nemůžu najít ty sváteční ubrousky.“

Nikdo ani nedutal. Nastalo ticho.

„Zkus to znovu,“ zašeptal Mark a vrhl na mě obdivný pohled.

„Řekni Uně, ať zanese tu šťávu zpátky do kuchyně,“ sykla jsem. Když splnil úkol, ukázal mi vztyčený palec. Oplatila jsem mu to a odkašlala si.

„Mami?“ zavolala jsem znovu. „Nevíš, kde je sítko? Uně se ta šťáva moc nelíbí.“

Za deset sekund se ozval dupot po schodech a máma byla s ruměncem ve tváři dole.

„Sváteční ubrousky jsou ve skříňce, ty tele. Takže. Copak nám to ta Una s tou šťávou provedla? Fuj. Budeme to muset rozmixovat.“

Mezitím kdosi vyběhl nahoru po schodech a nad námi se strhla bitka.

„Julio!“ vykřikla máma a zamířila ke dveřím.

Ve dveřích do obýváku se objevil detektiv, kterého jsem poznala na stanici. „Dobrá, všichni zachovají klid. Máme všechno pod kontrolou,“ oznámil.

Máma ze sebe vyrazila výkřik – Julio byl připoutaný k mladému policistovi, který ho odváděl ven ze dveří za detektivem.

Dívala jsem se, jak se vzpamatovala a obhlížela situaci.

„Zaplať pánbůh se mi podařilo Julia uklidnit,“ rozzářila se po chvíli. „To byl ale výkon! Jsi v pořádku, tatínku?“

„Máš naruby tričko, maminko,“ řekl táta.

Dívala jsem se na tu hrůzostrašnou scénu a připadalo mi, že se kolem mě bortí celý svět. Pak jsem ucítila na rameni něčí ruku.

„Pojď,“ vybídl mě Mark Darcy.

„Cože?“

„Neříká se ‚cože‘, Bridget, ale ‚prosím‘,“ zasyčela máma.

„Paní Jonesová,“ pronesl Mark rozhodně. „Půjdeme s Bridget oslavit zbytek dnešního slavnostního dne.“

Zhluboka jsem se nadýchla a vzala Marka Darcyho za nabízenou ruku.

„Veselé Vánoce vespolek,“ popřála jsem jim vlídně. „Doufám, že se všichni uvidíme na krocaním bufetu.“

Následující události vypadaly asi takhle:

Mark Darcy mě vzal do Hintlesham Hall na šampaňské a pozdní večeři, která byla moc dobrá. Zvlášť se mi líbilo, že si můžu poprvé v životě polít maso šťávou, aniž musím stranit mámě nebo Uně. Vánoce bez mámy a bez Uny byly zvláštní a moc krásné. Povídání s Markem šlo nečekaně snadno, hlavně když jsme se dostali k detailům štědrovečerního obléhání Julia.

Jak se ukázalo, poslední měsíc strávil Mark převážně v Portugalsku v roli laskavého soukromého detektiva. Vyprávěl mi, jak se mu podařilo Julia vystopovat ve Funchalu a zjistit něco málo o tom, kde jsou ty peníze, ale nedokázal ho ani přemluvit, ani zastrašit, aby je vrátil.

„I když teď to asi udělá,“ zubil se Mark. Je vážně moc milý a neuvěřitelně chytrý.

„Jak to, že se vrátil do Anglie?“

„Promiň mi to klišé, ale odhalil jsem jeho Achillovu patu.“

„Cože?“

„Neříká se ‚cože‘, Bridget, říká se ‚prosím‘,“ napomenul mě a já jsem se rozhihňala. „Uvědomil jsem si, že Julio tvou matku miluje, přestože je to ta nejnesnesitelnější žena na světě. Má ji skutečně moc rád.“

Zatracená máma, napadlo mě. Jak to, že se z ní stala neodolatelná sexuální bohyně? Možná bych měla přece jen navštívit vizážistku.

„A co jsi udělal?“ zeptala jsem se a radši jsem si přisedla ruce, abych nezačala křičet: „A co já? Já? Proč mě nikdo nemá rád?“

„Prostě jsem mu řekl, že tvoji rodiče spolu tráví Vánoce a bohužel spolu spí v jedné posteli. Tušil jsem, že je dost šílený a hloupý na to, aby se jim to, ehm, pokusil překazit.“

„Jaks to mohl vědět?“

„Šestý smysl. Tak trochu profesionální deformace.“ Bože, je boží.

„Bylo od tebe moc laskavé, že sis kvůli tomu vzal volno a tak. Pročs to vlastně udělal?“

„Bridget,“ řekl Mark. „Copak to není jasné?“

Proboha.

Když jsme vyjeli nahoru, zjistila jsem, že Mark objednal apartmá. Bylo fantastické, strašně nóbl. Báječně jsme si tam užili, vyzkoušeli jsme všechny atrakce pro hosty, objednali si další šampaňské a Mark mi vyprávěl, jak se do mě zamiloval: abych byla upřímná, něčím podobným mě vždycky krmil Daniel.

„Tak proč jsi mi nezavolal před Vánocemi?“ snažila jsem se ho nachytat. „Nechala jsem ti na záznamníku dva vzkazy.“

„Nechtěl jsem s tebou mluvit, dokud s tím nebudu hotov. A taky se mi zdálo, že se ti moc nelíbím.“

„Cože?“

„No, však víš. Nepřišlas na rande, protože sis sušila vlasy? A když jsme se poprvé viděli, měl jsem na sobě ten stupidní svetr a ponožky se čmeláky od tetičky a choval jsem se jako naprostý ťulpas. Myslel jsem si, že si myslíš, že jsem ten největší suchar na světě.“

„No, vlastně, chvilku jo,“ připustila jsem. „Ale…“

„Ale co…?“

„Nechceš se mi náhodou omluvit?“

Pak mi vzal z ruky skleničku se šampaňským, políbil mě a řekl: „Správně, Bridget Jonesová, musím se ti pořádně omluvit.“ Vzal mě do náručí, odnesl mě do postele (s nebesy!) a prováděl se mnou takové kousky, že se pokaždé, když uvidím véčko s kosočtverečným vzorem, budu bezděčně červenat studem.

Úterý, 26. prosince

4.00 Konečně jsem přišla na to, v čem spočívá šťastný vztah s mužem. Ale s nejhlubší lítostí, vztekem a naprostým pocitem porážky to musím vyjádřit slovy cizoložnice, komplice a televizní hvězdy:

„Neříká se ‚cože‘, říká se ‚prosím‘, zlato, a vždycky poslouchej maminku.“

Leden – Prosinec:

Přehled

3836 skleniček alkoholu (bída)

5277 cigaret

11 090 265 kcal (hnus)

3457 jednotek tuku (cca) – v každém případě nechutná představa

váhový přírůstek: 32,65 kg

váhový úbytek: 33,11 kg (výborně)

počet uhodnutých čísel v loterii: 42 (velmi dobře)

počet neuhodnutých čísel v loterii: 387

celkový počet zakoupených losů: 98

výše celkových výher: 110 £

celkový zisk: 12 £ (Jupííí! Jupííí! Vyzrála jsem na systém a zároveň jsem v roli dobrodince přispěla na dobré účely.)

počet telefonátů na 1471: až moc

počet obdržených valentýnek: 1 (velmi dobře)

počet obdržených vánočních přání: 33 (velmi dobře)

počet dní bez kocoviny: 114 (velmi dobře)

počet přítelů: 2 (ale s tím druhým chodím teprve šest dní)

počet hodných přítelů: 1

počet splněných novoročních předsevzetí: 1 (velmi dobře)

V daném roce jsem dosáhla výtečného pokroku.

DENÍK BRIDGET

JONESOVÉ

HELEN FIELDINGOVÁ

Z anglického originálu Bridget Jones’s Diary, vydaného nakladatelstvím Picador, Londýn 1996, přeložila Barbora Puchalská.

Odpovědná redaktorka Daniela Lehárová.

Obálku s použitím fotografie Alexe Baileye z filmu Deník Bridget Jonesové, kterou laskavě zapůjčil Universal Pictures/UIP, navrhla Marie Lankašová.

Sazbu zhotovil UTX, Stanislav Brabec a Jana Hybnerová.

Vydalo nakladatelství AURORA, Opletalova 8, Praha 1,

jako svou 70. publikaci.

Vytiskla tiskárna S-TISK Vimperk, s. r. o., Žižkova 448.

Vydání první – dotisk.

Doporučená cena včetně DPH 179 Kč.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai