Šepoty a lži

Joy Fielding

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány pro ženy, Literatura světová

Ošetřovatelka Terry je hezká, ale osamělá. Stýká se jen s pacienty v léčebně. Její stereotypy změní nová podnájemnice. S temperamentní Alison objevuje nové radosti - večeře, nákupy, přátele. Na obzoru se objeví i jistý zajímavý muž. Jenomže pak Terry začnou pronásledovat anonymní telefonáty. Alison se změní, jako by po něčem pátrala. Události vrhnou Terry do nejistoty a strachu…

Joy Fieldingová

Šepoty a lži

Shannon, mé dceři, pomocnici, kamarádce

Poděkování

Jako vždy bych chtěla obzvlášť poděkovat dobrým přátelům a spolehlivým rádcům Owenu Lasterovi, Beverley Slopenové a Larrymu Mirkinovi. Mé díky patří i Emily Bestlerové, redaktorce mých snů, a její asistentce Satan Branhamové za pomoc při vzniku tohoto románu. Jsem rovněž vděčná za podporu Judith Currové, Louise Burkeové, Cathy Gruhnové, Stephenu Boldtovi a všem ostatním, kteří se obětavě podílejí na úspěchu mých knih.

Tato kniha by byla jen stěží napsána bez Donny a Jacka Frysingerových, kteří mi věnovali mnoho času i energii a seznámili mě s přímořským letoviskem Delray. Doufám, že se tam brzy setkáme. Zdravím také Warrena, Shannon, Annie, Renee, Auroru, Rosie a všechny přátele v Torontu a Palm Beach. Oceňuji vaší trpělivost, oddanost a podnětnost.

A nakonec bych ráda poděkovala všem čtenářům, jejichž krásné dopisy mě vždy zahřejí u srdce.

Představila se jako Alison Simmsová. To jméno jí sklouzlo ze rtů pomalu, skoro líně, jako když med stéká z čepele nože. Její hlas byl hebký, váhavý, téměř dívčí, ačkoli stisk ruky měla pevný a dívala se mi přímo do očí. To se mi líbilo. Celá se mi líbila, na první pohled, i když musím poctivě přiznat, že ne vždy dovedu lidi správně odhadnout. Přesto můj první dojem z téhle úžasné štíhlé mladé ženy s rusými vlnitými vlasy spadajícími na ramena, která mi pevně svírala ruku v obývacím pokoji mého malého domu se dvěma ložnicemi, byl příznivý. A první dojmy jsou trvalé, jak říkávala má matka.

„To je vážně moc pěkný dům,“ pokývala Alison hlavou, jako by souhlasila se svým úsudkem, zatímco pohledem uznale ocenila přehnaně baculatou pohovku a dvě elegantní křesla ve stylu královny Anny, bohatě zřasené závěsy rámující okna a koberec ve výklenku na světlé podlaze z tvrdého dřeva. „Miluju růžovou a bledě-fialovou. Je to moje oblíbená kombinace barev.“ Pak se usmála tím obrovským, širokým, trošku přihlouplým úsměvem, který mě nutil ho opětovat. „Vždycky jsem chtěla mít v růžové a fialové svatbu.“

Musela jsem se zasmát. Zdálo se tak kouzelné zvláštní vykládat něco takového člověku, kterého jste právě poznali. Také se zasmála a já pokynula k pohovce, aby se posadila. Bez váhání se zabořila do vysokých prachových polštářů, až její modré letní šaty s ramínky téměř pohltila záplava látkových růžových a světle fialových květů. Přehodila si jednu dlouhou hubenou nohu přes druhou, a když se ke mně naklonila, tělo se jí půvabně opřelo o kolena. Usadila jsem se na kraji pruhovaného stylového křesla přímo naproti ní. Přitom mě napadlo, že ta dívka připomíná krásného růžového plameňáka, skutečného, ne jednu z těch strašných umělohmotných věcí, které vídáte zasazené v zahrádkách před domem.

„Jsi hodně vysoká,“ poznamenala jsem neobratně a hned jsem si uvědomila, že tuhle poznámku zřejmě slýchá celý život.

„Sto pětasedmdesát,“ potvrdila mile. „Ale vypadám snad ještě vyšší.“

„To ano,“ souhlasila jsem, ačkoli při mých necelých stotřiašedesáti centimetrech mi připadá vysoký každý.

„Smím se zeptat, kolik ti je?“

„Osmadvacet.“ Najednou se lehce začervenala. „Vypadám mladší.“

„To ano,“ přisvědčila jsem znovu. „Máš štěstí. Já vždycky vypadala na svůj věk.“

„Kolik vám je let?“ zeptala se. „Tedy, jestli vám to nevadí…“

„Zkus hádat.“

Nečekaná prudkost jejího pohledu mě vyvedla z míry. Prohlížela si mě, jako bych byla nějaký exotický vzorek v laboratoři vložený mezi dvě sklíčka pod neviditelným mikroskopem. Její jasně zelené oči se zabodly do mých unavených hnědých, pak mi přejely po tváři, prozkoumaly každou výmluvnou vrásku a zvažovaly důkazy o mém věku. Nedělala jsem si iluze. Věděla jsem, že mě musí vidět přesně takovou, jak jsem se viděla sama: celkem atraktivní žena s výraznými lícními kostmi, velkými ňadry a špatně ostříhanými vlasy.

„Nevím,“ přiznala. „Čtyřicet?“

„Přesně.“ Zasmála jsem se. „Věděla jsem, že to uhodneš.“

Odmlčely jsme se, znehybnělé v teplém odpoledním slunci, jež nás obklopovalo jako světlo reflektorů a ozařovalo malé tečky prachu, které tančily mezi námi ve vzduchu jako stovky drobného hmyzu. Usmála se, složila si ruce do klína a začala si bezmyšlenkovitě pohrávat s prsty. Neměla žádný prsten, žádný lak, i když nehty měla dlouhé a pěstěné. Bylo vidět, že je nervózní. Hrozně se mi chtěla zalíbit.

„Měla jsi potíže najít můj dům?“ zeptala jsem se.

„Ne. Vaše instrukce byly skvělé: na východ po Atlantic, na jih po Seventh Avenue, kolem bílého kostela mezi Second a Third Street. Vůbec žádný problém. Až na ten provoz. Neuvědomila jsem si, že Delray je takové rušné město.“

„Vždyť je listopad,“ připomněla jsem jí. „Začínají přilétat tažní ptáci.“

„Tažní ptáci?“

„Turisté,“ vysvětlila jsem. „Zřejmě jsi na Floridě poprvé.“

Zadívala se na své nohy v sandálech. „Líbí se mi ten koberec. Jste dost odvážná, když jste si dala bílý koberec do obýváku.“

„Ani ne. Nemívám tu moc hostů.“

„Předpokládám, že vám všechen čas zabere práce. Vždycky jsem si myslela, že by bylo skvělé stát se zdravotní sestrou,“ mínila. „Musí to být velmi uspokojující.“

Pobavilo mě to. „Uspokojující asi není přesné to slovo, které bych použila.“

„Jaké slovo byste tedy použila?“

Vypadala upřímně zvědavá, což pro mě bylo osvěžující a zároveň roztomilé. Bylo to už tak dávno, kdy o mě někdo projevil skutečný zájem. Zalichotilo mi to. Ale na té otázce bylo něco tak dojemně naivního, že jsem zatoužila přejít k ní a obejmout jí, jako matka objímá dítě, a ujistit jí, že je vše v pořádku, že se nemusí tak usilovně namáhat, protože se do chaty za mým domem může nastěhovat hned, a že jsem se tak rozhodla už v okamžiku, kdy vešla do dveří.

Jaké slovo bych použila, abych popsala povolání ošetřovatelky?“ opakovala jsem, zatímco jsem v duchu probírala několik možností. „Vyčerpávající,“ řekla jsem nakonec. „Náročné. Rozčilující.“

„Dobrá slova.“

Znovu jsem se zasmála, zjevně už poněkolikáté během té krátké chvíle, co byla v mém domě.

A vzpomínám si, jak jsem si pomyslela, že by bylo hezké mít u sebe někoho, kdo by mě občas rozesmál. „A co děláš ty?“ zajímala jsem se.

Alison vstala, přešla k oknu a vyhlédla ven do široké ulice lemované různými druhy stinných palem. Po chodníku kráčela a za sebou táhla dva malé bílé psy Bettye McCoyová, třetí žena Richarda McCoye, která byla o nějakých třicet let mladší než on. To ovšem není na jižní Floridě nic neobvyklého. Byla od hlavy k patě oblečená v béžovém modelu od Armaniho a ve volné ruce nesla malý bílý igelitový sáček plný psích hovínek.

„Ach, jen se na to podívejte. Nejsou rozkošní? Co je to zač, pudlíci?“

„Bisonci,“ odpověděla jsem, když jsem se postavila vedle ní. Temeno hlavy mi stěží dosahovalo k její bradě. „Rozmazlené slečinky psího světa.“

Teď se pro změnu zasmála Alison. Ten zvuk naplnil místnost a vznášel se mezi námi stejně jako tečky prachu v odpoledním slunci. „Rozhodně jsou na to dost okouzlující. Nemyslíte?“

„Okouzlující není přesně to slovo, které bych použila,“ podotkla jsem, čímž jsem vědomě zopakovala svou předchozí poznámku.

Alison se spiklenecky usmála. „Jaké slovo byste použila?“

„Okamžik,“ rozmyslela jsem se. Tahle hra mě začínala bavit. „Uštěkaní. Protivní. Destruktivní.“

„Destruktivní? Jak může být něco tak rozkošného destruktivní?“

Jeden z těch psů se před pár měsíci dostal do mé zahrady a vyhrabal mi všechny ibišky. Věř mi, v tu chvíli nebyl ani okouzlující, ani rozkošný.“ Odstoupila jsem od okna a mezi mnoha stíny na protějším rohu ulice jsem zahlédla mužskou siluetu. „Někdo na tebe čeká?“

„Na mě? Ne. Proč?“

O krok jsem popošla zpět, abych měla lepší výhled, ale ten muž, pokud vůbec existoval, zmizel i se svým stínem. Rozhlédla jsem se po ulici, ta však byla prázdná. „Měla jsem dojem, že jsem viděla někoho stát tam pod tím stromem,“ ukázala jsem bradou.

„Nikoho nevidím.“

„Ano, jsem si jistá, že to nic nebylo. Dala by sis trochu kávy?“

„S radostí.“ Následovala mě přes malou jídelnu přilehlou k obývacímu pokoji a dál do převážně bíle zařízené kuchyně v zadní části domu. „Ach, jen se na to podívejme!“ zvolala s očividným nadšením, když spatřila řady polic, které pokrývaly stěnu vedle malého jídelního koutu. Zvedla ruce a prsty dychtivě zatřepotala ve vzduchu. „Co je to? Odkud je máte?“

Rychle jsem pohledem přejela pětašedesát porcelánových hlaviček, které na nás zíraly z pěti řad dřevěných polic. Jsou to vázy. Všechny ve tvaru ženské hlavy,“ vysvětlovala jsem. „Sbírala je má matka. Jsou z padesátých let, většinou vyrobené v Japonsku. Na vršku hlavy mají otvory pro květiny, i když se toho do nich moc nevejde. Když se poprvé objevily, stály tak pár dolarů.“

„A dnes?“

„Zřejmě jsou dost cenné. Myslím, že se tomu dnes říká sběratelské kusy.“

„A jaké slovo byste použila vy?“ Netrpělivě čekala, zatímco na plných rtech jí pohrával nezbedný úsměv.

Ani jsem nemusela dlouho přemýšlet. „Krámy,“ prohlásila jsem rázně.

„Podle mě jsou úžasné,“ namítla. Jen se podívejte na ty řasy u téhle. Ach, a tady ty náušnice!

A drobounké šňůry perel. Anebo se podívejte na tuhle. Nelíbí se vám výraz na její tváři?“ S velkou opatrností vzala jednu z hlaviček do ruky. Porcelánová figurka byla asi patnáct centimetrů vysoká, s klenutým namalovaným obočím a našpulenými červenými rtíky, zpod růžového a bílého turbanu jí vykukovaly světlehnědé kudrny, na hrdle měla růžovou růži. „Není tak zdobená jako některé z ostatních, ale má nadřazený výraz, jako nějaká nafoukaná matróna z lepší společnosti, která se na nás ostatní dívá svrchu.“

„Ve skutečnosti vypadá jako moje matka,“ poznamenala jsem.

Porcelánová hlavička málem vyklouzla z Alisoniných prstů. „Ach můj bože, omlouvám se.“ Rychle vrátila figurku na její původní místo na polici mezi dvě dívky s laníma očima a stuhami ve vlasech. „Nechtěla jsem…“

Zasmála jsem se. Je zajímavé, že sis vybrala zrovna tu. Byla její oblíbená. Co si dáváš do kávy?“

„Smetanu, tři lžičky cukru?“ zeptala se, jako by si nebyla jistá, zda o to může žádat, ale přitom nespustila oči z porcelánových hlav.

Nalila jsem nám oběma šálek kávy, kterou jsem uvařila hned nato, co telefonovala z nemocnice. Řekla, že viděla můj inzerát na vývěsce v sesterně, a ptala se, jestli by mohla přijít co nejdřív.

„Ještě je vaše matka sbírá?“

„Zemřela před pěti lety.“

„To je mi líto.“

„Mě taky. Chybí mi. Proto jsem taky nedokázala prodat žádnou z jejich přítelkyň. Měla bys chuť na kousek koláče s brusinkami a dýní?“ nabídla jsem jí, abych změnila téma, ze strachu, že budu sentimentální. „Upekla jsem ho dnes ráno.“

„Umíte péct? To jste mě vážně ohromila! Já jsem v kuchyni nemožná.“

„Tebe matka nikdy neučila vařit?“

„Nevycházely jsme spolu moc dobře.“ Alison se usmála, i když tenhle úsměv na rozdíl od ostatních vypadal spíš nuceně než upřímně. „V každém případě bych ho moc ráda ochutnala. Brusinky jsou jednou z mých nejoblíbenějších věcí na světě.“

Znovu jsem se musela zasmát. „Mám dojem, že jsem ještě nepoznala nikoho, kdo by choval takovou vášeň k brusinkám. Podáš mi nůž?“ Ukázala jsem na skupinu nožů zastrčených do otvoru v trojúhelníkovém kusu dřeva, který stál na protějším konci pracovní desky z bílých dlaždic. Alison vytáhla první nůž v řadě, třiceticentimetrové monstrum se špičatou, pět centimetrů širokou čepelí. „Hej,“ řekla jsem. „To jsi trochu přehnala, nemyslíš?“

Pomalu obracela nůž v ruce, studovala svůj odraz na dobře nabroušené čepeli a opatrně přejížděla prstem po straně, na okamžik ztracená v myšlenkách. Když si uvědomila, že se na ní dívám, rychle nůž vyměnila za jeden z menších a napjatě přihlížela, jak ostří bez námahy zajelo do velkého nadýchaného koláče. Pak jsem zase já přihlížela, jak nedočkavě hltá zákusek, a přitom celou dobu vychvaluje jeho strukturu, lehkost, chuť. Jedla rychle, plně soustředěná na to, co dělá, jako malé dítě.

Možná jsem měla být nedůvěřivější, anebo přinejmenším opatrnější, zvlášť po zkušenosti s mou poslední nájemnicí. Ale snad právě tato zkušenost způsobila, že jsem tak snadno podlehla Alisoninu dívčímu kouzlu. Chtěla jsem, opravdu jsem chtěla věřit, že je přesně taková, jak se projevuje: trochu naivní, půvabná, rozkošná mladá žena. Rozkošná, říkám si nyní. Rozkošná není přesně to slovo, které bych použila.

Jak může být něco tak rozkošného destruktivní? ptala se. Proč jsem neposlouchala? „Ty si asi nikdy neměla problémy s váhou,“ poznamenala jsem, když přitiskla prsty na několik zatoulaných drobečků roztroušených po talíři a dopravila si je do úst.

„Právě naopak, měla jsem problémy přibrat,“ odpověděla. „Vždycky se mi kvůli tomu posmívali. Děti na mě pokřikovaly věci jako: Hubená koza, roste jako plevel! A byla jsem poslední holka ve třídě, které narostla prsa, a navíc ne moc velká, a tak jsem byla terčem vtipů. Dnes chce najednou být každý štíhlý, ale jenom mě za to pořád kritizují. Lidé mě obviňují, že jsem anorektická. Měla byste slyšet, co všechno říkají.“

„Lidé dovedou být velmi bezohlední,“ souhlasila jsem. „Do jaké školy jsi chodila?“

„Nic zvláštního. Nebyla jsem moc dobrá studentka. Nechala jsem vysoké v prvním ročníku.“

„A cos dělala potom?“

„Všechno možné. Nějaký čas jsem pracovala v bance, prodávala jsem pánské ponožky, dělala barmanku v restauraci, recepční v kadeřnickém salónu a podobné věci. Nikdy jsem neměla potíže najít si práci. Myslíte, že bych mohla dostat ještě trochu kávy?“

Nalila jsem jí druhý šálek, znovu jsem přidala smetanu a tři vrchovaté lžičky cukru. „Chceš si prohlédnout tu chatu?“

Okamžitě byla na nohou, dopila kávu jedním dlouhým douškem a otřela si rty hřbetem ruky. „Nemůžu se dočkat. Ale vím, že bude nádherná.“ Následovala mě k zadnímu vchodu jako dychtivé štěně chňapající mi po patách. „Ve vašem inzerátu stálo šest set měsíčně, je to tak?“

„Bude to problém? Požaduju taky první a poslední nájemné předem.“

„Žádný problém. Mám v úmyslu začít si hledat práci, jakmile se usadím, a i kdybych hned nic nesehnala, babička mi nechala nějaké peníze, když zemřela, takže jsem na tom docela dobře. Myslím finančně,“ dodala tiše. Rusé vlasy se jí jemně zavlnily kolem podlouhlé oválné tváře.

Kdysi jsem měla taky takové, pomyslela jsem si a bezděčně si pak uhladila za ucho několik neposlušných kaštanových pramenů. „Moje poslední nájemnice mi dlužila nájem za několik měsíců, potom se najednou sebrala a odjela, proto se musím ptát…“

„Ach ovšem, chápu.“

Přešly jsme nevelký kousek trávníku, který odděloval malou chatu od hlavní budovy. Vylovila jsem z kapsy džínsů klíč od předních dveří, ale pod Alisoniným žhavým pohledem upřeným na má záda jsem znervózněla natolik, že mi klíč vypadl z ruky a odskočil do trávy. Alison se ihned sehnula, zvedla ho, a když mi ho vracela do dlaně, její prsty se lehce otřely o mé. Rychle jsem otevřela a ustoupila jsem, aby mohla vejít.

Z plných rtů jí unikl dlouhý výdech. Je to ještě krásnější, než jsem si představovala. Je to jako kouzelný zázrak!“ Alison se roztančila po malé místnosti v drobných, půvabných kruzích, se zakloněnou hlavou a rozpřaženými pažemi, jako by to kouzlo mohla nějak zachytit, přitáhnout k sobě. Neuvědomuje si, že ona je to kouzlo, pomyslela jsem si a najednou jsem cítila, jak silně toužím, aby se jí tu líbilo, a jak moc si přeji, aby tu zůstala. Jsem ráda, že jste tu použila stejné barvy jako u sebe v domě,“ rozplývala se. Jako motýlek krátce usedla na malou pohovku, pak do velkého křesla a hned na houpací židli z ohýbaného dřeva v rohu. Obdivovala koberec s fialovými a bílými květy vetkanými na bledě růžovém pozadí, zarámované reprodukce na zdi – skupinu

Degasových tanečnic upravujících se v zákulisí před vystoupením, Monetovu katedrálu při západu slunce, líbezný portrét matky s dítětem od Mary Cassatové.

„Ostatní místnosti jsou tam vzadu.“ Otevřela jsem dvojité francouzské dveře a ukázala jí účelně uspořádanou kuchyňku, koupelnu a ložnici.

„Je to perfektní. Je to naprosto perfektní!“ Poskakovala nahoru a dolů na dvojité posteli, přejížděla dychtivými dlaněmi po starodávném bílém přehozu, ale když zahlédla svůj odraz v zrcadle nad bílým proutěným toaletním stolkem, okamžitě se začala chovat víc jako dáma.

„Všechno se mi tu hrozně líbí. Je to přesně takové, jak bych to zařídila já. Přesně!“

„Kdysi jsem tu bydlela,“ řekla jsem jí, ani nevím proč. Své předchozí nájemnici jsem nic takového nesvěřila. „Má matka žila v hlavním domě. Já bydlela tady.“

Koutky úst jí zvlnil nepatrný nervózní úsměv. „Znamená to, že jsme dohodnuté?“

„Můžeš se nastěhovat, kdykoli budeš připravená.“

Vyskočila na nohy. Jsem připravená hned. Jen se vrátím do motelu a sbalím si zavazadlo. Můžu být zpátky během hodiny.“

Přikývla jsem, aniž jsem si uvědomila, jak rychle se všechno odehrává. Skoro nic jsem o ní nevěděla. Bylo zapotřebí projednat spoustu věcí. „Snad bychom si mohly promluvit o několika pravidlech.“ Ustoupila jsem stranou.

„O pravidlech?“

„Žádné kouření, žádné hlasité večírky, žádní spolubydlící.“

„To nebude problém,“ odpověděla bez váhání. „Nekouřím, nepořádám večírky, nikoho neznám.“ Vložila jsem klíč do její čekající dlaně a dívala jsem se, jak pevně kolem něj sevřela prsty. „Mockrát vám děkuju.“ Zatímco stále svírala klíč, sáhla do kabelky, odpočítala dvanáct tuhých stodolarových bankovek a hrdě mi je předala. „Vytiskli je teprve dnes ráno,“ dodala se sebevědomým úsměvem.

Snažila jsem se, abych nevypadala příliš šokovaně nad tou nenadálou ukázkou hromady hotových peněz. „Až se ubytuješ, nechtěla bys přijít ke mně na večeři?“ slyšela jsem se najednou, jak říkám. To pozvání pravděpodobně překvapilo mnohem víc mě než Alison.

„Hrozně ráda!“

Když odešla, sedla jsem si v obývacím pokoji hlavního domu a přemítala jsem o svém chování. Já, Terry Painterová, údajně dospělá žena, která si čtyřicet let počínala rozumně a spořádaně, a v žádném případě impulzivně, jsem právě pronajala chatu za svým domem úplně neznámé mladé ženě bez jakéhokoli doporučení, kromě sympatického chování a naivního úsměvu, bez zaměstnání a s kabelkou plnou peněz. Co jsem o ní vlastně věděla? Nic. Odkud přišla? Co jí přivedlo do Delray? Jak dlouho chce zůstat? Dokonce ani co dělala v nemocnici, kde uviděla můj inzerát. Nic kromě jejího jména. Představila se jako Alison Simmsová.

Tehdy jsem samozřejmě neměla důvod jí nevěřit.

K večeři se dostavila přesně v sedm. Měla černé bavlněné kalhoty a černý svetřík bez rukávů, vlasy pevně stažené dozadu a spletené do dlouhého copu, takže vypadala jako protáhlý vykřičník. V jedné ruce nesla kytici čerstvých, řezaných květin a ve druhé lahev červeného vína. „Je to italské Amarone 1997,“ oznámila Alison hrdě, pak obrátila oči vzhůru. „Ne že bych se ve víně vyznala, ale ten člověk v obchodě s nápoji mě ujistil, že to byl velmi dobrý ročník.“ Usmála se, až se její lehce namalované rty roztáhly přes půl tváře a ústa odhalila řadu dokonalých zubů.

Mé rty se ihned také zvlnily do srdečného úsměvu, ale jen natolik, aby neodhalily mírný předkus, který zcela neodstranila ani spousta roky trvajících drahých zubařských zákroků. Má matka vždycky prohlašovala, že je to následek tvrdošíjného dětského zlozvyku, kdy jsem si cucala prostředník a prsteník levé ruky a současně si třela nos roztrhanými zbytky své milované dětské přikrývky. Ale jelikož matka měla úplně stejný předkus, chce se mi věřit, že tato estetická vada je spíš dědičná než získaná.

Alison mě následovala přes obývací pokoj a jídelnu do kuchyně, kde jsem rozbalila kytici a naplnila vysokou křišťálovou vázu vodou. „Můžu nějak pomoct?“ Dychtivé oči bloudily po všech koutech místnosti, jako by si chtěly zapamatovat každý detail.

„Jen si vezmi židli a dělej mi společnost.“ Rychle jsem dala květiny do vázy a přivoněla k malým růžovým růžím, něžným bílým sedmikráskám a snítkám purpurových polních kvítků. Jsou překrásné. Moc děkuju.“

„To nic. Ta večeře báječně voní.“

„Není to nic přepychového,“ upozornila jsem rychle. Jen kuře. Jíš kuře, ne?“

„Jím všechno. Postavte přede mě jídlo a je ve vteřině pryč. Jsem nejrychlejší jedlík na světě.“

Musela jsem se usmát, když jsem si vzpomněla, jak spořádala dýňovo-brusinkový koláč, který jsem jí nabídla odpoledne. Opravdu jsme se seznámily teprve před několika hodinami? Z nějakého důvodu se zdálo, že se známe celý život a i přes věkový rozdíl jsme byly vždycky přítelkyně. Musela jsem si připomenout, jak málo o ní doopravdy vím. „Tak, pověz mi něco víc o sobě,“ vyzvala jsem jí nenuceně, zatímco jsem v zásuvkách hledala vývrtku.

„Nemám toho moc co říct.“ Usadila se na jedné z proutěných židlí u kulatého skleněného kuchyňského stolu, ale dál držela tělo vzpřímeně, dokonce ve střehu, jako by se bála dopřát si příliš pohodlí.

„Odkud jsi?“ Nechtěla jsem vyzvídat. Jen mě to zajímalo, tak jako člověka obvykle zajímá nový známý. Vycítila jsem u ní však jistou ostražitost, jako by o sobě nechtěla mluvit. Anebo jsem to možná cítila úplně špatně. Možná to nezávazné povídání v mé kuchyni ten večer před večeří nebylo ničím víc, než se zdálo – dva lidé se pomalu a opatrně poznávají, kladou si normální otázky, nerozebírají příliš odpovědi, přecházejí od jednoho tématu ke druhému bez nějakého určitého plánu, nemají co skrývat. Alespoň z mé strany nebylo co skrývat.

„Z Chicaga,“ odpověděla Alison.

„Opravdu? Mám Chicago ráda. Odkud přesně?“

„Z předměstí,“ řekla neurčitě. „A co vy? Jste rodilá Floriďaňka?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Přistěhovali jsme se sem z Baltimoru, když mi bylo patnáct. Otec pracoval v oboru vodotěsných izolací. Myslel si, že Florida je pro něj přirozené místo, se všemi těmi hurikány a podobně.“ Alison polekaně vykulila zelené oči. „Neboj se. Období hurikánů už skončilo,“ zasmála jsem se. Konečně jsem našla vývrtku vzadu v zásuvce s příbory. „Tak to na Floridě chodí,“ přemítala jsem nahlas. „Na povrchu je všechno krásné, dokonalé. Úplný ráj. Ale při bližším pohledu vidíš, že pod klidnou hladinou číhá smrtelně nebezpečný aligátor, ve smaragdově zelené trávě se plazí jedovatý had, v šepotu listí je slyšet vzdálený hurikán.“

Alison se usmála a teplo toho úsměvu naplnilo místnost jako pára z konvice. „Mohla bych vás poslouchat celou noc.“

Odmítla jsem tu poklonu mávnutím ruky s prsty roztaženými jako vějíř, jako bych se chtěla před tím teplem chránit. A jak se znám, nejspíš jsem se taky začervenala.

„Opravdu jste zažila hurikán?“ Alison se naklonila i se židlí dopředu.

„Několikrát.“ Pokoušela jsem se otevřít lahev Amarone, aniž bych rozdrtila zátku. Už dávno jsem neotevírala lahev vína. Zřídkakdy jsem si dopřála nějakou zábavu a nikdy jsem moc nepila alkohol. Stačila jedna sklenka vína, aby se mi začala točit hlava. „Nejhorší byl samozřejmě hurikán Andrew. Byl naprosto mimořádný. Když člověk na vlastní oči a zblízka vidí něco takového, vzbudí to v něm úctu k matce přírodě.“

Jaké slovo byste použila, abyste ho popsala?“ navázala na naší předchozí hru.

„Děsivý,“ odpověděla jsem rychle. „Zuřivý.“ Odmlčela jsem se, abych jemně zatočila vývrtkou doprava, a když jsem cítila, že zátka povolila, začala jsem jí pomalu vytahovat hrdlem tmavozelené lahve. Přiznávám, že když jsem zvedla uvolněný korek do vzduchu, zaplavil mě téměř dětinský pocit pýchy a vítězství. „Velkolepý.“

„Přinesu skleničky.“ Alison vstala a přešla do jídelny dřív, než jsem jí stačila říct, kde je mám.

Jsou ve vitríně,“ volala jsem za ní zbytečně. Vypadalo, jako by věděla, kde hledat.

„Našla jsem je.“ Vrátila se se dvěma křišťálovými sklenkami na dlouhé nožce, napřed podržela jednu, pak druhou a já jsem každou naplnila asi do čtvrtiny. „Jsou krásné. Všechno, co máte, je tak krásné.“

„Na zdraví,“ řekla jsem. Lehce jsem přiťukla svou sklenkou o její a přitom jsem obdivovala tmavě rudou barvu vína.

„Na co si připijeme?“

„Na dobré zdraví,“ ihned ve mně promluvila ošetřovatelka.

„A na dobré přátele,“ dodala nesměle.

„Na nové přátele,“ opravila jsem jí jemně a zvedla jsem sklenku k ústům. Bohaté aroma mi stouplo do hlavy, ještě než jsem ochutnala první kapku.

„Na nové začátky,“ zašeptala Alison, sklonila tvář ke sklence a dlouze, pomalu se napila. „Mmmm, je božské. Co myslíte?“

Rychle jsem v duchu probírala přívlastky, které odborníci všeobecně používají, když popisují dobré víno – plné, hladké, harmonické, příležitostné dokonce temperamentní. Nikdy božské. Co ty o tom víš? pomyslela jsem si, zatímco jsem víno převalovala na jazyku, jak jsem to viděla dělat muže v luxusních restauracích, až se mi v ústech rozlila jeho plná chuť. „Božské je perfektní slovo,“ souhlasila jsem, když jsem polkla. „Dokonale božské.“

Zase ten úsměv, který jí změnil obličej, pohltil tvář a potlačil nos, takže to vypadalo, že zbyly jen usmívající se oči. Znovu se napila, pak ještě jednou. Napodobila jsem jí a netrvalo dlouho a byl čas znovu dolít sklenky. Tentokrát jsem je naplnila téměř do poloviny. „Tak co tě přivádí z Chicaga do Delray?“ zeptala jsem se.

„Asi jsem potřebovala změnu,“ odpověděla a patrně by se hned odmlčela, kdyby neviděla na mé tváři zjevné otázky. „Ani přesně nevím.“ Bezmyšlenkovitě se zadívala na řady váz s ženskými hlavičkami na policích. „Nejspíš jsem neměla chuť prožít další chicagskou zimu, a pak tu byla jedna moje přítelkyně, která se před pár lety odstěhovala do Delray. Napadlo mě, že bych sem mohla přijet a vyhledat jí.“

„Už jsi to udělala?“

„Co?“

„Vyhledala jsi jí?“

Alison se zatvářila trochu zmateně, jako by nevěděla, jak odpovědět. To je ten problém se lhaním. Dobrý lhář je vždycky o krok napřed. Vždycky předvídá, odpovídá na otázku se zřetelem na další. Je neustále ve střehu, vždy má připravenu pohotovou odpověď. Samozřejmě, všechno, co špatný lhář potřebuje, je naslouchající snadný terč.

„Snažila jsem se jí najít,“ pokračovala Alison po pauze, která trvala o zlomek vteřiny déle, než bylo třeba. „Hledala jsem jí taky v nemocnici, kde jsem uviděla ten inzerát.“ Slova nyní plynula lehčeji. „Napsala mi, že pracuje v soukromé nemocnici Mission Care v Delray, tak jsem si usmyslela, že jí překvapím, možná pozvu na oběd a zjistím, jestli náhodou nehledá spolubydlící. Ale personál mi řekl, že odtud už dávno odešla.“ Alison pokrčila rameny. Ta překrásně stavěná ramena se zvedla, pak zase klesla. „Naštěstí jsem uviděla vaší nabídku.“

„Jak se ta tvoje přítelkyně jmenuje?“ zeptala jsem se.

„Jestli je sestra, možná se mi podaří zjistit, kam odešla.“

„Není sestra,“ odpověděla Alison rychle. „Byla sekretářka nebo tak něco.“

„Jak se jmenuje?“ opakovala jsem. „Můžu se poptat, až zítra půjdu do práce, jestli o ní někdo neví.“

„S tím se neobtěžujte.“ Alison roztržitě přejela prstem po okraji vinné sklenky. Sklenka slabě zavrněla, jako by odpovídala na něžné laskání milence. „Tak blízké jsme si nebyly.“

„A přesto jsi odešla z domova a jela přes půl země.“

Alison znovu pokrčila rameny. Jmenuje se Rita Bishopová. Znáte jí?“

„Nic mi to neříká.“

Zhluboka se nadechla. Ramena se jí uvolnila. „Jméno Rita se mi nikdy nelíbilo. Vám ano?“

„Nepatří k mým oblíbeným,“ připustila jsem a shovívavě jsem se nechala odvést od tématu.

„Jaká jsou ta oblíbená?“

„Nevím, asi jsem o tom nikdy moc nepřemýšlela.“

„Mně se líbí Kelly,“ prohlásila Alison. „A Samantha. Myslím, že jestli jednou budu mít dceru, pojmenuju jí tak. A chlapec bude Joseph. Anebo možná Max.“

„Máš všechno naplánované.“

Zamyšleně hleděla do sklenky s vínem několik dlouhých vteřin, než se znovu napila. „Máte děti?“ Otázka se odrazila od strany sklenky a rozplynula se v okolním vzduchu.

„Ne. Bohužel jsem se nikdy nevdala.“

„Člověk se nemusí vdát, aby měl děti.“

„Dneska možná ne,“ přisvědčila jsem. „Ale věř mi, když jsem vyrůstala v Baltimoru, nedělalo se to.“ Otevřela jsem dvířka trouby a ucítila jsem na tváři horký závan vonící páry. „Tak nebo tak doufám, že máš hlad, protože kuře je hotové.“

„Pojďme tedy jíst,“ řekla Alison se širokým úsměvem.

Měla pravdu. Byla nejrychlejší jedlík, jakého jsem kdy viděla. Během několika minut zmizelo z jejího talíře všechno – pečené kuře, šťouchané brambory, dušená mrkev, nesčetné stonky chřestu. Já sotva polkla první sousto kuřete, a ona si už přidávala. Je to strašně dobré. Jste ta nejlepší kuchařka,“ mumlala s plnými ústy.

„Jsem ráda, že ti tak chutná.“

„Škoda, že jsem nepřinesla ještě jednu lahev vína.“ Alison se lehce zamračila, což u ní bylo vzácné, a pohlédla přes bílé voskové svíce uprostřed stolu v jídelně na prázdnou lahev Amarone.

„Dobře, že jsi to neudělala. Služba mi začíná v šest ráno. Počítají s tím, že budu schopná stát rovně.“

„Proč jste se rozhodla stát se ošetřovatelkou?“ Alison dopila zbytečky vína, které ulpěly na stěnách sklenky.

„Otec a milovaná teta mi zemřeli na rakovinu dřív, než jim bylo padesát,“ vysvětlila jsem a přitom jsem se snažila, abych na dně své skleničky neviděla jejich zpustošené tváře. „Cítila jsem se bezmocná a nenáviděla jsem to natolik, že jsem se rozhodla jít na medicínu. Matka neměla peníze, aby mě poslala na školu, a já neměla dost dobré známky na plné stipendium, takže jsem nemohla studovat na lékařku. Vybrala jsem si tedy to, co tomu bylo nejblíž. A miluju to.“

„I když to je vyčerpávající, náročné a rozčilující?“ zasmála se Alison, čímž mi jemně připomněla má dřívější slova.

„I tak,“ přisvědčila jsem. „A jako sestra jsem se mohla postarat o matku po mrtvici, mohla jsem jí mít doma, takže zemřela ve své posteli, a ne v nějakém sterilním nemocničním pokoji.“

„Proto jste se nevdala?“ zeptala se Alison. „Protože jste se musela starat o matku?“

„Ne, za to jí opravdu obviňovat nemůžu. I když to možná někdy dělám,“ odpověděla jsem se smíchem. „Nejspíš jsem jen předpokládala, že je pořád ještě dost času, nakonec že někoho určitě potkám, zamiluju se, vezmeme se, budeme mít dvě krásné děti a budeme žít šťastně až do smrti. Obvykle fantazie. Prostě to takhle nevyšlo.“

„Nikdy tu nebyl někdo mimořádný?“

„Asi ne dost mimořádný.“

„Inu, ještě není pozdě. Nikdy nemůžete vědět…“

„Je mi čtyřicet,“ připomněla jsem jí. „Zkrátka to vím. A co ty? Žádný blízký přítel v Chicagu, který na tebe čeká?“

Potřásla hlavou. „Ne, nikdo.“ Nic dalšího nedodala.

„Co tomu říkali tvoji rodiče, že se stěhuješ tak daleko?“

Alison přestala jíst a úhledně odložila vidličku na talíř. „Ty talíře jsou opravdu elegantní,“ poznamenala. „Líbí se mi ten vzorek. Je hezký, ale nepřebíjí jídlo, jestli mi rozumíte.“ Bylo to zvláštní, ale rozuměla jsem jí velmi dobře.

„Tvoji rodiče nevědí, kde jsi, že ano?“ zeptala jsem se opatrně. Nechtěla jsem překračovat neviditelné hranice, ale ráda bych věděla víc.

„Zavolám jim, až si najdu práci,“ odpověděla, a potvrdila tak mé podezření.

„Nebudou mít strach?“

„Pochybuju.“ Na chvíli se odmlčela a přehodila si cop z jednoho ramene na druhé. Jak jste si asi domyslela, nevycházeli jsme spolu moc dobře.“ Oči jí těkaly sem a tam, jako by četla neviditelný text. „Bohužel jsem měla staršího bratra, který byl naprosto dokonalý. Hvězda basketbalového týmu na střední škole, šampión v plavání na vysoké, dokonce absolvoval s vyznamenáním Brownovu univerzitu. A vedle něho já, vysoké hubené děcko, které pořád zakopávalo o své dlouhé neohrabané nohy. Nemohla jsem se s ním měřit, a tak jsem se o to časem přestala pokoušet. Stal se ze mě protivný spratek, chtěla jsem všechno dělat po svém, všechno jsem věděla nejlíp. Znáte ten typ.“

„Typický teenager, řekla bych.“

Velké zelené oči se rozzářily vděčností. „Díky, ale nemyslím, že typický je slovo, které bych použila.“

„A jaké bys použila?“

Posmutnělý výraz přešel v úsměv, zatímco pohledem hledala na stropě správný výraz. „Nemožný,“ řekla po krátké pauze. „Nenapravitelný teenager. Samý průšvih,“ pokračovala se smíchem, až se slova slévala v jedno. „Pořád mě vyhazovali z domu. Takže v den, kdy mi bylo osmnáct, jsem odešla nadobro.“

„A co jsi udělala potom?“

„Vdala se.“

„Vdala ses v osmnácti?“

„Co mám na to říct?“ pokrčila rameny. „Obvyklé fantazie nedospělé holky.“

Chápavě jsem přikývla a sáhla po košíku s chlebem. Přitom jsem si nešťastnou náhodou shodila vidličku do klína, kde na bílých kalhotách zanechala velkou skvrnu od šťávy, a pak se odrazila na zem. Alison ihned vidličku zvedla a odběhla do kuchyně pro vodu. Když jsem vstala, okamžitě jsem pocítila účinek vypitých skleniček vína. Pomalu, opatrně jsem kráčela do obývacího pokoje a přitom jsem se snažila vzpomenout si, kdy naposled jsem se opila po pár sklenkách vína. Postavila jsem se k oknu a opřela si čelo o chladné sklo. A znovu jsem ho uviděla.

Stál na druhé straně ulice, stejně nehybný jako majestátní palma, o níž se opíral, a i když se ve tmě nedalo rozeznat, kdo to je, poznala jsem z jeho postoje, že pozoruje dům. Přimhouřila jsem oči, abych aspoň ve slabé záři pouličních lamp zahlédla jeho rysy, ale výsledek nebyl podle mého očekávání. Muž se mi před očima téměř rozplynul.

„To nebyl dobrý nápad,“ zašeptala jsem a rozhodla se, že toho muže oslovím přímo, zeptám se ho, proč tu stojí ve tmě a civí na můj dům. Doklopýtala jsem k domovním dveřím a otevřela je. „Vy tam!“ zavolala jsem a ukázala jsem obviňujícím prstem do noci. Nikdo tam nebyl. Natahovala jsem krk, upřeně jsem hleděla do neústupné tmy, kroutila hlavou zleva doprava, prohlížela cestu až k rohu ulice a zpátky. Napínala jsem uši, jestli nezaslechnu ozvěnu rychle se vzdalujících kroků, ale neslyšela jsem nic. Během chvíle, kterou mi trvalo dostat se od okna ke dveřím, muž zmizel. Pokud tam vůbec byl, pomyslela jsem si, když jsem si vzpomněla na přízrak, který jsem viděla předtím.

„Co tu děláte?“ zeptala se Alison, která se objevila za mnou.

Ucítila jsem v týlu její dech. „Potřebovala jsem trochu na čerstvý vzduch.“

„Je vám dobře?“

„Až moc. Nenasypala jsi mi něco do pití?“ zažertovala jsem. Alison mezitím zavřela dveře a odvedla mě zpátky do obývacího pokoje, kde mě usadila na jedno ze stylových křesel a začala čistit skvrnu od šťávy na mých kalhotách mokrým hadříkem, až mi voda pronikla na kůži. Ruka mi sjela dolů a zadržela tu její. Zůstala ležet na mém stehně. „Skvrna už je pryč,“ poukázala jsem.

Okamžitě se vzpřímila. „Promiňte. To jsem celá já, vždycky dělám všechno do extrému, jinak to asi neumím. Promiňte,“ omlouvala se znovu.

„Proč se tak omlouváš?“ zeptala jsem se s upřímným zájmem. „Nic špatného jsi neudělala.“

„Opravdu? To se mi ulevilo.“ Zasmála se a se zrudlou tváří se posadila na křeslo naproti.

„Co se stalo s tvým manželstvím?“ zeptala jsem se jemně. Musela jsem potlačovat svíravou nevolnost v žaludku, pocit, který mě bezpochyby chtěl varovat, že Alison Simmsová možná není ta kouzelně nekomplikovaná mladá žena, jak se zdálo, když jsem jí předávala klíče od chaty za domem.

„Co se obvykle stává, když se člověk vdá v osmnácti,“ odpověděla prostě. Upřeně se mi podívala do očí, beze stopy po úsměvu. „Nevyšlo to.“

„To je mi líto.“

„Mně taky. Snažili jsme se. Skutečně. Několikrát jsme se rozešli a zase dali dohromady, dokonce ještě po rozvodu.“ Netrpělivě si odhrnula uvolněné vlasy z čela. „Někdy je těžké se s někým rozejít, i když víte, že to pro vás není dobré.“

„A proto jsi odjela na Floridu?“

„Možná,“ připustila. A pak mě obdařila tím zářivým úsměvem, který vymazal všechny stopy smutku nebo pochybností. „Co bude jako moučník?“ zeptala se.

„Bylo mi patnáct let, když jsem přišla o panenství,“ vyprávěla Alison a přitom si nalévala druhou skleničku Bailey’s. Seděly jsme na podlaze obývacího pokoje opřené zády o nábytek, nohy bezstarostně natažené před sebou jako dvě opuštěné hadrové panenky. Alison trvala na tom, že po večeři uklidí, vlastnoručně umyje a utře nádobí a uloží všechno na místo, zatímco já jsem nakonec jen seděla u kuchyňského stolu a dívala se na ní. Obdivovala jsem její zručné pohyby, rychlost, s níž pracovala, instinkt, díky němuž věděla, kam co patří, skoro jako by v domě už někdy byla. Bailey’s našla vzadu ve vitríně v jídelně, když vracela vinné sklenky na polici. Už jsem zapomněla, že ho vůbec mám.

Nevím, proč jsme daly přednost podlaze před pohovkou. Patrně se Alison svezla na zem a já jí následovala. Stejně tak s Bailey’s. Rozhodně jsem neměla v úmyslu dát si další pití, ale najednou jsem držela v ruce jemně tvarovanou likérovou skleničku, Alison nalévala, já popíjela, a bylo to. Ovšemže jsem mohla odmítnout, ale pravdou je, že jsem se výborně bavila. Nesmíte zapomínat, že normálně jsem trávila dny ve společnosti lidí, kteří byli staří, nemocní nebo v nějaké bezprostředně kritické situaci. Alison byla tak mladá, dychtivá, plná života. Vzbudila ve mně pocit takové pohody, že jsem odvrhla veškeré nepříjemné pochybnosti nebo malicherné výhrady. Zároveň se zdravým rozumem. Jednoduše řečeno, nechtěla jsem, aby odešla, a jestli tento večer mohla prodloužit druhá sklenička Bailey’s, tak jsem byla ochotná si jí bez okolků dát. Nedočkavě jsem nastavila sklenku. Alison jí okamžitě naplnila na tykání.

„Asi jsem ti to neměla říkat,“ prohlásila. „Budeš si myslet, že jsem děvka.“

Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, že mluví o svém ztraceném panenství. „Samozřejmě, že si nemyslím, že jsi děvka,“ ubezpečila jsem jí neoblomně. Přes Alisoninu tvář přelétl výraz ulehčení jako dotek štětcem, téměř jako by čekala na to, že jí omilostním, odpustím hříchy její občas bouřlivé minulosti. „Kromě toho, v tomhle tě ještě překonávám,“ dodala jsem ve snaze jí upokojit, dokázat jí, že jsem ta poslední, kdo by jí mohl soudit.

„Co tím myslíš?“ Naklonila se dopředu a odložila skleničku na koberec. Sklenička zmizela uvnitř růžového okvětního plátku tkané květiny.

„Mně bylo teprve čtrnáct, když jsem přišla o panenství,“ zašeptala jsem provinile, jako by v ložnici nahoře stále poslouchala má matka.

„Nepovídej! To ti nevěřím.“

„Je to pravda.“ Uvědomila jsem si, že jí chci horlivě přesvědčit, ukázat jí, že nejen ona má minulost s kostlivci ve skříni, byť jsou jakkoli malí a nevýznamní. Možná jsem jí dokonce chtěla šokovat, jen trošku, dokázat jí – sobě – že jsem něco víc, než to na první pohled vypadá, že pod mým zevnějškem ženy středního věku tluče srdce nespoutaného jedince. Anebo jsem možná byla jen opilá.

„Jmenoval se Roger Stillman,“ pokračovala jsem bez pobídnutí. Před očima mi vyvstal obraz štíhlého mladého muže se světlehnědými vlasy a velkýma oříškově hnědýma očima, který mě svedl směšně snadno, když jsem byla v deváté třídě. „Chodil o dvě třídy výš, takže mi pochopitelně nesmírně lichotilo, že se se mnou vůbec bavil. Pozval mě do kina a já jsem rodičům zalhala, že jdu jinam, protože moje matka zastávala názor, že jsem příliš mladá, abych s někým chodila. Tak jsem řekla, že se jdu ke kamarádce učit na zkoušku, a místo toho jsem se setkala s Rogerem v kině. Vzpomínám si, že dávali film s Jamesem Bondem – ale neptej se mě který – a já byla hrozně nadšená, protože jsem žádného Bonda předtím neviděla. Ne že bych z tohohle moc viděla.“ Znovu jsem si připomněla Rogerův dech vonící tabákem na mém krku, zatímco jsem se pokoušela sledovat složitý děj filmu, jeho rty žmoulaly moje ucho, a když jsem se snažila vyznat se ve dvojí zápletce, Rogerova ruka mi klouzala po rameni na ňadra a James Bond dostal do postele další ochotnou ženu. „Před koncem jsme odešli. Roger měl auto.“ Pokrčila jsem rameny, jako by se tím vše vysvětlovalo.

„Co bylo s Rogerem dál?“

„Vykašlal se na mě. To není nic překvapivého.“

Na Alisonině tváři se objevil výraz nelibosti. „Byla jsi z toho hodně nešťastná?“

„Zdrcená, jak jen čtrnáctiletá holka může být. Zvlášť potom, co se tímhle svým úspěchem hlasitě chlubil po celé škole.“

„To snad ne!“

Zasmála jsem se Alisoninu spontánnímu výbuchu rozhořčení. „Ale ano. Roger byl, bohužel, prvotřídní krysa.“

„A co se s tou krysou stalo?“

„Nemám tušení. Následující rok jsme se přestěhovali na Floridu a už jsem ho nikdy neviděla.“ Potřásla jsem hlavou a přitom jsem pozorovala, jak se točí místnost. „Bože, už dávno jsem si na to nevzpomněla. To je na mládí jedna z těch úžasných věcí.“

„A co?“

„Člověk si myslí, že se z něčeho nikdy nevzpamatuje, a pak, v další minutě, na všechno zapomene.“

Alison se usmála, hluboko zaklonila hlavu a protahovala svůj labutí krk, až jí svaly zasténaly a uvolnily se. „Všechno je tak naléhavé, všechno je tak strašně důležité. A člověk si myslí, že má spoustu času,“ dodala jsem. Téměř jsem zapomněla, že mluvím nahlas, protože jsem se upřeně dívala na ní, hypnotizovaná tím pohybem.

„Je někdo zajímavý na obzoru?“ Alison teď otáčela hlavou ze strany na stranu.

„Ani ne. Vlastně, je tu jeden muž,“ svěřila jsem se jí, ačkoli jsem nic takového neměla v úmyslu, dokud jsem to nevyslovila. „Josh Wylie. Jeho matka je pacientkou v nemocnici.“ Alison dokončila cvičení a hlava se jí vrátila do středu mezi ramena. Neřekla nic, jen seděla a čekala, až budu pokračovat. „To je všechno,“ mluvila jsem dál. „Jezdí za ní z Miami jednou týdně. Párkrát jsme spolu hovořili. Zdá se, že je moc milý a…“

„A ráda bys ho poznala blíž,“ dokončila Alison větu za mě.

Přikývla jsem, ale přitom jsem zaznamenala, jak pokoj kolem mě skáče jako gumový míč, a usoudila jsem, že je to chyba. S námahou jsem se vyškrábala na nohy. „Myslím, že ti budu muset popřát dobrou noc.“

Alison se v mžiku ocitla po mém boku a její teplá ruka spočinula na mé paži. Vypadala jistě, jako by na ní alkohol vůbec neúčinkoval. Je ti dobře?“

„Prima,“ odpověděla jsem, ačkoli to nebyla pravda. Podlaha se pořád nakláněla a musela jsem se opřít o stranu pohovky, abych nepřepadla. Okázale jsem se podívala na hodinky, ale číslice svévolně tančily po ciferníku a nemohla jsem rozeznat malou ručičku od velké. Je pozdě,“

oznámila jsem i tak, „a ráno musím brzy vstávat.“

„Doufám, že jsem tě moc nezdržela.“

„Vůbec ne.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Byl to hezký večer.“ Najednou jsem měla divný pocit, že mi chce dát pusu na dobrou noc. „Brzy si to zopakujeme,“ slíbila jsem, sklonila jsem hlavu a odvedla jsem Alison přes obývací pokoj a jídelnu do kuchyně, kde jsem vrazila do stolu a málem jsem jí padla do náruče.

„Určitě jsi v pořádku?“ vyptávala se, zatímco jsem se snažila obnovit svou rovnováhu, ne-li svou důstojnost. „Možná bych měla zůstat a ujistit se, že ses bez problémů dostala do postele.“

„Je mi fajn. Vážně. Je mi fajn,“ opakovala jsem, než se stačila znovu zeptat.

Alison už byla napůl ze dveří, ale najednou se zastavila, sáhla si do kapsy černých kalhot a prudce se obrátila. Při tom pohybu se mi zatočila hlava. „Teď jsem si vzpomněla – tohle jsem našla.“ Natáhla ruku.

I s točící se hlavou a rozostřeným pohledem jsem na Alisonině otevřené dlani rozeznala malé zlaté srdíčko na tenkém zlatém řetízku. „Kdes to vzala?“ Sáhla jsem pro něj a dívala se, jak se řetízek rozmotal. Jemný náhrdelník mi visel z prstů jako zapomenuté pozlátko na vyhozeném vánočním stromku.

„Našla jsem to pod svou, postelí,“ řekla Alison, jako by si už bezděčně přivlastnila zařízení chaty.

„Proč ses dívala pod postel?“ Kupodivu Alison krvavě zrudla a nervózně přešlápla z nohy na nohu. Bylo to poprvé, kdy jsem jí viděla opravdu vyvedenou z míry. A když konečně odpověděla, pomyslela jsem si, že jsem jí asi špatně rozuměla. „Co říkáš?“

„Hledala jsem strašidla,“ opakovala zahanbeně a jen váhavě mi pohlédla do očí.

„Strašidla?“

„Vím, že je to k smíchu. Ale nemůžu si pomoct,“ přiznala. „Dělám to od doby, co jsem byla malá holka, a bratr mě ujišťoval, že se pod mou postelí schovává bubák, který mě sežere, hned jak usnu.“

„Díváš se pod postel, jestli tam není strašidlo?“ opakovala jsem užasle, pobavená, ne-li okouzlená touto představou.

„Taky prohlížím skříně. Pro jistotu.“

„Už jsi někdy nějakého našla?“

„Ještě ne.“ Zasmála se a podala mi řetízek. „Tady máš. Než zapomenu a odnesu si ho domů.“

„To není moje.“ O krok jsem ustoupila, ale přitom jsem málem zakopla o vlastní nohy, a pak jsem jen sledovala, jak se pokoj otočil o devadesát stupňů. Pětašedesát váz s dámskými hlavičkami se naklonilo na policích. „Patřilo to Erice Hollanderové, mé poslední nájemnici.“

„Té, která ti ještě dluží nájemné za několik měsíců?“

„Právě té.“

„Pak bych řekla, že ti to má patřit.“ Alison se mi znovu pokusila předat řetízek.

„Nech si ho.“ S Erikou Hollanderovou jsem už nechtěla mít nic společného.

„To přece nejde,“ namítla Alison, ale ruka se jí jemně sevřela kolem šperku.

„Odměna patří nálezci. No tak, vezmi si to. Moc se k tobě hodí.“

Alison nepotřebovala žádné další pobízení. „Opravdu?“ Zasmála se, jediným plynulým gestem si dala tenký řetízek kolem krku a lehce zapnula drobnou sponu. „Jak to vypadá?“

„Jako by tam odjakživa patřil.“

Alison se dotkla srdíčka na krku a otočila se, aby viděla svůj odraz v temném kuchyňském okně. „Hrozně se mi líbí.“

„Užij ho ve zdraví.“

„Nemyslíš, že se pro něj vrátí?“

Teď byla řada na mě, abych se zasmála. „Jen ať to zkusí! Ale je už pozdě. Musím se trochu vyspat.“

„Dobrou noc.“ Alison se naklonila dopředu a políbila mě na tvář. Vlasy jí voněly po jahodách, pleť po dětském pudru. Jako novorozeně, pomyslela jsem si s úsměvem. „A ještě jednou děkuju,“ dodala. „Za všechno.“

„Není zač.“ Otevřela jsem dveře zadního vchodu a rychle jsem se rozhlédla. Nikdo tam nečekal, nikdo nás nepozoroval. S úlevou jsem si oddechla, chvíli jsem počkala, než Alison bude bezpečně v chatě, a pak jsem zavřela zadní dveře do kuchyně. Rukou jsem si přetřela místo na tváři, kde se mě dotkly Alisoniny rty, zatímco jsem si představovala, jak prochází malým obývacím pokojíkem v chatě do ložnice vzadu. V duchu jsem jí viděla, jak si kleká a dívá se pod postel, pak kontroluje komoru, jestli tam nečíhají nějaká zatoulaná strašidla. Roztržitě jsem si vzpomněla na muže, kterého jsem zahlédla stát před domem. Opravdu tam někdo byl? A sledoval mě? či snad Alison?

Taková rozkošná dívka, říkala jsem si. Tak dětinská. Tak nevinná. Ne zas tak nevinná, připomněla jsem si, když jsem ztěžka stoupala po schodech do ložnice. Nezvedený teenager. V osmnácti vdaná. Krátce poté rozvedená. Nemluvě o tom, že by v pití mohla držet krok s těmi nejzdatnějšími z nich.

Mlhavě si vzpomínám, že jsem se svlékla a vzala si noční košili. Vlastně si to pamatuju jen proto, že jsem si košili nejdřív oblékla obráceně a musela jsem si jí sundat a znovu natáhnout. Nevzpomínám si, že bych si myla obličej nebo čistila zuby, i když si jsem jistá, že jsem to udělala. Naopak si pamatuju, jak se mi cestou k posteli bosé nohy bořily do slonovinového koberce, jako bych se brodila hromadou bláta. Pamatuju si na tíhu ve stehnech, jako bych měla nohy zakotvené k podlaze. Obrovská postel uprostřed místnosti vypadala na míle vzdálená. Trvalo věčnost, než jsem k ní došla. Mé paže musely vyvinout nadlidské úsilí, abych stáhla nadýchaný bílý přehoz. Taky si pamatuju, jak se přehoz kolem mě vzdouval jako přistávající padák, když jsem lezla pod přikrývku. Pamatuju si ještě, jak mi hlava bezvládně klesla na polštář.

Čekala jsem, že okamžitě usnu. Tak to je vždycky ve filmech, ne? Lidi pijí spoustu alkoholu, motají se a jsou dezorientovaní, ztrácejí vědomí. Někdy napřed zvrací. Ale já nezvracela a vědomí jsem neztratila. Jen jsem tam ve tmě ležela, točila se mi hlava, uvědomovala jsem si, že za pár hodin musím vstávat a zoufale jsem toužila po spánku, který tvrdošíjně odmítal přijít. Převalovala jsem se z boku na bok, pokoušela jsem se ležet na zádech a dokonce i na břiše, pak jsem to vzdala a vrátila se do původní polohy. Přitáhla jsem si kolena k hrudi, přehodila jednu nohu přes druhou a zkroutila jsem tělo do pozice, na níž by byl pyšný i hadí muž. Nic nepomáhalo. Pomyslela jsem na to, že si vezmu prášek na spaní a byla jsem už skoro venku z postele, když jsem si připomněla, že je chyba míchat prášky a alkohol. V každém případě bylo na sedativa příliš pozdě. Než by začala účinkovat, zazvoní budík, a já strávím většinu druhého dne v šedivé mlze jako při nejhorším deštivém dnu.

Napadlo mě, že si budu číst, ale s knihou na mém nočním stolku jsem se potýkala už týdny a pořád jsem se nedostala přes čtvrtou kapitolu. Kromě toho, mozek jsem měla stejně unavený jako oči, a snažit se v tuto hodinu něco pochopit, by bylo jako nácvik frustrace a marnosti. Ne, usoudila jsem, nemám jinou možnost než ležet v posteli a trpělivě čekat, až přijde spánek. Nepřicházel.

O půl hodiny později jsem pořád ještě čekala. Několikrát jsem se zhluboka nadechla a improvizovaně provedla půl tuctu cvičení jógy, která jsem viděla vyobrazená v časopise, ačkoli jsem neměla ani ponětí, jestli je dělám správně. Nemocnice kurzy jógy nabízela, ale nikdy jsem se nedostala k tomu, abych se zapsala. Stejně jako jsem se nikdy nedostala k tomu, abych zkusila bylinky nebo transcendentální meditaci, nebo si objednala masážní přístroj, který jsem často viděla v televizní reklamě. V duchu jsem si slíbila, že to všechno udělám hned zítra, jen když teď hned usnu. Ale ani ta dohoda nefungovala. Napadlo mě, že si pustím televizi stojící naproti posteli

– určitě by na některém programu zase dávali Zákon a pořádek – ale pak jsem to zavrhla, a místo toho jsem si v hlavě znovu promítla Alisoninu návštěvu. Co mě to proboha napadlo, že jsem jí všechno vyprávěla? Důvěrnosti, které jsem ještě nikdy nikomu neprozradila? Roger Stillman, prokristapána! Kde se to vzalo? Nevzpomněla jsem si na něj od doby, co jsem opustila Baltimore.

A co vlastně řekla ona mně? Že v patnácti přišla o panenství. Co ještě? Skoro nic, uvědomila jsem si. Alison možná otevírala stavidla paměti, ale sama zůstávala rozhodně mimo hru. Ne, to já jsem se do toho dychtivě vrhla a zapomněla jsem na opatrnost a zdravý rozum. To byla na Alison jedna z těch nejzajímavějších věcí, přemítala jsem, až mi začalo v uších tiše bzučet. Jenom vypadala, že se vám svěřuje. Ve skutečnosti dosáhla toho, že jste se vy svěřovali jí.

Na to jsem myslela, když jsem konečně usnula. Nevzpomínám si, jak a kdy. Ale vzpomínám si, že se mi něco zdálo. Nic významného nebo zvlášť smysluplného. Krátké hloupé útržky: Roger Stillman napodobuje Jamese Bonda na zadním sedadle svého vozu; matka Joshe Wylieho se na mě usmívá z nemocničního lůžka a prosí, abych dala do vázy kytici žlutých a oranžových růží, které jí syn přivezl z Miami; moje matka mě hubuje, že jsem si nenařídila budík.

Právě vědomí, že jsem si nenařídila budík, mě probudilo dvě minuty po čtvrté ráno a přinutilo mě natáhnout se k nočnímu stolku u postele. Moje ruce tápaly v polotmě, oči se mi otevřely jen s největší neochotou a prsty hledaly budík na rádiu. Právě v tu chvíli jsem spatřila štíhlou postavu u nohou své postele. Zpočátku jsem se domnívala, že je to nějaké zjevení, že můj mozek opojený vínem šálí mé smysly, nebo to je sen, který se ještě nestačil rozplynout, přízračná směs měsíčního světla a stínu. Teprve když se ta postava pohnula, pochopila jsem, že je skutečná. Vykřikla jsem.

Ten výkřik projel tmou jako nůž tělem, rozřízl okolní vzduch a zanechal ho chvějící se a krvácející. To, že ten šílený, nelidský zvuk mohl uniknout z mého těla, mě vyděsilo skoro stejně jako postava přibližující se pomalu ke mně a znovu jsem zaječela.

„Promiň,“ drmolil nějaký hlas. „Promiň.“ Nejsem si zcela jistá, kdy jsem si uvědomila, že neznámá osoba v mém pokoji je Alison, zda to bylo při tónu jejího hlasu anebo po záblesku malého zlatého srdíčka na jejím krku. Držela se za hlavu, jako by jí někdo uhodil, a kymácela se ze strany na stranu jako strom bičovaný větrem. „Promiň,“ mumlala pořád dokola. „Promiň.“

„Co tu děláš?“ Podařilo se mi potlačit další výkřik, který se mi dral z hrdla, posadila jsem se a natáhla se k lampičce u postele.

„Ne!“ zvolala. „Prosím nerozsvěcuj.“

Zarazila jsem se, protože jsem nevěděla co dál. „Co tu sakra děláš?“‚

„Promiň,“ řekla znovu. „Nechtěla jsem tě vzbudit.“

„Co tu děláš?“ opakovala jsem hlasitěji, abych přehlušila tlukot svého srdce.

„Moje hlava…“ Začala se tahat za vlasy, jako by si je chtěla vytrhnout u kořínků. „Mám migrénu.“

Vylezla jsem z postele a udělala jsem zkusmo několik kroků směrem k ní. „Migrénu?“

„Nejspíš jí vyvolalo to červené víno…“ Zmlkla, jako by nebyla schopná pokračovat.

Došla jsem k ní, objala jí jednou rukou a jemně jsem jí přitlačila na kraj postele. Měla na sobě dlouhou bavlněnou noční košili bílé barvy, podobnou mojí, a rozpuštěné vlasy jí volně visely kolem obličeje mokrého od slz.

„Jak ses dostala do domu?“ zeptala jsem se.

„Dveře nebyly zamčené.“

„To není možné. Vždycky je zamykám.“ Jenže jsem byla pěkně namazaná, připomněla jsem si. Bylo možné, že jsem zapomněla dveře zamknout, tak jako jsem zapomněla nařídit si budík.

„Byly otevřené,“ trvala na svém Alison. „Nejdřív jsem zaklepala. Ale očividně jsi už spala. Teprve potom jsem zkusila dveře. Doufala jsem, že něco najdu ve tvé lékárničce bez toho, abych tě vzbudila. Moc mě to mrzí.“

Pohlédla jsem ke koupelně. „To nejsilnější, co mám, je extra silný tylenol.“ Alison přikývla, jako by tím říkala, že cokoli je lepší než nic. Nechala jsem jí sedět na své posteli, odběhla jsem do koupelny a prohrabávala jsem se většinou neužitečných věcí na policích lékárničky, až jsem našla malou lahvičku s prášky. Vysypala jsem čtyři do dlaně, natočila plnou sklenici vody a vrátila se do ložnice. „Vezmi si je,“ nařídila jsem. „Ráno se pokusím opatřit ti něco silnějšího.“

„Do rána budu mrtvá,“ řekla a pokusila se zasmát, ale místo smíchu ze sebe vydala jen zasténání. Když spolkla prášky, opřela se mi hlavou o rameno, jako by chtěla uniknout i tomu slabému světlu v místnosti.

„Aspoň si z toho obě vezmeme ponaučení,“ slyšela jsem se říkat matčiným hlasem, zatímco jsem jí hladila ruku a jemně jí houpala jako dítě. „Budeš dneska v noci spát tady.“

Alison se nijak nevzpírala, když jsem jí uložila do postele a přikryla jí. „A co ty?“ zeptala se opožděně už se zavřenýma očima.

„Vyspím se ve druhém pokoji,“ odpověděla jsem. Ale Alison si mezitím už přetáhla přikrývku přes hlavu a jedinou známkou, že tam je, bylo pár pramínků rusých vlasů stočených na mém polštáři jako otazník.

Když jsem druhý den ráno odcházela s domu, Alison ještě tvrdě spala. Pomyslela jsem si, že jí vzbudím a zavedu zpátky do její postele, ale jak tam ležela, vypadala tak pokojně, tak zranitelně, s rusými vlasy v nápadném kontrastu k přízračně bledé pleti, že se mi nechtělo jí rušit. Ze zkušenosti s většinou lidí postižených migrénou, stejně jako s většinou opilců, jsem věděla, že je obvykle zapotřebí čtyřiadvaceti hodin, aby se z toho vyspali. Když jsem si to spočítala, usoudila jsem, že je docela dobře možné, že Alison bude ještě spát, až se ve čtyři odpoledne vrátím domů. Jaký by mělo smysl jí budit?

Teď, při zpětném pohledu, vím, že jsem se zjevně dopustila chyby, ačkoli pokud šlo o Alison, nebyla to moje první chyba, a rozhodně ani poslední. Ne, byl to pouze jeden z mnoha omylů v úsudku, který jsem si udělala o dívce, jež si říkala Alison Simmsová. Ale pozdě bycha honit. Samozřejmě, byla to hloupost nechat úplně neznámého člověka bez dozoru v mém domě. Samozřejmě, že jsem si koledovala o potíže. Na svou obhajobu můžu jen uvést, že jsem to tak tehdy nevnímala. V šest ráno, po necelých čtyřech hodinách spánku, mi to, že jsem nechala Alison samotnou v domě, připadalo přirozené a správné. Koneckonců, čeho jsem se měla bát? že uprchne s mou prastarou televizí s uhlopříčkou padesát centimetrů? Že uloupí trakař, naloží na něj matčinu sbírku porcelánových váz a uspořádá na předním trávníku dražbu? Že po návratu z práce zjistím, že dům i chata do základu vyhořely?

Ano, možná jsem opravdu měla být opatrnější, obezřetnější, méně důvěřivá. Ale nebyla. Navíc, jak se to říká o tom, že pes, který spí, se má nechat na pokoji? Tak nebo tak, nechala jsem Alison spát ve své posteli jako Šípkovou Růženku, jak jsem si tehdy s úsměvem pomyslela. Po špičkách jsem sešla v nemotorných bílých sesterských botách ze schodů, a co nejtišeji jsem otevřela a zavřela domovní dveře. Moje auto, pět let starý černý nissan, stálo zaparkované na příjezdové cestě u domu. Zběžně jsem se rozhlédla prázdnou ulicí a uslyšela jsem slabý ruch dopravy o několik bloků dál. Město se probouzelo, zatímco já toužila vyměnit polyesterovou uniformu za bílou noční košili a vlézt zpátky do postele. Naštěstí jsem nebyla tak unavená, jak jsem se obávala. Vlastně jsem se cítila překvapivě dobře.

Vycouvala jsem s vozem na ulici, otevřela jsem okna a pustila dovnitř chladivý ranní vzduch. Listopad je na jižní Floridě překrásné období roku. Teplota se obvykle drží na příjemných šestadvaceti; dusivá vlhkost letních měsíců je pryč a hrozba extrémního počasí je ta tam. Místo toho obloha poskytuje neustále se měnící kombinaci slunce a oblaků spolu s příležitostnými a vítanými přeháňkami. A míváme víc než dost nádherných odpolední, dnů, kdy slunce svítí vysoko na nekonečném panoramatu zářivé barvotiskové modři. Jako v pohádce.

Zdálo se, že dnešní den bude právě takový. Možná až přijedu domů, a Alison se bude cítit dobře, mohly bychom jít na pláž. Nic neuzdraví mysl a neuklidní trýzněnou duši lépe než oceán. Snad to zapůsobí jako kouzlo i na bolesti hlavy při migréně, pomyslela jsem si a pohlédla do okna své ložnice. Na okamžik se mi zdálo, že se pohnuly záclony, a já jsem dupla na brzdu a naklonila tvář blíž k přednímu sklu vozu. Ale při důkladnějším zkoumání to spíš vypadalo, že jsem se spletla a že to byly jen venkovní stíny nedalekých stromů, které se mihly na okně ložnice a vyvolaly iluzi pohybu uvnitř domu. Pozorovala jsem okno několik dalších vteřin a přitom poslouchala šepot vějířovitých listů palem v mírném vánku. Záclony v mé ložnici už visely nehybně.

Přesunula jsem nohu z brzdy na plyn a pomalu jsem jela několik bloků po Seventh Avenue, až jsem se dostala na Atlantic, kde jsem zabočila doleva. Obvykle ucpaná hlavní dopravní tepna Delray je v tuto ranní hodinu většinou prázdná, což je jedna z výhod toho, že musím být v práci tak brzy, a navíc mám neomezený výhled na spoustu elegantních obchodů, galérií a restaurací, které město v posledních letech tak změnily. K překvapení mnohých, včetně mě, se Delray stalo žádaným módním místem, dokonce návštěvním cílem, kdežto dřív se jím jen projíždělo. Milovala jsem tyto nečekané změny, to ovzduší vzrušení, i když jsem zřídkakdy byla jeho součástí. Instinktivně jsem však věděla, že Alison si to tady zamiluje.

Minula jsem tenisové centrum na severní straně Atlantic Avenue, kde se každé jaro koná turnaj Citrix Open, přejela jsem kolem Old School Square na severozápadním rohu ulic Atlantic a Swinton a pokračovala jsem kolem budovy soudu a hasičské stanice Delray Beach po mé levici. Pak jsem se podjezdem dostala na Jog Road a zamířila na jih. O pět minut později jsem byla v nemocnici.

Nemocnice Mission Care je malé soukromé zdravotnické zařízení sídlící v pětipatrové budově natřené na růžovo jako žvýkačka. Specializuje se na dlouhodobé nemocné a většina pacientů jsou staří lidé ve vážném stavu, kteří jsou často zlostní a rozrušení. Kdo jim to může vyčítat? Vědí, že se už neuzdraví, že se nikdy nevrátí domů, že tohle je vlastně místo jejich posledního odpočinku.

Někteří tu jsou celá léta, leží na úzkém lůžku, prázdnýma očima zírají do prázdného stropu, čekají, až je sestra umyje nebo jim změní polohu, čekají na návštěvu, která přichází zřídka, a tiše se modlí a prosí o smrt, zatímco se úporně drží života.

Lidé mi často říkají, že pro mě musí být deprimující být neustále obklopená nemocnými a umírajícími. Připouštím, že někdy to tak je. Nikdy není lehké dívat se na trpící lidi, utěšovat mladou ženu postiženou roztroušenou sklerózou v nejlepších letech života, starat se o dítě v kómatu, které se nikdy neprobere, pokoušet se uklidnit starého muže s Alzheimerovou chorobou, jenž vykřikuje obscénnosti na vlastního syna, na kterého si už nepamatuje. A přesto jsou chvíle, kdy tohle všechno stojí za to. Okamžiky, kdy nejobyčejnější projev laskavosti je odměněn úsměvem tak zářivým, že vám vžene slzy do očí, anebo zašeptaným poděkováním tak upřímným, až se vám podlomí kolena. V takových chvílích chápu, proč jsem se stala ošetřovatelkou, a jestli jsem proto beznadějně romantická nebo pošetile sentimentální, tak ať. A pravděpodobně tento charakterový rys ze mě dělá snadný terč. Trpím iluzí Anny Frankové, že lidé mají v podstatě dobré srdce.

Zaparkovala jsem vůz před nemocnicí na parkovišti pro zaměstnance a prošla jsem vstupní halou kolem dárkového obchodu a lékárny, které otvírají až za několik hodin, do bufetu, kde už vládl čilý ruch. Vystála jsem frontu na šálek černé kávy bez chuti a netučný vdoleček plněný brusinkami. Přitom jsem si vzpomněla na Alison a na to, jak miluje brusinky. Měla jsem vzadu v jedné zásuvce recept na banánové a brusinkové vdolečky a rozhodla jsem se, že až přijdu domů, pár jich upeču.

Administrativní kanceláře se otevíraly až v devět a tak jsem si řekla, že se tam později zastavím a poptám se na Alisoninu přítelkyni Ritu Bishopovou. I když Alison nechtěla, abych se tím obtěžovala, byla jsem přesvědčená, že za pokus to stojí. Rita tam možná nechala svou novou adresu. Některá ze sekretářek by mohla vědět, kam se odstěhovala. Dopila jsem kávu a snědla skoro půlku vdolečku, když zoufale pomalý výtah konečně dorazil do čtvrtého poschodí. Sesterna už byla celá na nohou.

„Co se děje?“ zeptala jsem se Margot Ringové, statné ženy s měděnými oranžovými vlasy a modrými kontaktními čočkami. Margot byla sestrou v Mission Care přes deset let a během toho desetiletí se barva jejích očí měnila skoro tak často, jako se měnila barva jejích vlasů. Jedinou konstantu představovala barva uniformy, kterou měla nažehlenou a sněhobílou, a barva její pleti, která byla nádherně ebenově černá.

„Oběť znásilnění,“ vysvětlila Margot šeptem.

„Oběť znásilnění? Proč jí přivezli sem?“

„Ke znásilnění došlo před třemi měsíci. Chlap jí ztloukl baseballovou pálkou a nechal jí tam ležet. Myslel, že je mrtvá. Od té doby je v kómatu. Nezdá se, že by šla nějak brzo domů. Její rodina se rozhodla převézt jí k nám, když Delrayské léčebné centrum potřebovalo její lůžko.“

„Jak je stará?“ zeptala jsem se a v duchu jsem sebrala všechny síly.

„Devatenáct.“ Povzdychla jsem si. Ramena mi klesla, jako by na ně někdo skočil z velké výšky. Ještě nějaká nepříjemná překvapení?“

„Pořád stejná, pořád stejná. Paní Wylieová se po tobě tradičně vyptává.“

„Už?“

„Od pěti ráno. Kde je moje Terry? Kde je moje Terry?‘“ Margot napodobila tenký hlas Myry Wylieové.

„Podívám se na ní.“ Vyšla jsem na chodbu, pak jsem se zastavila. „Je tu už Caroline?“

„Až v jedenáct.“

„Má migrénu, že ano?“

„Jo. Někdy tím strašně trpí.“

„Až přijde, pověz jí, že s ní musím mluvit.“

„Nějaký problém?“

„Přítelkyně,“ odpověděla jsem a pak jsem se vydala po dlouhé chodbě natřené broskvovou barvou k pokoji Myry Wylieové. Pomalu jsem otevřela dveře a nakoukla dovnitř pro případ, že by křehká, sedmaosmdesátiletá žena bojující s chronickou leukemií i s vrozenou srdeční vadou mezitím zase usnula.

„Terry!“ Myřin hlas se vznesl ze středu nemocničního lůžka a zachvěl se ve vzduchu jako cigaretový dým. „Tady je moje Terry.“

Přistoupila jsem k posteli, pohladila kostnatou ruku pod sterilními bílými prostěradly a usmála se na našedlou tvář s kalnýma modrýma očima. Jakpak se dnes cítíte, Myro?“

„Báječně,“ odpověděla stejně jako vždy, kdykoli jsem se ptala. Zasmála jsem se tomu. Taky se zasmála, ale ten zvuk byl slabý a rychle se změnil v kašel.

Přesto jsem v těch několika vteřinách uviděla stopy krásné ženy plné života, jakou Myra Wylieová byla, než jí tělo zákeřně zradilo. Také jsem ve výrazné linii jejích lícních kostí a jemně utvářených rtech rozeznala podobu jejího syna Joshe. Josh Wylie by byl velmi hezký starý muž, pomyslela jsem si bezděčně, když jsem si přitáhla židli a posadila se vedle jeho matky. „Slyšela jsem, že jste se po mně ptala.“

„Napadlo mě, že bychom mohly něco udělat s mými vlasy, až si je příště budeme mýt,“ řekla.

Rukou jsem jí odhrnula jemné šedivé vlasy z tváře. Jaký účes by se vám líbil?“

„Nevím. Něco modernějšího.“

„Modernějšího?“

„Možná ostříhat nakrátko.“

„Nakrátko?“ Načechrala jsem chomáčky jemných vlasů, které rámovaly Myřin obličej. Kůže jí ochabovala, hluboké vrásky kolem očí a úst se změnily v překrývající se záhyby. Živá tkáň se pomalu transformovala v posmrtnou masku. Kolik času jí ještě zbývalo? „Nakrátko,“ opakovala jsem. „Samozřejmě. Proč ne?“

Myra se usmála. „Včera večer tu byla ta milá pihovatá sestřička. Ta mladá, jak se jen jmenuje?“

„Sally?“

„Ano, Sally. Přinesla mi lék a začaly jsme si povídat. Ptala se mě, kolik mi je let. Měla byste vidět ten výraz na její tváři, když jsem jí řekla, že sedmdesát sedm.“

Pátrala jsem v Myřiných očích po nějaké známce, že žertuje, ale žádnou jsem nenašla. „Myro,“ upozornila jsem jí jemně, „vám není sedmdesát sedm.“

„Že ne?“

„Vám je osmdesát sedm.“

„Osmdesát sedm?!“ Myra si položila třesoucí se ruku na srdce a dlouze se odmlčela. „To je šok!“ Usmála jsem se a pohladila jí po rameni. „Víte to určitě?“

„Tak to stojí ve vaší kartě. Ale můžu se zeptat vašeho syna, až přijde na návštěvu.“

„Myslím, že to je dobrý nápad.“ Oči se jí už zavíraly a hlas slábl. „Protože v kartě rozhodně musí být nějaká chyba.“

„Zeptáme se v pátek Joshe.“ Vstala jsem ze židle a přešla ke dveřím. Když jsem se otočila, abych jí ještě jednou zkontrolovala, už tvrdě spala.

Zbytek dopoledne proběhl bez zvláštních událostí. Ošetřovala jsem pacienty, nakrmila jsem je při snídani a obědě, vyměnila ušpiněná prostěradla, pomohla těm, kteří ještě mohli dojít do koupelny. Byla jsem se podívat na Sheenu O’Connorovou, devatenáctiletou oběť znásilnění, kterou převezli z Delrayskeho léčebného centra. Když jsem si prohlížela jizvy a zhmožděniny, které se vysmívaly její kdysi nevinné tváři, tiše jsem k ní promlouvala, ale nic nenaznačovalo, že by mě mohla slyšet.

Normálně jsem obědvala v nemocniční samoobslužné jídelně – jídlo je tam překvapivě dobré a za velmi nízkou cenu – ale dnes jsem neměla trpělivost, protože jsem chtěla zkontrolovat Alison. Napřed jsem si myslela, že jí zatelefonuju, ale nerada bych jí vzbudila, kdyby náhodou ještě spala. Kromě toho jsem si nebyla jistá, jestli by zvedla můj telefon. A tak vyzbrojená dvěma tabletami imitrexu, které jsem koupila od Caroline – „Dala bych ti je, ale jsou tak strašně drahé!“ – a jmény několika doktorů v naší čtvrti, které by Alison mohla kontaktovat, jsem využila hodinu na oběd, abych zajela domů a podívala se, jak se jí daří.

Když jsem vjížděla na cestu u domu, spatřila jsem mladého muže s baseballovou čepicí staženou hluboko do čela, který vykukoval zpoza stromu na rohu, téměř na stejném místě, kde jsem včera viděla tu postavu. Ale než jsem zaparkovala a vrátila se, byl pryč. Rozhlédla jsem se ulicí právě ve chvíli, kdy mizel za rohem, a málem jsem se za ním rozběhla. Naštěstí mou pozornost odvedl štěkot psů, a tak jsem se vrátila k domu. Bettye McCoyová stála vedle sousedova vzácného keře růží a předstírala, že si nevšimla, že jeden z jejích psů na ně čůrá. Napadlo mě, že se jí zeptám, zda v okolí neviděla nějaké podezřelé cizí lidi, ale pak jsem to zavrhla. Bettye McCoyová mě prakticky nebrala na vědomí od chvíle, kdy jsem jednoho z jejích drahocenných bisonků vyhnala koštětem ze dvora.

Zula jsem se u domovních dveří, které slabě zavrzaly, když jsem je zavírala. Tiše jsem proklela ten hluk a připomněla jsem si, že je musím promazat, až se vrátím z práce. Dům byl strašidelně tichý, až na jemné bzučení klimatizace. Rychlý pohled kolem dokola mi potvrdil, že je všechno na svém místě. S ničím nebylo ani hnuto. Po špičkách jsem vyšla po schodech do své ložnice, tiše jsem zakašlala, abych Alison nepolekala, pokud by byla vzhůru, pak jsem otevřela dveře. Záclony byly stále zatažené, takže mi trvalo pár vteřin, než jsem zjistila, že místnost je prázdná a moje postel pečlivě ustlaná. Žádná Šípková Růženka v mé posteli nespala.

„Alison?“ zavolala jsem, když jsem prohlédla koupelnu a druhou ložnici a vydala se zpět dolů. „Alison?“ Byla pryč. „Alison?“ zavolala jsem znovu u dveří její chaty a jemně jsem zaklepala. Žádná odpověď. Pokusila jsem se nahlédnout dovnitř okny, ale nic jsem neviděla. Ani jsem neslyšela, že by se někdo uvnitř pohnul. Bylo by možné, že se Alison cítila natolik dobře, aby šla ven? Anebo leží na podlaze své koupelny a tiskne hlavu na chladivé kachlíky, neschopná činnosti a slabá, aby se ozvala na mé klepání? I když mi zdravý rozum napovídal, že to přeháním, vrátila jsem se k předním dveřím a zaklepala silněji. „Alison,“ vykřikla jsem nahlas. „Alison, to jsem já,

Terry. Jsi v pořádku?“

Počkala jsem ještě půl minuty a pak jsem vešla. „Alison?“ zavolala jsem uvnitř ještě jednou.

Jakmile jsem překročila práh, věděla jsem, že chata je prázdná, ale nepřestala jsem volat Alisonino jméno, ani když jsem se pomalu vydala do ložnice. Šaty, které měla včera večer na sobě, ležely v nedbalé hromádce na podlaze, odhozené a opuštěné tam, kam dopadly. Postel byla rozestlaná a nasáklá její vůní, silnou směsí jahod a dětského pudru, která stále ulpívala na shrnutých prostěradlech a pomačkaných polštářích, ale Alison nikde. Jen s rozpaky přiznávám, že jsem se podívala i pod postel. Myslela jsem si snad, že se objevilo obávané strašidlo a uneslo Alison, když spala? Ani nevím, proč mě napadlo podívat se do malé přilehlé komory používané jako šatník. Domnívala jsem se, že se tam schovává? Abych řekla pravdu, nevím, co jsem si myslela. Pravděpodobně jsem nemyslela vůbec.

Alison měla jen málo oblečení. Pár šatů, včetně modrých letních, které měla na sobě při našem prvním setkání. Několikery džínsy. Bílá halenka, černé kožené sako. V jednom rohu dlouhé vestavěné police byl nacpán snad tucet triček, ve druhém pár kousků krajkového prádla. Hodně obnošené černobílé tenisky vedle páru zjevně nových stříbrných střevíců na vysokém podpatku s volnou patou. Jeden jsem vzala do ruky s údivem, jak někdo může v těchhle zatracených věcech chodit. Tak vysoké podpatky jsem nenosila už…, vlastně jsem takhle vysoké podpatky nenosila nikdy. Pohlédla jsem na své nohy v punčochách, a než jsem si uvědomila, co dělám, vklouzla jsem do jednoho střevíce, a pak do druhého.

Právě v tu chvíli – jak jsem tam stála v Alisoniných sexy střevících – jsem zaslechla pohyb ve vedlejší místnosti a ucítila jsem vibrace kroků, které se přibližovaly. Strnula jsem bezradná, co dělat. Mohla jsem Alison říct, že jsem měla starost o její zdraví, takže jsem se cítila oprávněná vniknout do jejího soukromí. Ale jak vysvětlím, že jsem byla přistižená v jejím šatníku, balancující v jejích nových stříbrných střevících na vysokém podpatku a s páskem přes patu? Na jeden šílený okamžik jsem skutečně uvažovala o tom, že srazím ty podpatky k sobě a začnu odříkávat: „Všude dobře, doma nejlíp; všude dobře, doma nejlíp,“ v naději, že budu jako Dorotka v Čaroději ze země Oz zázračně přenesená zpátky do svého obývacího pokoje. Anebo ještě lépe do Kansasu. Kamkoli, jen když nezůstanu tady, pomyslela jsem si ve chvíli, kdy jsem ucítila Alisoninu přítomnost ve dveřích.

„Moc mě to mrzí,“ řekla jsem a čekala, až se objeví. „Prosím, promiň mi to.“ Jenže tam nikdo nebyl. Jen já a moje přebujelá fantazie. Nemluvě o pocitu provinilosti, že jsem na místě, kde nemám co dělat. Stála jsem v komoře, klopýtala na těch skandálních osmicentimetrových podpatcích a čekala, až se mi zase zklidní tep. Byla bych náramný zločinec, pomyslela jsem si s ironickým úšklebkem, zula jsem střevíce a vrátila je na místo vedle omšele vyhlížejících tenisek.

V tu chvíli jsem měla co nejrychleji vypadnout. Alison se bezesporu cítila lépe. Nemusela jsem si dělat starosti. Rozhodně to nebyl důvod, abych postávala uprostřed ložnice, která jí teď koneckonců patřila. A byla jsem už na cestě ven – opravdu – když jsem ho uviděla. Její deník.

Ležel otevřený na bílé proutěné toaletce, jako by čekal na přečtení, skoro jako by ho tam Alison nechala úmyslně, jako by tušila, že za ní zaskočím. Měla bych snad upozornit, že jsem se snažila ten deník nebrat na vědomí, chtěla jsem projít a nezastavit se, nevěnovat mu jediný pohled, ale ta zatracená věc mě přitahovala jako magnet. Téměř proti mé vůli mi oči přejížděly po dramatických kličkách a kudrlinkách Alisonina spletitého rukopisu jako při nějaké divoké jízdě na kolečkových bruslích.

Neděle, 4. listopadu: Tak jsem to dokázala. Jsem opravdu tady. Zarazila jsem se a prudce jsem deník zavřela, ale pak jsem si uvědomila, že byl otevřený, když jsem ho našla, a rychle jsem listovala stránkami a hledala poslední zápis.

Čtvrtek, 11. října: Lance říká, že jsem cvok. Připomíná mi, co se stalo minule.

Pátek, 26. října: Začínám být nervózní. Možná to není až tak dobrý nápad.

Neděle, 28. října: Lance mě pořád varuje, že bych se neměla příliš citově angažovat. Možná má pravdu. Možná je celý tenhle plán prostě moc šílený. Pohled mi znovu bezděčně padl na poslední zápis.

Neděle, 4. listopadu: Tak jsem to dokázala. Jsem opravdu tady. Bydlím v chatě hned za jejím domem a dokonce mě pozvala na večeři. Vypadá sympaticky, i když ne přesně tak, jak jsem čekala.

Co to mělo znamenat? Co čekala?

Mluvily jsme spolu ani ne minutu telefonicky, což je sotva dost času na vytvoření nějakého dojmu. Lance říká, že jsem cvok. Připomíná mi, co se stalo minule.

Byla mezi těmi zápisy nějaká souvislost? „Už zase,“ napomenula jsem se nahlas. Nechala jsem se unést fantazií. Útržky, které jsem si přečetla v Alisonině deníku, mohly znamenat cokoli. Anebo nic. Úzkost, která mě ovládla, souvisela spíš s pocitem provinilosti, že slídím v Alisoniných osobních věcech, než s jejími nevinnými poznámkami. Odtáhla jsem se od deníku, jako by to byl syčící had. A neudělala jsem nic. Ani tehdy, ani později, dokonce ani poté, co jsem se vrátila domů po službě a zastavila jsem se znovu u Alison, abych se poptala, jak jí je. Řekla mi, že kromě krátké procházky kolem bloku strávila skoro celý den v posteli.

Nechala jsem jí tabletky imitrexu, seznam doktorů v okolí a trochu domácí slepičí polévky. Rozhodla jsem se, že budu přívětivá, ale zachovám si odstup – nebudu se příliš citově angažovat, jak by mi bezpochyby poradil tajemný Lance – a nějak se mi podařilo přesvědčit samu sebe, že pokud Alison bude včas platit nájem a dodržovat má pravidla, všechno bude v pořádku.

Do pátku jsem na deník skoro zapomněla. Jedna z dalších sester onemocněla vážnou chřipkou, tak jsem se nabídla, že si kromě své služby vezmu i její ve středu a ve čtvrtek, a proto jsem se s Alison vůbec neviděla. Dostala jsem však od ní roztomilý krátký dopis, kde mi děkovala za večeři a hluboce se omlouvala, že mi byla tak na obtíž. Ujistila mě, že se cítí mnohem líp a navrhla, abychom si o víkendu zašly do kina, budu-li mít volno. Neodpověděla jsem a rozhodla jsem se, že se vymluvím na únavu, až – nebo jestli – se opravdu sejdeme. Doufala jsem, že pokud takové pokusy o sblížení důrazně odmítnu, Alison to pochopí a náš vztah se vrátí k tomu, čím měl být od začátku – vztah domácí a nájemnice. Příliš rychle jsem si pustila Alison do života. A příliš snadno, jak se svěřila svému deníku.

„Na co myslíte, drahoušku?“ zeptal se hlas vedle mě s velkou starostlivostí.

„Hmm? Cože? Promiňte,“ odpověděla jsem a vrátila se do přítomnosti. Potlačila jsem nežádoucí vzpomínky a soustředila jsem celou pozornost k chřadnoucí staré ženě, spojené se životem jen řadou hadiček, které jí přiváděly výživu do kolabujících žil. Z očí Myry Wylieové vyzařovala pokojná zvědavost.

„Byla jste milion mil odtud.“

„Promiňte. Neublížila jsem vám?“ Odtáhla jsem ruce od kapačky, kterou jsem jí upravovala.

„Ne, drahoušku. Vy byste mi nemohla ublížit, ani kdybyste chtěla. Přestaňte se omlouvat. Je všechno v pořádku?“

„Všechno je, jak má být.“ Urovnala jsem jí přikrývku kolem nohou. „Vedete si pozoruhodně dobře.“

„Myslela jsem s vámi. Je s vámi všechno v pořádku?“

„Všechno je, jak má být,“ opakovala jsem, jako bych se o tom potřebovala sama ujistit.

„Mně se můžete svěřit, jak víte. Pokud máte nějaký problém, řekněte mi to.“

Vděčně jsem se usmála. „Vážím si toho.“

„Myslím to doopravdy.“

„Já vím.“

„Vypadáte ponořená do hlubokých myšlenek,“ poznamenala Myra Wylieová a já se nahlas rozesmála. Jen se nesmějte. Josh si to myslí taky.“

Ucítila jsem, jak se mi zrychlil tep. „Váš syn si myslí, že jsem ponořená do hlubokých myšlenek?“

„Aspoň to říkal, když tu byl naposled.“ Byla jsem až směšně polichocená. Jako pubertální holka, která právě zjistila, že ten protivný kluk, do něhož je šíleně zamilovaná, k ní cítí totéž. Podívala jsem se na hodinky a přitom jsem si všimla, jak se mi třesou prsty. Je skoro poledne. Měl by přijít každou chvíli. „Myslí si, že jste moc hodná.“

Zmýlila jsem se, anebo se v Myřiných kalných očích opravdu objevil šelmovský záblesk? „Ach, opravdu?“

Josh si zaslouží někoho hodného,“ pokračovala Myra jakoby sama pro sebe. Je rozvedený. Ale to jsem vám už říkala, ne?“ Přikývla jsem dychtivá po dalších podrobnostech, ale přitom jsem si dávala pozor, abych vypadala jen mírně zvědavě. „Opustila ho kvůli svému cvičiteli aerobiku. Jen si to představte. Hloupá ženská.“ Křehká Myra Wylieová ztuhla spravedlivým rozhořčením. „Rozbije rodinu. Zlomí mému synovi srdce. A kvůli čemu? Aby mohla kráčet v západu slunce s nějakým svalnatým kulturistou o deset let mladším? Ani ne za půl roku jí nechal, ostatně co čekala? A pochopitelně, teď si uvědomuje svou chybu, teď chce Joshe zpátky. Ale ten je na to moc chytrý, díky bohu. Nikdy si tu ženskou nepustí zpátky do svého života.“ Myřin hlas začal kolísat jako špatný rozhlasový signál, pak přešel ve znepokojivou směsici kašle a sípotu.

„Dýchejte zhluboka,“ radila jsem jí a bedlivě jsem sledovala, jak se Myřino dýchání postupně vrací k normálu. „Už je to lepší. Neměla byste se tím rozčilovat. Nestojí to za to. Už to skončilo. Jsou rozvedení.“

„Nikdy si tu ženskou nepustí zpátky do svého života.“

„Nikdy,“ opakovala jsem.

„Zaslouží si někoho hodného.“

„Určitě.“

„Někoho jako vy,“ řekla Myra, pak dodala: „Máte ráda děti, ne?“

„Děti miluju.“ Sledovala jsem její pohled, který upřela na dvě fotografie usmívajících se vnoučat ve stříbrném rámečku na pojízdném nočním stolku vedle lůžka. Jistě, jsou teď starší než na těch fotografiích. Jillian je patnáct a Trevorovi skoro dvanáct.“

„Já vím. Viděla jsem je,“ připomněla jsem jí. Jsou to hezké děti.“

„Prožily si peklo, když jim odešla.“

„Jistě to nebylo lehké.“ Nikdy není lehké ztratit matku, pomyslela jsem si. Ať jste jakkoli staří a za jakýchkoli okolností. Matka je prostě matka, říkala jsem si a málem jsem se rozesmála. Tohle byly ty moje hluboké myšlenky. „Měla bych už jít. Můžu pro vás něco udělat, než přijde váš syn?“

„Trochu mě učešte, prosím.“

„S radostí.“ Jemně jsem pročesala Myřiny vlasy a přitom jsem si všimla, že tenké šedivé pramínky okamžitě zase zplihly, jako by se jich nikdo ani nedotkl. „S tím sestřihem jste měla pravdu. Moc vám to sluší.“

„Myslíte?“ Na tváři se jí rozprostřel rozzářený úsměv jako u dítěte.

„Teď po mně chtějí všechny sestry, abych jim ostříhala vlasy. Říkají, že jsem se minula povoláním.“

„To si nemyslím.“ Myra se natáhla a stiskla mi ruku.

Ještě přijdu, abych pozdravila vašeho syna,“ mrkla jsem na ní.

„Terry?“ zavolala, když jsem už odcházela z pokoje. Otočila jsem se, zatímco ona si přitiskla prsty na rty. „Co takhle trochu rtěnky?“ Vykročila jsem zpět k jejímu lůžku. „Ne. Já ne,“ řekla rychle. „Vy.“

Zasmála jsem se a potřásla odmítavě hlavou, pak jsem se vydala zpět ke dveřím. A stále ještě se smíchem jsem vyšla na chodbu, kde jsem uviděla Alison stojící před sesternou.

„Terry!“ Alison se ke mně rozběhla s rozpřaženými pažemi a tváří zčervenalou pýchou. Měla své modré letní šaty a vlasy jí spadaly v bohatých vlnách na ramena. Na krku jí visel řetízek Eriky Hollanderové, jehož malé zlaté srdíčko spočívalo na Alisonině klíční kosti, jako by tam bylo odjakživa.

„Alison! Co tu děláš?“ Podívala jsem se na Margot a Caroline u dlouhého zakřiveného psacího stolu v sesterně. Obě byly zabrané do práce, Margot telefonovala a Caroline vyplňovala kartu nějakého pacienta. Pohlédly směrem k nám, ale předstíraly, že nám nevěnují pozornost.

„Dokázala jsem to! Dokázala jsem to!“ Alison poskakovala nahoru a dolů jako děcko.

Přitiskla jsem prst na rty na znamení, aby se uklidnila a ztišila hlas. „Copak?“

„Sehnala jsem práci,“ vyhrkla, neschopná se ovládnout. „V galérii Lorelli. Na Atlantic Avenue. Čtyři dny v týdnu, někdy v sobotu, někdy po večerech. Práce na směny,“ dodala rozzářeně. Jako pracuješ ty.“

„To je báječné,“ slyšela jsem se odpovídat. Její nadšení bylo nakažlivé, přestože jsem se snažila zůstat odtažitá. „Co přesně budeš dělat?“

„Většinou prodávat. Samozřejmě, o umění toho moc nevím, ale Fern slíbila, že mě naučí všechno, co budu potřebovat. Fern je moje šéfka. Fern Lorelliová. Zdá se být velmi milá. Znáš jí?“

Začala jsem vrtět hlavou, ale Alison hned mluvila dál. „Přiznala jsem jí, že se v umění moc nevyznám, protože jsem si řekla, že bych měla být čestná, ne? Nechtěla jsem, abych to místo dostala pod falešnou záminkou. Stejně by to brzy zjistila, ne? Ale řekla, abych si nedělala starosti.

Ona se bude starat o umění, a já si mám hledět hlavně šperků a dárkových předmětů, které tam prodávají. A pokud se mi podaří prodat některý z obrazů, dostanu provizi. Pět procent. Není to skvělé?“

„Je,“ souhlasila jsem.

„Některé z těch obrazů se prodávají za tisíce dolarů, takže by bylo fantastické, kdybych nějaký z nich prodala. Ale většinou budu u pokladny. Já a ta druhá holka, která tam pracuje. Myslím, že se jmenuje Denise Nicksonová. Je to neteř Fern. A co ještě? Aha – dostanu dvanáct dolarů za hodinu a začnu v pondělí. Není to skvělé?“

„Je,“ přisvědčila jsem znovu.

„Nemohla jsem se dočkat, až ti to povím, tak jsem raději přišla rovnou sem.“

„Blahopřeju.“

„Můžu tě pozvat na oběd?“

„Na oběd?“

„Na oslavu. Na můj účet.“

Rozpačitě jsem přešlápla z jedné nohy na druhou.

Přísně vzato jsem měla přestávku na oběd právě teď a žaludek mi hlasitě kručel už celou hodinu. „Nemůžu. Dneska tu mám spoustu práce.“

„Tak na večeři.“

„To nejde. Mám dvojí směnu.“

„Zítra večer,“ naléhala. „To je ještě lepší. Je sobota, takže se můžeš druhý den vyspat. Nemáš nic zítra večer, že?“

„Ne,“ přiznala jsem, jelikož jsem pochopila, že Alison nedá pokoj, dokud neuslyší určité datum, i kdyby musela probrat jeden den za druhým odteď až do Vánoc. „Ale opravdu není nutné, abys mě někam zvala.“

„Ovšemže je,“ prohlásila Alison. „Kromě toho to chci. Abych ti poděkovala za všechno, co jsi pro mě udělala.“

„Vždyť jsem nic neudělala.“

„Žertuješ? Dala jsi mi k bydlení to nejlepší místo na celém světě, uvařila jsi mi večeři, dokázala jsi, že se cítím vítaná. Dokonce ses o mě starala, když mi bylo zle. Dlužím ti toho hodně, Terry Painterová.“

„Nedlužíš mi nic kromě nájemného,“ namítla jsem. I když jsem se snažila udržet si odstup, cítila jsem, jak se proti své vůli znovu dostávám pod její vliv, propadám jejímu kouzlu. Dala jsi mi k bydlení to nejlepší místo na celém světě. Kdo jiný říká něco takového? Jak by vás to mohlo neokouzlit?

Ale, co mě tak znepokojovalo? Čeho jsem se mohla bát, zvlášť od někoho takového jako Alison? I kdyby to v nejhorším případě byla nějaká vychytralá podvodnice, oč by jí tak mohlo jít? Neměla jsem žádný velký majetek – malý dům s přilehlou malou chatou, zanedbatelné úspory, matčinu směšnou sbírku váz ve tvaru dámských hlav, co z toho? Samé bezvýznamné věci. Vždyť tohle byla Florida, prokristapána. Čtyřicet minut na sever byla honosná sídla u oceánu v Palm Beach a Hobe Sound. Čtyřicet minut na jih se nacházely luxusní domy na proslulé miamské South Beach. Florida byla synonymem peněz, kde se bohatí starci nechávali svádět krásnými mladými dívkami. Jen to je drželo při životě. Nedávalo žádný smysl, proč by Alison marnila čas zrovna se mnou.

Až nyní si uvědomuji, že jsou chvíle, kdy nám mozek prostě nedovolí uznat důkazy, které máme před očima. Kdy touha po sebeklamu potlačí pud sebezáchovy, ať jsme jakkoli staří anebo se považujeme za jakkoli chytré. Kromě toho, proč by věci měly mít smysl?

„Takže domluveno?“ Alisonin všeobjímající, hloupoučký úsměv se ještě rozšířil očekáváním.

„Domluveno,“ slyšela jsem se, jak odpovídám.

„Bezva!“ Zatočila se kolem dokola, až jí sukně modrých šatů zavířila kolem nohou. Je nějaké určité místo, kam bys chtěla jít?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Přichystej mi překvapení.“

Pohladila si zlaté srdíčko na krku. „Miluju překvapení.“ Jako na objednávku se rozezněl požární alarm. Ukázalo se, že jde o planý poplach, ale v těch několika minutách, kdy bylo zapotřebí ujistit se, že je všechno v pořádku, zavládl chaos. Když jsem se vrátila na sesternu poté, co jsem uklidnila několik panikařících pacientů, že se z nemocnice nestane hořící peklo, Alison už byla pryč.

„Všichni v pořádku?“ zeptala se Margot.

„Pan Austin říkal, že ať hoří nebo ne, on bez svých zubů nikam nepůjde.“ Zasmála jsem se, když jsem si představila popudlivého staříka z pokoje 411.

„To byla hezká holka, se kterou jsi mluvila,“ poznamenala Margot.

„Moje nová nájemnice.“

„Opravdu? No, doufám, že tentokrát budeš mít větší štěstí.“

Příští hodina uběhla v relativním klidu. Žádné další falešné poplachy, žádní nečekaní návštěvníci. Po krátkém obědě v bufetu jsem pilně měřila pulzy, roznášela léky proti bolesti, pomáhala pacientům do koupelny a z koupelny a utěšovala je, když spílali svému osudu. Přitom sem se náhodou ocitla u dveří pokoje Sheeny O’Connorové. Krátce jsem zaváhala, pak jsem dveře tiše otevřela a vešla dovnitř.

Mladičká dívka ležela uprostřed lůžka a civěla do stropu očima plnýma hrůzy. Viděla toho muže, který jí znásilnil, zbil do bezvědomí a nechal jí ležet jako mrtvou? Přistoupila jsem k lůžku a dotkla se její ruky, ale pokud můj dotek vnímala, nedala to nijak najevo. „Už je to dobré,“ zašeptala jsem. Jsi v bezpečí.“ Přitáhla jsem si židli, posadila se k lůžku a náhle se mi v duchu vybavila slova staré irské ukolébavky. Několik vteřin trvalo, než jsem si vzpomněla na melodii, a potom jsem najednou začala zpívat – tiše, jemně, jako se zpívá novorozenému dítěti. „Tum-lura-lura… tura-lura-lie…“

Nevím, proč jsem si vybrala zrovna tuhle píseň. Nevzpomínala jsem si, že by mi jí matka někdy zpívala. Možná to způsobilo to jméno – O’Connorová. Možná jsem si myslela, že jí Sheene zpívala její matka a že ta ukolébavka něco hluboko v dívčině podvědomí probudí, připomene jí dobu, kdy se cítila bezpečná a chráněná, dobu, kdy se jí nemohlo nic zlého stát.

„Tura-lura-lura,“ zpívala jsem a můj hlas sílil s každým opakováním jednoduché melodie. „Tura-lura-lie…“ Sheena zůstala nehybná. „Tura-lura-lura. To je irská ukolébavka“

„A moc krásná,“ ozval se mužský hlas u dveří.

Poznala jsem ten hlas, aniž bych se musela otočit. Polkla jsem tóny v hrdle a obrátila jsem se ke dveřím s přáním, aby mě neprozradil můj výraz. Stál tam Josh Wylie, vysoký a téměř bezohledně hezký, s prošedivělými vlasy a modrýma očima po matce, a pozoroval mě. „Jak dlouho tam stojíte?“

„Dost dlouho, abych zjistil, že máte krásný hlas.“

Když jsem vstávala, musela jsem se opřít o čelo na Sheenině posteli. „Díky.“ Přešla jsem místnost s tlukoucím srdcem, ačkoli nohy jsem měla překvapivě pevné. Když jsem se blížila, Josh Wylie ustoupil na chodbu a já za sebou zavřela dveře Sheenina pokoje.

„Co jí je?“ zeptal se Josh, zatímco jsme spolu kráčeli po chodbě.

Vylíčila jsem mu děsivé okolnosti přepadení. „Je v kómatu. Oči má otevřené, ale nic nevidí.“

„Zůstane takhle navždy?“

„Nikdo neví.“

„Je to hrozné,“ potřásl Josh smutně hlavou. „A jakpak se má moje matka?“ Vřele se usmál, až se mu rty prohnuly do obloučku a zdůraznily třpyt v jeho očích. „Viděl jsem, že jste jí ostříhala vlasy.“

Jen tu a tam. Zdá se, že se jí to líbí.“

„Je z toho nadšením bez sebe. Je bez sebe nadšením z vás,“ zdůraznil Josh. „Věří, že jste ta nejlepší zdravotní sestra na světě.“

„Mám jí moc ráda.“

„Myslí si, že bych vás měl o příští návštěvě pozvat na dobrý oběd.“

„Cože?“

„Oběd, příští pátek. Pokud budete mít volno. Pokud budete mít hlad…“

„Hlad mám pořád,“ řekla jsem, vděčná, že se zasmál. „Oběd příští pátek, to bude skvělé.“ Vzpomněla jsem si na Alison. Dvě překvapivá pozvání v jednom dni.

„Dobrá, tak tedy příští pátek.“ Došli jsme k sesterně. „Do té doby nechám matku ve vašich schopných a citlivých rukou.“

„Jeďte opatrně,“ zavolala jsem, když Josh nastoupil do čekajícího výtahu.

„A vy přijďte bez uniformy,“ dodal. „To není pracovní oběd.“ Zamával a dveře výtahu se pomalu zavřely.

„To není pracovní oběd‘, opakovala jsem si tiše a v duchu jsem rychle probírala svůj šatník. Přemýšlela jsem, zda si obléknu něco z toho, nebo si marnotratně pořídím něco nového. Teprve potom jsem si uvědomila podivný ruch za sebou. „Nějaké problémy?“ zeptala jsem se, když jsem se rychle otočila a uviděla jsem Margot a Caroline, které rozčíleně prohledávaly stůl rukama i očima.

„Caroline se z kabelky ztratila peněženka,“ vysvětlila Margot. Vešla jsem do sesterny a začala jim pomáhat.

„Víš to určitě? Nemáš jí někde v kapse?“

„Dívala jsem se všude,“ naříkala Caroline. Odhrnula si z protáhlé tváře polodlouhé vlasy a vysypala obsah kabelky na podlahu. Caroline vypadala i v nejlepším případě vždycky poněkud sklíčeně. Teď se však tvářila přímo zoufale.

„Možná jsi jí nechala v jiné kabelce. Jednou se mi to stalo,“ utěšovala jsem jí chabě, ačkoli to byla lež.

„Ne, ještě ráno jsem jí měla. Vím to, protože jsem si dole kupovala kávu a buchtu.“

„Třeba jsi jí zapomněla na pultě, když jsi platila.“

Caroline zavrtěla hlavou. Jsem si jistá, že jsem jí dala zpátky do kabelky.“ Rozhlédla se chodbou a její nešťastné hnědé oči se naplnily slzami. „Do háje. Měla jsem tam přes sto dolarů.“

Pomyslela jsem na Alison. Byla tu, když zazvonil požární alarm a sesterna zůstala na nějaký čas prázdná. A než se všechno uklidnilo, zmizela. Bylo možné, že vzala Carolininu peněženku? Proč bych si to měla myslet? Rozhodně bylo logičtější předpokládat, že Caroline nechala peněženku v bufetu. „Myslím, že bys měla zavolat dolů,“ poradila jsem jí, zatímco jsem otevírala a zavírala zásuvky, kontrolovala každý malý prostor za stolem, pak jsem nahlédla do vlastní peněženky, abych se ujistila, že nic nechybí.

„Zavolám do bufetu,“ souhlasila Caroline rozmrzele, „ale vím, že tam nic není..Někdo jí ukradl,“ prohlásila. A ještě jednou: „Někdo jí ukradl.“

V sobotu večer zazvonil telefon, právě když jsem vycházela ze sprchy. Zabalila jsem se do velkého bílého ručníku, ještě jeden jsem si přehodila přes ramena a cupitala jsem přes ložnici k telefonu. Napadlo mě, že možná volá Alison, aby zrušila naší večeři. Odhrnula jsem si mokré vlasy z tváře a zvedla sluchátko. „Haló?“

„Chtěl bych mluvit s Erikou Hollanderovou,“ oznámil mužský hlas bez nějakého úvodu.

Trvalo půl vteřiny, než můj mozek zaregistroval to jméno. „Erika Hollanderová už není mou nájemnicí,“ odpověděla jsem chladně, zatímco jsem pohledem sledovala několik svévolných pramínků vody, které mi stékaly po nohou na slonovinový koberec. Současně se mi v útrobách rozlévala vlna strachu.

„Nevíte, kde bych jí našel?“ V hlase se ozývaly nepatrné stopy jižanského nosového přízvuku. Měla jsem dojem, že jsem ten hlas nikdy předtím neslyšela.

„Bohužel nemám ponětí, kde je.“

„Kdy odešla?“

Vzpomínala jsem, kdy jsem naposled Eriku viděla. „Koncem srpna.“

„Nenechala vám svou novou adresu?“

„Nenechala mi vůbec nic, včetně dvouměsíčního nájemného, které mi dluží. Kdo volá?“

Odpovědí na mou otázku bylo cvaknutí ve sluchátku. Zavěsila jsem, padla na postel, několikrát jsem se dlouze, zhluboka nadechla a snažila se zaplašit nepříjemné vzpomínky na Eriku Hollanderovou. Ale nepřítomná Erika byla stejně umíněná jako ve své přítomnosti a nenechala se tak snadno odehnat.

Erika Hollanderová byla mladá, jako Alison, a stejně štíhlá a vysoká, třebaže ne tak vysoká a tak štíhlá. Měla husté tmavohnědé vlasy dlouhé až na ramena a neustále jimi pohazovala ze strany na stranu jako v těch otravných televizních reklamách, které přirovnávají dobrý šampon k dobrému orgasmu. Ale její tvář, i když v určitém osvětlení docela hezká, měla nebezpečné blízko k obyčejnosti. Snad jen její nos, dlouhý, tenký a nepatrně zahnutý doleva, jí dodával aspoň trochu zvláštnosti. Byl to její jediný osobitý rys. Svůj nos samozřejmě nenáviděla.

„Šetřím na plastiku,“ říkávala mi rozhodně při nejedné příležitosti.

„Tvůj nos je krásný,“ ujišťovala jsem jí jako opičí matka.

„Je hrozný. Šetřím, abych měla na plastickou operaci.“

Poslouchala jsem jí pokaždé, když bědovala nad svým nosem. Poslouchala jsem jí, i když opěvovala svého přítele – „Charlie je tak hezký, Charlie je tak chytrý!“ – který trávil rok pracovně v Tokiu. Poslouchala jsem jí i tehdy, když ho přestala opěvovat a začala naříkat – „Charlie tenhle týden nevolal, Charlie by si měl dát pozor“ – a zdržela jsem se poznámek, když si začala s jedním hochem, kterého poznala v Elwoods, proslulém podniku na Atlantic Avenue, kde se scházeli motorkáři. Dokonce jsem jí půjčila peníze, aby si v bazaru koupila přenosný počítač. To všechno proto, že jsem věřila, že jsme přítelkyně. Nikdy mě nenapadlo, že zmizí uprostřed noci a zůstane mi dlužná za počítač, nemluvě o nájemném za několik měsíců.

Chytrý, hezký Charlie v Tokiu se nesmířil s tím, že se na něho jeho dívka vykašlala stejně bezohledně jako na mě, a otravoval mě čím dál nepříjemnějšími telefonáty z Japonska a vyptával se na ní. Dokonce se obrátil na policii, která v zásadě potvrdila moje slova, ale ani to ho neuspokojilo. Dál mě zasypával mezinárodními hovory, až jsem pohrozila, že to oznámím jeho zaměstnavateli.

A pak najednou telefonáty ustaly. Až do tohoto večera. Potřásla jsem hlavou, udivená tím, že i když je Erika Hollanderová pryč už skoro tři měsíce, pořád to ve mně vzbuzuje lítost. Byla mou první nájemnicí, a když odešla, přísahala jsem si, že také poslední. Co mě přimělo změnit názor? Abych řekla pravdu, chyběla mi něčí společnost. Nemám mnoho přátel. Většinou to jsou spolupracovnice, ženy jako Margot a Caroline, ale mimo nemocnici se stýkáme zřídka. Caroline má náročného manžela a Margot se musí starat o čtyři děti. A já jsem byla vždy trochu rezervovaná. Kvůli této ostýchavosti a sklonu plně se věnovat práci jsem se vždycky těžko seznamovala s novými lidmi. Navíc má matka byla dlouho nemocná, předtím než zemřela, a tak jsem vedle péče o pacienty v nemocnici a péči o ní doma neměla prakticky na nic jiného čas. Kromě toho v naší společnosti se ženám po čtyřicítce, zvlášť když nejsou vdané, stává cosi zákeřného. Ztratíme se v husté, jednolité mlze. Je těžké nás rozeznat. Lidé vědí, že tu jsme, ale naše obrysy jsou trochu nezřetelné, rozmazané, takže začínáme splývat s okolím. Neznamená to, že jsme přímo neviditelné – lidé nás obcházejí, aby se s námi nemuseli střetnout tváří v tvář – ale pravdou je, že nás nevnímají. A když vás nikdo nevnímá, pak vás ani neslyší.

Přesně to se stává ženám po čtyřicítce. Ztrácíme svůj hlas. Možná proto vypadáme tak zlostně. Možná to nakonec nejsou hormony. Možná jen chceme, aby nám někdo věnoval pozornost. Tak nebo tak, začala jsem vzpomínat, jak bylo hezké, když se Erika Hollanderová nastěhovala, jak bylo zábavné mít někoho vedle sebe, i když jsme se zas tak často nevídaly. Nevím. Už jen díky vědomí, že někdo sdílí můj svět, jsem se cítila méně osamělá. A tak jsem se rozhodla zkusit to znovu. Co lidé říkají o druhém manželství? Že to je vítězství naděje nad zkušeností? V každém případě jsem byla odhodlána nedopustit se podruhé stejných chyb. Proto jsem nehledala nájemnici prostřednictvím inzerátu v novinách, ale raději jsem v nemocnici vyvěsila několik diskrétních oznámení. Domnívala jsem se, že tímto způsobem spíš najdu někoho staršího, odpovědnějšího. Možná někoho z oboru, snad i dokonce nějakou ženu jako jsem já. Místo toho jsem dostala Alison.

Zazvonil znovu telefon a vrátil mě do přítomnosti. Uvědomila jsem si, že mi vzadu na krk fouká klimatizace jako chladný dech milence. Otřásla jsem se zimou.

„Ahoj, to jsem já,“ zašvitořila Alison, jakmile jsem přiložila sluchátko k uchu. „Neslyšela si mě klepat?“

Prudce jsem vstala, až se mi uvolnil ručník kolem prsou. Spadl na podlahu. „Cože? Ne. Kde jsi?“

„U zadního vchodu do kuchyně. Volám z mobilu. Je všechno v pořádku?“

„Ovšem. Jen jsem se trochu opozdila. Můžu tě vyzvednout za deset minut?“

„Žádný problém.“

Znovu jsem si kolem těla upevnila ručník, přešla jsem k oknu v ložnici a sledovala zpoza bílé krajkové záclony, jak se Alison loudá k chatě. Měla na sobě přiléhavé tmavomodré šaty, které jsem v jejím šatníku neviděla, a ty stříbrné střevíce s vysokým podpatkem, v nichž jí chůze nedělala sebemenší potíže. Dívala jsem se, jak zastrčila mobil do stříbrné kabelky, která jí visela na rameni, a pak ho vzápětí znovu vytáhla. Přitom jí z malé kabelky vypadlo několik bankovek, které se zvolna snášely k zemi. Alison peníze ihned posbírala a nacpala je zpátky do malého prostoru. Hned jsem si vzpomněla na hrst stodolarových bankovek, které mi Alison dala jako první a poslední měsíční nájem, a potom jsem nechtěně musela myslet na sto dolarů, jež zmizely z Carolininy kabelky. Bylo možné, že je vzala Alison?

„To je nesmysl,“ pronesla jsem nahlas, zatímco jsem pozorovala, jak Alison na mobilu vyťukává řadu čísel. Ona přece nemusela krást peníze od cizích lidí. Dál jsem se dívala, jak něco šeptá do mobilu, potom se zasmála. Najednou se prudce otočila, skoro jako by věděla, že jí pozoruji. Přitiskla jsem se ke stěně a nepohnula jsem se, dokud jsem neuslyšela, že se otevřely a zavřely dveře od chaty.

O patnáct minut později jsem stála u jejích dveří, oblečená ve světle žlutých šatech bez rukávů dlouhých do půl lýtka a s hlubokým výstřihem, které jsem si koupila před rokem, ale nikdy jsem neměla odvahu je nosit. „Promiň, že mi to trvalo tak dlouho. Nedařilo se mi pořádně si upravit vlasy.“

„Vypadáš báječně.“ Alison si mě prohlížela zkušeným okem ženy, která je zvyklá dívat se do zrcadla. Jen to potřebuje trochu přistřihnout,“ prohlásila po krátké odmlce. „Mohla bych to udělat sama. Nezapomeň, že jsem několik měsíců pracovala v kadeřnickém salónu.“

„Jako recepční,“ připomněla jsem jí.

Zasmála se. „Ano, ale dívala jsem se a učila se a jsem vážně docela dobrá. Chceš, abych to po večeři zkusila?“

Vzpomněla jsem si na improvizované mikádo, které jsem počátkem týdne vyrobila Myře Wylieové. Jsem stejně statečná jako Myra? „Tak kam mě pozveš?“

Je to nový podnik hned naproti galerii Lorelli. Už jsem tam volala a oznámila, že se trochu opozdíme.“ Restaurace se jmenovala Barrington’s a jako mnoho jiných na jižní Floridě byla uvnitř mnohem větší, než se zdálo z ulice. Hlavní místnost byla zařízená jako francouzské bistro se spoustou lampiček se stínítky a okny z olovnatého skla, zdobená plakáty tanečnic z Moulin

Rouge od Toulouse-Lautreca. Plakáty visely na bleděžlutých stěnách, které měly bohužel přesně stejný odstín jako moje šaty. Nebýt mého nápadného dekoltu, úplně bych zmizela.

Číšník přinesl košíček s pečivem, nápojový lístek a dva objemné jídelní lístky a pak zpaměti zarecitoval seznam specialit toho večera. Oči mu přejížděly sem a tam mezi Alisoninou tváří a mým poprsím. Vzpomínám si, jak jsem si říkala, že obě dohromady bychom mohly úspěšně dobýt svět.

„Delfín!“ zaúpěla zděšeně Alison při jedné číšníkově nabídce.

„To není jako ten ve filmu,“ vysvětlovala jsem rychle. „Tenhle delfín je normální ryba, ne savec. Někdy se mu říká mahi mahi.“

„To zní o moc líp.“

„Jaký je ten losos?“ zeptala jsem se.

„Chutný,“ odvětil číšník s pohledem upřeným na Alison. „Ale trochu mdlý,“ dodal tentokrát s pohledem upřeným na mě.

„A co mečoun?“ zeptala se Alison.

„Vynikající,“ rozplýval se číšník. „Grilovaný, s lehkou dijonskou hořčičnou omáčkou. A podává se s dušenou zeleninou a malými restovanými brambůrky.“

„To vypadá dobře. Dám si to.“

„Já si dám lososa,“ odvážila jsem se říct s vědomím, že riskuji opovržení toho muže, že jsem tak nezajímavá.

„Nějaké víno?“

Alison mi pokynula rukou, jako by mi předávala slovo. „Nějaké víno?“ opakovala.

„Já asi dnes víno raději vynechám.“

„Nemůžeš vynechat víno. Tohle je oslava. Musíme si dát víno.“

„Vzpomeň si, co se stalo minule,“ varovala jsem jí.

Zatvářila se nechápavě, jako by na svou nedávnou migrénu úplně zapomněla. „Dáme si bílé, ne červené,“ rozhodla po dlouhé úvaze. „To by nemělo nic udělat.“ Číšník předložil výběr vín a Alison objednala podle jeho doporučení. Nějaké z Chile, myslím. Bylo dobré, studené a příjemně mi stoupalo do hlavy. Obsluha byla pomalá, a než přinesli jídlo, skoro jsem vypila první skleničku. Alison mi nalila další a já nic nenamítala, i když jsem si všimla, že sama si jen usrkla. „Mmmm, tohle je božské,“ zamumlala nadšeně, když ochutnala mečouna. „Jaké je to tvoje?“

„Božské.“ Při tom slově jsem se zasmála.

„Tak, viděla ses tenhle týden se svým přítelem?“ zeptala se Alison nečekaně.

„Se svým přítelem?“

„S Joshem Wyliem.“ Alison se nenápadně rozhlédla po plné restauraci, jako by tam mohl být a jako by ho v tom případě mohla poznat.

Losos mi uvízl v hrdle. Jak víš o Joshi Wylieovi?“

Alison polkla velké sousto mečouna, pak druhé. „Vyprávěla jsi mi o něm.“

„Opravdu?“

„Při večeři u tebe doma,“ připomněla mi. „Ptala jsem se, jestli tě zaujal nějaký muž, a ty jsi řekla, že tu je jeden…,“ ztišila hlas a pohledem znovu zapátrala po místnosti. Josh Wylie, jehož matka je jednou z tvých pacientek. Správně?“ Strčila si do pusy dva brambůrky a nabodla další sousto ryby.

„Správně.“

„Takže, viděla ses s ním?“

„Ano, viděla. Dokonce mě pozval příští pátek na oběd.“

Alison radostí široce rozevřela oči. „Ale to je fantastické, Terry!“

Rozesmála jsem se. „O nic nejde,“ upozornila jsem Alison a zároveň také sebe. „Nejspíš si jen chce promluvit o své matce.“

„Kdyby si chtěl promluvit o matce, může to udělat v nemocnici. Věř mi, má zájem.“

Pokrčila jsem rameny, ale doufala jsem, že má pravdu. „Uvidíme.“

Alison mávnutím odbyla mou váhavost. „Musíš mi potom všechno vyprávět.“ Stiskla moje ruce, jako by mi gratulovala za dobrý výkon, pak třemi rychlými sousty dojedla mečouna. Jsem šíleně zvědavá! Nemůžu se pátku dočkat.“

Z večeře si toho už moc nepamatuju, jen to, že Alison trvala na moučníku a že jsem jedla víc, než jsem měla. „No tak,“ vzpomínám si, jak řekla, když mi přisunula velký zákusek se šlehačkou a banánem. „Žiješ jen jednou.“

Po večeři mi Alison chtěla nedočkavě ukázat galérii Lorelli. Popadla mě za ruku a skoro mě táhla přes rušnou ulici. Slyšela jsem, jak kolem mě zasvištělo auto, až jsem na holých lýtkách ucítila výfukové plyny. „Dávej pozor na cestu, ženská!“ křičel řidič.

„Buď opatrná,“ napomenula mě Alison, jako bych takhle přecházela z vlastní vůle.

O víkendech byla galérie otevřená až do deseti v naději že přiláká turisty a kolemjdoucí. Uvnitř dobré osvětlené síně jsem napočítala čtyři lidi včetně mladé ženy stříhané na ježka, která seděla za přepážkou. Stěny byly pokryty pestrobarevnými obrazy většinou od umělců, které neznám. Ale byl tam i typický Motherwellův obraz ženy s velkými rudými rty a výraznými bradavkami a také tři obrazy hrušek navršených na sobě od malíře, jehož jméno si nikdy nemůžu zapamatovat, přestože jsem jeho práce viděla mnohokrát. Mou pozornost upoutal malý obdélníkový obrázek ženy s tváří ukrytou pod velkým slaměným kloboukem, která se opalovala na růžové písčité pláži.

„Tenhle je můj oblíbený,“ poznamenala Alison a pak ztišila hlas. „Báječně by se hodil do tvého obýváku, nemyslíš? Na zeď za pohovkou.“

„Je nádherný.“

Alison mě odtáhla doprostřed místnosti, přičemž málem upadla přes velkou laminátovou sochu žáby. „Ouvej.“ Zachichotala se. „Není to ta nejošklivější věc, jakou jsi kdy viděla?“ Souhlasila jsem. „Fern říká, že tyhle zatracené obludy se tady ani neohřejí, jdou na dračku. Věřila bys tomu? Ahoj, Denise,“ pokračovala jedním dechem. „To je Terry Painterová, moje domácí. Moje přítelkyně,“ dodala s úsměvem.

Dívka za přepážkou vzhlédla od módního časopisu, ve kterém listovala. Jejímu drobnému obličeji zcela dominovaly neobyčejné fialkové oči. „Ráda vás poznávám,“ řekla překvapivě chraplavým hlasem. Slova se jí pomalu vynořovala z malých, ale plných rtů, jako by se nemohla rozhodnout, zda jí setkání se mnou těší nebo ne. Byla oblečená celá v černém, takže vypadala ještě hubenější, než ve skutečnosti byla, i když prsa měla vysoko posazená a neúměrně velká k úzké postavě.

„Nemyslím, že jsou pravá,“ svěřila se mi Alison později.

„Zajímalo by mě, kolik stojí tamten obraz,“ zeptala jsem se a pohlédla jsem na obraz dívky na růžové písčité pláži s obličejem zakrytým kloboukem se širokou krempou.

Denise obrátila znuděné fialkové oči na protější zeď. Potom sáhla pod přepážku, vytáhla list papíru v plastovém obalu a zběžně si prohlédla natištěný seznam. „Ten je za patnáct set dolarů.“

„Myslím na tu zeď za pohovkou ve tvém obývacím pokoji,“ opakovala Alison. „Co tomu říkáš?“

„Mám dojem, že do práce nastupuješ až v pondělí,“ připomněla jsem jí.

Na Alisonině tváři se objevil široký úsměv. „Půjde mi to dobře, že?“ Zasmála jsem se a přenesla jsem pozornost k vystaveným šperkům ve skleněné vitríně uprostřed obchodu. Najednou jsem si uvědomila, že si upřeně prohlížím pár dlouhých stříbrných náušnic ve tvaru amorku. „Nejsou krásné?“ Alison přesně věděla, na které náušnice se dívám. „Kolik stojí?“ Zaklepala na sklo nad náušnicemi.

Denise otevřela víko, vyndala náušnice a podala mi je. Její sytě purpurové nehty daleko přečnívaly přes konečky dlouhých štíhlých prstů. „Dvě stě dolarů.“

Ucouvla jsem a zvedla jsem ruce do vzduchu. „To je pro mě moc drahé.“

Alison bleskově vzala náušnice do hrsti. „Nesmysl. Vezme si je.“

„Ne,“ odporovala jsem. „Dvě stě dolarů je trochu moc.“

„Koupím ti je.“

„Cože? To ne!“

„Ano.“ Alison jemně sundala tenké zlaté kroužky, které jsem měla v uších, a nahradila je dlouhými stříbrnými amorky. „Ty si mi dala srdce,“ prohlásila a pohladila si malé zlaté srdíčko na krku. „Teď je řada na mně.“

„Ale to se nedá srovnat.“

„Žádné ‚ne‘ nechci slyšet. Kromě toho mám jako zdejší zaměstnanec slevu. Kolik to dělá se slevou?“ zeptala se té dívky.

Denise pokrčila rameny. „Klidně si je vezmi. Jsou tvoje. Fern je nikdy nebude hledat.“

„Co tím myslíte?“ zeptala, jsem se připravená ihned náušnice sundat.

„Dělá si legraci,“ řekla Alison, která už vracela několik stodolarovek zpátky do kabelky. Rychle mě vyvedla před obchod. „Fern je její teta,“ připomněla mi, jako by tohle vysvětlení stačilo.

„Víš, že její neteř je zlodějka?“

„Neboj se. V pondělí to s Fern vyřídím.“

„Slibuješ?“

Alison se usmála a zastrčila mi vlasy za uši, aby mohla lépe obdivovat moje nové náušnice. „Slibuju.“

„Vám to ale sluší!“ Myra Wylieová nadzvedla hlavu z polštáře a zkroucenými prsty na mě zamávala, abych přistoupila k její posteli. Ostýchavě jsem přejela rukama po přední části svých žlutých šatů a vydala jsem se k ní. Myra mě totiž požádala, abych jí ukázala, co si vezmu na sebe, až půjdu na oběd s jejím synem, a tak jsem se v její koupelně převlékla ze sesterské uniformy do normálních šatů. Rozhodla jsem se pro stejné šaty, které jsem měla minulý týden na večeři s Alison, a teď jsem se bála, že příliš odhaluji můj dekolt.

„Děkuju vám, drahoušku.“ Myra znovu položila hlavu na polštář, ale nespouštěla ze mě oči. Je od vás moc milé, že jste mi ty šaty předvedla. Teď chápu, oč jsem přišla, když jsem neměla dceru. Moje bývalá snacha nebyla k ničemu. Nebyla s ní žádná legrace. Ale vy…“

„Já?“ pobídla jsem jí, dychtivá slyšet víc.

„Jste na mě hrozně hodná.“

„Proč bych nebyla?“

„Lidé nejsou vždycky laskaví,“ řekla Myra s očima upřenýma do dálky při nějaké staré vzpomínce.

„Na vás je snadné být hodný,“ přiznala jsem po pravdě, když jsem si přitáhla židli a posadila se k Myře. Přitom jsem se nenápadně podívala na hodinky. Bylo skoro půl jedné.

„Nebojte se,“ uklidňovala mě Myra s chápavým úsměvem. „Přijde včas.“ Naklonila jsem se k ní a předstírala jsem, že urovnávám modré bavlněné prostěradlo. „Ty jsou krásné,“ řekla Myra. Jsou nové?“

Na jeden šílený okamžik jsem se domnívala, že mluví o mých ňadrech, polekaně jsem sebou škubla. Ale její kostnaté prsty se zvedly k houpajícím se amorkům v mých uších. „Ano, nové.“ Zasmála jsem se své pošetilé představě. „Je to dárek.“ Doufala jsem přitom, že Alison tu záležitost už urovnala se svou šéfovou, jak slíbila.

„Od přítele?“ Oči staré paní najednou zastřela obava jako zelený zákal.

„To ne. Je to dárek od mé nové nájemnice.“ Znovu jsem si představila Alison. Nastoupila do práce v pondělí a kromě jednoho rychlého telefonátu, kdy mi sdělila, že miluje každou minutu svého nového zaměstnání, jsem s ní nemluvila celý týden. „Mimoto na přítele jsem už trochu stará, nemyslíte?“

„Nikdy nejsme příliš staré, abychom mohly mít přítele.“

„Copak si tu povídáte o přátelích?“ zazněl ode dveří zvučný mužský hlas.

„Tady je,“ řekla Myra s dívčím vzrušením. „Jak se máš, miláčku?“ Vztáhla ruce pokryté nevzhlednými skvrnami. Ustoupila jsem a dívala se, jak objímá Joshe.

„Výborně,“ odpověděl s lišáckým pohledem upřeným přímo na mě.

„Jaká byla cesta?“

„Strašná.“

„Měl jsi jet po dálnici.“

„Ano, to jsem měl,“ souhlasil. Pak se narovnal a usmál se na mě. „Tahle diskuse se opakuje každý týden.“

„Měl byste poslouchat svou matku,“ poznamenala jsem.

„To bych jistě měl.“

„Nevypadá Terry báječně?“ ozvala se Myra.

Podívala jsem se na podlahu, abych zakryla, jak se červenám. Ne proto, že mě ta pochvala uvedla do rozpaků, ale protože jsem si totéž pomyslela o jejím synovi. Nikdy předtím jsem si ještě neuvědomila, jak hluboké má dolíčky ve tvářích, jak mohutné jsou svaly, které se mu rýsovaly pod košilí s krátkými rukávy. Měla jsem co dělat, abych nevyskočila a hlasitě nevykřikla. Takhle jsem se necítila celá léta.

„Vypadá překrásně,“ odpověděl Josh poslušně.

„Líbí se ti její náušnice?“

Josh zvedl prsty k mému uchu, až se jeho ruka lehce dotkla mé tváře. Jsou moc hezké.“

Ucítila jsem nával horka, jako by zapálil sirku a přidržel mi jí u těla. Z plic mi unikl slyšitelný nádech, jako bych bezděčně kontrolovala, jestli neucítím ve vzduchu kouř. „Jste velká intrikánka, víte to?“ pošeptala jsem Myře, která vypadala náramně spokojená sama se sebou.

„Můžeme jít?“ zeptal se Josh. Přikývla jsem.

„Po obědě očekávám úplnou zprávu,“ volala Myra slabým hláskem za námi.

„Budu si dělat poznámky,“ zavolala jsem já na ní, zatímco mě Josh vedl na chodbu.

„Jak by se vám líbil takový oběd na břehu oceánu?“ zeptal se mě.

„Čtete mi myšlenky,“ odvětila jsem.

Šli jsme do Luna Rosa, elegantního podniku na South Ocean Boulevardu přímo u pláže. Byla to jedna z mých oblíbených restaurací, vzdálená jen krátkou procházku od mého domu, což ovšem Josh nemohl nijak tušit. Rezervoval stůl venku, a tak jsme seděli vedle úzkého chodníku, vdechovali oceánský vzduch a pozorovali nepřetržitý proud lidí procházejících kolem nás.

„Povězte mi, kdy k tomu všemu došlo?“ Joshův hlas snadno přehlušil protichůdné zvuky příboje a hluku automobilů.

„K čemu?“ Dívala jsem se na mladou ženu v tyrkysových bikinkách, která běžela bosa přes silnici a pak zmizela v záplavě slunečního světla.

Josh se rozmáchl velkýma, výmluvnýma rukama. „K tomuhle,“ řekl. „Delray, jak si je pamatuju, bylo jen ananasové pole a džungle.“

Zasmála jsem se. „Nejezdíte sem často, že?“

„Zřejmě ne.“

„Delray se za posledních deset let hodně změnilo.“ Pocítila jsem nečekaný příval pýchy. „Národní občanská liga nás už podruhé vyznamenala titulem ‚pravé americké město‘ a před několika léty jsme byli oceněni jako nejlépe spravované město na Floridě.“ Usmála jsem se.

„Kdepak ananasy.“

Zasmál se a podíval se mi do očí. „Zdá se, že bych měl jezdit častěji.“

„Vaše matka by to určitě uvítala.“

„A vy?“

Uchopila jsem sklenici s ledovou vodou a dlouze jsem se napila. Já taky.“ Číšník přinesl objednané jídlo. Krabí karbanátky pro Joshe a salát z mořských plodů pro mě. „Vaše matka je svérázná osobnost,“ řekla jsem s plnou pusou kalamári, abych odvedla hovor na bezpečnější půdu. Nikdy jsem neuměla flirtovat, a bylo to ještě horší, když došlo na nějaké slovní hrátky. Měla jsem sklon vyhrknout cokoli, co jsem měla na jazyku.

„To ano. Předpokládám, že vás seznámila s celou tou špinavou rodinnou historií.“

„Řekla mi jen, že jste rozvedený.“

Jsem si jist, že to vylíčila mnohem barvitěji.“

„Možná, trochu.“ Znovu jsem se napila chlazené vody. Rozumně jsem odmítla Joshovu nabídku na sklenku vína. Bylo důležité zachovat si čistou hlavu, neztratit kontrolu. Kromě toho jsem měla sotva hodinku, pak jsem se musela vrátit do práce. Opřela jsem se na nepohodlné skládací židli a zaposlouchala se do zvuku vln narážejících na břeh, které zněly jako ozvěna v mém rozbouřeném nitru. Bože, co se to se mnou dělo? Takhle okouzlená, tak zoufale zamilovaná, tak zatraceně dětinská jsem se necítila od svých čtrnácti let! Měla jsem chuť popadnout Joshe Wylieho za límec jeho bílé lněné košile a přitáhnout si ho přes stůl. Jsem bez sexu pět let, chtělo se mi křičet. Nemůžeme prostě přeskočit tuhle slovní předehru a jít rovnou na věc? Pochopitelně jsem to neudělala. Jen jsem tam seděla, usmívala se na něho a kousala se do jazyka tak silně, div mi nekrvácel. Má matka by byla pyšná.

„Říkala mi, že jste se nikdy nevdala,“ pokračoval Josh, zatímco si krájel krabí karbanátek. Samozřejmě netušil, jaká mnohem zajímavější a barvitější konverzace se odehrává v mé hlavě.

„Je to pravda.“

„Těžko tomu věřit.“

„Skutečně? Proč?“

„Protože jste krásná, inteligentní žena, a tak bych předpokládal, že vás už dávno nějaký chlap ulovil.“

„To byste předpokládal?“ otázala jsem se se smíchem.

„Máte něco proti manželství?“

„Vůbec nic.“ Zajímalo by mě, proč vždycky každému vysvětluji, proč jsem zůstala svobodná. Jak jsem už řekla Alison, nebylo to moje záměrné rozhodnutí.“

„Kdo je Alison?“

„Cože? Ach, moje nová nájemnice.“

„Litujete něčeho?“

Jestli něčeho lituju? Ohledně Alison?“

Josh se usmál. „V životě všeobecně.“

Dlouze, zhluboka jsem se nadechla. „Ano, několika důležitých věcí. A vy?“

„Taky,“ přisvědčil.

Dojedli jsme při nezávazném rozhovoru, často jsme se smáli, zatímco vlny odplavily naší nevyslovenou lítost daleko do oceánu. Po obědě si Josh svlékl ponožky a boty a vyhrnul si černé plátěné kalhoty ke kolenům, já si zula sandály a procházeli jsme se po pláži. Oceán na nás neustále dorážel, ale po letmém doteku se zase stáhl. Jako nesmělý milenec, který po dlouhém rozmýšlení vždy krátce zaútočil a znovu ucouvl. Svedl vás svou gigantickou krásou, a pak vás zanechal bez dechu a osamocené na břehu. Tanec věčnosti, říkala jsem si, když mi chladná voda líbala konečky prstů na nohou.

„Nejsme ti nejšťastnější lidé na světě?“ zeptal se Josh s obdivným smíchem.

„Jsme.“ Zvedla jsem tvář k obloze a přimhouřila oči před sluncem.

„Vzpomínám si, že když jsem byl malý,“ pokračoval, „otec mě brával na pláž každou sobotu odpoledne, zatímco matka seděla u kadeřníka.“

„Pocházíte z Floridy?“ Nechápala jsem, proč se na to ptám. O Joshově životě jsem věděla všechno, co se dalo: že se narodil v Boynton Beach, vážil pořádných čtyři a půl kila, jeho rodiče bydleli na 212 Hibiscus. Dříve celou dobu svého manželství; že jeho matka tam zůstala i poté, co její muž před deseti lety zemřel; že odmítla synovu nabídku přestěhovat se do Miami, aby byla blíž vnoučatům; že dál žila v tom malém domě, který milovala, než byla příliš nemocná a nemohla dům udržovat, že dala přednost Mission Care před luxusnějšími radovánkami v Miami, protože tvrdila, že jižně od Delray mívá krvácení z nosu, že syn za ní jezdil nejméně jednou týdně, že se dosud nevzpamatoval z rozvodu po sedmnáctiletém manželství se svou láskou ze střední školy, že je otcem dvou krásných, ale zmatených dětí, že je osamělý, že si zaslouží druhou šanci na štěstí, že jsem víc než připravená mu tuto šanci poskytnout.

Že jsem se úplně zbláznila, pomyslela jsem si, když jsem si uvědomila, že jsem neposlouchala ani slovo z toho, co poslední dvě minuty říkal. Co se to se mnou dělo? Toužila jsem po mužské společnosti natolik, že příjemný oběd ve mně ihned vyvolal fantazie o šťastném konci? Potřebovala jsem zpomalit, uklidnit se, vychladnout. Dřív než všechno pokazím. Přinutila jsem se soustředit na dva chlapce, tak pěti nebo šestileté, ve stejných jasně červených plavkách, kteří se jeden přes druhého kutáleli jako zbloudilé klády do vody a pak zmizeli pod řadou stále větších vln. Rozhlédla jsem se po přeplněné pláži. Starší dvojice odpočívala pod červenobílým pruhovaným slunečníkem, mladý muž stavěl hrad z písku se svým batolícím se synkem, dva pubertální kluci si zaujatě házeli neonově růžový létající talíř, žena středního věku, které viselo velké břicho přes malé kalhotky bikinek, se procházela na kraji oceánu a nevšímavě pohupovala pažemi, nějaká dívka se opalovala, umělá prsa hrdě vztyčená k bezmračnému nebi. Uvědomila jsem si, že ty dva chlapce nikdo nehlídá, a zatajila jsem dech, když se jejich hlavy objevily nad vodou a vzápětí zmizely pod další velkou vlnou.

„Vidíte někoho, kdo dohlíží na ty chlapce?“ zeptala jsem se Joshe, zatímco jsem dál pohledem zkoumala pláž, až mě ostré paprsky slunce začaly bodat do očí.

Joshův pohled se připojil k pátrání. „Určitě tam někdo je,“ řekl nepřesvědčivě, když jeden z chlapců začal mávat rukama ve vzduchu.

Nová vlna je okamžitě strhla dolů. Za ní bezprostředně následovala mnohem větší. Na břeh dolehl slabý hlásek. „Pomoc!“ volal ten hlas, nejistý jako roztřesená kolena na surfovém prkně.

„Pomoc!“ vykřikla jsem hlasitě a jako šílená jsem zamávala na plavčíka o kus níž na pláži, ale ten byl zabrán do rozhovoru s mladičkou dívkou v černobílých bikinách, jejíž dlouhé, štíhlé nohy sahaly snad až k její baseballové čapce. Celý život jsem měla zlé sny o tom, že se topím, snad proto, že jsem se nikdy nenaučila plavat. Ale nemohla jsem tam jen tak stát a čekat, až se stane neštěstí. Musela jsem něco udělat. „Musíme něco udělat,“ řekla jsem nahlas Joshovi, ale ten se už rozběhl za plavčíkem.

„Pomoc! Pomoc!“ prosil vysoký hlásek, k němuž se teď přidal druhý, ještě naříkavější. To volání se odráželo od hladiny jako kamínek, dokud nezmizelo pod dalším náporem smrtící bílé pěny.

„Dělejte něco!“ křičela jsem na lidi okolo, ale ačkoli se začal shromažďovat malý zástup, nikdo se nepohnul. Bez dalšího rozmýšlení jsem odhodila kabelku a boty do písku a vrhla jsem se do příboje za těmi chlapci. Studená voda mi dosahovala ke stehnům a omotávala mi šaty kolem nohou. Nečekaný spodní zpětný proud mi najednou přikoval nohy do písku a já se snažila udržet rovnováhu a mávala jsem kolem sebe rukama, jako by to byly rezivé vrtule.

„Pomoc!“ volali znovu chlapci, jejichž hlavičky se vznášely na vodě jako jablka ve vedru. Odhodlaně jsem se prodírala vpřed, ale ucítila jsem, jak se mi podlamují nohy jako skládací židle, na níž jsem seděla ještě před několika okamžiky.

„Už jdu!“ křičela jsem. Oceán mi pronikl do úst, po jazyku se mi rozlila palčivá chuť soli. „Vydržte!“ povzbuzovala jsem je, ale najednou mi pod nohama zmizelo dno, jako bych sestoupila z příkrého útesu, a měla jsem co dělat, abych udržela hlavu nad vodou. Rukama jsem naslepo šmátrala kolem sebe, abych se něčeho zachytila, a náhodou jsem narazila na něco jako skála, ale ukázalo se, že to je malá hlavička. Vlasy se mi kroutily mezi prsty jako mořské řasy. Ať už díky odhodlání, příznivému osudu anebo obyčejnému, slepému štěstí se mi podařilo zachytit prvního chlapce, pak druhého a nějak jsem postrčila jejich kopající postavičky ke břehu, kde se jich ujaly ochotné ruce. Uslyšela jsem řadu vzrušených až hysterických výčitek.

„Neříkala jsem, abyste zůstali na místě, než se vrátím? Jen se na sebe podívejte! Málem jste se utopili!“ Pak se voda znovu stáhla kolem mého těla jako hladová krajta a unášela mě zpátky do moře. Tak takové to je, když se člověk topí, pomyslela jsem si poté, co mi voda přikryla hlavu jako těžká deka a pronikala do všech mých intimních míst jako netrpělivý milenec, který se už nedá odbýt. „Terry,“ šeptala voda vábivě. Pak hlasitěji, naléhavěji. „Terry…, Terry!“

„Terry!“ Ten hlas mi explodoval u ucha, zatímco odhodlané ruce se mi otřely o ňadra, popadly mě v podpaží a vyzvedly vzhůru. Hlava mi projela nad hladinu, jako když pěst prorazí sklo.

„Panebože, jsi v pořádku?“ Silné paže mě vytáhly na břeh, kde jsem se zhroutila na ruce a kolena.

Voda mě řezala v očích jako střepiny, ale přesto se mi je podařilo otevřít. Dech mi unikal z plic v krátkých, bolestivých křečích. Jsi v pořádku?“ Nade mnou se z mlhy vynořil Joshův obličej.

Přikývla jsem, rozkašlala se a divoce jsem lapala po vzduchu. „Ti chlapci…?“

„Nic jim není.“

„Díky bohu.“

Joshovy prsty mi odhrnuly vlasy z očí a setřely vodu z mých tváří. Jsi hrdinka, Terry Painterová.“

„Jsem idiot,“ zamumlala jsem. „Neumím plavat.“

„Všiml jsem si.“

„Nemáte chodit do vody bez plavek,“ pokárala mě nějaká holčička stojící vedle.

Podívala jsem se na své kdysi svůdné šaty, teď omotané kolem těla jako rozbitý žlutý stan. „Jen se na mě podívej,“ zakvílela jsem. „Vypadám jako přezrálý banán.“

Josh se zasmál. „Přímo k nakousnutí,“ slyšela jsem, jak říká, i když v nastávajícím rozruchu jsem si tím nemohla být jistá. Kolem nás se začali shromažďovat lidé. Neznámé hlasy vykřikovaly svou vděčnost; cizí ruce mě hladily po zádech.

„Gratuluju!“ rozplýval se někdo nadšením.

„Jste v pořádku?“ zeptala se mladá žena s dlouhýma nohama, která ke mně obezřetně přistoupila. Poznala jsem černobílé bikinky a baseballovou čapku a uvědomila jsem si, že to je ta dívka, kterou jsem prve viděla mluvit s plavčíkem.

„Je mi dobře.“ Zpozorovala jsem, že plavčík stojí hned za ní a že je patřičně vysoký, světlovlasý a svalnatý. Výraz, na jeho příjemné, do bronzova opálené tváři kolísal mezi vděčností a nesouhlasem.

„Jen jsem vám chtěla poděkovat,“ pokračovala dívka. „Jsou to moji bratři. Matka by mě zabila, kdyby se jim něco stalo.“

„Měla bys na ně dávat lepší pozor.“

Přikývla a podívala se na pláž, kde se oba chlapci spolu prali na písku. „Ano, ale říkala jsem jim…“ Její slova se vytratila ve slabém vánku. „V každém případě ještě jednou děkuju.“ Podívala se přese mě na Joshe.

„Nemáte zájem o tuhle práci?“ zažertoval plavčík docela neobratně.

„Hlavně dělejte pořádně tu svou,“ odsekla jsem, ale už odcházel a mou výtku odmávl gestem ruky, jako by odháněl dotěrný hmyz. „Moje kabelka!“ zvolala jsem, když jsem si najednou vzpomněla, že jsem jí odhodila na břeh. „Moje boty!“

„Všechno je tady.“ Josh zvedl věci do vzduchu jako hrdý rybář vystavující vzácný úlovek.

„Bože, podívej se na sebe!“ vykřikla jsem. Byl skoro stejně mokrý jako já.

„Jsme opravdu krásný pár,“ poznamenal a naklonil se ke mně.

Zatajila jsem dech a ani se nepohnula. Chystal se mě snad políbit? Do očí mi spadl pramen vlasů a já ho netrpělivě odhrnula. Přitom jsem ucítila, že mi na řasách ulpěly částečky písku jako nános špatné řasenky. Skvělé, pomyslela jsem si, když jsem se pokusila podívat se na sebe Joshovýma očima. Úplná královna krásy, jak by poznamenala má matka.

„Terry?“ ozval se známý hlas vysoko nad mou hlavou. Vzhlédla jsem a zastínila si oči. Alison se tyčila mezi mnou a sluncem jako gigantické zatmění. „Terry?“ opakovala a sehnula se ke mně. „Proboha, nemůžu uvěřit, že jsi to ty!“

„Alison! Co tu děláš?“

„Mám volný den. Co se děje? Někdo říkal, že jsi zachránila dva malé chlapce před utopením.“

„Byla úžasná,“ poznamenal Josh hrdě. „Až na to, že jsem se málem sama utopila.“

„Panebože, jsi v pořádku?“

„Je úžasná,“ opakoval Josh, zatímco podával Alison ruku. „Mimochodem, jsem Josh Wylie.“

Alison ruku přijala a energicky jí potřásla.

„Alison Simmsová.“

„Alison je moje nová nájemnice,“ vysvětlila jsem.

„Rád tě poznávám, Alison.“

„Já vás také.“ Téměř neochotně pustila jeho ruku. „Už vás Terry pozvala na Den díkůvzdání?“

„Alison!“

„Terry je ta nejlepší kuchařka na celém širém světě. Nejste zaneprázdněný, že?“

„To ne, ale…“

„Výborně. Tak tedy dohodnuto. Neboj se, Terry,“ dodala Alison. „Pomůžu ti.“

Nejsem si zcela jistá, co se dělo potom. Vzpomínám si, že jsem měla sto chutí zakroutit Alison jejím půvabným labutím krkem. Taky jsem jí chtěla obejmout a skákat radostí. V každém případě Alison zřejmě vycítila mou nerozhodnost a pošeptala mi něco v tom smyslu, že za mnou později přijde a probereme všechny potřebné detaily. Pak se spěšně rozloučila a zmizela v růžovém písku. Josh mě zavezl domů a čekal v autě, zatímco já vyběhla nahoru, vysušila si vlasy ručníkem a převlékla se z mokrých šatů. Pak mě odvezl zpátky do práce. Nikdo z nás nepromluvil ani slovo, dokud nezastavil před nemocnicí. Tehdy jsme se současně otočili jeden na druhého.

„Joshi.“

„Terry.“

„Na tu večeři na díkůvzdání nemusíš chodit.“

„Nemusíš mě zvát.“

„Ne, ale ráda bych tě pozvala.“

„Pak bych rád přišel.“

„Opravdu?“

Jan si ten večer bere děti k sobě, takže nemám nic v plánu.“

„Tedy, nebude to nic okázalého.“

„Nepotřebuju okázalost, když budu mít tu nejlepší kuchařku na celém širém světě.“

Zasmála jsem se. „To je snad trochu přehnané.“

Je to zvláštní děvče, že?“

„Ano, to je.“

„Úplná divoška. Trochu ztřeštěná, velmi roztomilá.“

Roztomilá, ztřeštěná, říkám si teď. To nejsou slova, která bych použila, abych jí popsala.

Jaká slova bys použila? slyším, jak mi Alison uličnicky šeptá do ucha.

„Vysvětlíš mé matce, proč jsem se už za ní nevrátil do nemocnice?“ zeptal se Josh a ukázal na své mokré šaty.

„Můžu vynechat tu část, kdy jsem se málem utopila?“

Josh se zasmál. „V kolik hodin ve čtvrtek?“

Rychle jsem v duchu vypočítávala všechno, co budu muset připravit. Bylo to už dávno, kdy jsem vařila večeři na díkůvzdání. Ani jsem si nepamatovala, kdy naposled jsem kupovala krocana. Toho člověk obvykle nekupuje, když vaří sám pro sebe. „V sedm?“

„V sedm,“ opakoval. „Už teď se těším.“

Vystoupila jsem z vozu, vyběhla po hlavních schodech nemocnice, a když jsem otevírala dveře, otočila jsem se. Můj hrdina, říkala jsem si, zatímco Josh odjížděl. V hlavě jsem cítila příjemnou závrať plnou očekávání a v uších mi stále zněl hukot příboje.

„Dobrá, jsi připravená od základu změnit svůj vzhled?“ Alison v modrých šortkách, bílém tričku s ramínky a růžově nalakovanými nehty na bosých nohou stála před vchodem do kuchyně s náručí plnou zajímavě vyhlížejících lahviček a kelímků. Vlasy měla stažené do ohonu. Vypadala tak na dvanáct.

Já měla čerstvě umyté vlasy, podle jejích instrukcí zabalené do bílého ručníku, který ladil s mým bílým froté županem. „Co to všechno je?“ Ustoupila jsem, aby mohla vejít.

„Krémy, oleje, emulze.“ Složila tyto rozličné předměty na můj kuchyňský stůl a uspořádala je ke své spokojenosti. „Co je to vlastně emulze?“

Vzpomněla jsem si na svá léta na zdravotnické škole. „Koloidní suspenze jedné kapaliny v jiné kapalině,“ odpověděla jsem téměř automaticky, udivená, jak snadno se mi vybavily takové dávno zapomenuté perly.

„Koloidní?“

„Koloid je rosolovitá látka, která rozpuštěná v kapalině proniká rychle rostlinnými nebo živočišnými membránami.“

Alison se na mě podívala, jako bych byla nějaká nová forma mimozemského života. „Mohla bys to zkusit znovu?“

„Je to tekutý přípravek, který má barvu a hustotu mléka,“ vysvětlila jsem jednoduše.

Usmála se a vzala do ruky středně velkou skleněnou nádobku s bílým krémem. „Tak to bude tohle.“

„Jak můžeš něco kupovat, když nevíš, co to je?“

„Nikdo neví, co to je. Proto to stojí tolik peněz.“

Zasmála jsem se a pomyslela si, že má nejspíš pravdu. „Co tu ještě máš?“

„Podíváme se. Tohle je pleťový krém s mikrogranulemi s hlubokým čistícím účinkem a alfa-hydroxy-peelingová maska – ta maska se píše masque, což znamená, že je opravdu drahá. Pak je tu jemný bylinný pleťový hydratační krém, další bylinný krém s kolagenem a divokým slezem. „Co to je? To je jedno,“ odpověděla si jedním dechem. „Dál tu máme zklidňující masku na oči – tahle se píše s k, takže asi nebude tak dobrá – odličovací mléko, neplést s výše zmíněnou emulzí, dále hydratační pleťovou vodu bez alkoholu a tubu koncentrovaného meruňkového oleje. Všimla sis, jak samozřejmě jsem použila výraz výše zmíněný?‘

„Ano.“

„Udělalo to na tebe dojem?“

„Ovšem.“

„Dobře.“ Strčila ruku do pravé kapsy modrých šortek a vytáhla několik malých lahviček laku na nehty. „Ohnivá třešeň a Rozkvetlý šeřík. Přesně pro tebe.“ Z levé kapsy pak vyprostila vatové tampónky, smirkové pilníčky na nehty a řadu dalších miniaturních mučicích nástrojů. Poté sáhla za sebe, ze zadní kapsy vylovila velké nůžky a zamávala mi s nimi před očima jako kouzelnickou hůlkou. „Pro nový účes madam.“

„To bych raději nezkoušela,“ odmítla jsem a sundala jsem si ručník z hlavy.

„Neboj se. Neudělám nic drastického. Jenom to srovnám, tak o jeden dva centimetry. Říkala si, že máš okurky?“

„V ledničce,“ přikývla jsem, ačkoli jsem nechápala tu souvislost.

„Dobře. Tak co kdybychom se do toho pustily?“

Co jsem mohla dělat? Alison byla tak nadšená, tak sebejistá, tak přesvědčivá, že mi nic jiného nezbývalo. „Chceš na díkuvzdání vypadat krásně, že ano?“ porad slyším její otázku. A pravdou bylo, že jsem na díkůvzdání chtěla opravdu vypadat krásně. Přála jsem si, abych na díkůvzdání všechny omráčila a překvapila. Kvůli Joshovi.

„Ne že bys nebyla krásná už teď,“ dodala Alison rychle.

Celý týden jsem chodila omámená jako v mlze, zpívala jsem si při rádiu, vesele a pěkně falešně jsem si pobrukovala, když jsem roznášela léky, dokonce jsem přívětivě zamávala na pozdrav Bettye McCoyové, když spěchala s těmi přerostlými chlupatými koulemi kolem mého domu.

A proč? Jen proto, že nějaký muž, který se mi líbil, se ke mně choval mile. Kdepak, mnohem víc než mile. Se zájmem. Projevil o mě zájem.

„Jen tě využívá,“ téměř jsem slyšela hlas své matky. „Zlomí ti srdce.“ Ano, pravděpodobně ano, souhlasila jsem. Ale bylo mi to jedno. Nevadilo mi, že Josh ještě pořád myslí na svou bývalou ženu, že má dvě děti a umírající matku, že vážný vztah je patrně to poslední, o co mu jde. Nezáleželo na tom, že jsme měli jen jednu opravdovou schůzku, navíc schůzku při obědě, a že jsem se přitom málem utopila. Záleželo na tom, že má o mě zájem. „Přímo k nakousnutí,“ řekl tehdy. Ucítila jsem už téměř zapomenuté zachvění mezi svými stehny.

Co vlastně o tom muži víš? ptala se má matka. Moc ne, musela jsem přiznat. Ale ani na tom nezáleželo. Josh Wylie mohl pro mě za mě chodit a vraždit se sekerou. I kdyby byl sadistický zabiják, přiměl mě cítit věci, které jsem necítila celá léta. Vzkřísil ve mně emoce potlačené tak dlouho a hluboko, až jsem zapomněla, že je mám. Ve čtyřiceti jsem si připadala jako jedna z těch hloupých puberťaček, které se chichotají na procházce se svými kamarádkami: „A potom řekl, a potom řekl…“ Bylo mi zase čtrnáct a byla jsem zamilovaná do Rogera Stillmana. A podívej, co se stalo, připomněla mi matka.

„Nejdřív upravíme vlasy,“ říkala zrovna Alison. Odněkud vytáhla hřeben a sčesala mi vlhké pramínky vlasů přes uši a do čela. Pak mě posadila, klekla si přede mnou, dlaní mi otáčela bradu ze strany na stranu a důkladně studovala můj obličej. Usmívala se, jako by znala mé nejtajnější myšlenky. Mohla snad vidět odraz Joshe Wylieho v mých očích? Vnímala jsem zvuk nůžek, slyšela jsem, jak mi čepele zacvakaly ve vzduchu kolem hlavy a přiblížily se.

„Potom to uklidím,“ slíbila Alison. Pocítila jsem první zatahání za vlasy, pak další a s hrůzou jsem přihlížela, jak několik vlhkých chomáčků dopadlo na bílé dlaždice kuchyňské podlahy.

„Ach bože,“ zaúpěla jsem.

„Zavři oči,“ nařídila Alison. „Důvěřuj mi.“

Se zavřenýma očima byl zvuk stříhání ještě hlasitější, jako by nůžky odstříhávaly všechny mé ochranné vnější vrstvy, odhalovaly má tajemství, odčerpávaly mou sílu. Samson a Dalila, pomyslela jsem si dramaticky. Pak jsem se několikrát zhluboka nadechla a rozhodla se, že se poddám osudu a nechám věcem volný průběh.

„Napřed ti dám pleťovou masku, a teprve potom ti pořádně vyfoukám vlasy. Můžeme teď do obývacího pokoje,“ dirigovala mě, zatímco jsem překračovala vlasy, které ležely na bílých dlaždicích jako malý kobereček. „Nedívej se,“ nabádala mě, když se mi roztřásla ramena.

„Důvěřuj mi. Věř mi.“

Pohovku v obýváku jsem už předem pokryla prostěradlem v přípravě na můj „večer v lázních“, jak to Alison se smíchem nazývala, a teď jsem stála ochromeně před tím gaučem a čekala, až mi Alison řekne, co mám dělat. „Dobře. Lehni si s hlavou na tomhle konci a nohy polož… sem. To je ono. Chci, aby ses cítila opravdu příjemně. Bude se ti to líbit,“ dodala, jako by si tím nebyla jistá. „Tak, pohodlně se ulož, a já si sem přinesu všechno, co budu potřebovat.“

„Plátky okurky jsou v ledničce,“ připomněla jsem jí, zatímco jsem zavírala oči. Prsty jsem se nervózně dotkla krku a hledala jsem vlasy.

„Nemusela si jí krájet,“ zavolala Alison z kuchyně. „Udělala bych to.“ Slyšela jsem, jak prohledává ledničku, slyšela jsem téct vodu, pak zvuky otevírání a zavírání dvířek příborníku.

Co jen hledala? Ani ne za minutu byla zpátky. „Začneme s peelingovou maskou.“

„To je ta s que nebo s ke?“

Zasmála se. „Ta drahá.“

„Fajn.“

„Tak, zavři oči, uvolni se, mysli na něco příjemného.“ Ucítila jsem, jak mi natírá na tvář cosi studeného a slizkého jako marmeládu na krajíc chleba. „Možná to bude trochu divný pocit, až ta maska začne tuhnout.“

„Už teď je to divný pocit.“

„Nebudeš moct mluvit,“ varovala mě, zatímco roztírala masku kolem mých rtů. „Nejlepší, když zůstaneš v klidu.“ Měla jsem na vybranou? Už teď jsem se cítila, jako bych měla obličej zalitý cementem. Maska smrti, říkala jsem si. Masque smrti, opravila jsem se a byla bych se zasmála, kdybych neměla ztuhlé svaly kolem úst.

„Jak dlouho?“ zamumlala jsem sotva pootevřenými rty.

„Dvacet minut.“

„Dvacet minut?“ Otevřela jsem oči a začala se zvedat.

Pevné ruce mě přitiskly zase dolů. „Odpočívej. Noc je ještě mladá, a teprve jsme začaly. Zavři oči. Dám ti na ně okurku.“

„K čemu je ta okurka dobrá?“ zeptala jsem se, i když jsem už nemohla dobře vyslovovat a slova ze mě vycházela téměř nesrozumitelně.

„Zmenšuje otoky. Co jsi to za sestru, že to nevíš?“ dobírala si mě. „Nehýbej se. To byla rétorická otázka.“ Jemně mi přiložila plátky okurky na víčka. Místnost okamžitě potemněla, jako bych si nasadila sluneční brýle. „Líbí se ti to slovo, rétorická?“

„Dobrré slovo,“ dokázala jsem říct, aniž bych pohnula ústy.

„Snažím se naučit se tři nová slova každý den.“

„Hmm?“ Tohle mi šlo vyslovit snadno.

„Ano, je to zábava. Otevřu slovník, ukážu na slovo, a když nevím, co znamená, zapíšu si ho a naučím se zpaměti jeho význam.“

„Například?“

„Hned to bude. Dneska jsem se naučila tři velmi zajímavá slova: nedefinovatelný, což znamená, že něco nejde vyjádřit nebo popsat, jako nedefinovatelné štěstí, tak velké, že ho nemůžeš vylíčit. To je jedno slovo. Pak to je prozření, což byl pro mě skutečný šok, protože jsem si myslela, že vím, co to znamená, ale mýlila jsem se. Byla jsem úplně vedle. Ty víš, co to znamená?“

„Něco jako objevení,“ podařilo se mi ze sebe vymáčknout, i když si to úsilí vyžádalo veškerou soustředěnost.

„Prozření je náhlé, intuitivní pochopení skutečnosti nebo základního významu čehosi,“ odříkala, pak se odmlčela. Cítila jsem, jak vrtí hlavou. „Chceš vědět, co jsem si myslela, že to znamená?“

Přikývla jsem bradou, opatrně, abych neshodila okurku na očích. „Slib mi, že se nebudeš smát.“

Zabručela jsem. Nemohla bych se smát, ani kdybych sebevíc chtěla. „Tak tedy, když jsem byla malá, viděla jsem v televizi jeden film. O muži, který se z nějakého neznámého důvodu proměnil v kuře. A jmenovalo se to Prozření. Tak jsem si myslela, že prozření je, když se někdo změní v kuře. Věřila jsem tomu celý život. Bože, dovedeš si představit, kdybych to náhodou použila při rozhovoru?“

Zavrtěla jsem hlavou, ale jemně. Na Alison bylo něco tak zranitelného, tak strašně upřímného, jako by měla odhalené všechny konečky svých nervů. Zatoužila jsem vzít jí do náruče a utěšit jí jako velké přerostlé dítě, jímž byla. „A jaké je to třetí slovo?“ zeptala jsem se místo toho.

„Meros. To je plochý povrch mezi dvěma žlábky triglyfu.“

„Co je triglyf?“

„Nemám tušení,“ zasmála se. „Učím se jen tři slova, nezapomeň. A teď už dost řečí. Chci, abys odpočívala a vychutnávala, že tě někdo tak hýčká. Mám dojem, že sama se zrovna moc nerozmazluješ.“

Měla pravdu. Být rozmazlována pro mě bylo něco nového. Celý život jsem tvrdě pracovala, nejprve ve škole, pak ve zvoleném povolání, dokonce i doma, kde jsem se starala o matku. Svým způsobem jsem však byla ráda, že jsem to neměla lehké a že mě matka víc nerozmazlovala. Tím víc jsem si vážila toho, co mám, a byla jsem citlivější a ohleduplnější k jiným.

„Dobrá,“ pokračovala Alison. „Než ta maska ztuhne, udělám ti pedikůru. Hned se vrátím. Dýchej zhluboka. Uvolni celé tělo.“

V místnosti se náhle rozhostilo ticho. Slyšela jsem, jak přechází po kuchyni. Co dělá? přemýšlela jsem. Zhluboka jsem se nadechla, pak znovu a ucítila jsem, jak z mých údů pomalu mizí napětí celého dne.

„Nehty na nohou máš opravdu dost tvrdé.“ Alisoniny prsty mě nečekaně zatahaly za palec pravé nohy. Uvědomila jsem si, že jsem jí vůbec neslyšela přicházet do místnosti. Bylo možné, že jsem usnula? Na jak dlouho? „Teď ti je ostříhám, tak se snaž nehýbat se.“ Cukla jsem nohou pod jejím dotekem. „Nehýbej se,“ napomenula mě znovu.

Slyšela jsem rychlé cvakání nůžek na nehty, jak její ruce zručně poletovaly od jednoho prstu ke druhému. Jedno malé prasátko se vydalo na trh, odříkávala jsem v duchu, ale brzy jsem přestala, protože jsem si nemohla vzpomenout, co se stalo s druhým prasátkem.

„Teď přijde ta nejlepší část,“ oznámila a začala mi jemně masírovat unavené nohy nějakým přípravkem. Do nosu mi pronikla vůně meruněk. Je to dobrý pocit, že?“

„Báječný,“ souhlasila jsem, ačkoli nevím, jestli jsem to opravdu vyslovila nahlas.

„Tak, Terry Painterová, myslím, že se ti to dokonce začíná líbit.“ Přikývla jsem a pokusila se usmát, ale přitom jsem ucítila, jak se mi na tvářích dělají jemné trhliny, jako by se mi svaly proměnily v kámen. „Můj manžel mi dělával ty nejlepší masáže nohou,“ pokračovala Alison, i když jsem z nenadále odtažitého tónu v jejím hlase poznala, že mluví spíš k sobě než ke mně. „Asi proto jsem si ho vzala. Rozhodně by se tím vysvětlovalo, proč jsem se k němu vždycky vracela. Měl ty nejlepší ruce. Jakmile mi začal masírovat nohy, byla jsem ztracená.“

Chápala jsem, co tím myslí. Alison se od svého bývalého manžela zjevně hodně naučila. Měla kouzelné ruce. Za necelé dvě minuty jsem byla taky ztracená. „Pořád se mi stýská,“ přiznala. „Vím, že je to chyba, ale nemůžu si pomoct. Je tak hezký. Měla bys ho vidět. Všechny holky se do něj zblázní na první pohled. Což ovšem bylo součástí našeho problému. Neměl ani kapku pevné vůle. Jenže já taky ne. Podváděl mě, a já přísahala, že mu nikdy neodpustím, nikdy ho nevezmu zpátky, i kdyby prosil. A pak se jednou večer objevil u mých dveří a vypadal tak zatraceně dobře, že jsem ho samozřejmě pustila dál. Řekla jsem, že si promluvíme, a on souhlasil, sedli jsme si na pohovku, a než jsem se nadála, začal mi masírovat nohy, a už to bylo. Byli jsme zase tam, kde jsme skončili.“

Pomyslela jsem si, že bych asi měla něco poznamenat, ujistit jí, že není jediná žena na světě, která se zamilovala do nesprávného muže, anebo mu až příliš často odpouštěla. Pravda však byla, že i kdyby mi obličej nesvírala kosmetika, nenašla jsem sílu promluvit. Její dívčí hlásek zněl jako ukolébavka. Zhluboka jsem dýchala, místnost byla stále temnější a já se propadala do nevědomí.

To další, co jsem uslyšela, byl zvuk kroků za mou hlavou. Otevřela jsem oči a zjistila jsem, že se dívám na bílou spodní stranu dvou plátků okurky. Odstranila jsem je a moje oči si rychle přivykly na okolní tmu. Sáhla jsem si na tvář, stále ukrytou pod tuhou vrstvou alfa-hydroxy. Kdy Alison zhasla světlo? Jak dlouho jsem spala?

Znovu jsem za sebou zaslechla zvuky pohybu, otevírání a zavírání zásuvek. Byla v mé ložnici? Ztěžka jsem se postavila na nohy a rozsvítila nedalekou lampu. Co to dělala? Jasně červené nehty na mých nohou na mě zasvítily vedle měkkých bílých chomáčků vaty zastrčených mezi všemi prsty. Ohnivá třešeň, připomněla jsem si, když jsem kráčela na patách ke schodům. Stála v pokoji pro hosty před knihovnou, která zabírala většinu stěny naproti starému rozkládacímu gauči s karmínově červeným sametovým potahem. Byla ke mně otočená zády. Očividně mě neslyšela přicházet.

„Co to děláš?“ zeptala jsem se, až mi maska kolem úst popraskala jako sklo.

Alison se prudce otočila, kniha jí vypadla z ruky a přistála na špičkách nohou. Zalapala po dechu, i když si nejsem jistá, jestli bolestí nebo překvapením. „Proboha, ty si mě vylekala.“

„Co to děláš?“ zeptala jsem se znovu. Praskliny v masce se zvětšily a dosáhly až k očím.

Po tváři jí přelétl váhavý výraz, jako když se plamen svíce zachvěje v nenadálém závanu větru. „Tedy, nejdřív jsem tu hledala tohle,“ řekla, když se rychle vzpamatovala, a vytáhla z kapsy pinzetu. „Zjistila jsem, že jsem svou zapomněla, a ty jsi tak roztomile pochrupovala, že sem tě nechtěla budit. Řekla jsem si, že nějakou tu určitě budeš mít, ale musela jsem prohledat každou zásuvku v koupelně, než jsem jí našla. Proč nemáš pinzetu v lékárničce jako všichni ostatní?“

„Myslela jsem, že jí tam mám,“ odpověděla jsem nepřesvědčivě.

Zavrtěla hlavou. „Byla mezi natáčkami, pod umyvadlem.“ Dala pinzetu zpátky do své kapsy.

„A když jsem se vracela po schodech dolů, uviděla jsem všechny ty knihy a pomyslela jsem si, že se tu na chvíli zastavím a najdu si ve slovníku čtvrté slovo.“ Sehnula se, zvedla velkou knihu s lesklou červenožlutou obálkou a přidržela mi jí před očima. „Triglyf je architektonický prvek dórského vlysu,“ oznámila vítězoslavně. „Ale neptej se mě, co je to dórský vlys.“

V té chvíli jsem zahlédla svůj odraz v okně, a spatřila jsem své čerstvě ostříhané vlasy, které mi trčely v podivných úhlech kolem mumifikované tváře. „Panebože, vypadám jako strašidlo!“

Alison sebou škubla. „To neříkej ani v žertu,“ vyjekla. Vrátila knihu na polici a pevně mě vzala za paži. „Pojď, sundáme tu masku. Máme ještě spoustu práce.“

„Myslím, že už další krášlící rozmazlování nevydržím,“ zabručela jsem.

„Nesmysl,“ odvětila. „Teprve jsem s tím začala.“

Na Den díkůvzdání jsem si vzala volno. Bylo to neobvyklé, protože od smrti mé matky před pěti lety jsem pokaždé na díkůvzdání měla službu. Pracovala jsem vlastně každý svátek, včetně Štědrého dne a Silvestra. Proč ne? uvažovala jsem. Na rozdíl od Margot a Caroline jsem neměla žádnou rodinu, která by na mě doma čekala, nikoho, komu by vadila moje nepřítomnost nebo by si stěžoval, že mě málo vidí. A pacienti v Mission Care potřebovali péči, ať byl svátek nebo ne.

Bylo opravdu smutné, jak málo návštěvníků za některými chodilo a jak formálně se ty návštěvy odehrávaly. Kdybych mohla zařídit, aby pro tyto lidi, z nichž mnohé jsem měla opravdu ráda a obdivovala je, byly svátky méně osamělé, udělala bych to s největší radostí. Kromě toho se jednalo o vzájemný obchod: dělala jsem to pro ně, stejně jako pro sebe. Nechtěla jsem trávit svátky sama o nic víc než oni.

Ale tohle díkůvzdání se lišilo. Nebyla jsem sama. Měla jsem na večeři hosty, dokonce víc hostů, než jsem zpočátku očekávala. Kromě Joshe a Alison se společnost nyní rozrostla o Alisoninu kolegyni z práce, Denise Nicksonovou. Alison mě prosila, abychom jí pozvaly, a i když jsem váhala – po incidentu s náušnicemi jsem Denise příliš nedůvěřovala – ujistila mě, že ta dívka je inteligentní, zábavná a v podstatě dobrosrdečná. A tak jsem proti svému přesvědčení souhlasila, že jí pozvu. Navíc jsem počítala s tím, že když se Denise bude bavit s Alison, budu mít víc času věnovat se Joshovi.

„Tady něco nádherně voní!“ Alison přiběhla do kuchyně z jídelny, kde prostírala stůl. Měla na sobě své modré letní šaty a vlasy, které si připevnila za jedním uchem jemnou sponkou s modrou vážkou, jí spadaly v bohaté záplavě na odhalená ramena. Obutá byla do svých stříbrných střevíčků s páskem na patě. Pořád jsem se na ně nemohla podívat bez záchvěvu úžasu. „Ten krocan bude určitě božský.“

„Doufám, že máš pravdu.“

„Můžu ti ještě nějak pomoct?“

„Stůl je prostřený?“

„Počkej, až ho uvidíš. Vypadá jako z časopisu pro labužníky. Ty růže, které poslal Josh, jsem dala doprostřed mezi svíčky.“

Začervenala jsem se, otočila se ke kamnům a předstírala, že sleduji hrnec s malými brambůrky s červenou slupkou, které se vařily rychlým a stejnoměrným tempem. Věřte nebo ne, předtím mi ještě nikdo nikdy neposlal květiny. „Myslím, že máme všechno připravené,“ poznamenala jsem a v duchu znovu kontrolovala jídelníček – krocan s nádivkou, jamy s ibiškovou polevou, malé červené brambůrky, domácí brusinková omáčka, salát s hruškami a vlašskými ořechy a dresinkem z gorgonzoly. Měli jsme dost jídla pro celou čtvrť.

„Máme dost jídla pro celou armádu,“ poznamenala Alison a mávla rukama do vzduchu, jako by rozhazovala konfety. Bylo to gesto čiré radosti a já jsem se musela nahlas zasmát. Jsi tak hezká, když se směješ,“ poznamenala Alison.

Vděčně jsem se usmála s vědomím, že pokud dnes večer vypadám zvlášť hezky, je to díky ní. Nejenže účes, který mi udělala, byl ten nejlepší a nejslušivější, jaký jsem kdy měla – vlasy mi spadaly kolem tváře v měkkých jantarových vlnách až k bradě – ale také pleť mi zářila po masce, kterou mi Alison dala, a make-up, který zvolila a pečlivě nanesla před několika hodinami, byl čímsi výrazný i přirozený. Nehty na rukou jsem měla nalakované stejně jako na nohou a Ohnivá třešeň se velmi dobře hodila k mým tmavomodrým přiléhavým kalhotám a nové bílé hedvábné košili.

V uších se mi pohupovaly náušnice se stříbrnými amorky. Dnes, říkala jsem si, to bude velmi mimořádný večer.

U dveří zazvonil zvonek. „Bože,“ zvolala jsem. „Kolik je hodin?“

Alison se podívala na náramkové hodinky. „Teprve půl sedmé. Někdo se už nemůže dočkat.“ Velké oči se jí ještě rozšířily očekáváním.

„Opravdu vypadám dobře?“ Stáhla jsem si modrobílou kostkovanou zástěru přes hlavu, opatrně, abych si neporušila účes, a přejela jsem si jazykem přes tlumenou červeň na rtech.

„Vypadáš fantasticky. Jen klid. Zhluboka se nadechni.“

Nadechla jsem se jednou, pak podruhé pro štěstí a vyšla jsem z kuchyně. Ještě než jsem se dostala k domovním dveřím, uslyšela jsem zvenku zachichotání. Očividně to byla Denise, kdo se už nemohl dočkat, nikoli Josh. A právě tak očividně nebyla sama. Přišel snad Josh zároveň s ní? říkala jsem si, když jsem zvědavá otevírala dveře.

Denise, v růžovém tričku s oranžovým nápisem ZBAV SE HO, v těsných černých džínsech, s tmavými vlasy, které jí divoce trčely kolem bledého trojúhelníku obličeje, stála na prahu a hubenými pažemi objímala stejně vychrtlého mládence s krátkými hnědými vlasy, světlehnědýma očima a výrazným orlím nosem. Jeho tvář vypadala neurčitě zlověstně, i když jí trochu zjemňoval úsměv.

„Tak jsme tady!“ oznámila Denise zvesela. „Vím, že jdeme brzy, ale…“ Zasmála se, jako by prohlásila něco legračního. „Tohle je K. C,“ dodala a znovu se zasmála.

Je snad opilá? ptala jsem se v duchu. Zfetovaná? „To je Casey?“

„K. C,“ vysvětloval mladík, a přitom přesně oddělil každou hlásku. Odhadovala jsem, že je přibližně stejně starý jako Alison. ‚Je to zkrátka pro Kenneth Charles. Ale tak mi nikdo neříká.“

Přikývla jsem, zvědavá, kdo to vlastně je a co pohledává v mém domě.

„Denise?“ ozvala se Alison za mnou.

„Ahoj.“ Denise se protáhla kolem mě do obývacího pokoje mého domova. „Paní! Pěkný domek. Alison, tohle je K. C.“

„Casey?“

„K. C,“ vysvětloval mladík znovu. „Zkráceně místo Kenneth Charles.“

„Ale nikdo mu tak neříká,“ dodala jsem, protože jsem si pomyslela, že ho časté vysvětlování už musí hrozně unavovat.

„Neuvědomila jsem si, že s sebou přivedeš přítele,“ poznamenala rozpačitě Alison a zalétla nervózním pohledem ke mně.

„Je to problém? Prostě jsem předpokládala, že se nic nestane. Každý vždycky navaří na díkůvzdání až příliš moc jídla.“

„Jestli to je problém,“ vložil se mladík rychle do hovoru, „můžu jít. Nechci nikoho obtěžovat.“

„Ale ne,“ uslyšela jsem říkat sama sebe. „Denise má pravdu. Jídla tu je víc než dost. Nemůžeme tě dost dobře vyhodit na díkůvzdání na ulici, že?“ Nezvala jsem ho z přehnané velkorysosti. Jen jsem si pomyslela, že Joshovi možná bude příjemnější, když tu bude ještě další muž. Anebo jsem možná myslela na své vlastní pohodlí. Jak se to říká – že v množství je bezpečí?

„Prostřu ještě pro jednoho,“ nabídla se Alison a zmizela v jídelně, zatímco jsem vedla Denise a K. C. k pohovce a křeslům.

„Dáte si něco k pití?“ nabízela jsem.

„Třeba vodku?“ požádala Denise.

„Pivo?“ chtěl K. C.

Neměla jsem ani jedno, tak se spokojili s bílým vínem. Seděli jsme v obývacím pokoji, popíjeli – Alison a já jsme si zatím daly jen vodu – a vedli jsme rozpačitou konverzaci. Denise patrně nebyla nijak zvlášť chytrá ani zábavná a K. C, který toho moc nenamluvil, měl ve zvyku dívat se skrz vás při každé odpovědi, což bylo dost znervózňující. Dnešní večer bude katastrofa, pomyslela jsem si, a téměř jsem si přála, aby Josh zavolal, že z nějakého důvodu nemůže přijít.

„Kde jste se vy dva seznámili?“ zeptala se Alison.

„V obchodě.“ Denise pokrčila rameny, zatímco očima zkoumala velký obraz se záplavou růžových a červených pivoněk, který visel na zdi naproti pohovce. „To je docela hezký obraz.“

„Díky.“

„Tyhle věci obvykle nemám ráda. Kytky, ovoce a podobně.“

„Zátiší,“ upřesnila jsem.

„Jo. Normálně se mi to nelíbí. Mám raději umění, které má víc stylů, víte? Ale tenhle je dost dobrý. Odkud ho máte?“

„Patřil mé matce.“

„Vážně? A co – zdědila jste ho, když zemřela?“ Denise zřejmě zcela opomíjela fakt, že jí do toho nic není. „Spolu s domem a se vším?“ Mlčela jsem, protože jsem nevěděla, jak odpovědět.

„Snažila jsem se přemluvit Terry, aby si koupila ten obraz ženy s velkým slaměným kloboukem na pláži,“ vložila se do řeči Alison, jako by vytušila mé rozpaky.

„Jste jedináček?“ vyzvídala Denise dál a zcela Alison ignorovala.

„Ano, bohužel.“

„Naopak, máte štěstí,“ mínila Denise. Já mám dvě sestry. Hrozně se nenávidíme. A Alison má bratra, se kterým nemluví vůbec. A co ty, K. C? Máš nějaké bratry nebo sestry, které nemůžeš vystát?“

„Od každého jednoho,“ řekl.

„A kde jsou dnes večer?“ zeptala jsem se.

„Nejspíš doma v Houstonu.“

„Nevěděla jsem, že jsi z Texasu,“ prohlásila Denise. „Vždycky jsem se chtěla podívat do Texasu.“

„Nezdá se, že byste se vy dva znali nějak dlouho,“ poznamenala jsem.

„Seznámili jsme se včera večer,“ zahihňala se Denise. Ten dětinský smích zněl z jejích sytě purpurových rtů nepatřičně. „Vlastně jsem ho párkrát viděla v obchodě, ale až do včerejšího večera jsme spolu nemluvili.“

„Myslela jsem si, že tě odněkud znám,“ zvolala najednou Alison. „Byl jsi tam v pondělí. Ptal ses na tu příšernou sochu žáby.“

K. C. se zatvářil mírně překvapeně. „Snažil jsem se tě sbalit,“ přiznal se smíchem.

„No, to je mi pěkné!“ ohradila se Denise. „A co? Nevyšlo to, tak ses včera vrátil a spokojil ses se mnou?“

„To neznamená, že tě nemiluju,“ řekl K. C. s potměšilým ušklíbnutím.

Denise se rozesmála. „Není roztomilý? Myslím, že je hrozně roztomilý.“ Vztáhla ruku a zaťala prsty jako pařáty do jeho kostnatého stehna. „Na umění mi vadí to,“ vrátila se pohledem k obrazu s květinami a pokračovala, jako by to bylo naprosto logické, „že to je jedna velká lež. Nemyslíte?“

„Obávám se, že nerozumím,“ odpověděla jsem.

„Například tyhle kytky,“ pokračovala Denise. „Anebo ta žena s kloboukem na pláži. Kdy jste ve skutečnosti viděla tak velké a bohaté kytky anebo tak růžový písek? To neexistuje.“

„Existuje to v umělcově fantazii,“ poukázala jsem.

„Vždyť to přesně mám na mysli.“

„I když je umění subjektivní, neznamená to, že to je lež. Někdy je umělecká interpretace nakonec mnohem skutečnější než věc samotná. Umělec vás nutí dívat se na předmět v novém a jiném světle, dobrat se větší pravdy.“

Denise bezstarostnou rukou odmávla mé teorie. Víno v její sklence přitom zašplouchalo a nebezpečně se naklonilo k okraji. „Umělci zkreslují, přidávají věci nebo vynechávají.“ Pokrčila rameny. „To z nich, alespoň pro mě, dělá lháře.“

„Máš něco proti lhářům?“ otázal se K. C.

Uslyšela jsem, jak venku zastavuje auto, potom kroky na přístupové cestě, a než zazvonil zvonek, byla jsem už na nohou. Když jsem šla ke dveřím, bezděčně jsem si všimla Alisonina dychtivého výrazu.

„Vypadáš skvěle,“ volala za mnou a pro mé povzbuzení stiskla oba dva palce.

Zasmála jsem se, pak jsem otevřela dveře, a hned jsem se o ně musela opřít, aby mi nohy nevypověděly službu a abych neupadla na rostlinu s velkými listy po mé pravici. Josh Wylie měl na sobě modrou hedvábnou košili a nesl lahev Dom Perignonu. Vypadal naprosto fantasticky, a já měla co dělat, abych se mu nevrhla kolem krku. Uklidni se, napomínala jsem se. Je ti čtyřicet, ne čtrnáct. Jen klid. Zhluboka dýchej.

„Jdu pozdě?“ zeptal se Josh, když jsem za ním zavřela dveře a zůstala jsem stát na místě, jako bych vrostlá do podlahy.

„Ne. Jsi perfektní. Perfektně na čas,“ opravila jsem se rychle, odlepila jsem se ode dveří a převzala lahev Dom Perignonu. „Neměl jsi nosit šampaňské. Květiny by víc než stačily.“

„A, šampaňské.“ Denise se najednou ocitla po mém boku a vzala mi lahev z rukou. Jsem Denise a miluju šampaňské.“ Napřáhla svou volnou ruku.

„Denise Nicksonová, Josh Wylie,“ představila jsem Joshe. „Denise pracuje v galérii s Alison.“

Alison zamávala na pozdrav z pohovky.

„Je to galérie mé tety,“ vysvětlila Denise. „Takže jsem jakási spolumajitelka, aspoň myslím. Tohle je můj přítel, K. C.“

„Těší mě, Casey.“

„K. C,“ opravili jsme ho sborem.

„Znamená to Kenneth Charles,“ objasnil.

„Ale nikdo mu tak neříká,“ dodala Alison.

„Musí být hrozně únavné každému to vysvětlovat,“ poznamenal Josh a já se usmála, když jsem slyšela ozvěnu svých myšlenek v jeho slovech. Co mohu říct o tom večeru? Mé počáteční výhrady se rychle rozplynuly díky šampaňskému a přátelskému povídání. Navzdory našemu nesourodému věku a zájmům nás pět tvořilo pestrou a zajímavou skupinu. Jídlo bylo vynikající, konverzace plynula, nálada uvolněná a veselá.

„Co přesně dělá investiční poradce?“ zeptala se Denise Joshe v jednu chvíli. Brusinková omáčka na její vidličce se mísila s neústupnou purpurovou barvou jejích rtů. „A neříkej, že radíš lidem jak investovat.“

„Obávám se, že nic jiného se o tom říct nedá,“ zapochyboval Josh.

„Radíš Terry s jejími investicemi?“ zeptal se K. C.

Zasmála jsem se. „Nejdřív bych nějaké peníze k investování musela mít.“

„To snad ne. Určitě si přijdeš na pěkné peníze,“ protestovala Denise. „Chci říct, že pracuješ, vlastníš dům, máš nájemníka. A určitě máš pěknou penzi.“

„Kterou budu dostávat, teprve až odejdu do důchodu,“ připomněla jsem jí s lehkým nepříjemným pocitem v žaludku. Jak to, že se tu bavíme o mých financích?

„A co ty, K. C?“ zeptal se Josh. „Co děláš ty?“

„Počítačového programátora.“ K. C. si nenuceně přidal další porci krocana a vrchovatou lžíci jamu.

„To je další povolání, které nikdy nepochopím,“ prohlásila Denise. „Ty máš počítač, Terry?“

„Nemám,“ odpověděla jsem. „Nikdy jsem ho nepotřebovala.“

„Jak můžeš přežít bez e-mailu?“

„Byla bys překvapená, bez čeho všeho se dá přežít.“ Dívala jsem se upřeně do klína a snažila se zahnat představu, jak mě Josh tiskne ke stěně ložnice a nedočkavými prsty mi strhává prádlo.

„Nemáš někde ve státě příbuzné, se kterými bys potřebovala být ve styku?“ zeptala se Denise.

Zavrtěla jsem hlavou a pohlédla jsem na Alison, která byla v posledních minutách nezvykle tichá.

„Dobrá, tak za co je každý z nás nejvíc vděčný?“ zeptala se Alison znenadání, jako by mi četla myšlenky. „Tři věci. Jeden po druhém.“

„Ach bože,“ zaúpěla Denise. „To je jak v talkshow Oprah.“

„Ty první, K. C,“ nařídila Alison. „Tři věci, za které jsi vděčný.“

K. C. pozvedl svou sklenku. „Dobré jídlo. Dobré šampaňské.“ Usmál se a pohlédl spiklenecky od Alison k Denise. „Vstřícné ženy.“ Zasmáli jsme se.

„Denise?“

Denise se ušklíbla, aby naznačila, že tahle hra je pod její úroveň, ale že nám vyhoví, protože nám nechce kazit zábavu. „Moment. Jsem vděčná za to, že galérie měla dnes zavřeno a nemusela jsem do práce. Jsem vděčná, že moje teta odjela na návštěvu k dceři do New Yorku, a nemusím s ní trávit Den díkůvzdání. A,“ podívala se přímo na mě, „jsem vděčná, že jsi opravdu tak dobrá kuchařka, jak Alison říkala.“

„Svatá pravda,“ dodal Josh a pozvedl svou sklenku v přípitku.

„Fajn, teď Josh,“ dirigovala Alison. Jsi na řadě.“

Josh se na chvíli odmlčel, jako by to pečlivě promyslel. „Jsem vděčný za své děti. Jsem vděčný za báječnou péči, kterou má denně má matka. A za tu péči, stejně jako dnešní večer, jsem zvlášť vděčný naší půvabné hostitelce. Děkuju ti, Terry. Jsi požehnáním.“

„Já děkuju tobě,“ zašeptala jsem nebezpečně blízko k slzám.

Já jsem taky vděčná Terry,“ připojila se Alison, až jsem se začervenala. „Vděčná za to, žes mi poskytla bydlení a přivítala mě tak vřele do svého života. Za druhé, jsem vděčná, že moje instinkty napověděly, abych sem přijela. A za třetí, jsem vděčná, že jsem dostala šanci začít znovu.“

„Nejsi trochu mladá na to, abys začínala znovu?“ zeptal se Josh.

„Teď jsi na řadě ty.“ Alison, celá zrudla po Joshově dotazu, se prudce otočila ke mně.

„Jsem vděčná, že jsem zdravá,“ začala jsem.

Denise zabručela. „To je jako přání světového míru.“

„A jsem vděčná za všechna vaše milá slova,“ pokračovala jsem bez ohledu na ní. Podívala jsem se z Alison na Joshe, pak zpátky na Alison. Jsem vděčná za nové přátele a nové příležitosti. Považuju se za velmi šťastnou.“

„Ti šťastní jsme my,“ podotkla Alison.

„Věří tu někdo v Boha?“ zeptala se najednou Denise.

A všichni se rozhovořili jeden přes druhého a debata začala být filozofická, pak nenáročná, až přímo prostoduchá, a zase znovu dokola. Nepřekvapilo mě, že k věřícím patřila Alison. Kupodivu byla věřící i Denise. K. C. byl ateista, Josh agnostik. Pokud se týká mě, vždycky jsem v Boha věřit chtěla, a byl-li dobrý den, tak jsem taky věřila. Usoudila jsem, možná trochu předčasně, že dnes to byl dobrý den.

V deset hodin Josh oznámil, že má nejvyšší čas vrátit se zpátky do Miami. Měl pravdu. Bylo pozdě. Snědli jsme domácí dýňový koláč, vypili všechno šampaňské, dopili zbytek Bailey’s.

Alison uklidila ze stolu, sama umyla nádobí a vedla nás v improvizované hře na šarády, kterou bez potíží vyhrála.

„V hrách jsem moc dobrá,“ prohlásila pyšně.

„Doprovodím tě k vozu,“ nabídla jsem Joshovi, a když jsem vstala z pohovky a následovala ho ke dveřím, ucítila jsem v oblasti žaludku slabé zachvění jako šťouchnutí do žeber.

„Ráda jsem tě poznala, Joshi!“ volala za ním Denise.

„Doufám, že se zas brzy uvidíme,“ přidala se Alison.

K. C. neřekl nic, ačkoli jsem zaznamenala lehké kývnutí hlavou, které buď znamenalo pozdrav, anebo to, že je příliš opilý a na víc se nezmůže.

Nikdo jiný se k odchodu neměl. Josh a já jsme zjevně byli jediní dva lidé v místnosti, kteří chápali, jak je důležité umět včas odejít. Když jsme vyšli ven a zadívali se na oblohu posetou hvězdami, objal nás teplý vzduch jako lenivý milenec. Vůně oceánu, prostupující nočním vzduchem jako stříbrné nitky černým goblénem, se vznášela kolem nás jako drahý parfém.

„Krásná noc,“ poznamenala jsem, když jsem kráčela vedle Joshe k jeho vozu.

„Celý večer byl krásný.“

„Jsem hrozně ráda, že si mohl přijít.“

„Já taky.“ Rozhlédl se prázdnou ulicí. „Nechceš se trochu projít? Jen k rohu,“ dodal, když jsem zaváhala. Nevím, proč jsem váhala. Ve skutečnosti jsem si nepřála nic víc, než prodloužit chvíli s Joshem natolik, jak je v lidských silách. Pravděpodobně jsem nechtěla nechat ostatní hosty v domě samotné příliš dlouho.

„Jistě,“ odpověděla jsem bez ohledu na své obavy a vykročila jsem po jeho boku. Ruka se mi bezděčně otřela o jeho paži. Ucítila jsem zachvění, jako by mi tělem projel malý, ale silný elektrický výboj.

„Doufal jsem, že s tebou budu moct zůstat pár minut o samotě,“ řekl Josh.

„Chceš si promluvit o matce?“

Zasmál se a zastavil se. „Myslíš, že s tebou chci být o samotě, abych si mohl promluvit o matce?“

Zadívala jsem se na chodník se strachem, že se mi dají z tváře vyčíst všechny myšlenky. Pak jsem ucítila, jak mi rukou zvedá bradu, a když jsem násilím zvedla oči, spatřila jsem, jak se ke mně naklání jeho tvář. Jestli se ještě trochu přiblíží, pomyslela jsem si, nejspíš ho zasáhne elektrický proud.

„Opravdu bych tě chtěl teď políbit,“ řekl.

Ze rtů mi unikl hlasitý vzdech. Srdce pod šaty mi tlouklo tak, jako když dítě kope v matčině břiše. Až na to, že to nebylo srdce, jak jsem si s leknutím uvědomila. Byl to můj žaludek. A nebyla to vášeň. Byla to bolest. Panebože, snad mi nebude špatně? Co když mě Josh políbí, a pak s hrůzou ucouvne, protože ho celého pozvracím? Rozhodně to je způsob, jak učinit tenhle večer nezapomenutelným, říkala jsem si, zatímco se jeho rty jemně přitiskly k mým.

„Krásná,“ zašeptal.

Polibkem zaplašil můj strach a jeho paže se kolem mě ovinuly jako plášť. Ihned jsem se uvolnila. Pojď zpátky dovnitř, chtěla jsem říct. Pojď a řekni ostatním, ať odejdou. Zůstaň prosím a miluj se se mnou celou noc. Můžeš jet do Miami až ráno. Ale samozřejmě jsem nic takového nevyslovila. Místo toho jsem ho líbala znovu a znovu a pak jsem tam stála s přihlouplým úsměvem jako idiot, protože bylo jasné, že mě už dál líbat nebude. Otočili jsme se a vraceli se ruku v ruce k jeho vozu, zatímco myšlenky mi bouřily stejně jako srdce a vnitřnosti se mi svíjely. Napadlo mě, že vůbec nezáleží na tom, kolik nám je, ať čtrnáct nebo čtyřicet. Pokud jde o lásku, jsme nestárnoucí.

„Ještě jednou díky za krásný večer,“ loučil se Josh, když jsme došli k jeho vozu.

„Já děkuju za šampaňské a růže.“

„Jsem rád, že se ti líbily.“

„Jsou nádherné.“

„Ty taky.“ Znovu mě políbil, tentokrát na tvář, a jeho řasy se zatřepotaly na mé pokožce jako motýlí křídla. „Uvidíme se příští týden,“ slíbil a potom nastoupil do auta.

Přihlížela jsem v tichu, jak vycouval s vozem do ulice a zamířil k Atlantic Avenue. Když na rohu zastavil u značky se stopkou, bez ohlédnutí zamával, jako by věděl, že se pořád dívám. Zamávala jsem také, ale to už byl v polovině dalšího bloku. Trvalo několik minut, než jsem se zase mohla pohnout. Přiznávám, že mě znehybnil jak palčivý pocit na rtech a na tváři, tak obnovené svírání žaludku. Na starou ženskou to bylo příliš mnoho tučného jídla a vzrušení, ušklíbla jsem se v duchu, když jsem konečně byla schopná klást jednu nohu před druhou. Vrátila jsem se do domu odhodlaná sdělit ostatním, že večírek oficiálně skončil, ale obývací pokoj byl prázdný. Cožpak všichni odešli, zatímco jsem byla pryč?

Vtom mi však nad hlavou zaduněl bezstarostný smích odrážející se jako gumový míč. Co dělají nahoře? podivila jsem se a rázem jsem zapomněla na bolesti žaludku. „Alison!“ zavolala jsem z úpatí schodů.

Alisonina hlava se okamžitě objevila v dohledu nahoře na schodech. Josh už odjel?“

„Co tam nahoře děláte?“ zeptala jsem se, aniž jsem vzala na vědomí její otázku.

Vedle Alison se vzápětí objevila i Denise. Je to moje vina. Požádala jsem jí, aby nás provedla po domě.“

„Tady není nic k vidění.“ Dívala jsem se, jak obě mladé ženy scházejí ze schodů a v patách jim kluše K. C. Jako velký a neohrabaný zlatý retrívr.

„Je to tady roztomilé jako domeček pro panenky,“ prohlásila Denise.

„Promiň,“ zašeptala mi Alison do ucha. „Byla nahoře dřív, než jsem jí mohla zastavit.“

Pocit hněvu ve mně náhle přehlušilo ostré bodnutí v břiše. Zkřivila jsem tvář a popadla se za bok. Je ti něco?“ zeptala se Alison.

Potřásla jsem hlavou. „Asi jsem si neměla brát ten druhý kousek koláče,“ zamumlala jsem s nadějí, že víc nebudu muset vysvětlovat.

„Dobrá, mládeži,“ oznámila Alison okamžitě. „Zábava skončila. Je čas to zabalit.“

Rozloučili jsme se u hlavního vchodu. Alison mě políbila na tvář. Mám matný dojem, že Denise mě objala. K. C. drmolil něco o tom, že je trochu přiopilý, a pak málem upadl do listnatých větví velkého bílého oleandru, který stál napravo od dveří. Potom zmizeli a dům zase ztichl. Až na šepot listí. Kupodivu jsem neměla žádný problém usnout. Zdálo se, že jakmile odešli, žaludek se mi uklidnil, a tak jsem přičetla tuto nepříjemnost na vrub všemu tomu vzrušení: pracná večeře, dům plný nových lidí, můj první polibek za celou věčnost a Josh, Josh, Josh. „Ano!“ řekla jsem Alisoniným hlasem. Pak znovu, zatímco jsem jí viděla před očima, jak tleská rukama a skáče radostí. „Ano, ano, ano!“

A potom jsem asi musela usnout, protože jsem si nějak uvědomovala, že se mi něco zdá. Divoké sny. Bláznivé sny. Běhala jsem v nich kolem domu v bezmocných kruzích, snažila jsem se najít Alison a varovat jí před nebezpečím, ačkoli toto nebezpečí bylo neurčité, neznámé. V jednu chvíli jsem stoupala po schodech, a K. C. na mě vyskočil ze stínu a ve stylu karate vykopl dlouhýma nohama směrem k mému žaludku. Prudce jsem vydechla, zkroutila jsem se v posteli a jen tak tak jsem doběhla do koupelny, kde jsem dlouho a těžce zvracela. Ale ani důkladné pročištění od předchozí večeře mi nepřineslo úlevu. Seděla jsem na dlaždicích na podlaze, hlava se mi točila, tělem mi probíhaly bolestivé křeče jako ocelové kuličky a přemítala jsem, zda je možné, že jde o zánět slepého střeva. Věděla jsem však, že to je nepravděpodobné. Mnohem pravděpodobněji se jednalo o obyčejný případ přejedení nebo snad dokonce otravy jídlem. Ráda bych věděla, jestli taky onemocněl některý z mých hostů.

Ach bože, chudák Josh, pomyslela jsem si, když jsem se ztěžka zvedla a vlekla se pomalu, shrbená jako vetchá stařenka, k oknu ložnice. Roztáhla jsem krajkové záclony a vyhlédla na chatu za mým domem. Překvapilo mě, že se tam ještě svítilo. Podívala jsem se na budík u postele. Ukazoval skoro tři hodiny ráno, hrozně pozdě na to, aby Alison byla ještě vzhůru. Je jí taky zle?

Oblékla jsem si župan a opatrně se vydala dolů po schodech. Odemkla jsem kuchyňské dveře a vyšla po špičkách ven. Tráva mě zastudila na bosých nohou. Najednou se mi zase zvedl žaludek, a já zoufale lapala po vzduchu, dokud to nepřešlo. Několikrát jsem se dlouze, zhluboka nadechla, pak jsem pokračovala v cestě k chatě.

Právě v tu chvíli jsem z chaty uslyšela smích. Alison zjevně nebylo špatně. Ani nebyla sama.

Vrátila jsem se do domu s úlevou, že Alison je v pořádku, a zdálo se, že nikomu dalšímu zle není. Pomyslela jsem si, že moje pověst kuchařky je zachráněná, a byla bych se tomu zasmála, kdyby mě nové křeče spěšně nepopohnaly ke kuchyňské výlevce. Z polic nad hlavou na mě káravě shlížely desítky keramických očí, jako by nelítostné prázdné pohledy porcelánových dam mlčky odsuzovaly můj stav. Dobře ti tak! Křičely ty ženy našpulenými namalovanými rty. To tě odnaučíme, příliš si užívat.

Byla jsem v polovině schodů, když zazvonil telefon. Kdo mě může v tuto hodinu volat? podivila jsem se, zatímco jsem stoupala dál tak rychle, jak to můj žaludek dovolil. Alison? Viděla mě u dveří chaty? Konečně jsem dostala své ohnuté tělo k telefonu u postele a zvedla ho, právě když zazvonil popáté. „Haló?“

„Užíváš si hezký večer?“ zeptal se ten hlas.

Nebyla to Alison. Nějaký muž. „Kdo volá?“

„Mám pro tebe vzkaz od Eriky Hollanderové.“

„Cože?!“

„Varuje tě, aby ses měla na pozoru.“

„Kdo je to?“ Telefon v mé ruce oněměl. „Haló? Haló?“ Praštila jsem sluchátkem příliš rozzlobená, abych mohla mluvit, příliš slabá, abych se o to pokoušela. Padla jsem zpátky na postel. Ruce se mi třásly, srdce mi bušilo, mozek se zmítal mezi snahou někam ten hlas zařadit a zcela ho vymazat z mysli. Co ten podivný vzkaz znamenal? Samozřejmě, že další spánek byl vyloučen. Strávila jsem zbytek noci tím, že jsem se převalovala z jedné strany na druhou, horkost se střídala se zimnicí, buď mi drkotaly zuby, nebo se mi čelo zalévalo potem, rukou jsem si pevně přitahovala pokrývku k bradě, pak jsem jí zase zlostně odkopla k nohám postele. Celé hodiny jsem ležela na zádech, pozorovala jsem přes krajkové záclony pouť měsíčního světla a dívala se, jak obloha bledne, až se rozednilo. Kdykoli se zdálo, že se mi podaří na pár minut usnout, ozval se ne zcela známý hlas a šeptal mi do ucha: „Mám pro tebe vzkaz od Eriky Hollanderové. Varuje tě, aby ses měla na pozoru.“

Asi kolem osmé jsem se přinutila vstát. Pořád jsem cítila nevolnost a slabost, ale žaludek už aspoň nehrozil tím, že mi vyskočí z těla. Čelo jsem měla na dotek trochu rozpálené a ruce se mi stále třásly. Rozhodla jsem se, že si uvařím trochu čaje, možná sním jeden toast, i když se mi při pomyšlení na jídlo stáhl žaludek. Snad tedy jen čaj, usoudila jsem, a už jsem se chystala jít dolů, když jsem venku pod oknem uslyšela hlasy. Šourala jsem se za tím zvukem, odhrnula jsem záclonu, ale dávala jsem si pozor, abych zůstala z dohledu. V otevřených dveřích chaty stála Alison a hovořila s Denise, obě dosud oblečené ve včerejších šatech. Mluvila hlavně Denise, ale nerozuměla jsem, co říká. Výraz na Alisonině tváři mi však prozradil, že velmi pozorně naslouchá.

„Tak vstávej, ospalče,“ zvolala Denise najednou směrem do chaty. Je čas pohnout tím tvým kostnatým zadkem!“ Za pár vteřin se ve dveřích objevil K. C. Košili měl rozepjatou a modré džínsy mu visely nebezpečně nízko na hubených bocích a odhalovaly linii tmavých chloupků, která se vinula ze středu jeho nahé hrudi přes pupík a mizela pod přezkou černého koženého pásku. Krátké hnědé vlasy měl rozcuchané a nečesané a z očí mu koukal spánek stejně bezostyšně, jako mu visela ze rtů zpola vykouřená cigareta.

Dívala jsem se, jak odhodil cigaretu do mého záhonu růžových a bílých balzamín, potom se naklonil k Alison, něco jí šeptal do ucha, přitom si prsty pohrával se zlatým řetízkem na jejím krku a občas pohledem zalétl k oknu mé ložnice. Mluví o mně? přemítala jsem a zároveň jsem si dávala pozor, aby mě nezahlédli. Víš, že tu stojím? Alison ho v žertu odstrčila, a když se K. C. s Denise loudavě vzdalovali kolem domu k ulici, zamávala, jim. Sledovala jsem je pohledem, dokud nezmizeli ve stínu nedalekého stromu. A když jsem se podívala zpět, uviděla jsem, že Alison ke mně upřeně vzhlíží se zvláštním výrazem ve tváři. Pak mi dala znamení, že přijde za mnou. Za okamžik, pozoruhodně svěží a odpočinutá na člověka, který byl vzhůru celou noc, už stála u kuchyňských dveří.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se, jakmile mě uviděla.

„V noci mi bylo špatně.“ Bezvládně jsem se zhroutila na jednu z kuchyňských židlí.

„Špatně? Chceš říct, že jsi přímo zvracela?“

„Chci říct, že jsem přímo zvracela.“

„Ježíši! To je hrozné. Nenávidím zvracení. Je to má nejméně oblíbená činnost na celém světě.“

„Ani já nemůžu říct, že bych to měla zvlášť v oblibě.“

„Víš, že někteří lidé tvrdí, že se jim po zvracení uleví? Mně ne. Raději se cítím pod psa celé týdny, než bych zvracela. Zadržím dech, zatnu zuby, dělám cokoli, abych se tomu ubránila. Proto mi vždycky přijde k smíchu, když si lidé myslí, že trpím bulimií. Jako bych se někdy mohla dobrovolně přimět ke zvracení. Já! Bože, musí ti být na nic. Chci říct, hrůza!“ Téměř jsem mohla vidět ten vykřičník.

„Vzpomínám si, když jsem byla malá,“ pokračovala, „a jednou v noci jsem zvracela, protože jsem se přejedla lékořicových bonbonů. Od té doby pokaždé, když jsem lezla do postele, jsem se ptala matky, jestli mi bude dobře. A ona obrátila oči v sloup a řekla, že ano, ale to mě nepřesvědčilo, a proto mi to musela slíbit. Dodnes držím zuby zaťaté, dokud neusnu.“

„Ty jsi své matce nevěřila?“

Pokrčila rameny a rozhlédla se po kuchyni. „Chceš trochu čaje?“

„Ráda.“

Alison se zabrala do rutinní přípravy čaje. Naplnila konvici vodou, vhodila sáček čaje do hrnku, vyndala krabici mléka z lednice. „Nejspíš jsi vypila moc šampaňského,“ odvážila se poznamenat, zatímco nespouštěla oči z konvice.

„Hlídaná konvice nikdy nezačne vařit,“ prohodila jsem. „Zákon schválnosti.“

„Cože?“

„Hlídaná konvice nikdy nezačne vařit. Jeden z drobných aforismů mé matky.“

„Aforismus? Dobré slovo. To je něco jako rčení?“

„Víceméně.“

Alison poslušně odtrhla pohled od konvice a přenesla ho k oknu. „Předpokládám, že jsi mě dnes ráno viděla mluvit s Denise a K. C.“ Bylo to spíš holé konstatování než otázka. Beze slova jsem přikývla. „Chtěli vidět chatu.“ Odmlčela se a chvíli si prohlížela své bosé nohy. „Každopádně jsme si povídali dlouho do noci, a než jsem se nadála, Denise ležela schoulená v mé posteli a K. C. chrápal na podlaze.“

Čajová konvice zahvízdala na znamení, že je připravená. Alison při tom zvuku nadskočila, pak se rozesmála. „Zdá se, že tvá matka měla pravdu. Prostě stačilo, že jsem konvici přestala hlídat.“

„Matka ví vždycky všechno nejlíp.“ Další slova jsem pečlivě volila. „Telefonovala jsi své rodině, abys jim popřála šťastné díkůvzdání?“

„Ne,“ přiznala Alison, zatímco nalévala čaj. Ještě na to nejsem dost připravená. Tu máš. Vypij to. Udělá ti to dobře.“

„Doufám,“ Opatrně jsem polkla doušek.

„Tak jak sis užila včerejší večer? Myslím tím kromě té části se zvracením.“

Zasmála jsem se, protože jsem pochopila, že téma její rodiny je uzavřeno, alespoň pro tuto chvíli. „Bavila jsem se výborně.“

„Mám dojem, že se Joshovi opravdu líbíš.“

„Vážně?“

„Soudím tak podle toho, jak se na tebe díval. Myslí si, že jsi něco výjimečného.“ Je to velmi milý muž.“ Znovu jsem usrkla čaje, a když jsem si spálila špičku jazyka, ucukla jsem. „Pozor,“ varovala mě Alison, bohužel však příliš pozdě. „Je horký.“

„A co budeš dělat dnes? Půjdeš na pláž s přáteli?“

„Ani náhodou. Zůstanu tady, dokud ti nebude líp.“

„Ach ne. To od tebe nemůžu chtít.“

Alison si přitáhla židli a posadila se vedle mě. „Ty ses o mě starala, když mi nebylo dobře, že?“

„Ano, ale…“

„Žádné ale.“ Usmála se. „Ujednáno. Nikam nepůjdu.“

Brzy na to, co jsem vypila čaj, se mi zase zvedl žaludek a musela jsem přetrpět další bolestivé suché křeče. Alison se projevila jako překvapivě dobrá ošetřovatelka, přiložila mi studený obklad na hlavu a nehnula se ode mě, dokud jsem nebyla bezpečně uložená v posteli. „Spi,“ slyším stále, jak opakuje, a přitom mě hladí po vlasech. „Spi… Spi.“

Ať to způsobilo vyčerpání, zvuk jejího hlasu nebo doteky její ruky, během několika minut jsem už hluboce spala. Tentokrát mě netrápily žádné sny. Spala jsem klidně, tvrdě, několik hodin. Když jsem otevřela oči, bylo skoro poledne. Posadila jsem se na posteli a otáčela jsem hlavou ze strany na stranu, abych uvolnila ztuhlý krk. Právě tehdy jsem uslyšela hlas tiše hovořící ve druhé ložnici a uvědomila jsem si, že to je Alison. „Nevolám proto, abychom se hádali,“ uslyšela jsem její slova. Vstala jsem z postele a vlekla jsem se ke dveřím, i když jsem se přitom musela opírat o zeď.

„Všechno jde přesně podle plánu,“ pokračovala, když jsem vyšla na chodbu a blížila se k ní. „Prostě mi musíš věřit, že vím, co dělám.“ Zřejmě jsem způsobila nějaký hluk, protože se najednou prudce otočila v křesle a příšerně zbledla. „Terry! Jak dlouho tam stojíš. Jsi v pořádku?“ Slova se jí řinula z úst v horečné záplavě, jako písek z rozbitých přesýpacích hodin. „Podívej, už musím jít,“ zašeptala do mobilního telefonu u ucha, a pak ho bez okolků strčila do kapsy svých bílých šortek. Vyskočila na nohy a rychle mě dovedla k pohovce, potom si sedla vedle mě tak blízko, až jsme se dotýkaly koleny.

„Můj bratr,“ vysvětlila a přitom poklepala na telefon v kapse. „Usoudila jsem, že jsi v pořádku a že aspoň můžu zatelefonovat rodině, popřát jim hezký svátek a oznámit jim, že se mám dobře.“

„Nějaké problémy?“

„Takové, jaké se daly očekávat. Ale jak se cítíš? Vypadáš o sto procent líp.“

„Cítím se líp,“ řekla jsem nepříliš přesvědčivě. O čem Alison s bratrem mluvila? Co šlo přesně podle plánu? přemítala jsem v duchu. „Copak jsi dělala celé dopoledne?“ zeptala jsem se nahlas.

„Nejdřív jsem šla domů, osprchovala se a převlékla. Potom…“ Na Alisonině tváři se objevil široký úsměv, který dočasně rozptýlil mé obavy. „Našla jsem tohle.“ Z polštáře za sebou zvedla velké album s fotografiemi vázané v kůži a položila si ho na klín. „Doufám, že ti to nevadí. Našla jsem ho, když jsem hledala něco ke čtení.“ Rychle album otevřela. „To jsou tví rodiče?“

Před očima se mi objevila stará černobílá fotografie usmívajícího se mladého páru na veřejném koupališti. Otcovy hubené nohy čouhaly z tmavých, příliš velkých plavek, na nohou měl sandály a na hlavě slaměný klobouk. Vedle něj seděla má matka ve skromných bavlněných plavkách, ruce pevně stisknuté v klíně, vlasy vysoko vyčesané, s velkými bílými slunečními brýlemi, které jí skoro zakrývaly její drobný obličej. Jak dlouho jsem ty fotografie neviděla? Album bylo zastrčené vzadu na nejvyšší polici. Jak to, že ho Alison náhodou našla?

„To jsou oni,“ přisvědčila jsem. Odhrnula jsem z matčiny tváře neviditelný vlas, a přitom jsem téměř cítila, jak mi odstrčí ruku. „To ještě nebyli svoji.“

Alison plynule obracela stránky a já se dívala, jak mi otec a matka stárnou před očima, od plachých mladých milenců přes ostýchavé novomanžele, až po nervózní rodiče. „Tahle se mi líbí nejvíc.“ Alison ukázala na fotografii mé matky, která si ke tváři tiskla batole se smutnýma očima. „Podívej, jak jsi byla roztomilá.“

„Roztomilá, to určitě. Jen se podívej na ty kruhy pod očima.“ S údivem jsem zavrtěla hlavou. „Matka tvrdila, že jsem prý do tří let nevydržela spát celé noci. A počůrávala jsem se až do sedmi. Není divu, že se rozhodli nemít další děti.“

Alison se zasmála a pokračovala v prohlížení. „Která jsi ty?“ zeptala se najednou a ukázala na velkou fotografii skupinky malých dětí stojících ve vyrovnaných úhledných řadách jako macešky v zahradě – moje druhá třída v mateřské školce.

Ukázala jsem prstem na holčičku v bílých šatech, která se mračila v zadní řadě. „Nevypadáš moc šťastně,“ poznamenala Alison.

„Neměla jsem fotografování ráda.“

„Ne? Já to miluju. Ach, podívej na tuhle! To jsi ty?“ Její ukazováček přistál na malé holčičce v pleteném svetru škaredící se vedle učitelky ve třetí třídě.

„Ano, to jsem já.“

„Jen se na sebe podívej,“ vyprskla Alison. „Máš stejný výraz na každé fotografii, dokonce i ve vyšších třídách. Který je Roger Stillman?“

„Cože?“

„Roger Stillman. Je na některé z těch fotek?“

„Ne. Chodil o několik tříd výš než já,“ připomněla jsem jí.

„Škoda. Ráda bych viděla, jak vypadal. Co se s ním stalo?“

„Nemám ponětí.“

„Nenapadlo tě někdy zvednout telefon a zavolat mu? Říct ahoj, Rogere, tady je Terry Painterová. Pamatuješ si na mě?‘“

„Nikdy,“ odpověděla jsem důrazněji, než jsem měla v úmyslu.

„Myslíš, že pořád žije v Baltimoru?“

Lhostejně jsem pokrčila rameny, otočila jsem další stránku a uviděla jsem rodiče, nyní už v zářivých barvách, kteří pózovali na trávníku před svým prvním domem v Delray Beach. Vypadali trochu strnule, jako by si uvědomovali, že je čeká nelehká doba. „Byla bys tak hodná a udělala mi ještě šálek čaje?“ požádala jsem.

„S největší radostí.“ Alison se zvedla z pohovky. „A co takhle k tomu toast s džemem?“

„Proč ne?“

„Tomu říkám odvaha.“

Opřela jsem si hlavu o karmínově červený samet pohovky, zavřela jsem oči a znovu jsem uslyšela Alisonin tichý hlas. „Všechno jde přesně podle plánu,“ předla jako kočka. A pak další hlas: „Mám pro tebe vzkaz od Eriky Hollanderové,“ šeptal mi ten neznámý hlas do ucha. „Varuje tě, aby ses měla na pozoru.“ Ale byla jsem příliš unavená, příliš slabá, abych jen trochu poslouchala.

Týdny mezi díkůvzdáním a Vánoci byly zvlášť rušné. V nemocnici i doma. Během pěti let po matčině smrti jsem se příliš nestarala o nějaké slavnostní přípravy na období svátků. Úmyslně jsem svátky ignorovala, většinou jsem pracovala přesčas a dobrovolně jsem si brala noční směny. Avšak Alison byla odhodlaná to změnit.

„Co tím myslíš, že pracuješ na Vánoce?“ zakvílela.

„Je to den jako každý jiný.“

„To tedy není. Jsou to Vánoce. Nemůžeš si to s někým vyměnit?“ Zavrtěla jsem hlavou. Bylo pozdní odpoledne a pracovala jsem na zahradě. Alison rozčileně přecházela sem a tam po trávníku za mnou. „Ale to je podraz!“ protestovala. Vypadala a mluvila, jako by byla nejméně o deset let mladší. „Chci říct, že jsem doufala, že Vánoce oslavíme společně.“

„Štědrý večer můžeme,“ nabízela jsem.

Obličej se jí okamžitě rozjasnil. „Dobře. Spousta rodin už i v Americe rozbaluje dárky na Štědrý večer a ne až ráno poté, ne? Myslím, že to bude fajn. Můžu jít s tebou vybrat stromek?“

„Stromek?“ Ani jsem si nevzpomínala, kdy naposled jsem měla vánoční stromeček.

„Musíš přece mít stromek! Co by to bylo za Vánoce bez stromečku? A koupíme ozdoby a malé bílé žárovičky. Já to platím, samozřejmě. To je to nejmenší, co můžu udělat. Bude to nádhera. Uděláme to tak?“

Jak jsem mohla odmítnout? V týdnech poté, co mi bylo špatně, se Alison stala pravidelnou a stále vítanější součástí mého dne. Často jsme si telefonovaly a povídaly si, co je nového v práci u mě či u ní, večeřely jsme společně dvakrát nebo třikrát v týdnu, občas jsme si vyšly do kina nebo na pomalou procházku po pláži. I když jsme občas byly hodně zaměstnané, Alison vždy našla čas, abychom byly spolu. A přes mou počáteční zdrženlivost vůči nájemníkům všeobecně, a Alison zvlášť, se jí podařilo rozptýlit všechny pochyby, které jsem snad měla. Pokud šlo o Alison, byla jsem bezmocná, jak jsem si uvědomila, když jsme o pár dní později jely po Military Trail a z pootevřeného kufru vozu nám vyčnívala vysoká borovice. Alison se během několika měsíců podařilo stát se neoddělitelnou součástí mého života, a i přes věkový rozdíl dvanácti let pravděpodobně tou nejbližší přítelkyní, jakou jsem kdy měla.

„Není to ten úplně nejkrásnější strom v celém širém světě?“ rozplývala se, když jsme pověsily poslední z křehkých růžových ozdob na dlouhé pichlavé větve borovice. Pak jsme kousek ustoupily, abychom mohly obdivovat své dílo. Je to ten úplně nejkrásnější strom v celém širém světě,“ potvrdila jsem a Alison mě objala.

„Tohle budou ty nejlepší Vánoce,“ prohlašovala neustále Alison, jak se blížil Štědrý večer, a přidala další dárek k rostoucí hromadě pod stromkem, který umístila do rohu mého obývacího pokoje.

„Myslím, že se jí stýská po domově,“ svěřila jsem se Margot v práci. „Měla bys vidět, co udělala s domem. Všude ozdoby, hory cesmíny a nemůžu udělat ani krok, aniž bych nenarazila na některého z těch divných malých Santa Clausů, které rozmístila po celém domě.“

„Zdá se, že to tam všechno okupuje,“ poznamenala Margot se smíchem. „Jak dlouho potrvá, než se tam nastěhuje, a ty půjdeš zpátky do chaty?“ Vzala kartu nějakého pacienta a zároveň zvedla vyzvánějící telefon vedle sebe.

„Myslím, že se jí jen stýská po domově,“ opakovala jsem, poněkud rozzlobená Margotinými slovy, i když jsem nevěděla proč.

Margot mi podala telefon. „Pro tebe.“

„Terry Painterová,“ představila jsem se v očekávání, že uslyším Alisonin hlas. Vytušila nějak, že o ní mluvíme?

„Terry, tady Josh Wylie.“ Srdce mi poskočilo. „Hrozně nerad ti to zase dělám,“ řekl, zatímco jsem svěsila hlavu a tiše vyslovovala ta slova zároveň s ním. „Něco mi do toho přišlo, a musím zrušit náš oběd. Je mi to opravdu líto.“

„Mně taky,“ odpověděla jsem po pravdě. Byl to už třetí společný oběd, který Josh zrušil během tří týdnů. Kromě letmého setkání, když Josh navštívil svou matku, jsme se od díkůvzdání neviděli.

„Co bys řekla třeba večeři?“ překvapil mě otázkou. „Stejně tam k vám musím zajet a mám pro tebe nějakou maličkost.“

„Ty pro mě něco máš?“

„Jsou Vánoce,“ mínil. Je to jen malý projev mého uznání. Za to, že jsi tak hodná na mou matku,“ dodal rychle. „Můžu tě vyzvednout v sedm hodin?“

„V sedm se mi to hodí.“

„Tak tedy v sedm.“ Bez rozloučení zavěsil.

„Někdo tu vypadá náramně spokojeně sám se sebou,“ podotkla Margot s potměšilým mrknutím.

Neodpověděla jsem a v duchu jsem už myslela na nadcházející večer. Co na tom, že Josh zrušil tři schůzky na oběd za sebou. Jedna večeře vynahradí tři obědy kterýkoli den. A nejen to, má pro mě dárek – malý projev jeho uznání, jak řekl. Za to, že jsi tak hodná na mou matku. Pokoušela jsem se představit si, co to asi je. Lahvička parfému? Luxusní mýdla? Možná hedvábná šála nebo dokonce malá brož. Ne, na šperky je ještě příliš brzy. Náš vztah – pokud se pár polibků a několik zrušených pozvání na oběd může nazvat vztahem – byl ještě v počátečním stádiu. Nehodilo by se, jak by řekla má matka, aby mě zahrnoval nákladnými dary. Ale na tom nezáleželo. Ať mi dá Josh cokoli, bude to krásné. Zamyslela jsem se nad tím, co mu mám dát na oplátku, a rozhodla jsem se, že požádám o radu Myru. Její stav se v několika posledních týdnech zhoršil, a pochopitelně byla v depresi. Doufala jsem, že jí zpráva o mé nadcházející večeři s jejím synem trochu rozveselí.

Ale když jsem vešla do jejího pokoje, spala, a tak jsem jen zkontrolovala kapačky, upravila přikrývku a zase jsem se obrátila k odchodu. „Mám dnes večer schůzku s vaším synem,“ informovala jsem jí ode dveří. „Popřejte mi štěstí.“ Ale jedinou odpovědí bylo nedobrovolné hvízdání, které unikalo při dýchání Myře ze rtů. Zavřela jsem dveře a vyšla na chodbu, kde mě málem srazil na zem jeden ze zřízenců. „Co se děje?“ volala jsem za ním, když běžel dál po chodbě.

„Pacientka na 423 se probrala z kómatu,“ vzrušeně odpověděl přes rameno.

„Sheena OConnorová?“ zeptala jsem se, ale mladík už zmizel za rohem. „Panebože, nemůžu tomu uvěřit!“ Spěchala jsem do pokoje 423 a rychle jsem otevřela dveře. Místnost byla plná doktorů a různého lékařského personálu, všichni se tu cílevědomě pohybovali a chovali se jak soustředěně, tak rozčíleně, jako by se ta scéna odehrávala zpomaleně a zároveň zrychleně. Zahlédla jsem bledou mladou ženu, která byla klidným středem této bouře. Seděla podepřená v posteli, stále napojená na nespočetné hadičky. Když jsem už chtěla z pokoje vycouvat, naše pohledy se na zlomek sekundy střetly.

„Počkejte!“ Její vysoký hlásek proťal vzduch. Ztuhla jsem, protože se ke mně obrátil tucet postav a pohlédl na mě tucet párů očí. Já vás znám,“ řekla dívka.

„Jsem jedna z tvých ošetřovatelek,“ vysvětlovala jsem, zatímco jsem zadržovala slzy úžasu.

„Jste ta, která mi zpívala, že?“

„Ty jsi mě slyšela?“ Blížila jsem se k posteli a doktoři a sestry, kteří jí obklopovali, mi uvolňovali cestu.

„Slyšela,“ přisvědčila Sheena tiše. Potom se znovu opřela o polštáře a zavřela oči.

„Je to zázrak,“ zašeptal tlumený hlas z rohu místnosti.

„Oznámil to někdo její rodině?“ zeptal se kdosi.

„Její rodiče jsou už na cestě.“

„Neměli bychom zavolat policii?“

„Už jí vyrozuměli.“

„Je to zázrak,“ poznamenal někdo další. „Opravdový vánoční zázrak.“

„Je to zázrak,“ souhlasili jsme všichni.

Nemohla jsem se dočkat, až se o tu zprávu o zázračném uzdravení Sheeny podělím s Alison, a tak jsem se rozhodla, že se zastavím v galérii, kde pracovala. Možná mi Alison pomůže vybrat dárek pro Joshe, něco opravdu vhodného, říkala jsem si s pocitem závrati a euforie, když jsem vjela na právě uvolněné místo k parkování přímo na Atlantic Avenue. Další zázrak!

Když jsem vešla do obchodu, Alison jsem nikde neviděla. Ani Denise. Galérie vypadala spíš opuštěná. Jak to, že je z tohohle podniku ještě nikdo nevyhodil? divila jsem se, zatímco jsem se rozhlížela kolem sebe. Všimla jsem si, že obraz ženy se širokým slaměným kloboukem už nevisí na obvyklém místě na protější zdi. Pocítila jsem záchvěv lítosti. Alison měla pravdu, že by se ten obraz dokonale hodil do mého obývacího pokoje. Jaká škoda, že jsem si to nerozmyslela, dokud jsem měla možnost ho získat. Zjevně ho koupil někdo mnohem rozhodnější než já. Smutně jsem si pomyslela, že můj život je přehlídkou promarněných příležitostí, a usoudila jsem, že je nejvyšší čas to změnit. A začnu dnes večer. Začnu s Joshem.

„Haló?“ zavolala, jsem. „Alison?“

„Co si přejete?“

Otočila jsem se a uviděla jsem pohlednou ženu přibližně v mém věku, která ke mně kráčela, až jí vysoké podpatky cvakaly na podlaze z tvrdého dřeva.

„Promiňte. Byla jsem v kanceláři. Čekáte tu dlouho?“

„Zrovna jsem přišla.“

Žena se usmála, ačkoli kůži kolem úst měla tak napjatou, že bylo těžké rozeznat, zda je veselá, anebo v bolestech. Automaticky jsem zvedla ruku ke své tváři a dotkla jsem se jemných vrásek kolem svých očí. „Hledáte něco určitého?“ zeptala se.

„Vlastně hledám někoho, kdo tu pracuje. Alison Simnsovou.“

Ženin úsměv se změnil v přísnou, tenkou čáru. „Alison tu už nepracuje,“ odvětila úsečně.

„Nepracuje?“

„Odešla minulý týden.“

„Odešla? Proč?“

„Bohužel jsem jí musela propustit.“

„Musela jste jí propustit?“ opakovala jsem a připadala jsem si jako papoušek. „Proč?“

„Snad byste se měla zeptat jí.“

Alison se ani slovem nezmínila o tom, že by byla propuštěná. Jen mě upozornila, že si její šéfová nepřeje, aby v práci přijímala soukromé telefonní hovory. Dobrý bože, byla jsem snad příčinou toho, že přišla o místo? „A to se stalo minulý týden?“ slyšela jsem, jak se ptám, zatímco jsem horečně přemýšlela.

„Mohu vám já s něčím pomoci?“ Fern Lorelliová zjevně ztrácela trpělivost.

Zamumlala jsem něco o tom, že potřebuji vánoční dárek pro přítele, a nakonec jsem koupila atraktivní pánské plnicí pero, které by se snad mohlo Joshovi líbit, ale myšlenkami jsem byla jinde. Proč byla Alison propuštěná? A co bylo důležitější – proč mi to neřekla!? Umínila jsem si, že se jí zeptám hned, jak přijedu domů.

Když jsem zastavovala na příjezdové cestě, zvonil telefon. Vběhla jsem do domu, až se rozezněly rolničky, které Alison pověsila na domovní dveře, vpadla jsem do kuchyně a sáhla po telefonu. Malý balíček s dárkem jsem odložila na pracovní stůl vedle tří malých plastových Santa Clausů, kteří všichni zírali na můj nákup s pobavenou zvědavostí. „Haló?“

Měkký mužský hlas se protáhl telefonní linkou jako had. „Něco jsi mi koupila?“

Dech mi uvízl v plících a pohled mi nervózně zalétl k zadnímu oknu. Sledoval mě někdo? Pozoruje mě? Proč? ptala jsem se a bezděčně jsem si pažemi zakryla prsa, jako bych stála v kuchyni úplně nahá. „Kdo je to? Co chcete?“ Odpovědí byl zlověstný smích následovaný tichem a důvěrně známým pípáním oznamovacího tónu. „Zatraceně!“ Zavěsila jsem a okamžitě vytočila číslo zpětného volání 69. Ale ať volal kdokoli, zablokoval linku. Praštila jsem sluchátkem.

Vzápětí zazvonil znovu.,

„Hele, nevím, co máš za problém,“ řekla jsem zlostně místo ‚haló. „Ale jestli mě nepřestaneš obtěžovat, zavolám policii.“

„Terry?“

„Joshi?!“

„Vím, že jsem zrušil náš oběd, ale opravdu myslíš, že to je důvod volat policii?“

„Promiň. Pořád mi volá nějaký blázen… To nic.“ Povzdychla jsem si a snažila se potlačit myšlenky na ten slizký hlas.

„Těžký den?“

„Vlastně ani ne,“ odpověděla jsem, když jsem se trochu vzpamatovala a zase se mohla soustředit. „Byl to skvělý den.“ Byla jsem zvědavá, proč volá. Jistě ne proto, aby se bavil o tom, jaký jsem měla den. „Pamatuješ se na Sheenu OConnorovou? Dnes odpoledne se probrala z kómatu,“ žvatlala jsem dál téměř ve strachu nechat ho promluvit. „Bylo to neuvěřitelné. Všichni o tom hovoří jako o vánočním zázraku.“

„To muselo být velmi vzrušující.“

„Bylo to fantastické. A fantastické na tom je, že slyšela, jak jí zpívám, když byla v kómatu. Není to naprosto fantastické?“ zeptala jsem se tónem jako Alison a s vědomím, že jsem použila slovo fantastické třikrát během stejného počtu vteřin. „Ale víc ti o tom povím dnes večer.“

Nastalo zlověstné ticho. Už podruhé ten den se mi málem zastavilo srdce a mé štěstí se zřítilo na podlahu takovou silou, že jsem cítila, jak se mi místnost otřásla pod nohama. „Připadám si jako ten největší bídák,“ řekl Josh.

„Nějaký problém?“ Otevřela jsem nejbližší zásuvku a nacpala do ní dárkový balíček z galérie Lorelli. Bylo jasné, že Joshe Wylieho hned tak brzy neuvidím.

„Jde o Jillian,“ vysvětloval. Jillian byla jeho dcera. „Přišla domů ze školy a říkala, že jí není dobře.“

„Má horečku?“

„Myslím, že ne, ale prostě bych měl špatný pocit, kdybych nezůstal s ní. Nemůžu uvěřit, že ti tohle dělám dvakrát za jeden den. Možná bys na mě vážně měla zavolat policii.“

„Některý den se to tak sejde,“ poznamenala jsem rezignovaně. Rázně jsem zabouchla zásuvku příborníku a dívala se, jak se tři Santové skáceli jeden po druhém jako domino.

„Cítím se kvůli tomu opravdu hrozně.“

„Však mi to určitě vynahradíš,“ odvážila jsem se navrhnout statečně.

„Stoprocentně. Hned jak se vrátím z Kalifornie.“

„Ty odjíždíš?“

„Jen na pár týdnů. Děti mají v San Francisku bratrance a sestřenice. Odjíždíme pozítří a vracíme se třetího ledna.“ Takže se Silvestrem je konec, pomyslela jsem si. „Doufám, že mě nebudeš nenávidět.“

„Ovšemže ne. Tohle se stává.“

„Opravdu ti to vynahradím.“

„Přeju hezký výlet,“ řekla jsem. „A vyřiď Jillian, že doufám, že jí bude brzy líp.“

„Vyřídím.“

„Uvidíme se tedy příští rok,“ rozloučila jsem se zvesela a zavěsila jsem dřív, než mi vhrkly slzy do očí. „Zatraceně!“ zaklela jsem. „Zatraceně. Zatraceně. Zatraceně!“ Někdo zaklepal na kuchyňské dveře. Vzdychla jsem. Zadržované slzy se mi hromadily v očích a zanechávaly zrádný lesk.

„Promiň,“ omlouvala se Alison za zvuku cinkajících rolniček, když jsem otevřela dveře, abych jí pustila dovnitř. „Nechtěla jsem tě vylekat.“ Stačila jsem ještě zahlédnout narudlé lokny, bílé šortky a dlouhé opálené nohy, pak jsem se odvrátila. „Terry, co se stalo?“

„Proč jsi mi neřekla, že si přišla o práci?“ zeptala jsem se, stále odvrácená zády, a nenápadně jsem si otřela oči hřbetem ruky. Téměř jsem mohla cítit, jak z Alisoniny tváře vyprchala všechna barva.

„Cože?“

„Zastavila jsem se dnes odpoledne v galérii. Mluvila jsem s Fern Lorelliovou.“

„Ach.“

„Říkala, že tě musela propustit.“

Ticho. Pak: „Co ještě povídala?“

„Skoro nic.“

„Neřekla proč…?“

Setřela jsem si poslední zbloudilé slzy z očí a otočila jsem se čelem k ní. Alison okamžitě upřela pohled na podlahu. „Prý se tě mám zeptat sama.“

Alison přikývla, stále neschopná podívat se mi do očí. „Chtěla jsem ti to říct.“

„Ale neudělalas to.“

„Myslela jsem, že počkám, až si najdu jinou práci. Nechtěla jsem, aby sis dělala starosti s nájemným. Nechtěla jsem pokazit Vánoce.“

„Proč tě vyhodili?“

Alison pomalu zvedla oči k mým. „Neudělala jsem nic špatného,“ úpěnlivě prosil její hlas. „Zřejmě se tam ztratily nějaké peníze. Určitá čísla nesouhlasila. Přísahám, že jsem to nebyla já.“

„Bylo pro ni jednodušší vyhodit tebe, než obvinit vlastní neteř,“ poznamenala jsem po krátké přestávce, ale musela jsem se kousnout do jazyka, abych nedodala: Vždyť jsem ti to říkala.

„Nemusíš si dělat žádné starosti. Opravdu. Mám dost peněz…“

„O peníze si starosti nedělám.“

„Tak o co? O mě? To nemusíš,“ dodala, než jsem stačila odpovědět. „Mrzí mě, že jsem ti o tom neřekla. Už ti nikdy nebudu lhát. Slibuju. Prosím, nezlob se na mě.“

„Já se nezlobím.“

„Vážně?“

Přikývla jsem s vědomím, že je to pravda a že pokud se na někoho zlobím, pak jen sama na sebe. Že jsem byla takový zatracený blázen.

„Mám bezvadný nápad,“ prohlásila najednou Alison a vyběhla z místnosti. Za okamžik jsem uslyšela, jak se přehrabuje pod vánočním stromkem, a za další okamžik už byla zpátky s okázale, být poněkud nepořádně zabaleným dárkem v ruce. Podala mi ho. Jelikož budeme dárky rozbalovat stejně dřív, nic se nestane, když tenhle otevřeš hned. Toho obalu si nevšímej. Věřila bys, že jsem kdysi dokonce chodila na kurz balení dárků? No tak. Rozbal ho. Určitě ti spraví náladu.“

„Co je to?“

„Podívej se.“

Strhla jsem papír z hnědé lepenkové krabice a otevřela jí. Z rubáše průsvitného bublinkového obalu na mě hleděly velké tmavé oči. Pomalu, opatrně jsem zvedla vázu ve tvaru hlavy do vzduchu. Porcelánová dáma měla složitě učesané světlé vlasy, velkou modrou mašli na krku a náušnice z nepravých diamantů. Je překrásná. Kdes jí objevila?“

„Na bleším trhu u Woolbrighta. Není úžasná? No jo, vím, že si myslíš, že je to haraburdí, ale nemohla jsem odolat. Jak jsem jí uviděla, hned mě napadlo, že to musí být nějaké znamení.“

„Znamení?“

„Jako že mi bylo souzeno jí objevit, a tobě bylo souzeno jí dostat. Osud,“ dodala a významně zakoulela očima. „Myslím tím, že ty ostatní hlavy patřily spíš tvé matce. Tahle je… jen tvoje. Tvoje prvorozená, abych tak řekla. Líbí se ti?“

„Moc se mi líbí.“

Alison vypískla radostí. „Je v perfektním stavu. Prohlédni si ty řasy.“

„Je dokonalá.“ Otáčela jsem porcelánovou hlavičkou v rukou. „Děkuju ti.“

„Cítíš se líp?“

„Mnohem.“

„Kam jí postavíš?“ Alison pohlédla směrem k pěti poličkám s ženskými hlavami.

„Tahle je dost výjimečná. Myslím, že si jí nechám ve svém pokoji.“

Alison se rozzářila, jako bych jí právě složila největší poklonu. „Takže se uvidíme později?“

„Ano,“ přisvědčila jsem a za okamžik jsem už uslyšela cinkání rolniček, jak za sebou zavírala kuchyňské dveře. Došla jsem pomalu k jídelnímu koutu a usmála jsem se při pohledu na větvičky cesmíny a borovice položené na příborňáku, na Santa Clause s tváří jako jablíčko, který stál uprostřed stolu, na soba z papírového kartónu opřeného o stěnu. Obývací pokoj vypadal přibližně stejně: další Santové, další sobi, přinejmenším tucet trpaslíků. Na každém volném místě bylo něco vánočního. A pak tam byl samotný stromek – vysoký, hustý a vonící lesem, s větvemi obtíženými růžovými ozdobami a malými bílými žárovkami, na podlaze pod ním hromada dárků. Už při pouhém pohledu na to všechno se mi zvedla nálada. A to jen díky Alison, říkala jsem si a tiskla jsem v rukou vázu s hlavičkou, jako by to opravdu bylo mé prvorozené dítě. A v té chvíli jsem věřila, že tím pravým vánočním zázrakem je Alison. Proč bych se tu měla nešťastně potloukat po domě jen proto, že mě nějaký chlap pustil k vodě? Stačí si vzpomenout na všechny ty věci, za které bych měla být vděčná.

„Vyjmenuj tři,“ uslyšela jsem v duchu Alisoninu výzvu. „Moje zdraví,“ odpověděla jsem bez rozmýšlení, pak jsem se zhluboka nadechla. „Podivuhodné uzdravení Sheeny OConnorové.“ Panebože, ona opravdu slyšela, jak jí zpívám! „Alison,“ zašeptala jsem a znovu hlasitěji, důrazněji: „Alison.“ Podívala jsem se na porcelánovou hlavičku v rukou, až mě zabolelo u srdce. Nejsem o nic lepší než Fern Lorelliová, pomyslela jsem si znechuceně. Využila jsem Alison jako obětního beránka a přenesla jsem na ní svůj hněv a rozmrzelost vůči někomu jinému. Jak jsem jí mohla nechat odejít a nedat jí nic na oplátku? Sklonila jsem se pod stromek a vybrala jsem malý balíček zabalený ve stříbrné fólii. Pak jsem ho odnesla do kuchyně, kde jsem odložila porcelánovou hlavu na kuchyňský stůl hned vedle slánky a pepřenky ve tvaru Santa Clause, které Alison koupila v Targetu. Zvuk rolniček mě provázel po cestě přes malý dvorek až ke dveřím chaty. Když jsem se chystala zaklepat, uslyšela jsem hlasy.

„Říkala jsem ti, že to zvládnu sama,“ pronesla Alisonino jako hněvivé zasyčení, dost silné, že bylo slyšet až ven.

„Jsem tu, abych ti pomohl.“

„Nepotřebuju tvojí pomoc. Vím, co dělám.“

„Odkdy?“

Obrátila jsem se k odchodu, ale ramenem jsem zavadila o rolničky, které visely na bronzovém klepátku a teď se rozhoupaly. Téměř vzápětí se otevřely dveře a přede mnou stála Alison s tázavým pohledem. „Terry!“

Instinktivně jsem jí podala dárek. „Chtěla jsem ti dát tohle.“

„Ach, to je milé.“ Ohlédla se dovnitř do chaty. „Nemusela ses…“

„Já vím, ale myslela jsem si…“ Co jsem si myslela? „Ty tu někoho máš?“ odvážila jsem se zeptat.

Na okamžik se rozhostilo napjaté ticho, a pak se za Alison zjevil hezký mladý muž, jako by ho tam někdo přičaroval kouzelnou hůlkou. Byl o dost vyšší než Alison, měl světlou pleť, vlnité tmavé vlasy a znepokojivé modré oči siamské kočky. Pod krátkými rukávy černého trička, které mu pevně obepínalo hrudník, se mu rýsovaly dobře viditelné svaly.

„To nejspíš budu já,“ prohlásil mladý muž s úsměvem. Natáhl přes Alison ruku a podal mi jí.

„Terry,“ řekla Alison a zabloudila očima někam na trávník. Už podruhé to odpoledne se ocitla v takových rozpacích, že se mi nechtěla podívat do očí. „Dovol, abych ti představila Lance Palmaye. Mého bratra.“

„Ahoj, rád tě poznávám.“ Lance mi překvapivě jemně stiskl ruku.

„Telefonovala jsem mu na díkůvzdání. Vzpomínáš?“ zeptala se Alison.

Přikývla jsem při vzpomínce na jednostranný rozhovor, který jsem zaslechla to ráno, kdy mi bylo tak strašně špatně. „Všechno jde přesně podle plánu. Prostě mi musíš věřit, že vím, co dělám.“

„Lance se rozhodl, že přiletí sem na jih, aby se samozřejmě přesvědčil, jak se mi daří.“

„Zdá se, že se jí daří dobře,“ poznamenal Lance.

„Proto jsem prve přišla za tebou, abych ti pověděla o Lanceovi,“ vysvětlovala Alison, zatímco mě gestem ruky zvala dovnitř. „Nějak jsme to zamluvily…“

Nevím, co jsem čekala, že uvidím, když jsem vcházela dovnitř – pohádkovou krajinu pokrytou pozlátkem, úplnou armádu hraček, napodobeninu severního pólu? Ale kupodivu v chatě bylo jen pár známek Vánoc – velká červená svíce obklopená nepořádně pohozenými větvičkami cesmíny na skleněném kávovém stolku před tmavěrudou dvoumístnou pohovkou, osamělý Santa Claus ležící obličejem dolů na houpacím křesle. To bylo všechno.

„Chceš něco k pití?“ nabídla mi Alison.

Zavrtěla jsem hlavou a s úžasem jsem přihlížela, jak se Lance nenuceně rozvalil ve velkém křesle s květinovým vzorem. Chová se tu až příliš jako doma, pomyslela jsem si, ale hned jsem si odkašlala, abych tu nevlídnou myšlenku zamaskovala. „Kdy jsi přijel?“

„Letadlo přistálo ve Fort Lauderdale asi ve dvanáct třicet.“ Usmál se na Alison. „Na letišti jsem si najal auto. Nic menšího než bílý Lincoln Town Car neměli. Je zaparkovaný přes ulici. Určitě sis ho všimla. A překvapil jsem tady toho ospalce, právě když lezla z postele.“ Alison přimhouřila oči a napřímila ramena.

„Kde ses ubytoval?“ zeptala jsem se. Ti dva si vyměnili ostražitý pohled.

„Právě jsme o tom mluvili,“ začala Alison. „Myslel jsem, že bych mohl pár dní zůstat tady,“ řekl

Lance, jako by už o tom bylo rozhodnuto.

„Tady?“ opakovala jsem překvapeně, jelikož mě nenapadlo nic lepšího.

„Samozřejmě, pokud máš něco proti tomu…,“ ozvala se rychle Alison.

„Proč by měla něco proti tomu?“ zeptal se Lance a pohlédl přímo na mě.

„Ale kde budeš spát?“ Pohovka byla příliš krátká pro dlouhé nohy bývalého středoškolského basketbalisty a dvojitá postel příliš malá, aby pohodlně pojala bratra a sestru.

„To křeslo je dost dobrý.“ Lance rozpřáhl své mohutné paže. „A vždycky si můžu hodit polštář na podlahu.“

„Nevadí ti to?“ ujišťovala se Alison. „Protože jestli ano, Lance si klidně může najít motel…“

„V téhle roční době? Bez rezervace? S tím bych teda nepočítala.“

„Nechci, aby ti to způsobilo nějaké problémy,“ namítla Alison.

„To v žádném případě,“ přidal se Lance. „Pokud by ti moje přítomnost působila nějaké problémy…“

„Ale mně jde spíš o tvoje pohodlí,“ poukázala jsem.

„Se mnou si nedělej starosti.“

„Zaplatím ti navíc,“ nabízela Alison.

„Nemluv hlouposti. O to tu nejde.“

„Terry má špatnou zkušenost s poslední nájemnicí,“ vysvětlila Alison bratrovi.

„Jak to?“

„To je na dlouhé povídání.“ Potřásla jsem hlavou. „Tak tedy dobře, aspoň doufám, že to bude bez problémů. Říkal jsi na pár dní?“

„Přesně tak,“ potvrdila Alison.

„Vánoce… Nový rok, maximálně,“ doplnil Lance, čímž ledabyle rozšířil zmíněných pár dní na deset.

„Tedy…“

„Můžu teď rozbalit svůj dárek?“ zeptala se Alison dychtivě. Ani nečekala na mou odpověď, strhla stříbrný balicí papír, a když uviděla, co je uvnitř, radostí vykulila oči. „Peněženka! To je fantastické! Potřebuju peněženku. Jak jsi to uhodla?“ Zasmála, jsem se, když jsem si představila volné bankovky, které se jí vždycky válely v kabelce. „Myslíme obě úplně stejně, že?“ Bylo to spíš konstatování než otázka. Alison otáčela koženou peněženkou medové barvy v dlaních a hladila její hladké strany. „Je to úžasné. Nemyslíš?“

„Myslím, že je to moc hezká peněženka,“ prohlásil Lance. „Terry je očividně žena s vybraným vkusem.“ Mluvil sarkasticky? Nedovedla jsem to posoudit. „Už bych měla jít.“ Otočila jsem se ke dveřím.

„Nepůjdeš s námi na večeři?“ zeptala se Alison.

„Asi ne. Nemám velký hlad. Ale vy běžte, jistě si máte co povídat.“

„Dobře,“ souhlasila Alison neochotně, „ale jen když slíbíš, že s námi strávíš zítřek.“

„Zítřek?“

„Vím, že zítra nepracuješ, a chci Lanceovi ukázat Delray.“

„K tomu mě přece nepotřebuješ.“

„Ale ano. Prosím. Bez tebe to nebude ono.“

„Jistě už jsi zjistila, že nemá cenu se s Alison hádat,“ prohodil Lance se smíchem. Měl pravdu, jak jsme všichni věděli.

„Musíš jít,“ naléhala Alison. „Prosím. Bude to zábava. Prosím. Prosím! Řekni aspoň, že o tom budeš uvažovat.“

„Budu o tom uvažovat,“ slíbila jsem. Samozřejmě jsem nakonec souhlasila, že půjdu. Co jiného zbývalo? Je zbytečné opakovat, že jsem byla nebezpečně naivní, dokonce lehkomyslná, když jsem si namlouvala, že všechno bude v pořádku, že Alison a její bratr jsou přesně tím, čím se zdají. To všechno jsem si připomínala, a ještě víc a znovu. A dál jsem odmítala své pochyby jako pošetilé. Přesvědčovala jsem sama sebe, že Alison jistě měla dobré důvody, proč se mi nesvěřila, že jí vyhodili z práce, a že to nemá nic společného s penězi, které možná v galérii zmizely.

A co ten rozhovor, který jsem náhodou zaslechla za dveřmi u chaty? „Říkala jsem ti, že to zvládnu sama.“ Co měla zvládnout?

„Jsem tu, abych ti pomohl.“

„Nepotřebuju tvojí pomoc. Vím, co dělám.“ Co to znamenalo? Nic, ujišťovala jsem se tu noc. Alison a její bratr mohli hovořit o čemkoli. Jaká sebestředná paranoia mě vedla k tomu, abych si myslela, že jejich rozhovor má něco společného se mnou? Ne všechno se točí kolem mě, jak by asi poukázala má matka. Ať se Alison s bratrem přela o cokoli, nejspíš se mě to vůbec netýkalo.

Co měla zvládnout? Byla jsem příliš unavená, abych o tom přemýšlela. A vlastně jsem ani nechtěla. Nechtěla jsem uvěřit, že Alison je cokoli jiného než krásný svobodný duch, který vnesl kouzlo do mého jinak nudného života. Proč bych měla předpokládat, že má postranní úmysly nebo že plánuje něco zlého? Proč by návštěva jejího bratra nemohla být tak nečekaná a spontánní, jak tvrdili?

A tak jsem se vědomě rozhodla ignorovat varovné zvony, které mi v hlavě vyzváněly jako šílené, téměř jako Alisoniny rolničky visící na dveřích. Potlačila jsem své instinkty, připomněla si, že Lance Palmay za pár dní odjede, a vyhubovala jsem si, že jsem tak podezíravá, tak nervózní. Potom jsem si uvařila čaj a odnesla ho do obývacího pokoje, kde jsem se uvelebila na pohovce s nejnovější knížkou od Oprah. Bílé žárovičky na vánočním stromku za mnou blikaly, vůně jehličí soupeřila s vůní bílého oleandru. Popíjela jsem uklidňující horký nápoj, přečetla jsem pár stránek, pak ještě jednou, protože jsem je nevnímala, a nakonec jsem pomalu upadla do spánku. Kniha mi vyklouzla z ruky na podlahu, ze tmy kolem mě se vynořili staří duchové a do uší mi šeptaly vzdálené hlasy.

Ve snu jsem líbala Rogera Stillmana na zadním sedadle jeho starého červeného thunderbirdu, zatímco jeho ruce tápaly pod mým svetrem a sukní. Ze rtů mu unikaly stále hlasitější vzdechy, když mi triumfálně stáhl kalhotky přes boky a lehl si na mě. „Máš gumu?“ zeptala jsem se a pak jsem ucítila, jak mi rve tělo, když do mě hrubě vnikl. Vykřikla jsem, otevřela jsem oči, které jsem většinu naší schůzky držela pevně zavřené, a uviděla jsem policistu, který na nás civěl okénkem vozu. Jeho baterka osvětlovala jemný porost tmavých chloupků nahoře na Rogerově holém zadku. Zaječela jsem, ale Roger dál dorážel jako nevítaný pes na lidskou nohu. Nějaká noha, vlastně nějaká ruka ho ze mě stáhla a já jen přihlížela, jak se bez námahy převtělil v Alisonina bratra

Lance Palmaye.

„Mohl by sis vystoupit z vozu, prosím?“ vyzval ho policista a Roger-Lance s nedbalým úsměvem poslechl. Zápolila jsem se svými šaty, snažila jsem se stáhnout si sukni přes kalhotky omotané kolem kolen, ale policista už vlezl na zadní sedadlo a lehl si na mě jako prve Roger.

Baterku mi namířil do očí, abych mu neviděla do obličeje, a strkal mi svůj velký penis do úst. „Jsi zlobivá holka,“ říkal konejšivým barytonem Joshe Wylieho. „Musím to oznámit tvé matce.“

„Prosím, nedělejte to,“ žadonila jsem, zatímco mi jeho monstrózní pohlavní úd násilím páčil rty od sebe. „Prosím, neříkejte to matce.“

„Co mi nemá říkat?“ zeptala se má matka, která se najednou zjevila na sedadle vedle mě.

A v tu chvíli jsem se probudila. „No, to tedy byla síla,“ zamumlala jsem. Srdce mi bušilo, když jsem se rozhlížela po pokoji, kde byla tma, až na blikající bílá světýlka na stromku za mnou. Podívala jsem se na hodinky a zjistila jsem, že jsem spala několik hodin, což znamenalo, že polovinu noci nejspíš probdím. Zaklonila jsem hlavu, pomalu jsem jí nakláněla z jednoho ramene k druhému a čekala jsem, až se mi zase uklidní tep. S pocitem hanby i překvapení jsem si uvědomila, že ten sen mě vzrušil i navzdory svým podivnostem. Navzdory mé matce. Anebo možná právě kvůli ní. Udivilo mě, že se v mém snu objevil Roger Stillman. Nikdy se mi o něm nezdálo, dokonce ani v době vrcholu naší známosti, jak by se dal velkoryse označit náš vztah.

A proč to spojení s Alisoniným bratrem? Jistě, oba byli vysocí a hezcí, ale co z toho? Mé podvědomí zjevně intuitivně vidělo hlubší souvislost, i když mé vědomí teprve muselo zjistit, jaká ta souvislost je.

Otřela jsem si pramínek potu na straně krku, masírovala jsem si ztuhlá ramena, a přitom se mi ruka otřela o prsa tak, jak to dělávala ruka Rogera Stillmana. Bradavky mi ztvrdly při vzpomínce na jeho prsty sahající pod mou blůzu, aby mi rozepnuly sponku vpředu na podprsence. Cítila jsem, jak má nahá prsa ochotně vklouzla do jeho čekajících rukou, a vybavila jsem si, jak si nemotorně pohrával s mým poddajným tělem a hnětl je jako těsto na koláče, zatímco jeho dychtivá ústa mi sála bradavky stejně zuřivě jako vyhladovělý kojenec. Vzpomněla jsem si, jak má matka stěží skrývala odpor, kdykoli pohlédla na mé dospívající tělo, jako by moje prsa byla úmyslným aktem vzpoury z mé strany, něčím, za co bych se měla po právu stydět. Jdi pryč, matko,“ zašeptala jsem teď. Znovu jsem si lehla na pohovku a připomněla si, jak nezkušeně Roger tahal za zip mých kalhot, než mi mohl zajet rukou pod kalhotky. Myslela jsem na Joshovy ruce, představovala jsem si jeho prsty místo Rogerových, cítila jsem, jak se dotýkají nejtajnějších bodů mého těla, než zmizely ve mně. Vykřikla jsem a mé vlastní prsty se zastavily jen kousek od mého klína, neschopné následovat moje myšlenky poskytnout svému tělu úlevu, po níž toužilo. Místo toho jsem se překulila na břicho a přitiskla se klínem k tvrdému okraji pohovky. Měkkého polštáře ztlumily mé rozpačité výkřiky a tělo se mi rozechvělo řadou mírných křečovitých stahů. Okamžitě mě zalila vlna matčiny hanby. Panebože, co jsem to udělala?

Postavila jsem se na nohy a rozhlédla se, jako bych napůl čekala, že matka bude sedět v jednom ze stylových křesel a pozorovat mě, jako to dělávala v mých snech. Ale pokoj byl milosrdně prázdný a bez duchů. Přešla jsem k oknu, vyhlédla na ulici a zadívala se, jak listy velké palmy tančí ve stínu, který vrhala vysoká pouliční lampa. Přitiskla jsem čelo ke sklu a pevně jsem si sepjala ruce v týlu. Vtom jsem zahlédla nějaký rychlý pohyb na druhé straně ulice, stín na místě, kde předtím nebylo nic. Stál tam někdo? Dobrý bože, viděl mě někdo?

„Vždycky tě někdo vidí,“ napomenula mě matka. Vyběhla jsem k domovním dveřím, prudce je otevřela a upřeně jsem se zadívala do noci. Bettye McCoyová a její dva hnusní psi se vynořili za rohem a přicházeli směrem ke mně. Dívala jsem se, jak se blíží, aniž tuší, že stojím ve ztemnělých dveřích. Bettye na sobě měla upnuté modré džínsy a huňatý červený svetr, k tomu červené boty s vysokým podpatkem. Husté světlé vlasy jí přidržovala červená páska. Jako stárnoucí, plastickou chirurgií vylepšená Alenka v říši divů, pomyslela jsem si nelítostně, zatímco jsem poslouchala klapot jejích podpatků na chodníku, když jí psi vlekli dopředu. Samozřejmě, že se psi každých pár vteřin zastavili, čenichali u každého keře a znovu a znovu zvedali nožičku, aby si označkovali své teritorium. Jen si to vyřiďte a zmizte, říkala jsem si, a pak jsem s rostoucím úžasem sledovala, jak se jeden ze psů najednou otočil, zvedl zadek do vzduchu a zanechal nevítanou hromádku uprostřed chodníku na konci mé příjezdové cesty. Čekala jsem, že Bettye McCoyová ne čistotu uklidí do připraveného igelitového pytlíku, ale místo toho se jen ušklíbla, zastrčila prázdný pytlík do kapsy džínsů a pokračovala v cestě.

Zareagovala jsem bez přemýšlení. „Promiňte!“ Seběhla jsem po přístupové cestě a zastavila se těsně před úhlednou hromádkou čerstvých exkrementů. „Promiňte,“ zavolala jsem znovu, když Bettye McCoyová dál předstírala, že si ničeho nevšimla.

Psi začali štěkat a tahat za vodítka. „Prosím,“ řekla tázavě Bettye McCoyová a konečně se neochotně obrátila. „Volala jste na mě?“

„Vidíte tu někoho jiného?“

„Co si přejete?“ Bettye McCoyová opovržlivě povytáhla jedno obočí.

„Můžete uklidit po svých psech?“

„Vždycky uklízím po svých psech.“

„Teď v noci jste to neudělala.“ Ukázala jsem na hromádku psích hovínek u mé nohy.

„To neudělali moji psi.“

Nemohla jsem uvěřit vlastnímu sluchu. „Co mi to tu povídáte? Viděla jsem ho.“ Ukázala jsem na menšího z obou bílých psů, který vypadal, že se málem uškrtí na obojku.

„To není Corkyho,“ tvrdila bezostyšně Bettye McCoyová. „Corky to nebyl.“

„Stála jsem ve dveřích. Viděla jsem ho.“

„Corky to neudělal,“ trvala na svém.

„Podívejte,“ nedala jsem se. „Proč jednoduše nepřiznáte, že to váš pes udělal, neuklidíte to a nejdete si po svých? Nemluvte se mnou jako s idiotem.“

„Vy jste idiot,“ zamumlala Bettye McCoyová, ne zcela neslyšitelně.

Nemohla jsem tomu uvěřit. „Co jste to řekla?“

„Řekla jsem, že jste idiot,“ opakovala Bettye McCoyová drze. „Napřed vyženete ubohého Cedrika ze dvorku koštětem, a teď obviňujete Corkyho, že se vykakal na váš drahocenný chodník. Víte, co byste potřebovala?“

„Předpokládám, že mi to prozradíte.“

„Pořádný sex, má milá, a přestaňte obviňovat mé psy!“

„Držte ty psy od mého pozemku, nebo je praštím,“ odsekla jsem. Naše hlasy se odrážely od stromu, rozléhaly se mezi listím. Koutkem oka jsem zahlédla Alison a jejího bratra, kteří přicházeli po ulici.

„Terry!“ Alison se rozběhla ke mně.

„Co se tu děje?“ zeptal se Lance, který se usilovně snažil, aby se mu pobavený výraz v očích nerozšířil přes celou tvář.

„Ta ženská je šílená!“ zuřivě křičela Bettye McCoyová už na ústupu.

„Nechce uklidit po svém psu,“ řekla jsem s vědomím, jak bezmocně to musí znít.

„To udělal její pes?“ ukázal Lance na psí výkaly, do nichž málem šlápl.

Přikývla jsem a pak jsem jen v šoku zírala, jak popadl ono urážlivé psí hovno do ruky a s ohromující přesností ho mrštil na hlavu Bettye McCoyové. Rozplesklo se jí po světlých vlasech, a ulpělo jí vzadu na hlavě jako bláto. Bettye McCoyová se zastavila, povytáhla ramena až k uším a prudce se k nám otočila. Na tváři s otevřenými ústy se jí zračil úžas, který nebyl o nic menší než můj.

„Radši tu pusu zavřete,“ varoval jí Lance. Je tu toho ještě dost.“

„Jste všichni šílení,“ zablekotala Bettye McCoyová a spěšně couvala zpátky. Přitom se zamotala do vodítek psů, málem ztratila rovnováhu, a pak propukla v pláč. „Všichni.“

Sledovali jsme, jak se vymotává z vodítek, přičemž se jí z vlasů svezl malý kousek trusu na pravé rameno, dopadl k zemi a přistál na špičce její červené boty. Ze rtů Bettye McCoyové unikl poslední pobouřený výkřik, kopnutím odhodila boty, pak vzala své ňafající psy pod obě paže, utekla na konec bloku a zmizela.

„Myslíš, že zavolá policii?“ zeptala se Alison.

„Sotva. Nemyslím, že bude chtít, aby se tahle historka roznesla.“ Podívala jsem se na Lance, který se šklebil jako příslovečná cheshireská kočka. Opravdu vzal psí hovínko holou rukou a hodil ho na mou mučitelku? Můj hrdina, pomyslela jsem si se smíchem. „Děkuju ti.“

„Není zač.“

Mlčky jsme se vrátili do domu. Jaká byla večeře?“ zeptala jsem se, než jsem vešla dovnitř.

„Zdaleka ne tak vzrušující jako to, co se dělo tady,“ odvětila Alison. „Bože, nemůžu tě nechat samotnou ani na chvíli. A když jsme u toho, jak ses rozhodla s tím zítřkem?“

S úlevou jsem se hlasitě rozesmála. „V kolik mám být připravená?“

Lance zaklepal na zadní kuchyňské dveře druhý den deset minut po dvanácté. Byl oblečený celý v černém, já celá v bílém. Vypadali jsme jako pěšáci z opačných stran šachovnice. „Myslela jsem, že jste říkali v jedenáct,“ poznamenala jsem, ale přitom jsem se snažila, aby to příliš neznělo jako hlas mé matky.

„Zaspali jsme,“ řekl bez omluvy. „Můžeme jít?“

„Kde je Alison?“

„Ještě v posteli. Má migrénu.“

„Ach ne! Je v pořádku?“

„Bude, za pár hodin.“ Moc toho nenamluvil, zato jsem si všimla, jak si pozorně prohlíží vnitřek mé kuchyně.

„Radši se za ní půjdu podívat…“

„Není třeba.“ Lance vzal z kuchyňského stolu mou velkou slaměnou kabelku a pověsil mi jí přes rameno. „Alison mi nařídila, abych tě vzal někam na oběd. Přijde za námi, až bude moct vstát.“

„Stejně si myslím, že bych se na ní měla jít podívat,“ namítla jsem při vzpomínce, jak bylo Alison zle při první migréně, ale Lance mě už vedl ze dveří na druhou stranu od chaty kolem hlavního domu.

„Bude v pořádku,“ ujistil mě, když jsme došli na ulici, a významně mi stiskl loket. „Nedělej si starosti.“

„Není správné nechat ji…“

Jen pojď,“ naléhal. „Aspoň budeme mít možnost líp se poznat.“

Rozhlédla jsem se po ulici zalité sluncem. Stíny pod velkými stromy se rozlévaly po cestě jako kaluže. Z chodníku se zvedaly vlny horka jako příboj v oceánu. O několik domů dál stála velká sněhobílá volavka, nehybně jako vytesaná z kamene na perfektně ošetřovaném trávníku. „Kam chceš jít?“

„Do Everglades?“

„Cože?!“

„To byl vtip. Příroda není moje hobby. Myslel jsem, že zkusíme Elwoods. Můžeme jít pěšky, a nemusíme se bát hadů.“

„Tím si nebuď tak jistý.“ Elwoods byla někdejší benzínová pumpa přeměněná na hospodu pro motorkáře, která se specializovala na barbecue a upomínky na Elvise. Stála na Atlantic Avenue, několik bloků na západ od galérie Lorelli. Jak ses o Elwoods dozvěděl?“

„Alison mi to ukázala včera v noci. Pomyslel jsem si, že vypadá zajímavě.“

Pokrčila jsem rameny. V Elwoods jsem naposledy byla s Erikou Hollanderovou. Už jsem chtěla navrhnout nějaký jiný podnik, ale pak jsem to zavrhla, protože jsem instinktivně vytušila, že hádat se s Alisoniným bratrem by bylo stejně zbytečné, jako dohadovat se s Alison. Zjevně u nich v rodině nebylo zvykem přijímat něčí námitky. „Na prosinec je neobvyklé horko,“ poznamenala jsem konverzačně, když jsme se vydali na cestu a vedro mi zahalilo ramena jako neprodyšná šála. Ale Lance mě neposlouchal, jen pohledem neklidně přecházel z jedné strany ulice na druhou, jako by napůl čekal, že na nás někdo vyskočí zpoza úpravně sestřiženého živého plotu. „Hledáš něco určitého?“

„Co je to za strom?“ zeptal se najednou a ukázal na nízkou palmu uprostřed zahrady mých sousedů. Jeho prst se přitom náhodně otřel o špičku mého nosu. „Vypadá, jako by na něm visely hrozny penisů.“

„Co prosím?“

Lance několika skoky přeběhl přes sousedův trávník, klekl si u zmíněného stromu a ukazoval na četné podlouhlé tvary, které visely na kmeni. „Nezdá se ti, že vypadají jako neobřezané přirození? Podívej se dobře.“

„Jsi cvok.“ Váhavě jsem přenesla pohled ke stromu. „Ach, panebože. Máš pravdu!“

Lance se zasmál tak hlasitě, že vyplašil nedaleko stojící volavku, která se půvabně vznesla do vzduchu jako obří papírové letadlo. „Není příroda nádherná?“

„Říká se jim šoustací palmy,“ zašeptala jsem.

„Co?“

„Slyšel si mě.“

„Děláš si legraci, ne?“

„Čestné. Tak se jim říká.“

„Šoustací palmy?“

„Tohle bych si přece nevymyslela.“

Lance zavrtěl hlavou, vzal mě za loket a přidal do kroku. „Pojď,“ řekl se smíchem. „Z těch řečí o šoustání jsem dostal hlad.“

„Měl bys to město vidět před dvaceti lety,“ vyprávěla jsem mezi dvěma sousty hamburgeru. „Polovina obchodů byla prázdná, školský systém nefungoval, vztahy mezi rasami byly katastrofální. A jediný obchod, který vzkvétal, byl obchod s drogami.“

„Opravdu?“ To bylo od chvíle, kdy jsem mu začala líčit historii Delraye, poprvé, co Lance projevil nějaký zájem.

„A jak si vede obchod s drogami dneska?“ zeptal se, zatímco si prohlížel řadu motocyklů zaparkovaných před velkým předním nádvořím, kde jsme seděli. „Myslím tím, kam by měl člověk jít, kdyby se o tyhle věci zajímal?“

„Nejspíš do vězení,“ poznamenala jsem a Lanceho rty se prohnuly v neochotném úsměvu.

„Chytrá,“ řekl. Jsi hrozně chytrá.“

Teď jsem se usmála já. Chytrá nikdy nebylo slovo, kterým by mě někdo popsal. Pobaveně jsme se dívali, jak se nějaký muž středního věku s neupraveným šedým culíkem, který mu spadal na záda černé kožené bundy, snaží nacpat své vystouplé břicho mezi sedátko a řídítka. Dědečkové na motorových kolech, pomyslela jsem si a ukousla další sousto hamburgeru. Nemohla jsem pochopit, jak někdo může nosit koženou bundu v tomhle vedru. „Dnes je samozřejmě tohle město úplně jiné.“

„A co ho tak změnilo?“

Odmlčela jsem se a váhala jsem mezi krátkou a dlouhou odpovědí, pak jsem se rozhodla pro krátkou. „Peníze.“

Lance se zasmál. „Ach ovšem. Peníze vládnou světem.“

„Já myslela, že láska.“

„Protože jsi beznadějně romantická.“

„Opravdu?“

„A ne snad?“

„Možná,“ připustila jsem, znervóznělá jeho náhlým zkoumavým pohledem. „Možná jsem romantická.“

„Nezapomeň, že beznadějně.“ Vztáhl ruku přes stůl a jemným, ale sebevědomým gestem mi odhrnul z čela několik vlasů zvlhlých potem, jako by mi stahoval z ramene ramínko podprsenky.

Upřeně jsem se zadívala na stůl. Cítila jsem dotek Lanceových prstů na těle ještě poté, co ruku odtáhl. „A co ty?“

Zvedl z talíře k ústům žebírko polité šťávou a svými zuby naráz odtrhl velký kus masa. „Já,“ mrkl na mě, „mám rád peníze. Doufám, že mě kvůli tomu nezavrhneš?“ Napila jsem se piva a pak jsem si přiložila ledově studenou sklenici na hrdlo. Snažila jsem se ignorovat pramínek potu stékající do hlubokého výstřihu mého bílého trička. „Páni! To jsou ale krasavci!“ vykřikl Lance, a já se na okamžik domnívala, že mluví o mých prsou, ale když jsem pohlédla přes stůl, uviděla jsem, že Lanceovu pozornost zaujaly úplně jiné objekty. I když byl můj dekolt možná působivý, nemohl se měřit se dvěma zářivě černými motocykly s chromovými řídítky, které právě zastavily před restaurací. „Není to nádhera?“

„Harley-Davidson?“ jmenovala jsem jedinou značku, kterou jsem znala, abych projevila patřičný zájem.

Lance zavrtěl hlavou. „Yamaha 750 Virago.“ Svá slova zdůraznil obdivným hvízdnutím.

„Zdá se, že se v motorkách dobře vyznáš,“ poznamenala jsem.

„Trochu,“ připustil váhavě. Zvedl ke rtům další grilované žebírko a pomalu a pečlivě ho obíral.

Vzpomněla jsem si na Alison. Ta by taková žebírka ohlodala naráz. „Měli bychom zatelefonovat Alison,“ na vrhla jsem. „Abychom věděli, jak jí je.“

Lance poklepal na svůj mobil, který ležel na stole hned vedle jeho talíře. „Zná moje číslo.“

„Už je to přes hodinu.“

„Ona zavolá.“

Přejela jsem si rukou po týlu, až mi na prstech ulpěl pot jako průsvitný nátěr. „Tvoje rodina o ní měla velký strach?“

Pokrčil rameny. „Ani ne. Však oni dobře vědí, co od ní můžou čekat.“

„A co?“

„Alison si dělá, co chce. Nemá smysl jí to vymlouvat. A nemá smysl jí to vyčítat.“

„Ale zřejmě jsi měl dost velké obavy, když jsi přiletěl sem na jih, abys jí viděl.“

„Jen jsem se chtěl ujistit, že je v pořádku. Odešla na Floridu, kde nezná živou duši…“

„Znala Ritu Bishopovou,“ zmínila jsem jméno Alisoniny přítelkyně.

„Koho?“

„Ritu Bishopovou.“ Pomyslela jsem si, že jsem to jméno možná popletla.

Lance vypadal zmateně, přestože se to snažil zakrýt tím, že se pustil do dalšího žebírka. „Aha, ovšem, Rita,“ řekl. „Mimochodem, co je s ní?“

Uvědomila jsem si, že jsem se zapomněla zeptat na personálním oddělení, jestli nevědí, kam odešla. „Nevím. Alison jí nemohla najít.“

„Typické.“ Lance si zhluboka vydechl. Je vedro,“ poznamenal, jako by si teprve teď povšiml vysoké teploty.

„Myslím, že je milé, že jsi měl starosti o sestru. Netušil jsem, že jste si tak blízcí.“

„Dost blízcí, abych se o to zajímal.“ Pokrčil rameny, jak zřejmě bylo jeho zvykem. „Co mám na to říct?“ Další pokrčení, tentokrát o něco menší než to první. „Možná jsem taky romantik.“

Neubránila jsem se úsměvu. Lance se mi líbil, protože měl starost o Alison. „Je hezké, že sis na to vzal volno v práci.“

„Žádný problém, když je člověk sám sobě zaměstnavatelem.“

„Co vlastně děláš?“ Marně jsem vzpomínala, jestli se Alison někdy zmínila o zaměstnání svého bratra.

Zdálo se, že Lance ta otázka překvapila. Odkašlal si a pročísl si rukou vlasy. Jsem systémový analytik,“ odpověděl tak tiše, že jsem ho skoro neslyšela.

Teď jsem zas byla překvapená já. „To se učí na Brownově univerzitě?“

„Na Brownově?“

„Alison říkala, že jsi vystudoval s vyznamenáním.“

Zasmál se a znovu si odkašlal. „To je už dávno. Od té doby proteklo pod mostem hodně piva.“ Zvedl sklenici do výše, pak dopil zbytek, otočil se na židli a rozhlédl se po číšníkovi. „Dáš si ještě jedno?“

Moje sklenice byla stále ještě poloplná. „Díky, zatím mám dost.“

„Další pivo!“ zavolal Lance na holohlavého a bohatě tetovaného číšníka opírajícího se o protější zeď. Na jeho pravé paži se skvěla velká modrá písmena NEBOJ SE, na druhé měl vytetováno NIKOHO. Krása, pomyslela jsem si a vtom jsem si všimla nějakého muže, který popíjel pivo u malého kulatého stolku v rohu a kolem čela měl ovinutý červený šátek jako krví nasáklý obvaz. Dlouhými mozolnatými prsty si hladil černé neupravené vousy. Ten muž se na mě upřeně díval a já si uvědomila, že je na něm něco znepokojivě známého. Nemohla jsem si však vzpomenout, zda nebo kdy jsem ho už viděla.

„Jaký je ten hamburger?“ zeptal se Lance a odehnal mouchu bzučící mu kolem hlavy. Oči měl přimhouřené proti slunci.

„Dobrý.“

„Jen dobrý? Moje žebírka jsou fantastický. Asi si objednám další.“

Pohlédla jsem na jeho prázdný talíř. „Myslíš to vážně?“

„S tím, co beru do pusy, to vždycky myslím vážně.“ Jazykem si olízl zbytek omáčky na horním rtu.

Flirtoval se mnou? Anebo mi to horko už lezlo na mozek? ‚Měla sis vzít klobouk,‘ uslyšela jsem v duchu připomínku mé matky. Odvrátila jsem oči a pohled mi zalétl zpět k muži s červeným šátkem. Naklonil hlavu na stranu, pak zvedl sklenici piva v tichém přípitku, jako by čekal, že se na něho znovu podívám. Kde jsem se s ním už setkala?

„Pověz mi, co si myslíš o mé malé sestřičce?“ vybídl mě Lance, když mu číšník přinesl pivo. Lance se důkladně napil vysoké bílé pěny a chvíli jí přežvykoval, jako by to byla pevná strava.

„Myslím, že je skvělá.“

„Má teď nějakého přítele?“

„O ničem takovém nevím.“

„Vyprávěla ti o svém exmanželovi?“

„Jen to, že její manželství byl omyl.“ Lance se zasmál a potřásl hlavou. „Ty s tím nesouhlasíš?“

„Mně připadal jako fajn chlapík. Jenže, co já vím? Žila s ním ona. I když Alison často neví, co je pro ni dobré“ dodal. Přitom mu potemněla tvář, jako by nad ním přeletěl mrak.

„S tím bych nesouhlasila.“

„Asi neznáš Alison tak dobře jako já.“

„Asi ne,“ připustila jsem a raději jsem odvedla smysl rozhovoru od Alison. „A co ty? Nějaké roztomilé mladé stvoření na obzoru?“

„Nic takového.“ Lance vykouzlil na rtech lenivý úsměv „Vlastně jsem vždycky měl slabost pro starší ženy.“

Zasmála jsem se. „To by ses měl někdy zastavit u mě v nemocnici. Představím ti některé své pacientky.“

Lance zaklonil hlavu málem až na záda a nalil si do krku polovinu piva. „Co je zač ten chlap, který tu zpívá každý čtvrtek večer?“ zeptal se, jako by to bylo naprosto logické pokračování rozhovoru.

Pohlédla jsem na velkou lepenkovou figurínu ve stylu Las Vegas, ztělesňující Elvisova imitátora – dlouhé kotlety, bílý oblek pošitý falešnými drahokamy, vlající pelerína, klasický postoj karate – která vítala štamgasty u dveří do restaurace. „Nebudeš tomu věřit, ale je to delrayský policista.“

„Je aspoň dobrý?“

„Velmi dobrý.“ Slyšela jsem ho zpívat, když jsem tu byla s Erikou. Vtom jsem zalapala po dechu, protože jsem si najednou vzpomněla, kde jsem viděla toho muže v červeném šátku. S Erikou Hollanderovou. Rychle jsem pohlédla do rohu nádvoří, ale ten muž tam už nebyl.

„Stalo se něco?“ zeptal se Lance, zatímco dával znamení číšníkovi, aby mu přinesl další porci žebírek a dvě piva. Bylo jasné, že se odtud hned tak nedostaneme.

„Omluvíš mě na chvilku?“ Než mohl odpovědět, vstala jsem ze židle a zamířila k toaletám v zadní části restaurace. Potřebovala jsem si opláchnout obličej studenou vodou. To horko na mě bezesporu neblaze účinkovalo. Vnitřek restaurace byl konejšivě tmavý, a třebaže tu nebyl vyložený chládek, rozhodně tu bylo příjemněji než venku. Prošla jsem kolem velkého baru s vysokými židlemi sestavenými ze starých součástek z bývalé benzínové stanice. Většina lidí jedla venku, ale tady v místnosti stálo pár dřevěných stolů s koženkovými židlemi, zřejmě pro ty, kdo raději neviděli na to, co jedí. Lidé Elwoods láskyplně nazývali prasečí chlívek. A když jsem se protahovala kolem dalšího břichatého motorkáře, v duchu jsem se ptala, jestli tím myslí zdejší měnu nebo zákazníky.

Příštích pár minut jsem strávila v umývárně a snažila se přesvědčit sama sebe, že mě klame rozum, že vedro a moje přespříliš živá představivost mi vnukly myšlenku, že ten muž s červeným šátkem a rozcuchanou kozí bradou mi někoho připomíná. Ovšemže jsem ho neznala. Ovšemže jsem ho nikdy neviděla s Erikou. Ale i když jsem se sebevíc pokoušela namluvit si, že vidím neexistující strašidla, znala jsem pravdu – že jsem toho muže už viděla, s Erikou, a ne jednou, ale několikrát. A nejen tady, ale mnohem blíž domova, jak jsem si uvědomila, když se mi v beztak rozrušeném mozku vynořila řada potlačených obrazů. Neviděla jsem ho vycházet několikrát ráno z chaty s rukou kolem Eričina pasu? Neslyšela jsem neklamný zvuk motorky vzdalující se po setmělé ulici tu noc, kdy utekla? A znamenal jeho návrat, že se také vrátila i Erika?

Postříkala jsem si vodou krk, nanesla pár kapek za uši, jako by to byl parfém, a zadívala jsem se na sebe do špinavého zrcadla nad umyvadlem. Ze zrcadla na mě hleděla má matka. „Panebože,“ řekla jsem nahlas, když jsem si uvědomila, jak se jí začínám podobat. Až na ty oči vzadu na hlavě, pomyslela jsem si smutně při vzpomínce na její děsivé výstrahy, když jsem byla malá. „Zbytečně se mě snažíš oklamat,“ varovala mě. „Všechno vidím. Mám oči i vzadu na hlavě.“ Jaká škoda, že jsem nezdědila i tohle, pomyslela jsem si a vrátila se zase na nádvoří. Můj stůl byl prázdný, a tak jsem se rozhlédla po Lanceovi.

Nejprve jsem uviděla muže s červeným šátkem. Stál vedle řady motorek zaparkovaných u chodníku s jednou rukou na ocelových řídítkách a byl zabrán do očividně vážného hovoru s Lancem. Sledovala jsem, jak se ten muž naklonil dopředu a něco Lanceovi šeptal do ucha pak nasedl na motorku a vycouval na silnici. Mou přítomnost vzal na vědomí téměř neznatelným kývnutím hlavy. Lance zůstal stát na místě stejně nehybný jako lepenková imitace Elvise a s pěstmi pevně zaťatými podél boku.

„O co šlo?“ zeptala jsem se, když se Lance vrátil ke stolu.

„O co by mělo jít?“

„Ten chlap, co jsi s ním mluvil.“

„Co je s ním?“

„Odkud ho znáš?“

„Já ho neznám.“ Lance přivřel oči proti sluníčku.

„Bavil ses s ním.“

„Jsem přátelský hoch.“

„Nehraj si se mnou, Lanci.“

„Já že si hraju?“ Lance se opřel na židli a přejel si jazykem přes spodní ret.

„Podívej, ten člověk, se kterým jsi mluvil, určitě znamená nějakou nepříjemnost. Měl něco s mou předchozí nájemnicí. Myslím, že mi telefonuje,“ řekla jsem v přesvědčení, že to je pravda.

„Ty myslíš? Ty to nevíš?“ Lance vypadal pobaveně.

„Nejsem si jistá,“ připustila jsem, protože jsem už začínala pochybovat o svých instinktech.

„Promiň, drahoušku,“ ohradil se Lance. „Nemám ani ponětí, o čem to mluvíš.“

„Proč ses s ním bavil?“

„Proč je to tak důležité?“

„O čem jste sakra spolu mluvili?“ naléhala jsem zvýšeným hlasem.

„No tak,“ řekl Lance konejšivě, natáhl ruku přes stůl a pohladil mi paži. „Není třeba se rozčilovat. O nic nešlo. Jen jsem mu řekl, že se mi moc líbí jeho motorka. To bylo všechno. Jsi v pořádku?“

Přikývla jsem trochu upokojená. Už jsem se začala cítit hloupě kvůli svému výbuchu.

Lance zvedl mobil. „Je čas zavolat Alison,“ prohlásil.

Alison přišla za námi do Elwoods několik minut poté, co jí Lance zatelefonoval. Její migréna už díkybohu ustoupila. „Ty prášky, cos mi dala, byly fantastické,“ opakovala několikrát a současně hltala porci vepřových žebírek a žvýkala plnými ústy smažené hranolky. Ve svých modrých šatech s odhalenými rameny a zády vypadala kouzelně. Nechápala jsem, jak to jen dokáže. Taky jsem se divila, že její bolesti hlavy neměly žádný vliv na její chuť k jídlu. Naopak, vypadala byť v lepší kondici než já. „Je ti dobře?“ zeptala se mě, zatímco Lance vyrovnával účet.

„Mně? Je mi fajn.“

„Jsi tak zamlklá.“

„Terry si myslí, že viděla chlápka, který něco měl s její poslední nájemnicí,“ poznamenal Lance.

„Opravdu? Koho?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Pravděpodobně to nebyl on. To je asi tím vedrem,“ zamumlala jsem už téměř přesvědčená, že jsem se zmýlila.

„To vedro je opravdu příšerné.“ Alison se rozhlédla po restauraci, ve tři hodiny stále ještě plné. „Dobrá, kam teď vyrazíme?“

Navrhla jsem návštěvu muzea Morikami a japonských zahrad, což podle mého mínění mohlo být uklidňující i zajímavé, ale Alison prohlásila, že nemá na muzea náladu, a Lance znovu opakoval, že příroda není jeho koníček. A tak jsme místo toho šli dlouhý kus pěšky podél přímořského kanálu a dopřáli jsme si projížďku lodí Rambliri Rose II. Pak jsme seděli za soumraku na přístavní hrázi a dívali se, jak se otevřel most pro malou kolonu překrásných jachet plujících na Bahamy.

„Víš, že aligátoři se pohybují opravdu rychle?“ zeptala se Alison později a bez nějaké souvislosti, když jsme se vraceli po Seventh Avenue domů. „A kdyby tě nějaký honil, máš utíkat cikcak, protože aligátoři se pohybují jen v rovné čáře?“

„To si budu pamatovat,“ poznamenala jsem.

„Jaký je vlastně rozdíl mezi aligátorem a krokodýlem?“ zeptal se Lance.

„Krokodýli jsou horší,“ odvětila Alison se svým nejsladším úsměvem. Vztáhla paže k obloze, jak by sahala po měsíci v úplňku, který nám visel nebezpečně blízko nad hlavou. „Umírám hlady.“

„Vždyť jsi právě jedla,“ připomněla jsem jí.

„To bylo před několika hodinami. Mám hrozný hlad. Pojďme do Boston’s.“

„Jsem pro,“ přidal se Lance.

„Jděte sami. Jsem utahaná.“

„Jen pojď, Terry. Nemůžeš se na nás teď vykašlat.“

„Nezlob se, Alison. Ráno musím brzy vstávat. Teď především potřebuju šálek bylinkového čaje, uklidňující koupel s pěnou a svou pěknou pohodlnou postel.“

„Nech Terry na pokoji,“ vyzval Lance mírně svou sestru.

„Bavila ses dobře?“ Alison na mě nedočkavě hleděla jako dítě, velký žlutý měsíc se jí odrážel v očích. „Tři slova.“

„Ano,“ odpověděla jsem pravdivě, když jsem pominula přetrvávající obavy ohledně muže v červeném šátku. Celé dlouhé odpoledne jsem se všemožně snažila na něho zapomenout, ale vracel se znovu a znovu jako falešná mince. „Ano. Ano. Ano,“ opakovala jsem a definitivně jsem zapudila jeho obraz.

Alison mě pevně objala, až mě několik volných pramínků jejích vlasů zalechtalo na tváři a dostalo se mi mezi rty. „Tak zatím ahoj, aligátore,“ řekla a políbila mě na čelo.

„Na shledanou, krokodýle,“ rozloučila jsem se a dívala se za nimi, než zašli za roh a zmizeli ve tmě. Nocí se rozlehl Alisonin smích a já se krátce zamyslela nad tím, co je pro ní asi tak k smíchu. Jeho ozvěna mě pronásledovala po ulici a odrážela se od mých zad jako ostré kameny. „Jaký je vlastně rozdíl mezi aligátorem a krokodýlem?“ ptal se Lance. „Krokodýli jsou horší,“ odpověděla Alison.

Můj dům tonul v naprosté tmě. Normálně jsem nechávala rozsvícené aspoň jedno světlo, ale Lance mě odvedl tak rychle, že jsem zřejmě zapomněla. Obezřetně jsem postupovala vpřed a očima pátrala po zemi pro případ, že se Bettye McCoyová se psy vrátila z pekla. Šla jsem cikcak po přístupové cestě, kdyby se až sem náhodou zatoulal nějaký hladový aligátor. S pocitem úlevy a pošetilostí – pošetilé úlevy? – jsem odemkla hlavní vchod a rozsvítila. Pohledem jsem přejela pohovku, stylová křesla, obraz s pivoňkami na stěně u okna, vánoční stromek v rohu, četné dárky pod ním, okázalý průvod Santa Clausů, sobů a trpaslíků, které tu Alison láskyplně rozestavěla.

„Veselé Vánoce vám všem,“ pozdravila jsem, když jsem za sebou zamkla a zamířila do kuchyně. „A veselé Vánoce hlavně vám, drahé dámy,“ přivítala jsem pětašedesát porcelánových hlaviček, které mě pozorovaly lhostejnýma očima. „Doufám, že jste se chovaly slušně, zatímco jsem byla pryč.“

Naplnila jsem konvici vodou, uvařila jsem si čaj s příchutí broskve a zázvoru a odnesla ho po schodech nahoru do koupelny, kde jsem se svlékla a napustila si vanu. Vlezla jsem do ní a opřela si hlavu o chladivý okraj. Jasmínem vonící pěna mě zahalila jako přikrývka. Vzpomínala jsem, jak jednou, když jsem byla malá, mě matka našla ve vaně s pokrčenýma nohama, voda mi tekla mezi stehna, olizovala mi místečko mezi nohama, a já se chichotala s dětskou bezstarostností. Výprask, který jsem tehdy dostala, byl horší než všechny, které mi uštědřila za ta léta, částečně proto, že jsem byla celá mokrá a částečně proto, že jsem neměla tušení, proč mě trestá. Stále jsem jí prosila, aby mi vysvětlila, co jsem provedla, ale matka nepromluvila ani slovo. Dodnes mohu cítit žihadla jejích prstů na holých hýždích jako bodnutí tisíce malých vos, zatímco moje mokrá kůže jako lupa zvětšovala a odrážela mou bolest a ponížení. Ze všeho nejvíc si pamatuji zvuk těch úderů, který rezonoval na mém nahém těle a odrážel se od stěn. Slýchávám to ještě dnes někdy v noci, když zavřu oči a chci spát.

Potřásla jsem hlavou, abych se zbavila takových nepříjemných myšlenek, ponořila jsem se ve vaně a strčila hlavu pod vodu, až se mi vlasy vznášely kolem hlavy jako mořské řasy. Hned se mi pod zavřenými víčky vynořila další nepříjemná vzpomínka: na tři opuštěná šedobílá koťata, která jsem našla třesoucí se v rohu naší garáže, špinavá, mňoukající a „nejspíš plná červů“, jak prohlásila matka, než mi je vypáčila z rukou a utopila je v kbelíku s vodou na zadním dvorku. Ležela jsem ve vaně pod několika centimetry vody, která mi zakrývala obličej jako rubáš, a marně jsem se pokoušela nevidět ta koťata. Co se to se mnou dělo? Proč jsem v poslední době tolik vzpomínala na matku? Zdálo se, že od Alisonina příchodu se matka znovu zabydlela nejen v domě, ale i v mém mozku. Pravděpodobně za to mohly všechny ty otázky, které Alison kladla, fotografie, které jsme si spolu prohlížely. Ty byly odpovědné za mé podivné sny, za tyto neplánované výpravy do minulosti. Na ta zatracená koťata jsem si nevzpomněla celá léta. Proč proboha teď? Cožpak jsem se neusmířila s matkou během těch dlouhých strašných dnů její nemoci? Neprosila mě o odpuštění?

A neodpustila jsem jí vděčně?

Matčina přítomnost mi vždy naháněla hrůzu, ačkoli nedovedu přesně říct proč. Při pouhých sto pětapadesáti centimetrech to jen sotva bylo její fyzickou postavou. Naopak, se svým neúměrně velkým poprsím připomínala holuba, což působilo téměř komicky, a její rysy byly překvapivě drobné a bezvýrazné. Myslím, že to, co jí opravdu odlišovalo, byl způsob držení těla, strnulá hrdá ramena, vysoko zdvižená umíněná hlava, takže se zdálo, že se její malý, vzhůru ohrnutý nos na vás dívá z velké výšky. Toto držení ovlivňovalo všechny aspekty jejího života. Měla velmi jasné názory, dokonce i na témata, o nichž mnoho nevěděla. Měla prudkou povahu a ostrý jazyk. Velmi záhy jsem zjistila, že nemá smysl prosazovat své mínění, že platí jen to její. Přinejmenším s mým otcem se matka radila jen velmi zřídka. Pokud měl nějaké vlastní názory, nechával si je pro sebe. Brzy jsem se poučila, že se na něho nemůžu v ničem spoléhat, a proto mě nikdy nezklamal. Pokud měl nějaké výčitky svědomí, odnesl si je do hrobu. Má matka byla po jeho smrti ještě zlostnější a ostře mě kárala při sebemenší provokaci. „Jsi pitomá, pitomá holka!“ Dodnes slyším její křik, kdykoli udělám něco obzvlášť pošetilého. Později samozřejmě, když stáří zakulatilo ta umíněná ramena a slabost zjemnila její drsnější hrany, byla postupně stále méně hrozivá, méně upjatá, méně náchylná k jedovatým výbuchům zlosti. Anebo prostě byla celá menší. Po mrtvici se moje matka doslova scvrkla na polovinu. A stala se zvláštní věc. Čím byla menší, tím toho v ní bylo víc, jak by řekl architekt Mies van der Rohe – víc tolerance, vděčnosti, zranitelnosti. Její stín se smrskl na něco blížícího se lidským rozměrům.

„Víš, že všechno, co jsem dělala, bylo jen pro tvé dobro,“ říkávala často v posledních měsících svého života.

„Vím,“ odpovídala jsem. „Samozřejmě, že to vím.“

„Nechtěla jsem být krutá.“

„Já vím.“

„Byla jsem tak vychovávaná. Moje matka se ke mně chovala stejně.“

„Bylas dobrá matka,“ řekla jsem.

„Udělala jsem spoustu chyb.“

„Všichni děláme chyby.“

„Můžeš mi odpustit?“

„Samozřejmě, že ti odpouštím.“ Políbila jsem odlupující se suchou kůži na jejím čele. Jsi moje matka. Mám tě ráda.“

„Taky tě mám ráda,“ zašeptala. Anebo možná že ne. Možná jsem jen chtěla slyšet ta slova tak zoufale, že jsem si představovala, že je řekla. Proč se teď vrátila, aby mě pronásledovala?

Vystrčila jsem hlavu z vody a ucítila jsem, jak praskají malé mýdlové bublinky na mé pokožce. Snažila se mi něco naznačit? Snažila se mě varovat, chránit mě po smrti tak, jak to za života nikdy nedělala? Chránit před čím? Prsty na nohou jsem vytáhla zátku od vany a poslouchala jsem, jak voda s melodickým zurčením odtéká do kanálu. Chvíli trvalo, než jsem si začala uvědomovat i jiné zvuky, a další chvíli trvalo, než jsem pochopila, jaké zvuky to jsou. Rolničky. Uvědomila jsem si, že slyším, jak se dole otevřely a zavřely dveře. Srdce mi sklouzlo odtokem s posledními bublinkami.

Někdo byl v domě. Potichu jsem vystoupila z vany, oblékla jsem si župan a natáhla ruku, abych zamkla dveře do koupelny. Ale zámek byl už téměř rok rozbitý a nejbližší zbraň, jakou jsem našla, byla tupá žiletka holicího strojku na jedno použití. Kdybych neměla takový strach, zasmála bych se.

„Haló? Je tam někdo?“ zavolala jsem poté, co jsem opatrně vyhlédla ze dveří koupelny a vyšla na chodbu. „Alison? To jsi ty?“ Čekala jsem, jestli někdo odpoví, a pak jsem se odvážila dojít ke schodům. Moje nohy zanechávaly mokré stopy na podlaze z tvrdého dřeva. „Alison? Lance? Jste to vy?“ Nic. Bylo možné, že jsem se zmýlila? Rychle jsem prohlédla ložnice, potom jsem se pomalu vydala po schodech k obývacímu pokoji a při každém kroku jsem napůl čekala, že na mě někdo vyskočí ze stínu. Ale nikdo nevyskočil a nic v obývacím pokoji nevypadalo porušeně. Všechno stálo na svém místě stejně jako předtím.

Zalomcovala jsem klikou domovních dveří, a když jsem se přesvědčila, že dveře jsou bezpečně zamčené, úlevou jsem si zhluboka vydechla. „Haló?“ zavolala jsem znovu cestou do kuchyně. Je tu někdo?“ Ale kuchyň byla prázdná stejně jako zbytek domu. „Takže teď už začínám slyšet zvuky,“ zamumlala jsem, uvolnila jsem napjatá ramena a sáhla jsem na zadní dveře. Pod mým dotekem se otevřely.

„Ach můj bože.“ Ustoupila jsem s rostoucí hrůzou, zatímco horká noc si bezohledně razila cestu do kuchyně. „Uklidni se.“ Cožpak jsem právě nezkontrolovala každou místnost domu a nic nenašla? „Neprohlédla jsi skříně,“ uslyšela jsem v duchu Alison. „Nepodívala ses pod postel.“

„Jsi pitomá, pitomá holka!“ dodala navrch má matka.

„Žádná strašidla nejsou,“ řekla jsem jim nahlas. Usoudila jsem, že je dost možné, že jsem při odchodu z domu zapomněla zamknout zadní dveře. Vybavila jsem si, jak Lance, který přišel bez omluvy o hodinu pozdě, mi navléká kabelku na rameno a vede mě ven s rukou na mém lokti. Nerozsvítila jsem žádné světlo a nezamkla jsem vchod do kuchyně.

„Nezamkla jsem dveře!“ informovala jsem řadu dámských hlaviček. „Nezamkla jsem dveře,“ opakovala jsem, když jsem je teď zamykala, a zasmála jsem se své hlouposti. „Žádná strašidla nejsou.“

Zazvonil telefon. „Nevíš, že je nebezpečné nechávat dveře odemčené?“ zeptal se ten hlas dřív, než jsem stačila říct ‚haló‘. „Nikdy nevíš, kdo tam může vlézt.“ Prudce jsem se otočila, přejela jsem rukou přes pracovní desku a narazila jsem na dřevěný podstavec stolu. Vytáhla jsem z otvoru ten největší a zamávala jím ve vzduchu jako praporem. „Kdo je tam?“

„Sladké sny, Terry. Dávej na sebe pozor.“

„Haló? Haló? Sakra! Kdo je tam!“ Praštila jsem sluchátkem, pak jsem ho znovu zvedla a vytočila 911.

„Policie, naléhavé případy,“ oznámil ženský hlas po několika minutách vyzvánění.

„Tedy, nejedná se přímo o naléhavý případ,“ upřesnila jsem.

„Tady je 911, paní. Není-li to naléhavé, zavolejte místní policejní stanici.“

„Nejsem si jistá, jestli…“

„Paní, je to naléhavý případ, nebo ne?“

„Ne,“ přiznala jsem a spustila jsem ruku s nožem podél těla.

„Máte-li nějaký problém, zavolejte prosím místní policejní stanici.“

„Děkuji vám. Udělám to.“ Jenže jsem nic takového neudělala. Co bych jim měla říct? Že mám podezření, že se mi někdo vloupal do domu, ale že dveře nebyly zamčené a nic se neztratilo? Že dostávám mlhavé výhrůžné telefonní hovory od anonymního muže, jehož slova jsou zdánlivě spíš starostlivá než hrozivá? „Nevíš, že je nebezpečné nechávat dveře odemčené? Nikdy nevíš, kdo tam může vlézt. „Sladké sny. Dávej na sebe pozor.“ Jistě. To by policie náramně ochotně přiběhla.

Vrátila jsem sluchátko do vidlice, ztěžka jsem dosedla na kuchyňskou židli a snažila se rozmyslet svůj další krok. Měla bych přesto zavolat policii, riskovat jejich výsměch či dokonce jejich nezájem? Kdybych jim jen mohla nabídnout něco konkrétnějšího, dokázat jim, že nejsem osamělá žena středního věku s příliš bujnou fantazií a spoustou volného času. Kdybych jen poznala ten hlas na druhém konci drátu! Znovu jsem si v duchu přehrávala ta slova jako magnetofonový pásek. „Sladké sny, Terry. Dávej na sebe pozor.“ Ale i když na tom hlase bylo něco důvěrně známého, nemohla jsem si být jistá, že patří Eričinu motorkářskému příteli, muži, kterého jsem viděla v Elwoods mluvit s Lancem, s vážností, jež naznačovala něco víc než společný zájem o motorky. Byla mezi těmi dvěma muži nějaká spojitost? Mezi Lancem a Erikou? Mezi Erikou a Alison?

Byla pouhá náhoda, že ty telefonáty začaly přibližně v době, kdy se Alison objevila na mém prahu? Co se to k čertu dělo? Vtom jsem ho uviděla. Stál venku před kuchyňským oknem s čelem přitisknutým k okenní tabulce a červeň jeho šátku jako by krvácela na skle. „Panebože!“

A potom zmizel, tak jak se objevil, pohlcen nocí jako inkoustová kaňka. Viděla jsem vůbec někoho? Běžela jsem k oknu a vyhlédla do noci. Nic jsem nespatřila. Nikoho. Prohledala jsem kuchyňskou zásuvku, až jsem našla náhradní klíče od chaty.

„Jsi pitomá, pitomá holka,“ napomenula mě matka, a tentokrát jsem s ní musela souhlasit. Ale potřebovala jsem znát některé odpovědi, a ty odpovědi mohly být docela dobře ukryté v Alisonině deníku. Odhadla jsem, že mám nejméně půl hodiny času, než se Alison a její bratr vrátí domů. To je víc než dost, pokud si pospíším. Pevně jsem sevřela nůž, rázně otevřela dveře a vyšla ven. Mé bosé nohy vklouzly do nočního vzduchu jako do páru bačkor.

„Zbláznila ses? Co to děláš?“ zamumlala jsem, nicméně jsem za sebou zamkla a kráčela k chatě se vztaženou rukou a klíčem namířeným na zámek. Už jsem skoro byla u dveří, když jsem za sebou uslyšela zapraskat větev. S leknutím jsem se otočila.

„Ahoj,“ ozval se ze tmy nehmotný hlas. Pomalu, téměř zázračně se na zadním dvorku z ničeho nic zjevil nějaký muž. Se záměrnou opatrností vyšel na místo ozářené měsícem. Byl vysoký, hubený, hladce oholený. Neměl žádnou neupravenou bradku, žádný červený šátek. „Pamatuješ si na mě?“

„K. C,“ vydechla jsem.

„Krátce místo Kenneth Charles, ale nikdo mi… sakra, to ostatní znáš.“

„Co tu děláš?“

„Přišel jsem za Alison.“

„Není doma.“

„Vážně? Tak kam jdeš?“

Strčila jsem klíč od chaty do kapsy županu a přitom jsem doufala, že si toho nevšiml. „Měla jsem dojem, že něco slyším. Jen jsem kontrolovala, jestli je všechno v pořádku.“ V duchu jsem se podivila, proč se obtěžuji s vysvětlováním někomu, koho sotva znám.

„To jsem asi byl já.“

„Telefonoval jsi mi teď?“ zeptala jsem se ostřejším tónem, než jsem měla v úmyslu.

K. C. vytáhl z kapsy mobil a líně se usmál. „Měl jsem?“

„Neodpověděl jsi na otázku.“

„Nevolal jsem ti.“ Přimhouřil oči, až mu téměř zmizely. „Je ti dobře?“

„Je mi fajn.“

„Vypadáš trochu nervózní.“

„Ale ne,“ odporovala jsem a nuceně jsem si zívla. „Asi jen trochu unavená. Těžký den.“ Pohlédla jsem dolů a uviděla jsem, že se mi rozevřel župan a odhalil značnou část mého poprsí. Rychle jsem přitáhla obě strany županu k sobě a okázale jsem ignorovala šířící se úsměv na tváři

K. C. „Vyřídím Alison, že ses tu stavil.“

„Jestli ti to nevadí, počkám tady, než se vrátí.“

„Beze všeho.“ Obrátila jsem se k domu.

„Terry?“ zavolal za mnou. Zastavila jsem se a obrátila se. „Jen jsem chtěl znovu poděkovat za skvělou večeři na díkůvzdání.“

„Jsem ráda, že se ti to líbilo.“

„Dneska nenajdeš moc lidí, kteří jsou tak ochotní otevřít svůj domov cizím lidem.“

Anebo tak hloupí, uslyšela jsem v duchu matku. Klíč od chaty v mé kapse ztěžkl. „Udělala jsem to ráda.“ Znovu jsem se obrátila k domu.

„Terry?“ zavolal podruhé. Znovu jsem se zastavila, ale tentokrát jsem se neotočila. „Dávej na sebe pozor,“ řekl, než jsem vešla do domu a zamkla za sebou dveře.

„Veselé Vánoce!“ Alison vyskočila ze židle přesně s úderem dvanácté a zatleskala rukama s dětinským nadšením.

„Veselé Vánoce,“ opakoval Lance jako ozvěna, když si přiťukl sklenkou s vaječným koňákem nejprve s Alison, pak se mnou.

„Bůh žehnej nám všem,“ dodala jsem a usrkla z husté tekutiny, až mi do nosu pronikly ostré výpary muškátového oříšku. Byl to hezký večer se spoustou dobrého jídla a příjemného povídání. Jen my tři. Žádní nezvaní hosté. Žádné přízraky za oknem. Žádné nečekané telefonáty. Zeptala jsem se Alison na K. C. Tvrdila, že ho neviděla ani o něm neslyšela od díkůvzdání. Když jsem jí vyprávěla o svém setkání s ním, pokrčila rameny a prohodila:

„To je divné. Ráda bych věděla, co chtěl.“ Nakonec jsem usoudila, že jsem celou záležitost neúměrně nafoukla, a pustila jsem to z hlavy. „Z čeho to je?“ zeptala se teď Alison.

„Co a odkud?“

„To, co jsi právě řekla. Bůh žehnej nám všem. Je mi to nějak povědomé.“

„Charles Dickens,“ odpověděla jsem. „Vánoční koleda.“

„Správně,“ dodal Lance. „Viděli jsme film. Pamatuješ? Hrál v něm Bill Murray.“

„Měli byste si přečíst tu knihu.“

Lance lhostejně pokrčil rameny. Já moc nečtu.“

„Pročpak?“

„Nezajímá mě to.“

„Lance si užil dost knih na Brownově univerzitě,“ pospíšila si Alison s vysvětlením.

„A co tě tedy zajímá?“ vyptávala jsem se.

Lance pohlédl přes stůl na svou sestru a pak zase obrátil pozornost ke mně. „Ty mě zajímáš,“ řekl.

‚Já?“

„Ano, vážená, rozhodně mě zajímáš.“

Zasmála jsem se. „Děláš si ze mě legraci.“

„Naopak. Fascinuješ mě.“

Teď jsem zas já pohlédla na Alison. Zdálo se, že zatajuje dech. „A co přesně tě na mně fascinuje?“

Potřásl hlavou. „To nevím jistě. Co se říká o tom, že tichá voda břehy mele?“

Nyní jsem pro změnu zatajila dech já. „Nic, prostě se to tak říká.“

„Myslím, že bych byl rád u toho, až se ta voda zpění.“ Lance znovu upil vaječného koňáku, až mu světležlutý krém vytvořil tenký knírek nad horním rtem. Pomalu si přes něj přejel jazykem, ale přitom ze mě nespouštěl oči.

„Já nečtu zdaleka tolik, jak bych měla,“ pípla Alison tiše.

„Ty nečteš vůbec.“

Ruměnec rozpaků zbarvil Alisoniny tváře, takže měly skoro stejnou barvu jako její svetr. „Možná bys mi mohla doporučit nějaké dobré knížky, Terry. Něco, abych zase začala, číst.“

„Ovšem. I když patrně taky nečtu tolik, jak bych měla.“

„Všichni bychom měli číst víc,“ souhlasila Alison.

„Je spousta věcí, které bychom měli dělat,“ poznamenal Lance tajuplně.

„Vyjmenuj tři,“ vyzvala jsem ho a Alison se usmála, i když to byl nejistý úsměv, jako by se bála, co její bratr odpoví.

„Měli bychom přestat otálet,“ řekl Lance.

„Otálet,“ opakovala Alison s nervózním smíchem.

„Dobré slovo.“

„S čím otálet?“ zeptala jsem se.

Lance mou otázku ignoroval. „Měli bychom přestat hrát hry.“

„Jaké hry?“ otázala jsem se znovu a přitom jsem si všimla, jak Alison ztuhl úsměv na tváři.

„Měli bychom přiznat barvu, anebo jít od toho.“ Lance dopil vaječný koňák a hodil ubrousek na stůl, jako by vyzýval svou sestru na souboj.

„Asi jsem nepochopila, kam tím míříš,“ poznamenala jsem.

Alison odhodlaně vstala. „Nechme toho. Neměli bychom teď raději rozbalit dárky?“ A než jsem stačila odpovědět, byla už v obývacím pokoji u stromečku. „Tenhle otevři jako první,“ vyzvala mě, když jsem přišla za ní, a podala mi malou dárkovou taštičku. Je ode mě. Ale je to jen drobnost. Myslela jsem, že bychom mohli začít s těmi malými dárky. A ty nejlepší si nechat nakonec,“ vysvětlovala poté, co jsem opatrně vytáhla z obalu kus krystalu. Jako těžítko. Připadalo mi to moc hezké.“

„Hezká zbytečnost,“ odfrkl si Lance, který se mezitím pohodlně uvelebil na pohovce.

„Je krásný. Děkuju ti.“ Sedla jsem si k Alison na podlahu, ale myšlenkami jsem stále byla u našeho předchozího rozhovoru – Otálet s čím? Jaké hry? – zatímco jsem prstem přejížděla po nerovném růžovém povrchu krystalu. „Hrozně se mi líbí.“

„Opravdu?“

„Je krásný.“ Ukázala jsem na malou hranatou krabičku zabalenou do červeného a zeleného papíru. „Teď ty.“

Dychtivýma rukama strhla balicí papír. „Co je to?“

„Otevři to a uvidíš.“

„To je tak vzrušující! Není to vzrušující?“ Alison odhodila poslední papír a nedočkavě krabičku otevřela. Jen se na to podívej! Lanci, podívej. Lak na nehty. Šest lahviček, všechny v nádherných barvách.“

Jen se nezblázni,“ zabručel Lance z pohovky.

„Vanilla Milkshake, Mango Madness, Wildflower… Jsou fantastické.“

„Užij je ve zdraví.“

„Uděláme si další kosmetický den.“

„Konečně nějaká zábava,“ poznamenal Lance.

„Jenom když si necháš nalakovat nehty s Mango Madnes,“ poznamenala jsem.

„Vážená, vy mi můžete nalakovat kteroukoli část těla, jakou si jen vaše srdce přeje.“ Lance se skokem přenesl přes pohovku a připojil se k nám na podlaze. Je tam něco pro mě?“

Alison na oko dlouze prohledávala hromádku balíčků pod stromem. „Ne, bohužel se zdá, že tu pro tebe nic není. Okamžik, počkej. Tady něco je.“ Vytáhla podlouhlou krabici ve zlatém papíru. Je to golfové tričko,“ oznámila ještě než byl balíček napůl rozbalený. „Má velikost XL, protože prodavač říkal, že je dělají dost těsná. Co myslíš? Bude ti sedět?“

Lance si přidržel béžovo-černé golfové tričko na tmavomodrém, které měl na sobě. „Vypadá dobře. Co myslíš, Terry?“

„Myslím, že tvá sestra má velmi dobrý vkus.“

Lance se zasmál. „To je poprvé, co jí z toho někdo obvinil.“

„Náramně vtipné.“ Alice ukázala na vzor, který křížem krážem zdobil lehkou látku. „To jsou golfové hole, kdybys to náhodou nepoznal.“

„Zdá se, že se tu budu muset ještě zdržet,“ prohodil Lance jakoby mimochodem. „Dát se na golf.“

Alison upřela oči na podlahu. „Tady je něco pro Terry.“ Přečetla cedulku a nevraživě pohlédla na bratra. „Od Lance,“ dodala se zjevným překvapením. „Neřekls mi, že koupíš dárek pro Terry.“

„Cože? Myslíš, že mě vychovali v maštali?“

Když jsem rozbalovala dárek, ruce se mi třásly při pomyšlení, že já pro něho nic nemám. Uvnitř byla dlouhá noční košilka šeříkové barvy s krajkovým živůtkem a provokativně hlubokým kulatým výstřihem.

„No tohle!“ vydechla Alison. „To je hedvábí.“

„Je krásná. Ale něco takového opravdu nemůžu přijmout,“ namítla jsem matčiným hlasem.

Naprosto nevhodné, slyšela jsem její přitakání.

„O čem to mluvíš? Ovšemže můžeš. Proč si jí nezkusíš hned teď a nepředvedeš se nám?“ Lanceovy prsty vklouzly pod dlouhý rozparek po straně košilky. Zachvěla jsem se, jako by se jeho ruka dotkla mé nohy.

„Myslím, že by sis jí měla schovat, až přijde Josh,“ mínila Alison, oči stále upřené na bratra.

„Josh?“ Lance se vsedě narovnal, se zjevně povzbuzeným zájmem. „O nějakém Joshovi slyším poprvé.“

„Je to Terryin známý.“

„Zdá se, že je víc než jen známý.“

„Jeho matka je jedna z mých pacientek,“ upřesnila jsem, protože se mi opravdu nechtělo diskutovat o Joshovi s Alisoniným bratrem. Přemýšlela jsem, co asi Josh právě dělá. V Kalifornii bylo o tři hodiny méně. Nejspíš je na nějaké velké rodinné večeři, anebo možná ještě na poslední chvíli kupuje dárky. Stýská se mu po mně? Vzpomene si na mě vůbec?

„Co je jeho matce?“

Představila jsem si Myru Wylieovou spící na svém úzkém nemocničním lůžku. „Všechno možné,“ odpověděla jsem smutně.

Lance ledabyle pokrčil rameny. „Překročila svou záruční lhůtu, že?“

„Co?“

„Lance si myslí, že by lidi měli být opatření nálepkou Spotřebujte do… Víš, jako mléčné výrobky.“ Proti své vůli jsem se musela zasmát.

„Uvažovala si někdy o tom, že někomu z těch lidí pomůžeš na onen svět?“

„Cože?!“

„Myslím, že bys tím většině z nich prokázala laskavost. A sobě taky, když se to tak vezme.“

„Tedy, teď jsi mi vyrazil dech.“

„To nic, jenom tu nahlas přemýšlím. Ale předpokládám, že se s některými z těch osamělých starých babek dost sblížíš. Mám pravdu?“ Přikývla jsem, aniž jsem tušila, kam se tenhle rozhovor ubírá. „A pár z nich patrně má našetřenou pěknou sumičku,“ pokračoval Lance. „Vsadím se, že by nebylo těžké zařídit, aby tě zahrnuly do své závěti, přepsaly na tebe část svého majetku. Jsi přece jejich obětavá pečovatelka. A po patřičné době, dost dlouhé, aby nevzniklo nevhodné podezření, by se trochu napomohlo přírodě. Znáš to, nějaká vzduchová bublina v kapačce; vyšší dávka něčeho na spaní. Sakra, nemusím ti to přece vykládat. Jsi sestra. Měla bys dobře vědět jak na to. Víš to?“

Hledala jsem v jeho očích známý poťouchlý třpyt, ale hleděl na mě nehybně očima stejně studenýma a bez humoru jako mrtvola. Mluvil snad vážně?

„Co myslíš, Terry?“ nedal se odradit. „Podle mě to je dobrý plán.“

„Právě takové plány jsou příčinou, proč jsou naše vězení tak přeplněná.“

„Lance jen žertuje,“ řekla Alison.

„Myslíš?“ ušklíbl se.

„Jsou peníze pro tebe opravdu tak důležité?“

„Dost důležité.“

„Natolik, že bys skutečně pomyslel na to někoho zabít?“

„Asi by záleželo na okolnostech.“

„Lance si jen dělá legraci,“ přerušila ho znovu Alison. „Tak dost, Lanci. Terry nerozumí tvému černému smyslu pro humor.“

„Myslím, že mu rozumí až moc dobře.“

„Teď je řada na mě, abych rozbalila další dárek,“ poznamenala Alison a vytáhla zpod stromečku dárek takovou silou, až málem borovici převrhla. „Podívejte. To je od Denise.“

„Kde je Denise teď?“ zeptala jsem se. Stejně jako Alison jsem se snažila odvést řeč jinam.

„Tráví Vánoce s příbuznými na severu. Ale na Nový rok se vrátí. A když jsme u toho, měli bychom asi začít dělat plány na Silvestra.“

„Já na Silvestra sloužím,“ připomněla jsem.

„To snad ne!“

„Bohužel.“

„Ale to je začátek celého nového roku. Nedovedu si představit, že bys byla v práci. To je zrada!“

Zasmála jsem se. „Rozbal svůj dárek.“ Alison mlčky rozbalila dárek a vytáhla pár růžových náušnic ve tvaru srdíček. Ale nemohla jsem si pomoci a musela jsem se v duchu ptát, jestli za ně Denise opravdu zaplatila, anebo si prostě znovu posloužila z inventáře své tety. Alison neřekla nic. Zavřela malou lepenkovou krabičku a odložila jí na zem. „Nelíbí se ti?“

„Jsou moc hezké.“

„Chudák Alison je celá bez sebe, že s námi nebudeš slavit Silvestra.“

„Jsem jen zklamaná.“

„To nemusíš. Je to noc jako každá jiná,“ utěšovala jsem jí, ačkoli jsem tomu sama nevěřila. Nebyla jsem snad stejně zklamaná, když mi Josh oznámil, že bude mimo město? „Teď jsem si uvědomila, že jsem zapomněla dát pod stromeček dárek pro Lance.“ S námahou jsem se zvedla na nohy, odběhla jsem do kuchyně, vyhledala jsem balíček s plnicím perem, které jsem původně koupila pro Joshe – No a co? Koupím mu něco lepšího, osobnějšího. – a zase jsem se vydala zpět do obývacího pokoje.

„Co to vyvádíš?“ uslyšela jsem z obýváku, jak Alison zasykla. „Rozvesel se trochu,“ vybízel jí Lance.

„O co se tu snažíš?“

„Jen si s ní užívám trochu zábavy.“

„Mně se to nelíbí.“

„Jen klid.“

„Varuju tě…“

„To je ultimátum? Protože oba přece víme, jak mám rád ultimáta.“

„Tady to je,“ řekla jsem nahlas, ještě než jsem vešla do pokoje, abych ohlásila svou přítomnost.

Lance se natáhl přes okraj pohovky a vzal si malý balíček, který se mi houpal na prstu. „Přesně to jsem si přál,“ řekl beze stopy po ironii, když z vrstev hedvábného papíru vyprostil masivní černé pero. „Děkuju ti, Terry. Dojalo mě to.“ Vstal, obešel pohovku a podal mi ruku.

Přijala jsem jí v očekávání, že mi na znamení díku potřese rukou, ale místo toho mě k sobě přitáhl a sklonil obličej tak blízko k mému, až jsem v ústech ucítila jeho dech. Otočila jsem tvář, ale on se otočil také, jako by předvídal mou reakci, a přitiskl ústa na mé rty. Ihned jsem ucítila, jak mi jeho jazyk vklouzl mezi zuby, pak se stáhl téměř dřív, než bych mohla zaregistrovat jeho přítomnost. „Co to děláš?!“ zeptala jsem se a odtrhla se od něho, ale jeho chuť ve mně stále přetrvávala.

Zatvářil se udiveně, jako by neměl tušení, o čem mluvím. Myslel si snad, že si toho nevšimnu? „Je to nádherné pero,“ poznamenal.

„Dobré, vy dva,“ zvolala Alison. „Ještě tu je toho spousta. Jsem na řadě.“

„Ty jsi vždycky na řadě.“ Lance opět zaujal své místo na pohovce.

Alison vybalila baseballovou čapku s logem Houston Astros, a ani si nepřečetla přiloženou cedulku. „Podívej. To je od K. C. Není to milé?“ Nasadila si čapku na hlavu. „Zastavil se tu dnes odpoledne,“ vysvětlila, než jsem se stačila na něco zeptat. „Říkal, že přišel už onehdy v noci a chtěl mi dárek předat, ale nebyla jsem doma,“ pokračovala sama od sebe. „Proto se tu objevil,“ dodala a já přikývla, ačkoli jsem si nevzpomínala, že by K. C. měl v ruce nějaký dárek.

„Co o něm vlastně víš?“ zeptala jsem se tak, aby to znělo nenuceně.

„Nic moc. Proč?“

„Jsem jen zvědavá.“

„Myslí si, že ho nemáš ráda.“

„To má pravdu.“

„Proč?“

„Asi mu nedůvěřuju.“

„Mně připadal dost sympatický,“ vložil se do našeho rozhovoru Lance.

„Já myslím, že je milý,“ souhlasila Alison.

„Vyjmenuj tři věci, které se ti na něm líbí,“ vyzvala jsem jí.

Alison se usmála. „Moment. Líbí se mi jeho přízvuk.“ V uších mi explodoval nenápadný texaský nosový přízvuk v hlase K. C. „Líbí se mi jeho oči.“ Nesnáším jeho oči, pomyslela jsem si a v duchu jsem uviděla, jak se mi tu noc vysmívaly ze tmy. „Líbí se mi, že mi koupil dárek.“

„A jaké tři věci se ti líbí na mně?“ zeptal se nečekaně Lance a otočil se ke mně.

„Obávám se, že na tobě se mi nelíbí vůbec nic,“ odpověděla jsem a on se zasmál, i když jsem mluvila pravdu a myslím, že to věděl.

„Něco snad přece,“ trval na svém. „Přemýšlej.“

„Nevím.“

„Když si na nic nevzpomeneš, nebudou už žádné dárky.“

„Dobře,“ vzdala jsem se. „Líbí se mi, že jsi hodil psí bobek po Bettye McCoyové.“

Zasmál se. „Říkáš, že se ti líbí moje odvaha?“

„Myslím, že chce říct, že jsi podělanej mizera,“ opravila ho Alison.

„Co ještě se ti líbí?“ vyptával se dál Lance. Sestru úplně ignoroval.

„Líbí se mi tvůj vkus při výběru noční košile,“ připustila jsem, zatímco jsem v odrazu na předním okně téměř mohla vidět, jak má matka nad tím kroutí hlavou.

„Líbí se ti, že jsem vybíravý,“ tlumočil to Lance s jiskřícíma modrýma očima.

Zavrtěla jsem hlavou, tohle jsem nehodlala komentovat. „Líbí se mi tvůj pásek,“ dodala jsem nakonec.

„Líbí se ti můj pásek?“

„Je moc hezký.“

Lance Palmay pohlédl dolů na černý kožený opasek, který držela na jeho úzkých bocích velká stříbrná přezka. „Tobě se líbí můj pásek,“ opakoval udiveně. „Už ti někdo řekl, že jsi dost zvláštní žena, Terry Painterová?“

Zbývající dárky jsme rozbalili v relativním tichu. Tričko ode mě pro Alison, album na fotografie od Alison pro mě. Nějaké lístky do kina, krabičku čajového pečiva, cestovní budík, chlupaté růžové pantofle. „Poslední,“ upozornila jsem, když jsem sáhla pod stromek a vytáhla malý balíček s velkou bílou mašlí.

„Co je to?“ Alison vypadala, že se to téměř bojí otevřít.

„Doufám, že se ti bude líbit.“ Dívala jsem se, jak jemně odstranila stuhu, sňala papír a zvedla víčko z krabičky.

„Myslela jsem si, že je načase, abys měla vlastní náhrdelník,“ poznamenala jsem, když zvedla jemný zlatý náhrdelník, na němž se skvělo její jméno.

Alison vhrkly slzy do očí a volně jí stékaly po tváři. Mlčky si sňala řetízek se srdíčkem a nahradila ho novým šperkem. „Je překrásný. Nikdy ho nesundám.“ Zasmála jsem se, ale sama jsem měla slzy v očích. Alison najednou vstala, sáhla až za strom a vytáhla dlouhý, úzký, obdélníkový dárek zabalený v tmavozeleném papíru. „To je pro tebe,“ řekla, když mi ho položila do klína.

Ještě než jsem ho rozbalila, věděla jsem, co to je. „To je trochu moc,“ zašeptala jsem s pohledem upřeným na obraz ženy v širokém klobouku odpočívající na pláži s růžovým pískem. „Tohle je až moc.“

„Líbí se ti, ne?“

„Ovšemže se mi líbí. Hrozně. Ale je to příliš drahé.“

„Dostala jsem slevu pro zaměstnance. To bylo předtím, než mě vyrazili, samozřejmě.“

Obě jsme se zasmály, i když jsme zároveň plakaly. „Ale i tak…“

„Žádné ale. Patří sem. Rovnou sem.“ Alison ukázala na prázdné místo na zdi nad pohovkou. „Lance ti ho pomůže pověsit. Je na to dost dlouhý.“

„Naznačuješ, že ho mám dost dlouhýho?“ zeptal se Lance, zatímco vstával z pohovky.

„Lanci!“

Ale ani jsem je neposlouchala. „Něco takového pro mě ještě nikdo neudělal,“ zašeptala jsem. Všechny mé výhrady, všechny nezodpovězené otázky, všechny přetrvávající pochybnosti v tuto chvíli zmizely.

„Pro mě taky ne,“ řekla Alison, pohladila si zlatý šperk na krku a pak ke mně vztáhla ruce.

„Pozor, vy dvě,“ pravil Lance. „Ještě začnu žárlit.“

Alison ho ignorovala a přitáhla mě do téměř dusivého objetí. Cítila jsem její mokré slzy na svých tvářích, tlukot jejího srdce na svém srdci. V tom okamžiku bylo nemožné rozeznat, kde končím já a kde začíná ona.

„Veselé Vánoce, Terry,“ vzlykla tiše.

„Veselé Vánoce, Alison.“

„Veselé Vánoce,“ zavolala jsem, když jsem otevřela dveře nemocničního pokoje Myry Wylieové. Bylo něco po osmé ráno a Myra ležela na lůžku s hlavou obrácenou k oknu. Ani se nepohnula, i když jsem za sebou zavřela dveře a opatrně, se zadrženým dechem jsem přistoupila k ní. Byla jsem tu dnes ráno už dvakrát a pokaždé jsem Myru našla v hlubokém spánku. Nerušila jsem jí. Ta ubohá žena takhle dobře spala málokdy.

Připomněla jsem si, že má matka byla v posledních měsících svého života mimořádně neklidná. Celou noc se házela a převracela v posteli a jen stěží zavřela oči. Jestli Vánoce přinesly do utrpení Myry Wylieové trochu klidu, jak bych jí mohla rušit? Avšak na její pozici bylo dnes ráno něco divného, něco hrozivého na způsobu, jakým měla ramena skrčená pod přikrývkou, něco znepokojivého na úhlu její hlavy.

„Myro?“ Sáhla jsem pod přikrývku na kostnatou ruku a modlila se, abych ucítila puls.

„To je v pořádku,“ ozvala se čistým, ale slabým hlasem, který jako by ztratil všechen svůj přirozený lesk. Ještě nejsem mrtvá.“

Lance si myslí, že by lidé měli být opatření nálepkou Spotřebujte do…, uslyšela jsem v duchu Alison. Ihned jsem přeběhla na druhou stranu lůžka a postavila se přímo před ní. Pochopila jsem, že plakala. „Myro, copak je? Stalo se něco? Máte bolesti? Co se děje?“

„Nic se nestalo.“

„Něco vás zjevně rozrušilo.“ Pokrčila rameny a to malé gesto vychýlilo její křehkou rovnováhu a vyvolalo v jejím zuboženém těle řadu silných křečí. Vzala jsem z nočního stolku sklenici vody, přiložila jí brčko ke rtům a dívala se, jak namáhavě polyká vlažnou tekutinu.

„Mám zavolat doktora?“ Myra zavrtěla hlavou, ale neřekla nic. „Copak je? Povězte mi to.“

„Jsem zkrátka hloupá stará ženská,“ prohlásila Myra a poprvé se na mě podívala od chvíle, co jsem vešla do pokoje. Pokusila se usmát, ale ten pokus zmařilo několik dlouhých škubnutí, při nichž se jí rozechvěla čelist jako u loutky břichomluvce.

„Ne, to nejste.“ Uhladila jsem několik jemných chomáčků vlasů – spíš jako nitky – na jejím čele. „Myslím, že sebe jen trochu víc litujete, to je všechno.“

„Jsem hloupá stará ženská,“ opakovala.

„Přinesla jsem vám dárek.“ Viděla jsem, jak se jí oči hned naplnily dětinskou radostí. Pomyslela jsem si, že na dárky nejsme nikdy příliš staří, a vytáhla jsem z kapsy uniformy malý balíček.

Několik vteřin zápolila s obalem, pak kapitulovala a podala mi dárek zpět. „Otevřete ho vy,“ požádala mě dychtivě a já strhla papír a ukázala jsem jí pár zářivých, červeno-zelených vánočních ponožek.

„Aby vám nebyla zima na nohy,“ poznamenala jsem.

Přitiskla si ruku na srdce, potěšená tak, jako bych jí přinesla diamanty. „Oblékněte mi je?“

„S radostí.“ Nadzvedla jsem dole přikrývku a v dlani jsem ucítila, jak má ledové prsty. Jaké to je?“ zeptala jsem se, když jsem jí navlékla jednu ponožku, potom druhou.

„Báječně. Prostě báječně.“

„Veselé Vánoce, Myro.“

Přes tvář jí přelétl stín jako velký vějířovitý list palmy. „Já pro vás nic nemám.“

„Taky nic nečekám.“

Stín zmizel stejně rychle, jako se objevil, a oči se jí znatelně rozzářily. „Možná mám v peněžence nějaké peníze“ Kývla směrem k malému stolku. „Vezměte si, kolik chcete, a kupte si ode mě něco pěkného.“

„Předpokládám, že se s některými z těch osamělých starých babek dost sblížíš,“ uslyšela jsem znovu Lanceova slova. „Vsadím se, že by nebylo těžké zařídit, aby tě zahrnuly do své závěti, přepsaly na tebe část svého majetku.“ Měl pravdu, jak jsem si v tuto chvíli uvědomila. To by vůbec nebylo těžké. A až bych měla jejich peníze, tak co? Očekávalo se ode mě, že převedu svůj majetek na Alison? To byl ten plán? Byla jsem ta osamělá stará babka, o níž hovořil? Byla jsem tím pravým terčem já? Proč ne? Měla jsem dům, chatu, úspory na důchod.

„Vypadá to jako dobrý plán,“ slyšela jsem Lanceova slova.

„Všechno jde přesně podle plánu,“ vzpomněla jsem si, jak Alison říkala svému bratrovi do telefonu na Den díkůvzdání. Co to se mnou je? ptala jsem se v duchu netrpělivě. Odkud se berou tyhle myšlenky? Cožpak jsem se vědomě nerozhodla, že takové hlouposti vyženu z hlavy?

„Terry,“ ozvala se Myra. „Terry, drahoušku, co se děje?“

Ihned jsem se přenesla zpět do přítomnosti. „Promiňte. Říkala jste něco?“

„Požádala jsem, abyste mi podala mou peněženku ze zásuvky.“

„Myro, Josh přece tu peněženku odnesl domů už před mnoha měsíci. Nepamatujete se?“

Zavrtěla hlavou, což uvolnilo několik dalších slz. „Stýská se vám po Joshovi, že? Proto jste tak smutná.“ Myra zabořila tvář do polštáře.

„Taky se mi stýská,“ přiznala jsem. Snažila jsem se přitom, aby to znělo optimisticky a vesele. „Ale on brzy přijede.“ Přikývla. Podívala jsem se na hodinky. „V Kalifornii je teprve pět ráno. Určitě vám zavolá, hned jak se probudí.“

„Volal včera večer.“

„Opravdu? To je hezké. Jak se má?“

„Dobře. Má se dobře.“ Myřin hlas byl podivně plochý, jako by ho přejelo kolo automobilu.

„Myro, určitě vám nic není? Bolí vás něco?“

„Nic mě nebolí,“ tvrdila. Jste tady. Mám nohy v teple. Co víc si můžu přát?“

„Co takhle kousek marcipánu?“ Vytáhla jsem z kapsy miniaturní marcipánový banán.

„Ach – zbožňuju marcipán. Jak to víte?“ Jeden milovník marcipánu vždycky pozná druhého.“

Rozbalila jsem marcipánové cukroví, přiložila jí ho ke rtům a ucítila jsem, jak z něj uždibuje jako veverka. „Je výborný.“ Vztáhla ruku k mému obličeji. Naklonila sem se dopředu a ucítila jsem, jak se její prsty zachvěly na mé tváři. „Děkuju, drahoušku.“

„Není zač.“

„Terry…“

„Ano?“

Zvedla ústa k mému uchu. Jste tak laskavá. Dcera, kterou jsem nikdy neměla.“ Jste tak laskavá, opakovala jsem si tiše po ní. Matka, kterou jsem nikdy neměla. „Chci, abyste věděla, jak jsem vám vděčná za všechno, co jste pro mě udělala.“

„Já to vím.“

„Mám vás ráda.“

„Taky vás mám ráda,“ zašeptala jsem a ukryla jsem slzy v jemných chomáčcích jejích stříbrných vlasů.

Někdo zaklepal na dveře a já se otočila. Napůl jsem čekala, že tam uvidím stát Joshe. Kdyby to bylo ve filmu, pomyslela jsem si, pak by Josh Wylie přiletěl dnes ráno jako vánoční překvapení pro svou matku. Uviděl by mě stát vedle její postele, pochopil by, že jsem velká láska jeho života, padl by na kolena a požádal mě, abych se stala jeho ženou. Jenže tohle nebyl film, a tak když jsem se otočila, nespatřila jsem zamilovaného nápadníka, ale lhostejného zřízence se žvýkačkou v puse.

„Ano?“

„Já určitě?“

„Určitě?“

„Máte na sesterně telefon.“

„Já? Určitě?“

„Beverley říkala, abych vám vyřídil, že to je důležité.“

Kdo by mi volal do práce ráno na první svátek vánoční. Musela to být Alison. Stalo se něco? Něco zlého? „Jen běžte, drahoušku,“ řekla tiše Myra. „Uvidím vás později.“

„Opravdu se cítíte dobře?“

„Vždycky mi je dobře, když jste tady.“

„Tak se hned vrátím.“

Vyšla jsem z pokoje a zamířila k sesterně. „Linka dvě,“ oznámila Beverley, jakmile mě uviděla. „Říkal, že to nepočká.“

„On?“ Josh? podivila jsem se. Volá mi ze San Franciska, aby mi popřál veselé Vánoce, aby řekl, že se mu stýská, že se brzy vrátí? Anebo to je Lance, hádala jsem dál, a volá mi, aby mi sdělil, že došlo k nehodě, že Alison je vážně zraněná? „Haló?“

„Veselé Vánoce.“

„Vám taky,“ odpověděla jsem zklamaná, že to není Josh, a s úlevou, že to není Lance.

„Erika ti posílá pozdrav a lituje, že s tebou nemůže trávit svátky.“

„Podívej, ty hajzle!“ vykřikla jsem bez ohledu na lidi, kteří chodili kolem. „To už přestává všecko! Nevím, co hraješ za hru, ale…“

„Terry!“ Beverley stojící nedaleko mě napomenula a zvedla umlčující prst k ústům.

Zlostně jsem zavěsila. „Promiň. Nechtěla jsem tak zvyšovat hlas.“

„Kdo to byl?“

„Nevím.“

„Nevíš?“

„Dostávám tyhle otravné hovory.“

Beverley přikývla. „O tom mi nemusíš povídat,“ povzdychla si. Její buclaté prsty bezstarostně ťukaly do stolu, zatímco listovala malou hromádkou karet pacientů. Byla potřetí rozvedená a vážila aspoň dvakrát tolik, než by měla. Vlasy měla příliš krátké, příliš natrvalené, s příliš mnoha světlými odstíny. Pomyslela jsem si, že to je očividně žena, která má ráda extrémy, což byla patrně příčina jejích tří rozvodů. Jenže jak bych jí já mohla soudit? Vždycky mi jí bylo tak trochu líto. Teď mě napadlo, jestli ona necítí totéž ke mně. „Po mém posledním rozvodu,“ pokračovala Beverley, „mi můj exmanžel volal padesátkrát denně. Padesátkrát! Čtyřikrát jsem změnila číslo, ale nic to nepomohlo. Nakonec jsem kvůli němu musela zavolat policii.“

„Asi bych to taky měla udělat.“

„Je to zlé, když nevíš, kdo ti volá. Nemáš ani tušení?“

Před očima se mi objevilo smějící se trio – Lance, K. C. a mezi nimi ten muž v červeném šátku. „Ne,“ odpověděla jsem bezmocně.

„Škoda. Znělo to tak sexy, když řekl tvé jméno. Hrozně pomalu. Jako by předl. Myslela jsem, že by to mohl být, však víš, nějaký přítel.“ Pokrčila rameny a znovu obrátila pozornost k hromadě papírů před sebou. „Nejspíš se tím baví nějaký pitomý kluk.“

„Inu, jestli ještě někdo zavolá, řekni mu… nevím. Prostě použij svou fantazii.“

„Neboj se. Něco si vymyslím.“

Její smích mě provázel, ještě když jsem kráčela chodbou bez nějakého určitého cíle, až jsem se ocitla přede dveřmi pokoje Sheeny OConnorové. Nahlédla jsem dovnitř a uviděla jí, jak sedí a živě hovoří do telefonu. Už jsem se chtěla vzdálit, ale její hlas mě zastavil.

„Ne, počkejte!“ Gestem ruky mě zvala dovnitř. „Pojďte dál. Hned jsem hotová.“ Než domluvila, zkontrolovala jsem spoustu kytic a vánočních hvězd, které naplňovaly pokoj, zalila jsem ty, které to zoufale potřebovaly, a tiše jsem je počítala, až jsem se zastavila u patnácti. Milujeme tě, máma a táta. Veselé Vánoce, miláčku, přejí teta Kathy a strýc Steve. Drž se, líbá tě Annie. Nejdéle jsem postála u dvou tuctů žlutých růží na dlouhém stonku. Vzpomínala jsem na růže, které mi Josh poslal na díkůvzdání, a napadlo mě, že mě možná doma bude čekat kytice jako překvapení, až přijdu z práce.

„Páchne to tu jako v pohřební síni,“ zasmála se Sheena, když zavěsila sluchátko.

Vypadala krásně, s hnědýma očima, hebkýma jako sobolí kožešina, které kontrastovaly s její bílou pletí. Obličej měla ještě oteklý od toho, jak jí zbili a po následné korektivní operaci, ale hluboké škrábance kolem úst se změnily v jemné linky a jedinou známkou toho, že měla přeražený nos, bylo nepatrné zakřivení doleva, nedokonalost, která se mi líbila, ale jí nejspíš nebude.

„Myslím, že voní krásně,“ řekla jsem podle pravdy.

„Asi ano.“ Kývla směrem k telefonu. „To byli rodiče. Jedou sem s vagónem dárků.“

„To věřím.“

„Ale já si jen přeju, abych mohla jít domů.“

„Myslím, že půjdeš domů velmi brzy. Udělala si pozoruhodný pokrok.“

„Proč se neposadíte?“ navrhla Sheena. „Povídejte si se mnou chvíli. Tedy, pokud nemáte nic na práci…“

Přitáhla jsem si nejbližší židli a usadila se. „Nemám teď nic na práci.“

„Jak to, že dnes sloužíte? Nevadí to vaší rodině?“

„Nevadí,“ odpověděla jsem, protože jsem usoudila, že Sheenu ani tak nezajímají podrobnosti mého života. Jen chtěla příjemným rozhovorem strávit čas, než přijede její rodina.

„Jaký je váš manžel?“ zeptala se znenadání. „Vsadím se, že je moc sympatický.“

Představila jsem si Joshe, jeho laskavé oči a horké rty. Cítila jsem, jak se jeho ústa dotýkají mých a jeho řasy se třepotají na mé tváři. „Ano, je.“

„Máte děti? Vsadím se, že máte spoustu dětí.“

„Mám dceru,“ uslyšela jsem svá slova a téměř jsem nad tou drzostí zalapala po dechu. Co to dělám? Pokusila jsem se představit si Alison, jak asi vypadala jako malá holčička. „Je starší než ty.“

„Jen jedno dítě?“

„Jen to jedno.“

„To mě překvapuje. Myslela bych, že máte aspoň tři.“

„Opravdu? Proč?“

„Prostě si myslím, že byste byla opravdu dobrá matka.“ Ostýchavě se usmála. „Pamatuju si, jak jste mi zpívala. Jak to bylo?“

„Tura-lum-lum,“ zazpívala jsem tiše. „Tura-lura-lie…“

„To je ono. Bylo to tak krásné. Jako by mě někdo volal.“

Přestala jsem zpívat. Jaké to bylo?“ zeptala jsem se.

„Být v kómatu?“ Přikývla jsem. Potřásla hlavou. „Asi jako bych spala. Vlastně si na nic určitého nevzpomínám. Většinou vzdálené hlasy, jako by se mi něco zdálo, až na to, že tam nebyly žádné obrazy. A pak zvuk, jak někdo zpíval. Vy,“ dodala s úsměvem. „Přivedla jste mě zpátky.“

„Vzpomínáš si na něco z toho přepadení?“ Zachvěla se a úsměv jí zmizel z tváře. „Promiň,“ hned jsem se omluvila. „Neměla jsem se na to ptát“

„Ne, to je v pořádku,“ odpověděla Sheena rychle. „Policie se mě na to ptala stokrát. Přála bych si, abych jim něco mohla říct. Ale pravdou je, že si z toho přepadení nepamatuju vůbec nic. Jen to, že jsem ležela doma na zahradě a opalovala jsem se. Rodiče byli pryč a sestra šla na pláž. Čekala jsem na telefon – od kluka ze školy, který se mi líbil – a tak jsem nechtěla odcházet z domu. Rozložila jsem si deku na trávu a lehla jsem si na břicho. Pamatuju si, že jsem si sundala podprsenku od plavek. Zadní zahrada je celá uzavřená. Nenapadlo mě, že by mě někdo mohl vidět. Skoro jsem dřímala, když jsem to uslyšela.“ Odmlčela se a oči jí zabloudily k velké červené vánoční hvězdě za mnou.

„Co jsi uslyšela?“

„Ten zvuk. Zašustění listí. Ne,“ opravila se. „Tak silné to nebylo. Bylo to tišší.“

„Šepot,“ řekla jsem také téměř šeptem.

„Ano! Přesně tak to znělo.“ Znovu na mě upřela oči.

„Vzpomínám si, jak jsem si pomyslela, že je zvláštní, že se listí pohybuje, když není žádný vítr. Pak jsem ucítila, že nade mnou někdo stojí, a to už bylo pozdě.“

„Je mi to tak líto.“

„Moje instinkty se mě pokoušely varovat, ale já je neposlouchala.“ Přikývla jsem. Jak často ignorujeme své instinkty, říkala jsem si. Jak často ignorujeme šepot listí. „Zazpíváte mi ještě?“ prosila Sheena, opřela se o polštář a zavřela oči.

„Tura-lura-lura,“ začala jsem tiše.

„Tura-lura-lie,“ přidala se ke mně Sheena.

„Tura-lura-lura,“ zpívaly jsme společně a naše hlasy zněly stále silněji. A já mohla aspoň na pár prchavých okamžiků předstírat, že listy přestaly šeptat a že je se světem všechno v pořádku.

„Už zase volal,“ hlásila Beverley, když jsem se na konci služby vrátila na sesternu.

Ani jsem se nemusela ptát, o kom mluví. „Kdy?“

Beverley pohlédla na velké kulaté hodiny na stěně. „Asi před čtyřiceti minutami. Řekla jsem mu, že jsi mrtvá.“

Chtě nechtě jsem se musela zasmát. „Co říkal?“

„Že zavolá později.“ Pokrčila rameny, jako by se ptala: Co můžu dělat? „Doba svátků působí na nejrůznější blázny.“

„Asi ano,“ přikývla jsem a jako robot jsem se vydala k výtahům, kde jsem zuřivě tiskla tlačítko, až se dveře otevřely. Opravdu nešlo o nic jiného? „Moje instinkty se mě pokoušely varovat,“ uslyšela jsem v duchu opakovat Sheenu O. Connorovou, „ale já neposlouchala.“

Výtah byl plně obsazený, musela jsem se vmáčknout mezi dva muže středního věku, z nichž jeden páchl kořalkou, druhý špatnou osobní hygienou. Dívala jsem se, jak se zavírají dveře, a snažila se zachovat rovnováhu, když se výtah s trhnutím vydal na pomalý, téměř bolestný sestup. „Veselé Vánoce,“ zahlaholil jeden z těch mužů, až pach whisky zamořil malý prostor jako výpary jedovatého plynu. Zadržela jsem dech, přikývla jsem a modlila se, aby výtah nezastavoval v každém patře. Samozřejmě, že zastavoval a dovnitř se natěsnali další lidé. „Veselé Vánoce,“

zdravil muž vedle mě každého nově příchozího jednou se dokonce pokusil o zdvořilou poklonu. Vzápětí ztratil rovnováhu, upadl na mě, a když se snažil narovnat, ruka se mu otřela o má ňadra. „Omlouvám se,“ řekl s přihlouplým úsměvem, zatímco jsem měla co dělat, abych ho nepozvracela. Na rozdíl od Alison jsem v tomto ohledu neměla žádné zábrany.

Výtah konečně dosupěl do haly, několikrát při příjezdu nadskočil, překvapen, že přistál v jednom kuse, a otevřel dveře, jako by si zívl. Všichni se naráz vyřinuli z výtahu jako voda ze sklenice. Když jsem na zadku ucítila něčí ruku, nejprve jsem tuto dotěrnost považovala za nevyhnutelný důsledek toho, že tu bylo tolik lidí namačkaných jako sardinky, ale pak jsem ucítila, jak si bloudící prsty hledají cestu mezi moje nohy. Rozzlobeně jsem tu ruku plácla a zuřivě se podívala na opilce vedle mě, jehož přiblblý úsměv se mu nyní usadil na celé tváři.

„Hajzle,“ zamumlala jsem. Už podruhé jsem dnes použila tuhle nadávku. Vyšla jsem do haly, vydechla zadržovaný vzduch z plic a setřela si další imaginární ruku ze svého pozadí, ale ten dojem přetrvával dál a neviditelné prsty pokračovaly ve svém zkoumání.

„Terry,“ ozval se za mnou nějaký hlas, a když jsem se otočila, uviděla jsem atraktivní ženu s olivovou pletí asi o pět let mladší než já, na jejíž jméno jsem si zaboha nemohla vzpomenout. „Luisa,“ řekla, jako by vytušila mé rozpaky. „Z příjmu. Viděla jsem tě, když jsi nastupovala do výtahu, ale byl tam takový nával…“

„A smrad.“

Zasmála se. „To byla hrůza. Ty jsi dneska sloužila?“

Přikývla jsem. „A ty?“

Zavrtěla hlavou, až jí několik černých kudrn spadlo na široké čelo. „Ne. Byla jsem navštívit babičku. Minulý týden zakopla na malé trhlině v chodníku a zlomila si kyčel. Věřila bys tomu?“

„To je mi líto.“

„Tohle stárnutí je na nic.“ Pomyslela jsem na svou matku, na Myru Wylieovou, na všechny nemocné a staré muže a ženy, kteří překročili svou záruční lhůtu. „V každém případě, užij si veselé Vánoce,“ loučila se Luisa. „A pokud se neuvidíme, přeju hodně štěstí a zdraví v novém roce.“

„Tobě taky.“ Dívala jsem se, jak se otočila a odcházela. „Luiso,“ zavolala jsem najednou. Nečekaná naléhavost mého hlasu nás obě překvapila tak, že jsme strnuly na místě. Luisa mě tázavě pozorovala, když jsem se k ní rozběhla. „Promiň, právě jsem si vzpomněla, že se tě musím na něco zeptat.“ Luisa mlčela a čekala, co bude dál. Jedna moje známá se snaží najít ženu, která tu kdysi pracovala. Ritu Bishopovou.“ Proč jsem s tím začala právě teď? podivila jsem se. Cožpak mi Alison neřekla, abych si s tím nedělala starosti?

Luisa povytáhla husté černé obočí a svraštila široké čelo. „To jméno mi nic neříká.“

„Odešla asi před šesti, sedmi měsíci.“

„Víš, ve kterém oddělení pracovala?“

„Myslím, že byla sekretářka nebo tak něco.“

„Jsem tu už tři roky a o nějaké Ritě Bishopové jsem nikdy neslyšela, ale to samozřejmě nemusí nic znamenat. Mám se ti podívat do záznamu?“

„Nechci tě zdržovat.“

„Zabere to jen minutku.“ Následovala jsem Luisu do hlavní kanceláře a čekala jsem, až odemkne dveře. Je to hloupost, vyčítala jsem si, zatímco jsem přihlížela, jak Luisa rozsvítila a rychle uvedla do chodu počítač na svém psacím stole. Ale rozhovor se Sheenou O. Connorovou mě trochu vyvedl z míry. „Moje instinkty se mě pokoušely varovat,“ řekla a já jí s porozuměním přisvědčila, protože jsem si uvědomila, jak úspěšně jsem potlačila vlastní instinkty, které se teď znovu tvrdošíjně draly na povrch a odmítaly se dát ignorovat.

„Prohlížím osobní kartotéku,“ vysvětlila Luisa s očima upřenýma na monitor. „Ale nikoho toho jména nevidím. Podle tebe odešla asi před šesti nebo sedmi měsíci?“

„Možná osmi,“ upřesnila jsem.

„Stejně nemůžu nikoho s tím jménem najít.“ Odmlčela se a napsala na klávesnici nějakou další informaci. „Říkala si Rita Bishopová, správně?“

„Správně.“

„Našla jsem Sally Popeovou.“

Zasmála jsem se. „Těsně vedle.“

„Zkusím ještě něco.“ Stiskla několik dalších kláves. „Zadám její jméno a počítač bude hledat.“

Přikývla jsem, ačkoli jsem už předem věděla, jaký bude výsledek. Nemocnice Mission Care nebude mít žádný záznam o tom, že by tu Rita Bishopová někdy pracovala. Dokonce bylo značně pochybné, že osoba jménem Rita Bishopová vůbec někde pracovala, že vůbec existovala.

Alison nepřišla do Mission Care, aby hledala starou přítelkyni jménem Rita Bishopová. Přišla do Mission Care hledat mě. Jiné přijatelné vysvětlení neexistovalo. Zbývající otázkou bylo – proč.

„Ne,“ potřásla Luisa hlavou. „Nic tu není. Už nevím, kam bych se ještě podívala.“

„To je v pořádku. Neobtěžuj se.“

„Je mi líto.“ Luisa vypnula počítač. „Nedaleko odtud je charitativní organizace zvaná Manor Care“ zmínila se Luisa. „Možná si tvoje známá spletla to jméno.“

„Možná,“ přisvědčila jsem. S nadějí jsem se chytila tohoto příslovečného stébla, a dál jsem se snažila ignorovat své instinkty, umlčet šepot listí tím, že jsem přesvědčovala samu sebe, že Alison je přesně tím, kým tvrdí, že mi nelhala, že mi nelže ani nadále. „Díky za námahu,“ poděkovala jsem Luise a nabídla jí, že jí svezu domů. Ale měla tu svůj vůz, a tak jsme si na parkovišti ještě naposled popřály veselé Vánoce. O deset minut později jsem stále seděla ve svém autě a snažila se přijít na to, co to všechno znamená, a hlavně, co udělám dál.

Když jsem vjížděla na příjezdovou cestu k domu, byla už tma. Lanceův bílý Lincoln Town Car stál zaparkovaný na ulici a já uvažovala o tom, zda mám zaklepat na dveře chaty a seznámit Alison a jejího bratra se svým nejnovějším odhalením. Ale byla jsem zmatená, utahaná a zranitelná a Alison vždycky měla na všechno hodnověrné vysvětlení. Kromě toho, co mě na tom tak znervózňovalo? Že ze mě dělala blázna? Anebo že jsem stále ještě nezjistila, jaká hra se tu hraje?

Jedno bylo jasné: nebyla jsem nějakou náhodnou obětí. Očividně jsem byla velmi důkladně zkoumaná, vybraná za určitým účelem, i když důvod, proč jsem byla vybraná, mi stále unikal. Ať Alison a její bratr vymysleli jakýkoli plán, stál je spoustu času a peněz. Stačí si vzpomenout na drahý obraz, který mi Alison darovala o půlnoci. Ale proč? Co si od toho slibovali? Co ode mě mohli očekávat? A co, pokud vůbec, s tím měla společného Erika Hollanderová?

Vystoupila jsem z vozu a vylovila jsem z kabelky klíče. Znovu jsem uvažovala o tom, že zavolám policii. A co jim vlastně řeknu? že jsem pronajala malou chatu na své zahradě mladé ženě, kterou teď podezřívám, že je podvodnice? Anebo ještě něco horšího? A co ta mladá žena udělala, že vzbudila vaše podezření? téměř jsem slyšela jejich otázku. Chtěla po vás peníze? Neplatí včas nájem? To ne. Platí přesně a včas a nikdy po mně nic nechtěla. Dokonce mi koupila drahé dárky a všemožně se snaží být ke mně milá. Tedy, to je vskutku podezřelé. Není divu, že jste nás zavolala. Vy to nechápete. Mám strach. Strach z čeho? To nevím.

Poslyšte, paní, je to váš dům. Když se vám na ni něco nelíbí, požádejte jí, ať odejde. Přesně. Jak jednoduché. Požádejte jí, ať odejde. To je vše, co bych měla udělat. Tak proč jsem to neudělala? Co mi v tom bránilo? Chtěla jsem věřit, že na každou otázku existuje prostá a zcela rozumná odpověď? Že se nestalo nic, co by se nedalo bezezbytku vysvětlit, ačkoli stále přibývaly důkazy o pravém opaku? Proč jsem si dál namlouvala, že tu nejsou žádné postranní motivy, žádné rozsáhlé spiknutí, žádné ohrožení mé bezpečnosti a zdraví? Nemůžu jí požádat, aby odešla. Proč ne? Protože nechci, aby odešla, přiznala jsem si mlčky. Chtěla jsem, aby odešel její bratr, a ten do týdne zmizí. Jak šťastný Nový rok! A potom se zase můžeme vrátit na začátek. Můžeme dál předstírat, že Alison nic nepředstírá, že je taková, jak se původně zdálo.

V tu chvíli se mi před očima vynořil obraz Sheeny O. Connorové, jak leží natažená na dece na mém trávníku před domem. Viděla jsem jí, jak si sahá na záda a rozepíná si vršek bikinek, pak lenivě obrací svůj profil ke lhostejnému měsíci nad hlavou. Slyšela jsem, jak v listí ševelí chladný vánek, poslouchala jsem tichý šepot varující jí před nebezpečím a viděla jsem, jak toto varování zaplašila nedbalým mávnutím ruky, jako by odháněla neodbytného komára. Opravdu jsem si mohla dovolit být tak bezstarostná? Jediným řešením bylo promluvit si s Alison. Pokud mi dá přijatelné vysvětlení toho, co se děje, budu tu věc považovat za vyřízenou. Pokud ne, budu trvat na tom, aby odešla. Než jsem si to stačila rozmyslet, vyšla jsem z domu, přistoupila jsem ke dveřím chaty a hlasitě zaklepala. Hned jsem si však uvědomila, že dělám chybu. Bylo to příliš zbrklé, příliš pošetilé, příliš naivní. Přinejmenším jsem se někomu měla se svými obavami svěřit. Když ne policii, tak možná Joshovi nebo někomu v práci. Jenže Josh byl mimo město a moje kolegyně měly dost vlastních problémů. Navíc byly Vánoce. Vzpomněla jsem si na všechny ty krásné dárky, které mi Alison dala, na překrásný obraz, porcelánovou vázu. Vánoce sotva byly vhodná doba, kdy bych měla zpochybnit její upřímnost, obvinit jí z nečestných plánů a zločinných úmyslů. Zločinný, uslyšela jsem jí v duchu. Dobré slovo. Usoudila jsem, že je dost času promluvit si s ní jindy, a obrátila jsem se k odchodu.

„Dveře jsou otevřené,“ zavolal Lance z chaty.

Váhavě jsem dveře otevřela. Co jiného jsem mohla dělat? Překročila jsem práh, zavřela za sebou a pohlédla jsem přes prázdný obývací pokoj k rozházené posteli ve druhé místnosti. „ Ustlala sis?“ slyšela jsem matčina slova.

„Co se děje? Zapomněla sis klíč?“ zeptal se Lance, který se vynořil s koupelny nahý až na ručník omotaný kolem štíhlého pasu. Vlasy měl mokré. Na jeho mužné hrudi se leskly kapičky vody.

„Ach,“ zarazila jsem se.

„Copak je?“ opáčil s potměšilým úsměvem.

„Promiň. Neuvědomila jsem si…“

„Co? že jsem nahý?“ Přistoupil o dva kroky blíž.

Ucouvla jsem o dva kroky zpátky. „Zřejmě jsem tě vyrušila.“

„Už jsem se osprchoval.“ Lance zvedl svalnaté paže do vzduchu. „Vidíš? čistý od hlavy k patě.“ Otočil se a při tom pohybu se mu ručník o kousek zvedl a na okamžik odhalil vnitřní stranu stehna.

Předstírala jsem, že jsem si toho nevšimla. „Je tu Alison?“ Hloupá otázka, pomyslela jsem si a kousla jsem se do jazyka. Zjevně tu nebyla.

„Šla se projít.“

„Projít?“

„Říkala, že potřebuje na vzduch.“

„Je jí dobře?“

„Jasně. Proč by nebylo?“

„Nemá migrénu?“

Zasmál se. „Je v pořádku.“ Popošel o další krok. „Můžu pro tebe něco udělat sám? Zabavit tě, než se Alison vrátí?“

Couvala jsem, až jsem na kříži ucítila tlak kliky u dveří. „Ne. Jen jsem jí chtěla ještě jednou poděkovat za obraz.“

„Můžu k tobě zaskočit,“ nabídl se. Palec si zastrčil za horní okraj ručníku. „Hned ti ho pověsím.“

„To může počkat do zítřka.“

„Některé věci se dělají líp v noci.“ Olízl si jazykem lehce pootevřené rty.

„Některé věci je lepší ponechat fantazii,“ odsekla jsem.

„Vsadím se, že máš hodně velkou fantazii.“

„Proč myslíš?“

Jeho pohled sklouzl po mém bílém svetru a černých kalhotách, dlouze se zdržel na mých ňadrech a zastavil se na mém rozkroku. „Sleduju tě.“

„Ty mě sleduješ?“ opakovala jsem ve strachu říct víc. Mezi nohama jsem ucítila nežádoucí zachvění.

„Jen se snažím zjistit, jaká jsi.“

Pozvedla jsem ruce. Tuhle hru můžou hrát dva, pomyslela jsem si s překvapivou odvahou. „Taková, jak vidíš.“

„Opravdu?“ Přikývla jsem a on přistoupil blíž, tak blízko, že jsem ucítila vlhkost z jeho nedávné sprchy na své kůži. „Žádná tajemství?“ zeptal se vyzývavě.

Zavrtěla jsem hlavou. Jeho dech přitom ovanul mou tvář jako kradmý polibek. „Obávám se, že jsem hrozně nudná.“

„Čeho se vlastně bojíš?“

Skoro jsem se zasmála, jen kdyby nestál tak blízko. „Co přesně,“ řekla jsem hlasem, který mi zněl cize, „ode mě chceš?“

„Co chceš ty ode mě?“

Tentokrát jsem se skutečně zasmála a hned jsem ucítila v ústech jeho dech. „Na hry jsem nikdy nebyla moc dobrá.“

„Já hry miluju,“ odvětil Lance. „Už jsi někdy viděla, jak si kočka hraje s myší? Kočka zažene ubohou myš do kouta, takže je jasné, že myš nemá šanci, ale kočce nestačí jí rovnou zabít. Zabití je pro kočku ta nejmíň zajímavá část. Ne, kočka si chce nejdřív trochu pohrát.“

„A tohle ty děláš? Pohráváš si se mnou?“

„A tohle ty děláš?“ opakoval pomalu. „Pohráváš si se mnou?“

Uslyšela jsem za sebou kroky, klika na mých zádech se pohnula, dveře se najednou otevřely a postrčily mě do Lanceových čekajících paží. Okamžitě mi uchopil ruku a strčil si jí pod ručník v pase. Ucítila jsem vlhké prstýnky jeho ochlupení a jeho úd napínající se proti mým neochotným prstům. Bez dalšího přemýšlení jsem se rozpřáhla volnou rukou a tvrdě ho udeřila do tváře. „Tak, to stačí. Chci, abys hned odtud vypadl.“

„Terry!“ vykřikla Alison, která vešla dovnitř, zatímco jsem se snažila uklidnit. „Co se děje?“ Ostře pohlédla na bratra. „Co se tu děje? Co jsi Terry řekl? Cos jí udělal?“

„Jen malé nedorozumění,“ odpověděl Lance, sesul se do velkého křesla a přehodil si nohu přes nohu, takže mu byla jasně vidět celá vnitřní strana stehna. Tvář měl rudou na místě, kam jsem ho uhodila. „Viď, Terry?“

„Právě jsem říkala tvému bratrovi, že si myslím, že je na čase, aby si našel jiné bydlení.“

Alisonin výraz kolísal mezi zmatkem a hněvem a oči jí bloudily z jednoho na druhého. „Ať udělal cokoli,“ řekla, „prosím dovol, abych se omluvila…“

„Hej!“ přerušil jí Lance a postavil obě nohy zase na zem. „Nemusíš se za mě omlouvat. Zrovna jsem vycházel ze sprchy, když se sem přihrnula.“

„Klepala jsem,“ ohradila jsem se rychle. „Lance volal, abych šla dál, že je otevřeno…“

„Nemusíš nic vysvětlovat,“ přerušila mě Alison s pohledem upřeným na bratra. „Ať jsi řekl nebo udělal cokoli, chci, aby ses hned omluvil.“

„Nic jsem neudělal.“

„Stejně se omluv.“

Lance se na sestru zlostně podíval, ale když se otočil ke mně, výraz se mu zmírnil a podařilo se mu vypadat dostatečně zkroušeně. Je mi to líto, Terry,“ promluvil tiše a přesvědčivě. „Myslel jsem, že je to jenom legrace. Obávám se, že se někdy nechám unést. Opravdu mi to je líto,“ dodal.

Přikývla jsem na znamení, že jsem jeho omluvu přijala. „Už bych měla jít.“

„Za pár dní mě budeš mít z krku. Co ty na to?“ zeptal se Lance, když jsem otevřela dveře chaty.

Znovu jsem přikývla, vyšla ven a zavřela za sebou. Doufala jsem, že zaslechnu útržky hovoru, ale nic se neozývalo. V nastalém tichu jsem doklopýtala k zadnímu vchodu do svého domu. Noční vzduch mě chladil na kůži dosud vlhké po doteku Lanceova těla, prsty se mi chvěly nežádoucí ozvěnou po kontaktu s jeho pohlavím.

„Už jsi někdy viděla, jak si kočka hraje s myší?“ slyšela jsem, jak mi šeptá do ucha. „Kočce nestačí jen jí zabít,“ přisvědčila jsem nahlas o něco později, když jsem vlezla do sprchy a snažila se smýt jeho vůni z konečků prstů. Kočka si chce nejdřív trochu pohrát.

„Naposled jsem se milovala taky na Silvestra,“ prohlásila Myra Wylieová stařeckým třaslavým hlasem, třebaže jí oči mladistvě zářily. Přitáhla jsem si židli blíž k jejímu lůžku a naklonila jsem se dopředu, dychtivá zachytit každé slovo z jejích rozpraskaných rtů. „To bylo před deseti lety. Steve a já – Steve byl můj manžel – jsme byli pozváni na příšernou oslavu. Však víte, jednu z těch megalomanských akcí, kde je až moc lidí, z nichž většinu neznáte, a všichni příliš popíjejí, příliš nahlas se smějí a okázale předvádějí, jak skvěle se baví, ale ve skutečnosti jsou dost nešťastní. Jistě víte, jaký druh oslav myslím.“

Přikývla jsem, ačkoli jsem neměla žádnou skutečnou představu, o čem mluví. Na takové oslavě jsem nikdy nebyla. Nikdy jsem neměla rande na Silvestra.

„Tak tedy, neměla jsem moc dobrou náladu, protože jsem na tu mizernou oslavu nechtěla jít, a Steve to věděl. Ale konala se v domě jednoho z jeho bývalých obchodních partnerů, a proto si myslel, že bychom to neměli odmítnout. Však víte, jak to chodí.“ Nevěděla jsem, ale stejně jsem souhlasila. „A tak jsem si vzala své přepychové nové šaty a Steve si oblékl smoking. Vždycky mu to ve smokingu tolik slušelo. Ne že bych mu řekla, jak mu to sluší.“ Myra posmutněla a oči se jí naplnily slzami. „Měla jsem mu to říct.“

Vzala jsem z nočního stolku u Myřiny postele papírový kapesník a jemně jsem jí osušila slzy ze zvlněných povadlých záhybů kůže pod očima. „Určitě věděl, co si o něm myslíte.“

„Ach ano, to věděl,“ přisvědčila. „Ale i tak jsem mu to měla říct. Nikdy neuškodí někomu dát najevo, že ho milujete.“

„Takže jste šli na ten večírek,“ pobídla jsem jí, když se neměla k tomu, aby pokračovala.

„Šli jsme na ten večírek,“ opakovala Myra a znovu se pohroužila do svých vzpomínek. „A bylo to právě tak příšerné, jak jsem čekala, což mi přineslo aspoň malé zadostiučinění. Pili jsme spoustu šampaňského, smáli jsme se příliš hlasitě vtipům, které ani nebyly moc vtipné, a o půlnoci jsme hulákali ‚šťastný nový rok‘ jako banda opilých starých idiotů a líbali jsme kdekoho v dohledu.

Brzy nato jsme odjeli domů. Byla jsem hodně nervózní. Vždycky jsem se měla na pozoru před opilými řidiči – jeden takový zabil mého strýce, když jsem byla malá – a tohle byl Silvestr a tak…“ Zakašlala se a zalapala po dechu.

Přidržela jsem jí ke rtům sklenici s vodou. „Bohužel, šampaňské nám došlo,“ poznamenala jsem, když polkla několik doušků.

„Tohle je mnohem lepší.“ Dopila vodu a znovu se opřela o polštáře. „Neměla jsem se tolik rozrušit. To je asi těmi řečmi o sexu.“

„Zřejmě jsem musela něco přeslechnout,“ podotkla jsem a Myra se zasmála.

„Ještě jsem se nedostala k té nejlepší části.“ Odkašlala si. „I když to zas tak dobré nebylo.“

„Ne?“

„Ne že by to bylo špatné,“ upřesnila. „Jak se to o sexu říká? Když je dobrý, je opravdu dobrý, a když je špatný, je pořád dobrý, ne? Tak tenhle patřil k těm špatným. Rozumíte mi?“

Opět jsem přikývla, ačkoli mé vlastní zkušenosti se sexem byly rozhodně spíš špatné než dobré.

„Dojeli jsme tedy domů kolem pul jedné, možná později. Ale na tom asi nezáleží. Hlavní je, že bylo později, než jsme byli zvyklí chodit spát, a byli jsme utahaní. Nevím, proč jsme měli pocit, že se tu noc musíme milovat, když je poslední v roce. Chci říct, že jsme už nebyli žádné děti. Bylo nám hodně přes sedmdesát, prokristapána. A ne že bychom se druhý den nemohli vidět. Taky nešlo o to, že bychom neměli sex nejméně půl století.“ Zarazila se. „Uvádím vás do rozpaků?“

Zavrtěla jsem hlavou. „To jsem ráda. Protože mě moc těší, že o tom můžu vyprávět. Nikdy předtím jsem o tom nevyprávěla. Takhle nahlas. Určitě vám to nevadí?“

„Určitě.“

„Podle mých zkušeností mladí lidé neradi slyší o tom, že staří lidé mají sex. Je jim to nepříjemné. Myslí si, že to je… já nevím… odpudivé,“ rozhodla se nakonec.

Zasmála jsem se. „Odpudivé?“ Dobré slovo, jak by řekla Alison. Rychle jsem v mysli zaplašila myšlenky na Alison. Od té epizody v chatě jsem jí nebo jejího bratra skoro ani neviděla. Alison přišla tehdy druhý den brzy ráno, aby se znovu omluvila za bratrovo nevhodné chování, a ujistila mě, že Lance za pár dní odjede. Ale když jsem dnes večer odcházela do práce, jeho půjčený bílý lincoln pořád parkoval na mé příjezdové cestě a obraz, který mi Alison koupila k Vánocům, stále ležel na podlaze v obýváku a čekal, až ho někdo pověsí.

„Hlavně děti, i ty starší, které už mají rozum, nechtějí ani slyšet o tom, že jejich rodiče žijí sexuálním životem. Raději si myslí, že jejich početí byl nějaký druh zázraku anebo že to rodiče dělali jednou nebo snad dvakrát a přestali s tím, jakmile měli kompletní rodinu. Ale bože, Steve a já jsme to dělali pořád. Promiňte, vidím vám na tváři, že tohle bylo ode mě velmi netaktní.“

„Ne, to jistě ne,“ zakoktala jsem se. Bezděčně jsem si z čela odhrnula pár pomyslných vlasů a rychle jsem se snažila uspořádat své rysy v nehybnou masku. Myslela jsem na své rodiče, na to, jak jsem si vždycky představovala, že moje narození bylo nějakou hříčkou přírody, či na to, že sex je něco, co jednou zkusili, hrozně se jim to nelíbilo, a už nikdy to znovu nezkoušeli, a v důsledku toho jsem byla jejich jediné dítě. A teď mi Myra říkala, že tomu tak zdaleka nemuselo být.

„Příliš mnoho informací,“ zažertovala Myra. Jak vždycky říká Josh.“

„Brzy se vrátí domů.“

„Ano.“ Pohlédla k oknu. „Kde jsem přestala?“

„Že jste si pořád dopřávali sex.“

Myra se radostí téměř zajíkla. Ještě nikdy jsem jí neviděla tak čilou. „Ach, byla jsem takové divoké děvče,“ prohlásila a zasmála se ještě hlasitěji. „Můžu vám svěřit něco, co jsem ještě nikomu neprozradila?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila jsem a zatajila jsem dech téměř v obavách, co asi uslyším.

„Steve nebyl jediný muž, s nímž jsem měla sex.“ Neřekla jsem nic, i když musím přiznat, že se mi téměř ulevilo. Myra Wylieová byla dnes večer plná takových překvapení, že jsem se obávala toho, s čím se mi svěří.

„Ne, před ním bylo několik jiných. A to v dobách před rozšířením antikoncepce, kdy dívky, které měly sex před svatbou, byly považovány za lehké ženy, i když to je od toho pochopitelně neodradilo. Inu, však víte…“ Přikývla jsem. Tentokrát jsem opravdu věděla.

„Tak nebo tak, měla jsem před Stevem několik mladých mužů, i když jsem mu namluvila, že je můj první, a on tomu věřil.“

„Vy jste byla jeho první?“

Naklonila se dopředu, přikryla si dlaněmi ústa a ztišila hlas, jako by se bála, že její zesnulý manžel poslouchá za dveřmi. „Myslím, že ano.“ Na její bledé tváři se objevil úsměv. „Steve byl takový rozený milenec. Mnohem lepší, než ostatní chlapci, se kterými jsem chodila.“

„A byli nějací další poté, co jste se vdala?“ odvážila jsem se zeptat.

„Proboha ne! Jak jsem jednou přijala ten závazek, byl konec. Ne že by se nevyskytly příležitosti. Ale potom, co jsem se vdala, jsem se takhle na jiné muže nikdy nedívala. Měla jsem Stevieho a ten mě plně zaměstnával.“ Hlas se jí vytratil. Upřeně se zahleděla na strop. Na okamžik jsem se domnívala, že usnula. „Takže na toho Silvestra,“ začala znovu vyprávět, zatímco jí pohled bloudil po stropě, jako by se tam promítala její minulost. „Přijeli jsme domů, šli jsme do postele, políbili jsme se a popřáli si šťastný nový rok. A Steve řekl: ‚Co myslíš? Jsi moc unavená?‘ Byla jsem, ale nechtěla jsem to přiznat, tak jsem odpověděla: ‚Ne, je mi dobře. A co ty?‘ A on samozřejmě také řekl, že je mu dobře, a tak jsme se milovali, i když ani jeden z nás na to neměl příliš velkou chuť.

Museli jsme se trochu nutit, jestli mi rozumíte…“

Znovu jsem přikývla s nadějí, že nebude zacházet do podrobností. „Ale zvládli jsme to. Asi jsme měli pocit, že bychom se měli milovat, když je Nový rok, a podobně. Jako když máte výročí nebo narozeniny Prostě cítíte, že byste měli. A tak jsme se pomilovali a pak jsme usnuli. Sex mě vždycky hned uspí,“ dodala se smíchem. „A později jsem byla moc ráda, že jsme se tu noc milovali, protože to bylo naposled, co jsme to dělali. Steve dostal následující týden infarkt a za měsíc pak zemřel.“

„Musí vám hodně chybět.“

„Nemine den, abych na něj nemyslela. Ale mám za to, že ho už brzy zase uvidím,“ řekla vesele.

„No, doufejme, že ne příliš brzy.“ Pohladila jsem jí paži, vstala jsem a uhladila jí přikrývku, i když to nebylo třeba. Pohlédla jsem na hodinky. Za dvacet minut začne zbrusu nový rok.

„Počkáte u mě až do půlnoci?“ požádala. „Slibuju, že pak budu spát jako hodná holčička.“

i znovu jsem se posadila a dívala se, jak se Myře pomalu zavírají oči. Já nespím,“ upozornila mě. Jen nechávám odpočinout oči.“

„Nikam nejdu,“ ujistila jsem jí. Pak jsem sledovala, jak se jí pravidelně zvedá a klesá hruď pod přikrývkou, a všimla jsem si spokojeného úsměvu, který se rozprostřel na její staré vrásčité tváři.

V sedmdesáti sedmi letech byla stále sexuálně aktivní. V osmdesáti sedmi u ní pomyšlení na sex ještě pořád vyvolávalo úsměv. Uvědomila jsem si, že jí závidím. Kdy ve mně sex vzbudil spokojený úsměv? Kdy mi přinesl něco jiného než rozpaky a stud?

Napoprvé to bylo rychlé, neobratné, a nijak zvlášť příjemné. Vzpomněla jsem si, jak se mi Roger Stillman pokoušel roztáhnout nohy od sebe a párkrát mi spěšně stiskl ňadra, což mělo sloužit jako předehra. A pak náhlý záblesk bolesti, když jeho tělo naráželo do mého, nečekaná tíha jeho trupu, jak se na mě zhroutil, když bylo po všem. Pomyslela jsem si, že když jsem měla sex naposled, nebylo to o mnoho lepší, a otřásla jsem se. Znovu jsem musela závidět té umírající staré ženě, která přede mnou ležela na lůžku. Byla ke mně tak otevřená, tak upřímná. Co by si pomyslela, kdybych k ní byla stejně otevřená a upřímná? Mohla bych jí říct, že naposled jsem měla sex – skutečný sex, nejen ten malý náznak s Joshem anebo hrozbu s Lancem – tu noc, kdy zemřela má matka? Nevěřícně jsem zavrtěla hlavou. Panebože, jak bych mohla udělat něco tak ohavného? Co mě to popadlo? Vždyť jsem z hlavy téměř vyhnala všechny detaily té noci. Ale Myřiny vzpomínky jako by ve mně uvolnily stavidla.

Opřela jsem se na židli a zadívala se na okno, na jehož temném skle se zrcadlily přízraky mé minulosti. Viděla jsem se, jak strnule sedím u matčiny postele. Smrt čísi z její našedlé bledé pleti a z nehybnosti, která pokryla její tělo jako jemná vrstvička vosku. Oči a ústa má otevřená a já k nim nesměle vztahuji ruku, až pod prsty nahmatám její již chladnou pokožku. I ve smrti si zachovává náznak hněvivosti, která jí provázela životem. I při zavřených očích a zastaveném dechu zůstává v jejích rysech jistá zuřivost. Stále to je síla, s níž musím počítat, pomyslela jsem si, když jsem se sehnula a políbila jí na rty, překvapená, jak jsou měkké a poddajné. Kdy jsem zakusila tu měkkost jejích rtů? Políbila mě někdy jako nemluvně, batole nebo dítě? Dotkly se ty rty někdy mého čela, aby se přesvědčily, jestli nemám horečku? Zašeptaly někdy ‚mám tě ráda‘, zatímco jsem spala?

Smutnou pravdou bylo, že jsem matku nenáviděla skoro stejně, jako jsem jí milovala, že jsem strávila celý život úsilím jí potěšit, vynahradit jí všechny křivdy, ať skutečně nebo domněle, kterých jsem se na ní dopustila.

Poté, co jí stihla mrtvice, dělala jsem všechno možné, abych jí svou péčí znovu vrátila zdraví, a když nám oběma začalo být jasné, že se její stav nezlepší, dál jsem se snažila, aby se cítila co nejpohodlněji. Obětovala jsem jí tolik ze svého života, a najednou byla pryč a já neměla nic. Nikoho. Zůstala jsem v tak ohromné prázdnotě, že jsem nevěděla, co si počít. Vzpomínám si, jak jsem přecházela sem a tam u nohou její postele. Sem a tam. Sem a tam. Cítila jsem, jak mě pozoruje přes zavřené, mrtvé oči, a její trvající nesouhlas mi tísnil ramena jako těžký plášť. „Co jsi to za sestru, když jsi nedokázala udržet vlastní matku naživu?“ slyšela jsem, jak si stěžuje chladnými mrtvými rty. A připouštěla jsem, že má pravdu. Zklamala jsem jí. Zase. Ostatně jako vždycky. „Promiň mi to,“ vzlykla jsem nahlas. „Promiň.“ Promiň, promiň, promiň. Ubohá omluva pro sestru. A ještě ubožejší pro dceru.

Nepamatuji si, jak jsem tehdy opustila dům, i když jsem to v nějaké chvíli zjevně udělala. Určitě jsem se osprchovala a převlékla se, třebaže si na to vůbec nevzpomínám. Ale vím, že jsem seděla v baru na Atlantic Avenue, pila jsem jednu skleničku tequily za druhou a flirtovala jsem s příjemně nevýrazným barmanem, dokud nepřenesl svou pozornost k dívce, která na druhém konci baru stále pohazovala svými dlouhými blond vlasy z ramene na rameno. Potom jsem se soustředila na dalšího celkem pohledného muže v pestré havajské košili, který si nenápadně strčil do kapsy těsných džínsů svůj snubní prsten a přisedl si ke mně.

„Nevzpomínám si, že bych tě tu už někdy viděl,“ řekl. Ano, opravdu to řekl. Snad proto, že to byla pravda, nebo proto, že byl příliš líný vymyslet něco originálnějšího, anebo vytušil, že jsem tak snadná kořist, že je zbytečné namáhat si mozek.

„Jsem tu poprvé,“ přisvědčila jsem a pokusila jsem se – bez úspěchu – hodit si vlasy přes rameno jako ta blondýna na druhém konci baru.

„Tak poprvé, co?“ Kývl na barmana, aby nám nalil další pití. „Poprvé to je nejlepší. Nemyslíš?“

Vrhla jsem na něj úsměv, který jsem pokládala za tajemný, a neřekla nic. Místo toho jsem vypnula hruď a přehodila si nohu přes nohu. Jeho oči sledovaly každý můj pohyb. Měla jsem na sobě pruhovaný svetřík, který zdůrazňoval mé poprsí, a páskové sandály, jimiž jsem vyzývavě pohupovala na špičce bosých nohou. On byl vysoký, štíhlý, s vlasy černými jako úhel a očima barvy máty. Většinou mluvil on – o čem, to si už nepamatuju. Vím jistě, že mi řekl své jméno, které jsem záměrně přeslechla. Jack, John, Jerrod. Něco na J. Nemyslím, že jsem mu řekla své. Nejsem si jistá, jestli se na to vůbec ptal.

Dali jsme si pár dalších drinků a pak navrhl, abychom šli někam, kde je větší soukromí. Beze slova jsem sklouzla z barové stoličky a vydala se ke dveřím. Kupodivu chůze mi nedělala potíže, i přes spoustu vypitého alkoholu. Naopak, necítila jsem se ani v nejmenším opilá, i když později jsem si namlouvala, že jsem byla skoro namol. Ale třebaže bych ráda svalila vinu za to, co se tu noc stalo, na zármutek a alkohol, nejsem tak docela přesvědčená, že to mohu udělat. Pravdou je, že jsem tu noc nebyla opilá, aspoň ne tak, že bych neodpovídala za své chování. Pravdou je, že jsem přesně věděla, co dělám, když jsem souhlasila, že půjdeme z baru někam do soukromí, když jsem nechala Jacka, Johna nebo Jerroda, aby mě ohmatával, zatímco jsme se potáceli k jeho autu, když jsem zašeptala, že bydlím hned za rohem. Zaparkoval na ulici před domem a já ho zavedla do chaty.

„Kdo bydlí v hlavním domě?“ zeptal se, když jsem otevřela dveře chaty a začala rozsvěcet světla.

„Má matka,“ odpověděla jsem a pohlédla jsem k oknu její ložnice.

„Nebojíš se, že nás uvidí, když se tady všude svítí?“

„Tvrdě spí,“ odvětila jsem a svlékla jsem si přiléhavý svetr hned u okna. V duchu jsem uslyšela, jak matka tiše zalapala po dechu. Poté jsme toho už moc nenamluvili. Ale pokud jsem očekávala skvělý sex, byla jsem bolestně zklamaná. Pokud jsem toužila po nějakém uvolnění, ničeho takového se mi nedostalo. Místo toho se mi dostalo spousty chrochtání a upoceného snažení bez valného výsledku,a když bylo po všem – příliš rychle, a přesto zdaleka ne dost rychle – nemohla jsem se dočkat, až si Jack, John nebo Jerrod natáhne těsné džínsy a havajskou košili a co nejrychleji vypadne.

„Zavolám ti,“ slíbil cestou ke dveřím.

Přikývla jsem, a když jsem se podívala směrem k matčině pokoji, ucítila jsem drtivou tíhu jejího nesouhlasu, stejně velkou, jakou byla tíha muže, který právě opustil mou postel. Osprchovala jsem se, oblékla, pak jsem zavolala ambulanci a vrátila se do domu, kde jsem poctivě seděla u matky, dokud nepřijeli. Potom jsem tu noc vymazala z paměti, jako by se nikdy nestala, a odmítala jsem na ní znovu myslet. Až dnes.

Pohlédla jsem na hodinky. Byla půlnoc. „Šťastný nový rok,“ zašeptala jsem a políbila jsem Myřinu teplou tvář.

„Šťastný nový rok,“ opakovala a přitom krátce otevřela oči, až se její tenké řasy otřely o mou pleť. Za okamžik už zase spala. A já znovu osaměla.

Když jsem vyšla z pokoje, zdálo se mi, že něco slyším. Zastavila jsem se, rozhlédla se, ale neviděla jsem nic než prázdnou chodbu. Stála jsem tam s rukou stále na klice Myřiných dveří, s hlavou nakloněnou na stranu jako pozorné štěně, a napínala jsem uši, zda neuslyším nějaký nepatřičný zvuk – zbloudilý krok, namáhavý dech – cokoli mimořádného. Ale nic se neozvalo.

Potřásla jsem hlavou a vydala se po chodbě dál, cestou jsem nahlížela do jednotlivých neradostných pokojů a kontrolovala své pacienty. Většinou spali, anebo to aspoň předstírali. Vzhůru byl jen Eliot Winchell, muž středního věku, jemuž po zdánlivě nevinném pádu z kola zůstal mozek batolete. Když mě uviděl, zamával mi.

„Šťastný nový rok, pane Winchelli,“ popřála jsem mu, zatímco jsem mu automaticky měřila pulz. „Můžu pro vás něco udělat?“ Usmál se svým přízračným dětským úsměvem, ale neodpověděl.

„Nepotřebujete jít na toaletu?“ Zavrtěl hlavou a usmál se ještě víc, až se mu v setmělém pokoji zablýskly bílé zuby. „Tak se snažte trochu spát, pane Winchelli. Čeká vás rušný den.“ Pochybovala jsem, že to je pravda, ale proč by na tom mělo záležet? Pro Eliota Winchella bude až do konce života jeden den jako druhý. „Proč jsi neměl přilbu, Eliote?“ pokárala jsem ho matčiným hlasem a viděla jsem, jak mu jeho dětský úsměv naráz zmizel z tváře. „A teď spi,“ dodala jsem vlídněji, pohladila ho po paži a ujistila se, že je dobře přikrytý. „Uvidíme se zítra.“

Když jsem vyšla z pokoje ven, uslyšela jsem nějaký podivný hluk. Prudce jsem se otočila a očima jsem nervózně přelétla dopředu a dozadu, nahoru a dolů po jasně osvětlené chodbě. Ale opět jsem nic neviděla. Zatajila jsem dech, čekala jsem a marně se pokoušela přijít na to, co jsem vlastně slyšela. Ale nebylo tu nic, nač bych mohla ukázat prstem, nic, jen neurčitý pocit znepokojení.

„To nic není,“ řekla jsem nahlas, když jsem procházela kolem bývalého pokoje Sheeny OConnorové. Sheena už nebyla pacientkou Mission Care. Doktoři usoudili, že se už dostatečně uzdravila, aby jí mohli propustit, a rodiče si pro ní přijeli před dvěma dny.

„Není to báječné? Budu na Nový rok doma!“ vykřikla.

„Dávej na sebe pozor,“ nabádala jsem jí.

„Zůstaneme ve spojení, ano? Přijdete mě navštívit?“

„Ovšemže ano,“ slíbila jsem, ale myslím, že jsme obě věděly, že až opustí nemocnici, už se nikdy neuvidíme.

Objala mě. „Zavolám vám pokaždé, když nebudu moct spát,“ varovala mě. „A budete mi zpívat.“

„Se spaním nebudeš mít žádné problémy.“ Co asi teď dělá? přemýšlela jsem cestou zpátky na sesternu, a uvědomila jsem si, že mi chybí někdo, komu bych zpívala.

O svátcích zůstával v nemocnici jen nejnutnější personál. Beverly a já jsme byly jediné sestry na patře. Přiznávám, že bych dala přednost úplně samotě. Aspoň bych nemusela strávit první okamžiky nového roku v nudném rozhovoru o ničem, anebo předstírat zájem o Beverleyiny otupující stupidní problémy. Neočekávala ode mě, že budu poskytovat rady, o nichž vím, že je nikdy neuposlechne. Mohla bych si ten čas užít v klidu. Existovala jen nepatrná možnost, že se vyskytne nějaký naléhavý případ a budu muset volat doktory. „Opěvovaná paní na hlídání děcek, nic jiného nejsi,“ uslyšela jsem matčin šepot.

„Neslyšela si něco?“ zeptala jsem se Beverley tak, aby se v mém hlase neozýval matčin tón.

„Co jako?“ Beverley vzhlédla od dvojčísla časopisu People, v němž si četla, a chvíli poslouchala. „Neslyším vůbec nic.“ Nepřesvědčená jsem pokrčila rameny. Ticho noci se mi rozléhalo v hlavě jako údery kladiva. „To jen tvoje fantazie pracuje přesčas,“ poznamenala

Beverley. Její slova se rozlétla do vzduchu jako hejno právě probuzených netopýrů.

Bůhví, že mám spoustu fantazie, pomyslela jsem si. Ano, prosím – spoustu fantazie. A žádný život. Lidé umírající na lůžkách v pokojích podél chodby v sobě měli víc života než já. Myra Wylieová, prokristapána, v sedmaosmdesáti, s leukémií a nemocným srdcem stále vypadala roztouženě při pouhém pomyšlení na sex. Před deseti lety, před deseti lety, byla ještě sexuálně aktivní! A naproti tomu já, víc než o polovinu mladší, jen se zlomkem jejích životních zkušeností. Na co jsem čekala? Kolik ze svého života jsem ještě chtěla promarnit? Předtím jsem nikdy na Nový rok nedělala předsevzetí, ale teď jsem jedno učinila. Ať to stojí, co stojí, tenhle rok bude jiný. Tenhle rok se s někým vyspím! Josh se za pár dní vrátí z Kalifornie a já pro něj budu připravená.

A jestli je syn v tomto směru po matce, pak mě čekají úplné hody.

„S kým by ses vyspala, kdyby sis mohla vybrat?“ zaskočila mě Beverley otázkou, jako by mi četla myšlenky. „S Tomem Cruisem nebo Russellem Crowem?“ Zvedla časopis a poklepala nalepenými oranžovými nehty na příslušné fotografie.

„Můžu si vybrat George Clooneyho?“ Zasmála se a já poslouchala s rostoucím strachem, jak se ten smích vrací v kruzích k nám. „Neříkej, že si teď neslyšela nic…“

„Slyšela.“ Beverley odhodila časopis na stůl a vstala. „Nejspíš to bude Larry Foster ze 415. Ten se takhle divně směje. Půjdu se na něho podívat.“ Nalepené oranžové nehty mávnutím odbyly mé obavy a Beverley odspěchala po chodbě.

Zvedla jsem časopis People, listovala jsem jeho stránkami a snažila se předstírat, že není důvod ke znepokojení tím, že jsem hádala, která z hvězd si v minulém roce nechala udělat plastickou operaci. „Určitě ty,“ ukázala jsem na fotografii stárnoucí hvězdičky, která se až na nepřirozenou hřívu kudrnatých blond vlasů sama sobě už vůbec nepodobala. Vlastně jsem si uvědomila, kdo to je, teprve až jsem si přečetla jméno pod fotografií.

Vtom jsem ten zvuk uslyšela zase. Leknutím jsem vyskočila ze židle, časopis mi vypadl z rukou a sklouzl mi z klína na zem. „Kdo je tam?“ zeptala jsem se, zatímco mi oči zabloudily k tlačítku alarmu na stěně. Zpoza nedalekého sloupu se vynořil nějaký člověk a pomalu se loudal ke mně s prsty zaklesnutými v kapsách černých džínsů a krutým úsměvem pohrávajícím mu kolem rtů. Vysoký, hubený, oblečený celý v černém, s hnědýma očima, které se na mě smály nad orlím nosem. Tentokrát jsem nepotřebovala jméno pod fotografií, abych ho poznala. „K. C!“

„Šťastný nový rok, Terry.“

S námahou jsem se nadechla. „Co tu děláš? Jak ses dostal přes ochranku?“

„Myslíš mého přítele Sylvestera?“

„Cos s ním udělal?“

Úsměv z jeho rtů zmizel. „Myslíš potom, co jsem mu podřízl krk?“

Hlas se mi třásl. „Ach, panebože!“

K. C. se rozesmál a v údivu se plácl do stehna. „Co – ty si myslíš, že mluvím vážně? Věříš, že bych ublížil svému příteli Sylvesterovi? S jakými lidmi ses to stýkala, má milá? Samozřejmě, že jsem mu neublížil. Jen jsem mu vysvětlil, že považuju za nespravedlivé, že přijdeš o všechny oslavy, a řekl jsem mu, že tě chci překvapit uspořádáním vlastního večírku. Sylvester byl velmi vstřícný, zvlášť když jsem ho obdaroval lahvinkou desetileté skotské. Copak je, Terry? Nevypadáš moc nadšeně, že mě vidíš.“

„Jsi sám?“

„Co myslíš?“ Zvedl pravou ruku a zamířil mi s ní na srdce. Teprve tehdy jsem spatřila tu pistoli.

Ozvala se hlasitá rána a svět explodoval v oslepujícím záblesku. Zapotácela jsem se, vykřikla a podívala se na svou hruď, kde jsem čekala, že uvidím, jak mi krev prosakuje bělostnou uniformou.

„Proboha, co se to tu děje?“ vykřikla Beverley, když se mi už začal kalit zrak. „Kdo jste?“ zeptala se přísně K. C. Ústa se mi naplnila chutí krve.

„Přátelé Terry,“ odpověděl K. C. zvesela a mně bylo příliš mdlo, abych mohla něco namítnout.

A pak se v mém zorném poli náhle vynořila Alison. „Šťastný Nový rok!“ volala.

„Šťastný nový rok!“ opakovala Denise, která se zjevila vedle ní.

„Vítej do prvního dne zbytku svého života,“ přidal se Lance z dalšího rohu s bouřlivým smíchem, protože z velké lahve v jeho ruce teklo šampaňské a rozlévalo se po podlaze. „To ale byla pořádná rána. Viděl někdo, kam ta zátka zaletěla?“

„Co se to tu děje?“ zeptala se znovu Beverley, ale v hlase se jí už ozýval smích.

„Oslava Nového roku,“ vysvětlil jí Lance. „Mysleli jsme si, že vy, andělé milosrdenství, byste neměli přijít o všechnu tu legraci.“

„To je od vás milé. Mimochodem, jsem Beverley.“

„Těší mě, Beverley. Já jsem Lance. Tohle je Alison, Denise a K. C.“

„Každý přítel Terry je…“ začala Beverley, ale když uviděla výraz na mé tváři, zarazila se.

„Vyděsili jste mě k smrti,“ vyčetla jsem jim, hned jak jsem si uvědomila, že jsem vůbec nebyla postřelená.

Lance se zasmál. „Trocha strachu ti udělá dobře. Rozproudí ti v těle adrenalin.“

„Nechtěli jsme tě polekat,“ omlouvala se Alison. „Jen jsme tě chtěli překvapit.“

„Nemáš ráda překvapení, Terry?“ zeptala se Denise, která teprve teď vstoupila do sesterny, černé vlasy jí už odrostly z moderního sestřihu, a v důsledku toho jí jejich konce netrčely ostře z hlavy, ale padaly jí na bledou tvář jako popel z cigarety. Oči měla černě orámované, takže vypadala spíš démonicky než kultivovaně. Nemyslela jsem si, že tenhle efekt byl úmyslný, i když jak jsem Denise znala., tak možná ano.

„Prosím, na nic nesahejte,“ napomenula jsem je, zatímco jsem stále popadala dech.

„Přinesli jsme skleničky,“ oznámila Alison a vytáhla je z velké nákupní tašky v ruce.

„Mysleli jsme na všechno,“ dodal K. C.

„Kde tu skladujete drogy?“ zajímala se Denise.

„Cože?!“

„To byl jen vtip.“

„Co se ti stalo se rtem?“ zeptala se Alison.

Dotkla jsem se místa na ústech, kam jsem se zřejmě kousla. Lance se ke mně okamžitě přitočil a slízl mi kapku krve z prstu s okázalou dychtivostí filmového upíra. „Hmmm. 2002. Velmi dobrý ročník.“

Odtáhla jsem ruku. „Šetři s ní, Belo Lugosi,“ odbyla jsem ho, zatímco jsem se snažila, abych pořád měla všechny na očích. Beverley už držela v ruce skleničku.

„Nezlob se na nás, Terry,“ prosila Alison. Byla oblečená celá v bílém, rusé vlasy se jí zlehka vlnily kolem tváře. Boticelliho Venuše vyňatá ze své mušle.

„Nevím, jestli to je tak dobrý nápad.“

„Je to skvělý nápad,“ mínila Beverley a poplácala mě po paži, zatímco Lance začal každému pečlivě odměřovat stejné množství šampaňského. Všimla jsem si, že i on je celý v bílém.

„Nemohli jsme tě nechat na Silvestra samotnou,“ poznamenal K. C. „To by od nás nebylo hezké.“

Denise se začala, prohrabovat hromádkou odložených karet pacientů. Rychle jsem je odstranila z jejího dosahu. „Tady bys neměla být.“

„Proč ne?“

„Denise,“ napomenula jí Alison. Denise ihned opustila sesternu, jen cestou popadla skleničku šampaňského ze stolku. „Na zdraví, všichni!“

„Počkej. Musíme pronést přípitek.“ Alison čekala, až všichni budou mít svou sklenku.

„Na co si připijeme?“ zeptal se Lance své sestry.

„Na nejlepší rok ze všech.“ Alison pozvedla sklenku.

„Na nejlepší rok ze všech,“ souhlasili jsme sborem.

Nechtěla jsem ostatním kazit náladu, proto jsem upila doušek, pak druhý. Šampaňské bylo překvapivě osvěžující, a tak jsem se ještě několikrát napila, až mě bublinky zalechtaly v nose. „Hlavně zdraví,“ řekla jsem udýchaně.

„A peníze!“ dodala Denise rychle.

„Ať každý z nás dostane v příštím roce to, co si přeje,“ pokračoval Lance.

„Všechno, co se naskytne,“ dodal K. C. a usmál se na mě přes okraj skleničky, zatímco všichni ostatní se znovu napili šampaňského.

„Všechno, co si zasloužíme,“ řekla Denise.

„Všechno, co potřebujeme,“ připojila se Alison.

„A co to přesně je?“ vznesl dotaz její bratr. Alison zabořila nos do své skleničky a odmlčela se. Dopila jsem zbytek šampaňského dvěma rychlými doušky.

‚Já vím, co potřebuju,“ pravila Denise se smíchem. „Změnu prostředí.“

„Nebyla si právě v New Yorku?“

„New York se nepočítá. Byla jsem tam s matkou.“

„Co ti na matce vadí?“

„Nic – pokud máš rád škrobený, zastydlý, starý suchoprdky.“ Denise se okamžitě začala prohýbat smíchy.

„Alison má ráda škrobený, zastydlý, starý suchoprdky,“ poznamenal Lance s pohledem upřeným na mě. „Že, Alison?“

„Mám ráda každého.“ Alison dopila obsah skleničky a nalila si další. Podle toho, jak vrávorala, tedy podle toho, jak všichni vrávorali, jsem mohla soudit, že to není jejich první lahev za ten večer. „Terry, máš prázdnou skleničku.“ Naplnila ji až po okraj, než jsem stačila něco namítnout. „Do dna,“ naléhala, když jsem zvedla sklenku k ústům.

„Mluvím vážně,“ pokračovala Denise. „Už mám východního pobřeží plný zuby. Je čas na změnu.“

„Má to snad něco společného s tím, že tě tvoje teta vyrazila?“ otázal se K. C.

„Moje teta je škrobená, zastydlá, stará suchoprdka.“

„Proč tě vyhodila?“ zeptala se Beverley a natáhla ruku se sklenkou, aby jí mohla být doplněná.

Denise pokrčila rameny. „Protože na mě žárlí. Vždycky na mě žárlila.“

„Myslel jsem, že proto, že tě nachytala, když jsi kradla z pokladny,“ mínil K. C.

Denise toto nevítané vysvětlení odbyla mávnutím ruky. „Nestalo by se to, kdyby nebyla tak zatraceně hamižná. Neplatila mi skoro nic, prokristapána. A přitom má všechny ty prachy. Kromě toho jsem příbuzná. Dalo by se čekat, že bude trochu štědřejší. Tyhle lidi nesnáším. Taky je nesnášíš, Terry?“

„Myslím, že lidé mají právo rozhodnout se, jak naloží se svými penězi.“ Znovu jsem se zhluboka napila šampaňského, ale přitom jsem se snažila zůstat ve střehu.

„No jo, ale stejně to je…“

„… škrobená, zastydlá, stará suchoprdka?“ zeptal se Lance potutelně.

„Přesně.“ Denise se k němu připotácela a opřela se svými malými ňadry o jeho hruď. „Myslela jsem, že zkusím Nové Mexiko. Nechceš jet se mnou?“

„Skvělý plán,“ přikývl Lance. Objal Denise v pase a upřeně se zadíval přes její povadlé špičaté prameny vlasů na Alison. „Už mám jižní Floridy taky dost.“

Alison se odvrátila a usmála se směrem ke mně, i když její úsměv byl napjatý, jako by zadržoval příval hněvivých slov. Vtom zazněl bzučák.

„Co je to?“ Denise zvedla hlavu z Lanceovy hrudi.

Pohlédla jsem na stěnu sesterny. Svítilo světlo označující pokoj Eliota Winchella. „To je jeden z mých pacientů. Musím se tam podívat.“

„Půjdeme s tebou,“ prohodil Lance.

Potřásla jsem hlavou ve snaze si jí pročistit, ale místo toho se mi jen zatočila místnost před očima. „Ne. Musíte už jít.“ Bzučák zazněl podruhé.

„Tak jdeme, lidi. Musíme vypadnout,“ řekla Alison. „Nechceme přece dostat Terry do problémů.“

Denise zavrtěla hlavou. „No tak, neblbni. Nebuď taková škrobená…“

„… zastydlá…,“ pokračoval K. C.

„… stará suchoprdka,“ dokončil Lance a všichni se zasmáli. Kromě Alison, která měla aspoň tolik slušnosti, že se zatvářila rozpačitě a zahanbeně. Znovu se ozval bzučák.

„Vytrvalej malej zmetek, co?“ řekla Beverley, ale ani se nepohnula, aby na jeho volání zareagovala.

„Dobře, všichni, mám radost, že jste sem přišli, přinesli šampaňské a oslavili s námi Nový rok, ale teď už vážně musím jít. A vy taky.“

„Chápeme to,“ přikývl K. C.

„Ven trefíme sami,“ ubezpečil mě Lance, když bzučák zazněl ještě jednou, a vedl ostatní k výtahu.

„Díky, že jste se tu zastavili,“ slyšela jsem Beverley, ale to už jsem spěchala po chodbě. Podlaha mi ujížděla pod nohama jako pohyblivý chodník a musela jsem se opírat o zeď, zatímco jsem se snažila nevnímat, jak se mi točí hlava. Byla jsem snad už opilá, po pouhých dvou sklenkách šampaňského? Uvědomila jsem si, že takhle rychle jsem se cítila opilá jen jednou a také s Alison.

Otevřela jsem dveře pokoje Eliota Winchella. Seděl na posteli s přikrývkou omotanou kolem kotníků a předek pyžama měl mokrý od moči. „Ach Eliote,“ povzdychla jsem si. „Stala se ti nehoda?“

„Promiňte,“ řekl stydlivě.

„To nic. Neomlouvej se. Není to tvoje vina.“

„Opravdu?“ zeptal se Lance, který se kolem mě protlačil do pokoje následován Denise a K. C. Alison zůstala stát ve dveřích, zatímco ostatní přistoupili k posteli. „A čí je to vina? Ahoj, jsem doktor Palmay,“ pokračoval, než jsem stačila zareagovat. „A tohle jsou moji kolegové doktor Austin a doktor Powers.“ Denise se zachichotala a Eliot se zachichotal s nimi i když pochybuji, že chápal, co se děje.

„Je tak roztomilý,“ řekla Denise. „Co má za problém?“

„Zjevně se počůral do kalhot,“ odpověděl Lance. „Co jsi to za doktorku?“

„Ale fuj,“ ušklíbla se Denise.

Jděte už pryč,“ snažila jsem se je vyhnat, když jsem znovu našla hlas. Měla jsem sucho v ústech. Myšlenky mi bezmocně kroužily v mozku, jako by je zachytil nečekaný vir. Musela jsem se opřít o Eliotovu postel.

„Ano, už jdeme,“ přisvědčila Alison ode dveří. „Pojďte, doktoři. Musíme vypadnout a nechat Terry dělat její práci.“

„Zdá se, Že by Terry potřebovala nějakou pomoc,“ poznamenal K. C. Je únavou celá zelená.“

„Celá zelená,“ opakoval Eliot a s dětinskou radostí zatleskal.

„Tohle dělají sestry každý den?“ zeptala se Denise, když jsem pomáhala Eliotu Winchellovi z postele do koupelny. „Uklízejí po dementech?“

„Brr,“ otřásl se Lance a zatřepal prsty ve vzduchu, jako by chtěl zaplašit tuto představu. „Fujtajbl.“

„Brr,“ opakoval Eliot, zatímco si se smíchem svlékl kalhoty od pyžama, zcela nevšímavý k tomuto vpádu do jeho soukromí. „Fujtajbl.“

„Mrzí mě to, Terry,“ omlouvala se Alison. „Netušila jsem, že udělají něco takového.“

„O čem to mluvíš?“ obořil se na ní Lance. „To celé byl tvůj nápad.“

A pak byli konečně pryč. V milosrdném tichu, které následovalo, jsem převlékla Eliota do čistého pyžama a znovu ho uložila do postele. Všechno jsem dělala mechanicky, hlava se mi točila, před očima mi explodovaly shluky zářivých neonových bublinek. Bylo v mé sklenici něco silnějšího než šampaňské? Pevně jsem se držela zdi, plula jsem pohyblivou chodbou zpátky na sesternu a mé obavy náhle zaplašil nečekaný nával pubertálního chichotání, které mi tryskalo z hrdla jako zrnka pražené kukuřice z pánve. O pár vteřin později jsem seděla zhroucená na své židli a přemítala o tom, kdy jsem ztratila vládu nad svým životem. A věděla jsem, že to bylo přesně v tom okamžiku, kdy se Alison objevila u mých dveří.

Čekali na mě po skončení služby na parkovišti. Nejdřív jsem spatřila Denise. Seděla na kufru auta, pila víno rovnou z lahve a houpala nohama ve vzduchu, jako by posedávala na konci hráze v přístavu. Na pravé straně nosu se jí zaleskl malý zlatý kroužek, ale nepamatovala jsem si, že bych ho předtím viděla. K. C. stál vedle ní, ruce nacpané do kapes svých těsných džínsů, oči upřené na zem. Vypadal, jako by právě zvracel, anebo co nevidět bude, ačkoli když zvedl hlavu mým směrem, uviděla jsem, že se usmívá. Kupodivu jsem úsměv opětovala, jako bych už neovládala své reflexy a změnila se v loutku, která jde tam, kam jí táhnou drátky. Byla bych čekala, že účinky šampaňského dávno vyprchají, ale cítila jsem se ještě zmatenější než předtím. V hlavě mi vířily zvláštní obrazy, ale odmítaly se ustálit na tak dlouho, abych je mohla rozeznat. Před očima se mi dál vznášely jasné barvy jako vypuštěné balónky. Musela jsem soustředit veškerou pozornost, jen abych dávala jednu nohu před druhou.

Alison a Lance seděli napůl venku, napůl uvnitř bílého lincolnu, který byl zaparkován o několik prázdných míst dál, s dveřmi otevřenými časnému rannímu vzduchu. Lance byl na předním sedadle, Alison na zadním, a když se naklonila dopředu s lokty opřenými o kolena, uviděla jsem, že má napuchlé a mokré oči, jako by plakala. Anebo byla jen zfetovaná, jak jsem si uvědomila, když mi k nosu dolétla nezpochybnitelná vůně marihuany a zahlédla jsem sytě oranžový oheň ručně balené cigarety, která nedbale visela Lanceovi v prstech.

„Podívejme, kdo přišel,“ poznamenala Denise.

„Právě včas.“ K. C. se narovnal, zvedl paže nad hlavu a pomalu se protáhl jako kočka připravující se ke skoku.

„Co tu ještě děláte?“ Rozhlédla jsem se, ačkoli jsem všechno před očima měla rozmazané, a snažila jsem se zjistit, jestli je na parkovišti ještě někdo, ale nikdo tam nebyl. Skvělá ochrana, pomyslela jsem si zvědavá, kdo mě vůbec uslyší, kdybych vykřikla, ale pak jsem se začala smát.

Alison vylezla z pronajatého lincolnu a utřela si oči hřbetem ruky. „Nechtěla jsem, abys na Silvestra jela sama domů.“

Lance dlouze potáhl ze své cigarety. „Mejdan teprve začíná,“ řekl.

„Mejdan skončil,“ odvětila jsem, zatímco jsem usilovně vzpomínala, kde jsem zaparkovala svůj vůz. Jsem utahaná. Chci jen jít domů a vlézt do postele.“

„Skvělý plán,“ poznamenal Lance stejně jako už dřív. Pak ke mně natáhl ruku s marihuanovou cigaretou, jejíž kouř mi vnikl do nosu jako příliš sladký parfém. Odmítavě jsem zavrtěla hlavou, i když musím přiznat, že ten pocit nebyl tak úplně nepříjemný. „Samozřejmě, z přísně lékařských důvodů.“ Denise sklouzla z kufru auta a zhluboka nasála kouř z hořícího jointu v Lanceových prstech.

„K. C. a Denise si vezmou moje auto,“ nařídil Lance. „Alison a já pojedeme s Terry.“ Bez ptaní mi vzal z rukou kabelku a vyndal klíčky od mého vozu. „Budu řídit.“ Procedil ta slova kolem jointu, který teď tiskl mezi rty.

„Nevím, jestli to je ten nejlepší nápad.“

„Ty bys v takovém stavu neměla řídit.“ Lance se zasmál, jako by věděl něco, co já ne, a já ucítila, jak se pode mnou podlomily nohy. Takže mi něco do toho šampaňského opravdu dali. Zřejmě nějakou halucinogenní látku, usoudila jsem, zatímco jsem se snažila držet se reality jako dítě držící se řídítek neposlušného kola. Pojď, našeptával mi nějaký tichý hlas v hlavě. Vzdej se a pojď. Přestala jsem zoufale lpět na realitě a hned jsem ucítila, jak mě zalila vlna euforie. Představovala jsem si, že letím pozpátku vzduchem bez helmy a vítr mi čechrá vlasy. Ale místo toho mě někdo vmáčkl na přední sedadlo vedle Alison, která kolem mě ovinula paži v ochranném, téměř dusícím objetí. Tíživý pach marihuany mi kroužil nad hlavou jako zbloudilá svatozář, vnikal mi do dutin jako chomáčky vaty.

„Co jste mi dali do pití?“ slyšela jsem, jak se někdo ptá, a pochopila jsem, že to jsem já, jen podle ozvěny odrážející se mezi mýma ušima.

„Myslíš kromě houbiček a LSD?“ zasmál se Lance, když jsme vyrazili z parkoviště a zabočili na Jog Road. Bílý lincoln nám jel těsně v patách.

„Zavři zobák, Lanci,“ okřikla ho Alison. „Bude si myslet, že mluvíš vážně.“

„Já mluvím vážně. Jsem velmi vážný chlapík. No tak, Terry.“ Zamával mi zbytkem marihuanové cigarety před obličejem. „Když jsme se dali na vojnu, musíme bojovat. Neříká se to tak?“

„Říkala, že to nechce,“ připomněla Alison.

„Ne, to je v pořádku,“ překvapila jsem nás všechny. Vzpomínám si, že jsem si pomyslela: Čert to vem. Můj život mi už nepatří. Ať se stane cokoli, nezáleží to už na mně. Byla jsem zbavená jakéhokoli rozhodování, a místo abych se cítila ohrožená a měla strach, pocítila jsem úlevu, dokonce vzrušení. Kráčela jsem po visutém laně bez záchranné sítě. Byla jsem svobodná. A tak jsem se zasmála a vzala jsem si jointa z Lanceových čekajících prstů, pozvedla ho ke rtům, zhluboka jsem vdechla kouř a zadržela ho v plících, jak jsem to viděla u Denise na parkovišti, až mě začalo pálit v krku a hrozilo, že mi praskne hruď.

„Jen se na to podívej,“ zasmál se Lance. „Je to starej profík.“

Znovu jsem si dala šluka, tentokrát ještě delšího než poprvé, a nevzrušeně jsem přihlížela, jak tenký papír prohořel až ke konečkům mých prstů. Tělem mi projelo neznámé blažené zachvění jako transfuze čerstvé krve. Nikdy předtím jsem marihuanu nekouřila, i když jako teenager jsem byla ve velkém pokušení. To však příliš nesouviselo se silou mého mravního uvědomění, ale s velkým strachem, že se to dozví matka. Dlouze jsem nasála do plic další kouř a propadla se do hluboké studny naprostého a vrcholného klidu s vědomím, že se už nikdy nechci vynořit. Držela jsem se toho pocitu, jako se topící drží záchranného kruhu, tiskla jsem ten kouř k plícím jako značkovací želízko a vydechla jsem jen ten nejmenší obláček, až když jsem už déle nemohla zadržovat dech.

„Nepřeháněj to,“ varoval mě Lance, když jsem znovu potáhla a papír v ruce se proměnil v malou hromádku popela. Hlasitě jsem vyjekla, protože mi cigareta spálila prsty.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Alison. „Spálila ses?“

„Podívám se na to.“ Lance mi chytil pravou ruku, násilím si strčil můj ukazováček a prostředník do úst a hladově sál jejich konečky.

„Ach prokristapána.“ Alison praštila bratra do ruky takovou silou, až mi jeho zuby poškrábaly klouby prstů. „Terry, je ti něco?“

Zadívala jsem se na své spálené prsty lesknoucí se Lanceovými slinami, a zasmála jsem se. „Je mi fajn.“

„Je to prvotřídní zboží, co?“ pochlubil se Lance.

„Kdes to sehnal?“ zajímala jsem se.

„Věř mi,“ odpověděl. „Obchod s drogami v Delray Beach pořád kvete.“

Rozhlédla jsem se ve snaze orientovat se v tomto kdysi známém území. „Kde to jsme?“ otázala jsem se, když jsme zabočili na Linton Boulevard.

„Golfové hřiště Lakeview,“ oznámil Lance poté, co si přečetl velký nápis po levé straně. „Hraješ golf, Terry?“ Zavrtěla jsem hlavou, ale nebyla jsem si jistá, jestli jsem mu odpověděla nahlas nebo ne. „Jednou jsem to zkoušel,“ pokračoval Lance, „ale byla to katastrofa. Míčky lítaly po celým zatraceným hřišti. Není to tak lehké, jak to vypadá v televizi, to mi věř.“

„Myslím, že tohle je jedna z věcí, které se musíš naučit,“ slyšela jsem, jak ho nabádám pozoruhodně sebejistě, ačkoli jsem neměla tušení, o čem je řeč.

„Nemám na učení trpělivost.“

„Lance nemá trpělivost na nic.“ Alison se otočila k oknu. Měla v očích slzy?

„Je ti dobře?“ Byla jsem zvědavá, jestli Lance dá své sestře další ze svých kouzelných cigaret, aby se uklidnila. Proč byla tak nervózní?

Alison přikývla, ale neobrátila se. „A tobě?“

„Prima.“ Položila jsem hlavu na její rameno, uvelebila jsem se v ohybu její paže a zavřela oči.

„Terry?“ ozval se Lance. „Terry, ty spíš? Spí?“ zeptal se Alison, než jsem se zmohla na nějakou odpověď.

Cítila jsem, jak se Alison ke mně otočila a její teplý dech mi ovanul tvář, když promluvila. „Doufám, že jsi na sebe pyšný,“ řekla hlasem jako má matka a já polekaně nadskočila v přesvědčení, že mluví ke mně.

„Vida, nespí,“ poznamenal suše Lance. „Chtěla si nás napálit, co?“

„Kde to jsme?“ zeptala jsem se znovu. Kolikrát jsem se už na to ptala? „Kam jedeme?“

„Myslel jsem, že bychom si mohli na Nový rok trochu zaplavat v oceánu,“ odvětil Lance.

„Zbláznil ses?“ zhrozila se Alison. „Uprostřed noci? Je tam tma jako v pytli.“

Náhlá nervozita začala nahlodávat mou nově nalezenou vyrovnanost, jako když myš hryzá kus lana. Narovnala jsem se na sedadle a mnula si čelo, jako bych se ho snažila pročistit. Možná by koupel v oceánu byla přesně to, co potřebuju. Právě jak to nařídil doktor, pomyslela jsem si a hystericky jsem se rozesmála.

„Co je tu k smíchu?“ vyzvídal Lance, ale přitom se smál se mnou.

Jediný, kdo se nesmál, byla Alison. Obavy jí čišely z očí a vytvářely kolem nich hluboké stíny. Co má za problém? ptala jsem se v duchu s rostoucí podrážděností. Vyhlédla jsem z okna vozu na téměř opuštěnou silnici. Kde jsou všichni? Vždyť je Silvestr, prokristapána? Kde zůstali všichni rozjaření opilci, nemluvě o policejních vozech, které by měly ve zvýšeném počtu hlídkovat v ulicích? Byli jsme tu jen my tři, zkouření, namačkaní na předním sedadle vozu mířícího k Atlantskému oceánu. Za to jsme si rozhodně zasloužili pokutu, říkala jsem si a chichotala jsem se absurditě svých úvah.

„Je to fajn zábava, že, Terry?“

„Nech toho, Lanci,“ varovala ho Alison.

„Co máš za problém?“ zeptal se Lance. Znovu jsem se zachichotala. Četl mi snad myšlenky?

„Snad bychom měli jet domů,“ navrhla Alison. „Myslím, že Terry měla na jednu noc až dost vzrušení.“

„Každý mejdan potřebuje svého kazisvěta,“ začal prozpěvovat Lance. „Proto jsme tě pozvali.“

„Kazisvět,“ přidala jsem se a chechtala jsem se teď tak, že jsem sotva popadala dech. Ať jsem předtím cítila jakýkoli strach, zmizel tak rychle, jak se objevil, odnesen na vlnách nesmírné euforie. Dala bych se unášet těmi vlnami až doprostřed moře, pomyslela jsem si, když se před námi jako kouzlem objevil oceán a Lance zastavil na kraji silnice. Bílý lincoln zastavil hned za ním. V příštím okamžiku se téměř naráz otevřely čtvery dveře a oba vozy se vyprázdnily. Závodili jsme jeden s druhým v běhu k opuštěné pláži, a ve tmě téměř nebylo možné rozeznat, kde končí písek a začíná voda. V dálce explodovalo několik osamělých petard, a když jsem zvedla hlavu, uviděla jsem na obloze ohňostroj třpytivých růžových a zelených záblesků. Jinak až na hluboké bručení projíždějícího motocyklu bylo ticho. Potlačila jsem zachvění, když mi studený noční vzduch pročísl vlasy a ovinul se mi pevně kolem krku jako oprátka.

„To je nádhera,“ vykřikla Denise, vzala mě kolem ramen a táhla mě s sebou po písku. „Není to nádhera, Terry?“

„Svlékneme se do naha.“ Lance už odhodil boty a teď si stahoval košili přes hlavu.

„To tedy ne,“ odporovala rychle Alison. „O co se snažíš, Lanci?“ zeptala se hlasitě do hukotu oceánu. „Přilákat k nám co nejvíc pozornosti?“

„Tak ne, to nebyl dobrý nápad,“ souhlasil Lance ochotně. „Dobrá, všichni. Zase se oblečte.“ Pokusil se natáhnout si košili zpátky přes hlavu, ale hlava mu uvízla v jednom rukávu, a tak se vzdal, rozzlobeně hodil košili na zem a pak jí se smíchem zadupal bosýma nohama do písku. „Ta pitomá košile se mi stejně nikdy nelíbila,“ řekl a my jsme se všichni rozchechtali, jako by pronesl nejlepší vtip na světě. Kromě Alison. Ta se nesmála.

Zula jsem si nemotorně nemocniční boty a zahleděla jsem se na oceán, který se táhl přede mnou – studený, temný, hypnotický. Vábil mě k sobě, přitahoval mě jako obrovský magnet a já se rozběhla k jeho hněvivým vlnám jako omámená, pod nohama v punčochách jsem cítila chladný písek a ledová voda mi narážela na špičky nohou.

„Dávej pozor, Terry!“ zahulákal ze tmy Lance.

„Počkej na nás!“ zvolala Denise, když mi vlna jako obří boxerská rukavice narazila do zad a voda mi tryskala mezi stehny. Podívala jsem se na břeh, kde jsem uviděla několik nezřetelných postav, které se plahočily ke mně a mávaly rukama ve vzduchu jako tenké větve stromu zmítajícího se ve větru. Zamávala jsem také, ale přitom jsem ztratila rovnováhu a zakopla o kámen. Když jsem se pokoušela udržet se na nohou, uvědomila jsem si, že mě obklopuje tma, a krátce jsem se v duchu podivila, co to proboha dělám. Cožpak jsem tenhle husarský kousek už jednou nepředvedla? Cožpak jsem se přitom málem neutopila?

„Terry, buď opatrná!“ křičela Alison, zatímco si razila cestu příbojem. „Jsi ve velké hloubce. Vrať se!“

„Šťastný nový rok!“ volala jsem a dětinsky plácala rukama do vody.

„Někdo tu je pořádně zhulenej,“ zabručel Lance monotónním hlasem a vydal se za mnou.

Postavila jsem se na nohy, ale vzápětí mě další vlna smetla na všechny čtyři. V ústech jsem ucítila chuť soli a zasmála jsem se tomu, protože jsem si vzpomněla, jak jsem si jednou omylem nasypala sůl místo cukru na ovesné vločky a matka mě je přinutila sníst. Prý kvůli ponaučení, abych tu chybu už neopakovala. Ale teď jsem si uvědomila, že jsem vždycky zas a zas dělala stejné chyby, a rozesmála jsem se ještě víc. Znovu jsem se pokusila vstát, ale nohy mi už nedosáhly na dno oceánu a já byla unášena dál a dál od ostatních.

„Pomoc!“ vykřikla jsem, když mi voda zalila hlavu a ve tmě na mě sáhly nějaké neviditelné ruce. Ty silné ruce mě tahaly za šaty.

„Neházej sebou,“ přikázal Lance hlasem stejně studeným jako oceán. „Všechno ještě zhoršuješ, když se vzpíráš.“

Vrhla jsem se Lanceovi do náruče, kde jsem pod tváří ucítila drsné mokré chloupky na jeho nahé hrudi a uslyšela jsem v uších tlukot jeho srdce. Vzápětí nás od sebe odtrhla další vlna, která mi narazila na hlavu jako hroutící se stan, až jsem začala lapat po dechu a rukama jsem divoce máchala ve vzduchu. Zaječela jsem, do úst mi vnikla voda, prsty jsem tápala ve tmě, abych se zachytila něčeho pevného. Ucítila jsem, jak mi nějaká velká ryba pleskla do lýtek, a odkopla jsem ji.

„Co to děláš?“ zařval Lance do hluku hněvivého příboje. „Stůj klidně.“

„Pomoz mi!“ Ledová voda mi vířila kolem těla, táhla mě za nohy jako těžké závaží a stahovala mě dolů. Ucítila jsem Lance blízko sebe a prodírala jsem se tmou k němu. Tehdy mi na temeno hlavy dopadlo něco těžkého, co mě tlačilo dolů, drželo mě to pod vodou. „Ne!“ vykřikla jsem, i když žádný zvuk ze mě nevyšel. Otevřela jsem pod vodou oči a uviděla vedle sebe Lance, který měl ruce někde nad mou hlavou. Pokoušel se mě zachránit, nebo zabít?

„Proč ti to tak dlouho trvá?“ ozvala se najednou Alison někde poblíž.

„Přestaň se se mnou prát!“ okřikl mě Lance chraptivě.

Drala jsem se nad hladinu jako šílená, ale tělo mi sláblo a nohy mi omezoval úzký stejnokroj ošetřovatelky. Plíce mě bolely, jako by měly prasknout, a ten pocit se přízračně podobal tomu, jaký jsem zakusila dřív při své první marihuanové cigaretě. Takže takové to je, když se člověk topí, pomyslela jsem si a vzpomněla si na osud těch nešťastných koťat v krutých rukou mé matky. Ráda bych věděla, jestli ta koťata měla strach. Bránila se? Škrábala matčiny vraždící prsty? Anebo přijala svůj osud klidně, jak po mně nyní chtěl Lance.

„Krucinál! Přestaň se prát,“ zařval, když moje hlava konečně prorazila hladinu jako pěst okenní sklo.

Najednou mě osvítilo jasné světlo a na jeden bláznivý okamžik jsem se domnívala, že už jsem mrtvá, že to je ono bílé světlo, o němž někdy mluví pacienti, kteří se ocitli blízko smrti. A pak jsem uslyšela vzdálený hlas – „Policie,“ oznamoval. „Co se tu děje?“

„Do prdele!“ zaklela Alison, zatímco mě Lance popadl za vlasy.

„Zatraceně,“ zamumlal Lance, vytáhl mě nahoru, pevně mě vzal pod paží a hrubě mě strkal ke břehu.

„Co se tu děje?“ otázal se znovu policista, když jsem se zhroutila do písku k jeho nohám a divoce jsem popadala dech, neschopná promluvit. Alison si ke mně okamžitě klekla a přitiskla si mě k boku. K. C. a Denise postávali tiše opodál.

„Promiňte, pane,“ řekl Lance, který si přitom vytřásal vodu z ucha jako pes. „Naše přítelkyně zapomněla, že neumí plavat.“

„Jste v pořádku?“ zeptal se mě policista. Podle zabarvení jeho hlasu jsem rozeznala, že je mladý a spíš pobavený, než znepokojený.

„Nic jí není,“ odpověděl Lance s dalším potřásáním hlavy. „Spíš byste se měl bát o mě. Málem mě tam utopila. To je naposled, co jsem si hrál na hrdinu, to vám povídám.“

„Pěkně hloupý risk, paní,“ pokáral mě druhý policista, který se na mě přísně podíval. Z jeho tónu jsem pochopila, že tohle je konec jeho dlouhé služby. A to poslední, co by si přál, je zbytečná práce přesčas. Všimla jsem si, že je přibližně stejně vysoký a mohutný jako jeho partner, se stejně silným krkem a klenutou hrudí. „Raději tu paní dopravte domů,“ doporučil. „Myslím, že oslavovala na jednu noc až dost.“

Otevřela jsem ústa a snažila se promluvit, ale nevydala jsem ani hlásku. Co jsem jim koneckonců mohla asi tak říct? že jsem se opila šampaňským a zfetovala marihuanou? Že mám podezření, že mi podstrčili LSD? Opravdu jsem tomu věřila? Popravdě jsem v tu chvíli nevěděla, co si mám myslet. Ničím jsem si nebyla jistá, ani tím, co se stalo dřív, ani tím, co se dělo teď.

„Děkuju vám, pánové,“ volal Lance za odcházejícími policisty. „Šťastný nový rok.“ Když byli z dohledu, otočil se ke mně a Alison mě pevněji sevřela v pase. „Slyšela si, co ten chlap říkal. Nejvyšší čas dostat tě domů.“

Zbytek noci se mi ztrácí v mlze. Pamatuji si jednotlivé výjevy – Lanceovy bílé klouby prstů na černém volantu; Alisoniny mokré vlasy, které se jí lepí ke strašidelně vpadlým tvářím, a oči, ze kterých jí neustále tečou slzy; moje uniforma, mokrá a studená, vysoko vyhrnutá na stehnech, jemné roztrhané punčochy potřísněné pískem. Pamatuji si jednotlivé zvuky – tření našich mokrých šatů o kůži sedadel; troubení klaksonu, když nás předjíždělo auto ve vnitřním pruhu; nervózní podupávání Lanceovy nohy na brzdu, když jsme čekali, až na křižovatce naskočí zelená. Pamatuji si to ticho. A pak jsme najednou byli doma a všichni mluvili jeden přes druhého.

„To byla noc!“

„Jak jí je?“

„Co teď bude dál?“

Pamatuji si, že mě napůl nesli, napůl dokonce vlekli ke hlavnímu vchodu. „Co teď se mnou uděláte?“ zašeptala jsem.

„Co povídá?“

„Co prý s ní teď uděláme?“

„O čem to žvaní?“

Alisonin hlas se ozval jako jasný příslovečný zvon: „Vy dva byste teď měli jít. My už to tu zvládneme.“

Vzpomínám si, jak jsem klopýtala nahoru po schodech, s Alisoninou rukou volně na mém lokti, Lanceovou paží pevně kolem mého pasu. Ložnice se se mnou houpala, jako bych byla na zaoceánském parníku na rozbouřeném moři. Snažila jsem se stát rovně, ale Alison mě najednou pustila a vrhla se na kolena vedle mé postele.

„Co to sakra vyvádíš?“ rozčiloval se Lance. Sevřel mě ještě pevněji, jako by se bál, že mu uteču, až mi jeho nehty vyryly do masa malé důlky.

„Dobře víš, co dělám,“ odpověděla Alison nejistě a znovu se postavila. Hledá strašidla, napověděla jsem mu mlčky, pak jsem se hlasitě rozesmála.

„Ježíši, dva šílenci,“ povzdychl si Lance, zatímco se pokoušel rozepnout mi horní knoflíček uniformy. Alison mezitím odešla z místnosti.

„Ne,“ protestovala jsem slabě.

„Chceš jít do postele úplně promočená?“

„Svléknu se sama.“

Lance o krok ustoupil. „Posluž si. Rád se podívám.“

„Myslím, že bys měl jít pryč.“

„No tohle, to ale není moc přívětivé,“ namítl Lance dotčeným hlasem. „Zvlášť potom, co jsem ti zachránil život.“ Opravdu? ptala jsem se znovu. Anebo se spíš pokoušel ho ukončit?

Alison se vrátila do pokoje s několika velkými bílými ručníky v ruce. Jeden hodila Lanceovi. Svážou mě teď, dají mi roubík, pak mě udusí vlastním polštářem? Ucítila jsem ručník ve vlasech, poté na prsou, mezi nohama. Mokrou uniformu mi stáhli z těla a navlékli mi přes hlavu suchou noční košili jako rubáš.

„Stůj klidně,“ napomenul mě Lance.

„Já to udělám,“ nabídla se Alison. Silné ruce mě zavedly k posteli, položily mě na ní a zakryly přikrývkou.

„Myslíš, že má potuchy o tom, co se děje?“ zeptal se Lance, když jsem zabořila hlavu do polštáře a stočila jsem se do klubíčka.

„Ne. Opravdu neví vůbec nic,“ odpověděla Alison.

„Tak, co uděláme teď?“ Cítila jsem, jak mě pozorují od nohou postele, jako by přemítali o mém osudu, zvažovali možnosti. Předstírala jsem, že spím, dokonce jsem trochu pochrupovala.

„Asi bych u ní měla zůstat přes noc,“ mínila Alison.

„Proč? Nikam neuteče.“

„Já vím. Ale přesto bych na ní radši dohlédla.“

„Fajn. Budu ti dělat společnost.“

„Ne. Ty běž. Trochu se vyspi.“

„Víš, že špatně spím, když nejsi vedle mě.“ Ucítila jsem, že popošel k ní.

„Lanci, nech toho.“

„No tak, sestřičko. Nebuď taková.“ Sklonila jsem bradu a pootevřela jsem oči jen natolik, abych viděla skrz řasy. V nohách postele jsem spatřila dvě splývající postavy.

„Nech toho,“ opakovala Alison, tentokrát méně přesvědčivě, když jí Lance zezadu objal a začal jí hladit prsa. Ucítila jsem, jak se mi z hrdla dere vzdech, a silou vůle jsem se ho snažila zadržet.

„Viděla jsem tě, víš,“ pokračovala Alison, zatímco se jí Lance přitiskl ústy ke krku. „Flirtoval jsi s Denise. Nemysli si, že jsem tě neviděla.“

„Co to znamená, sestřičko? Ty žárlíš?“

„Tohle není správné,“ namítla Alison, když jí Lance otočil a políbil jí přímo na rty.

„Budeme se smažit v pekle,“ přisvědčil a znovu jí hladově políbil. Zabořila jsem tvář do polštáře, abych udusila nový výkřik, který se mi hromadil někde v oblasti žaludku.

„Tady ne,“ bránila se Alison ochraptěle, potom vzala bratra za ruku a vedla ho z pokoje.

Čekala jsem, až jsem si byla jistá, že jsou pryč, pak jsem teprve otevřela oči. Byli stále v domě, milovali se dole na pohovce? Ve druhém pokoji? Poslouchala jsem jejich hlasy se strachem, jaké další zvuky ještě uslyším. Ležela jsem tam v polotmě celou věčnost, bála jsem se pohnout, až první měsíc nového roku začal pronikat slonovinovými záclonami. Byla jsem uvězněná ve vlastním domě, připoutána ke své posteli neviditelnými provazy. Nebylo úniku. Zavřela jsem oči, zase je otevřela a zjistila jsem, že civím do prázdných očí ženské hlavy ve tvaru vázy, která stála na mém nočním stolku, vázy, kterou mi Alison koupila k Vánocům. Hlídá mě, pomyslela jsem si, a byla bych se zasmála, kdybych nebyla tak zhnusená vším, co jsem viděla. Ztěžka jsem se posadila, odhodlána utéct. Ale i když jsem se v duchu viděla, jak vstávám z postele, oblékám se, telefonuji pro taxi a prchám z vlastního domu jako o život, věděla jsem, že nemám sílu někam jít. Ruce a nohy byly nepoužitelné. Visely mi podél boků jako kotvy. V hlavě jsem měla pocit, jako by mi do ní nějaký šílený zubař napumpoval novokain. Ztrácela jsem vědomí a balancovala jsem na pokraji reality. Věděla jsem, že mi zbývá jen několik sekund, než se propadnu do prázdnoty.

S námahou jsem vylezla z postele a divoce jsem zamávala rukama kolem sebe, jako bych pořád byla v oceánu a neviditelné ruce mi tiskly temeno, tlačily mě dolů. Ruka narazila na lampu na nočním stolku a já uslyšela, jak se něco tříští. Ten zvuk se odrazil od stěn a zasvištěl mi kolem uší jako střela. Podívala jsem se ke dveřím v očekávání, že dovnitř vpadne Alison a její bratr, aby mě znovu znehybnili. Ale nikdo se neobjevil, a já jsem bezvládně znovu padla na postel. Zavřela jsem oči a odevzdala jsem se osudu.

Probudila jsem se za jasného slunečního světla a zvuku Alisonina hlasu. „Dobré ráno, ospalče. Šťastný nový rok!“ Přicházela ke mně a v růžovém svetru a stejných růžových džínsech vypadala jako cukrová vata na dlouhé špejli. Nadzvedla jsem se na posteli a snažila jsem se utřídit si myšlenky. Události včerejší noci se mi vracely přerušovaně jako videokazeta zadrhávající se v přístroji. Co se včera v noci stalo?

„Kolik je hodin?“

„Dvanáct pryč. Asi bych měla říct dobré odpoledne.“ Alison mi položila do klína podnos s čerstvým pomerančovým džusem, horkou kávou a croissanty. „Snídaně do postele,“ poukázala, pak se zasmála. „Anebo oběd. Jak chceš. Croissanty jsou čerstvé a dobré. Lance byl nakoupit v Publixu.“

Lance vystrčil hlavu přes Alisonino rameno. Jak ti je?“ Upřeně jsem na něho hleděla neschopná promluvit. Snažil se mě včera v noci utopit v oceánu, anebo mi zachránil život? Opravdu jsem ho viděla objímat se s Alison u mé postele? Nebo se mi to celé zdálo? Bylo to možné?

„Ale ne!“ vykřikla najednou Alison. „Co se tu stalo?“ Klekla si vedle postele a začala sbírat střepy z porcelánové vázy, kterou mi koupila k Vánocům. „Co se stalo?“ opakovala nad rozbitými kousky, které se pokoušela složit dohromady. Snažila jsem se rozpomenout a matně jsem si uvědomila, že jsem v noci něco shodila hřbetem ruky. „Možná to půjde slepit.“

„S tím se neobtěžuj,“ poznamenal Lance a vzal střepy z Alisoniných rukou. „Pokud jde o mě, je štěstí, že to neodnesla nějaká hezčí holka.“ Viditelně se otřásl. „Z těchhle dam mi naskakuje husí kůže.“ Potom vynesl střepy z pokoje.

„Terry, jsi v pořádku?“ zeptala se Alison. „Terry? Stalo se něco?“ Já to vím,“ zamumlala jsem tiše. „Co víš?“

„Viděla jsem tě,“ pokračovala jsem odvážněji. „Včera v noci. S tvým bratrem.“

„Ach bože,“ vydechla Alison. Mezitím se Lance vrátil do pokoje se širokým úsměvem na rtech – jedné nepotřebné dámy se zbavil snadno. Byla jsem teď na řadě já?

„Tak co, už se Terry vzpamatovala ze svého skvělého dobrodružství?“

„Viděla nás,“ řekla Alison bezbarvým hlasem.

„Viděla nás?“ Úsměv mu pomalu zmizel z tváře a oči mu rychle těkaly z jedné na druhou.

„Viděla jsem, jak se spolu líbáte,“ pokračovala jsem odhodlaně.

„Viděla si nás, jak se líbáme?“ Úsměv se vrátil do Lanceových očí a zvlnil mu koutky úst. „Copak jsi ještě viděla?“

„Dost.“ Odstrčila jsem podnos se snídaní stranou a začala jsem vstávat, i když jsem si nebyla jistá, jestli mě nohy unesou. Vzápětí mě něco bodlo do chodidla. Vykřikla jsem, klesla jsem zpátky na postel, a když jsem si přitáhla koleno k hrudi, uviděla jsem, že mi mezi prsty vyčnívá malý střípek porcelánu.

„Zdá se, že ta dáma kouše,“ poznamenal Lance, když vzal do rukou mou poraněnou nohu.

„Nech toho,“ namítla jsem stejně jako v noci Alison, slabě, bez valného přesvědčení. Alison vyběhla z pokoje a za chvíli se vrátila s namočeným ručníkem.

„Zůstaň v klidu,“ nařídil Lance. „Uvolni se.“ Sledovala jsem, jak jemně vytáhl porcelánový střep z mé nohy tak, že vytekla jen kapka krve, pak jí osušil ručníkem. „Zdá se, že ti musím každou chvíli přijít na pomoc,“ poznamenal beze stopy po ironii.

Pokusila jsem se vytáhnout nohu z jeho sevření, ale držel jí pevně. „Chci, abys odešel.“

„Prosím, Terry,“ ozvala se prosebně Alison někde vedle mě. „Můžu to vysvětlit.“

„Nepotřebuju nic vysvětlovat.“

„Prosím. Není to tak, jak si myslíš.“

„A co si myslím?“ Znovu jsem se snažila vyprostit nohy z Lanceových pevných rukou, ale jeho prsty mi začaly zkušeně masírovat patu, a já si s nemalým překvapením uvědomila, že nechci, aby přestal.

„Myslíš si, že Lance je můj bratr,“ pokračovala Alison. Lanceovy klouby prstů se přesunuly na špičku mé nohy, hnětly ztvrdlou kůži a manipulovaly s mými svaly tak snadno, jako Alison manipulovala s mými city. „Není to můj bratr.“

„Můj manžel mi dělával ty nejlepší masáže nohou. Asi proto jsem si ho vzala. Rozhodně by to vysvětlovalo, proč jsem se k němu pořád vracela. Měl ty nejlepší ruce. Jakmile mi začal masírovat nohy, byla jsem ztracená.“ Je to tvůj manžel,“ dodala jsem vyrovnaným hlasem. Proč mě to nenapadlo dřív? Proč mi tak dlouho trvalo, než jsem zjistila to, co bylo celou dobu tak jasné?

„Bývalý manžel,“ opravila mě Alison.

„Lance Palmay,“ řekl a podal mi pravou ruku. „Rád vás poznávám.“

Ignorovala jsem ho a soustředila se jen na Alison. „Lhala jsi mi,“ konstatovala jsem to, co bylo zcela zjevné. „Proč?“

„Moc mě to mrzí. Nevěděla jsem, co jiného mám říct.“

„Už jsi někdy slyšela o pravdě?“ Vytáhla jsem nohu z Lanceových rukou, prošla jsem kolem něj ke skříni, přehodila jsem si přes noční košili župan a pevně ho zavázala. Nikdy jsem se necítila zranitelnější, bezbrannější.

„Chtěla jsem ti říct pravdu,“ bránila se posmutněle Alison, „ale bála jsem se.“

„A čeho ses bála?“

„Že si budeš myslet, že jsem nějaká pitomá káča bez vlastní vůle, která se rozsype pokaždé, když se její mizerný exmanžel objeví.“

„Hej…“ přerušil jí Lance.

„Chtěla jsem, aby sis o mně myslela jen to dobré. Chtěla jsem, abys mě měla ráda.“

„Tím, že jsi mi lhala?“

„Byla jsem hloupá. Teď to chápu. Ale…“

„Tehdy ti to připadalo jako dobrý nápad!“ vložil se do řeči Lance.

„Buď zticha, Lanci.“

„Víš jistě, že to je jeho pravé jméno?“ zeptala jsem se.

Alison se zatvářila ohromeně, jako bych jí dala políček. „Telefonovala jsem mu na díkůvzdání. Sama jsi mě vybízela, abych zavolala rodině…“

„Chceš tvrdit, že to je moje vina?“

„Ne, ovšemže ne. Jen chci vysvětlit, proč jsem ve slabé chvilce zatelefonovala Lanceovi a řekla jsem mu, kde jsem. Netušila jsem, že přijede na Floridu. Anebo možná ano. Už nevím. Vím jen, že když se objevil u mých dveří, nemohla jsem si pomoct. Slíbil, že zůstane jen pár dní. A nechtěla jsem tě rozrušit. Znala jsem tvá pravidla o spolubydlících. Věděla jsem, jak jsi na to choulostivá.

Choulostivá,“ opakovala tiše a s nadějí se na mě usmála. „Dobré slovo.“

Ucítila jsem známý reflex, touhu vzít jí do náruče a ujistit jí, že všechno bude v pořádku. Bože, byla jsem stejně pošetilá, pokud šlo o ní, jako byla ona ve vztahu ke svému bývalému manželovi. Pokud to opravdu byl její bývalý manžel, pomyslela jsem si a v duchu jsem se ptala, proč bych měla věřit čemukoli, co tvrdila. Alison měnila historky stejně snadno jako šaty. Co mě vedlo k přesvědčení, že teď mi nelže?

„Proto jsem ti lhala,“ pokračovala Alison, jako by mi četla myšlenky. „Řekla jsem, že Lance je můj bratr. Připadalo mi to jednodušší.“

„Žádného bratra tedy nemáš.“ Bylo to spíš konstatování než otázka.

„Ale ano, mám,“ odpověděla Alison rychle. „Mám,“ opakovala zbytečně a přitom se dívala do země, jako by měla strach, že jí uvidím do tváře.

„Něco mi tajíš.“

„Ne. Nic. Všechno jsem ti řekla.“

Lhala. Věděla jsem to a ona věděla, že to vím. Proto se mi nechtěla podívat do očí. „Myslela jsem, že jsme přítelkyně,“ namítla jsem slabě, protože mě nic lepšího nenapadlo.

„Jsme přítelkyně,“ řekla prosebně.

„Přátelé si nelžou. Nemají před sebou tajemství. Neskrývají před sebou žádné plány.“ Alison rychle upřela oči do mých. Na chvíli se zdálo, že se sesype a všechno mi poví, odhalí celou ošklivou pravdu o tom, co má skutečně za lubem, přizná svou účast na včerejší komedii, objasní celou tu šarádu. Ale mlčela a ta chvíle pominula. „Asi bys měla odejít,“ vybídla jsem jí.

Přikývla a obrátila se k odchodu. „Zavolám ti později.“

„Ne, ty mi nerozumíš. Chci, abys odešla – navždycky.“

„Co?“

„Už tě tu nechci.“

„To snad nemyslíš vážně?“

„Poslyš, Terry,“ připojil se Lance. „Nezdá se ti, že to trochu přeháníš?“

„Přeháněla jsem snad včera v noci, když ses mě snažil zabít?“ odsekla jsem.

„Cože?!“ zvolal Lance.

„Cože?!“ opakovala Alison jako ozvěna.

„O čem to sakra mluvíš?“ Pohled, který na mě Lance vrhl, vyjadřoval pobavení a zároveň zuřivost. „Ty jsi dočista zešílela! Víš to, vážená?“

„Chci, abyste odešli z mého domu,“ trvala jsem na svém. „Z mého života.“

„Prosím ne!“ vykřikla Alison.

„Dám vám čas do večera,“ prohlásila jsem.

„Ale to je hrozně nespravedlivé!“

„Myslím, že podle zákona nám musíš dát nejmíň měsíční výpověď,“ řekl Lance lenivě.“

A nevím jak ty, Terry, ale já na ultimáta nereaguju nijak zvlášť dobře.“

„Jestli neodejdete, zavolám policii. Jak se ti líbí tohle ultimátum?“

„Dost slabě,“ odvětil Lance. „Radši bys měla zavolat si svého právníka.“

„Lance bude pryč během hodiny,“ prohlásila Alison důrazně.

„Co?!“ zvolal Lance. „To nemyslíš vážně!“

„Prostě se odstěhuješ,“ řekla mu Alison, ale nespouštěla ze mě oči. „Hned.“ Lance nervózně přešlápl z jedné nohy na druhou a vztekle svěsil ruce. Pak se vyřítil z pokoje. „Kdybys mi mohla dát pár dní, než si najdu nový byt,“ požádala Alison tiše. „Slibuju, že ti půjdu z očí, pokud to ještě chceš.“

Ve skutečnosti jsem nevěděla, co chci. Jedna moje část si přála, aby Alison okamžitě zmizela; druhá aby zůstala. Několik vteřin jsem mlčela a čekala jsem, jestli vyplní prázdná místa, jak to dělávala, jestli mi nabídne aspoň částečně věrohodné vysvětlení, kterého bych se mohla držet. I po všem, co se přihodilo, jsem pořád hledala důvod, abych jí mohla věřit.

„Fajn.“ Vyplivla jsem to slovo, jakoby to byl kousek shnilého masa. „Máš čas do konce týdne. Jestli do té doby nebudeš pryč, zavolám policii.“

„Děkuju ti.“ Alison si s úlevou vydechla. Pak se prudce otočila, až jí tvář zmizela ve víru narudlých kadeří. Vzápětí jsem uslyšela její kroky sestupující ze schodů, otevření a prásknutí kuchyňských dveří. Dívala jsem se z okna ložnice, jak běží k chatě, potom se zastavila a otočila se k domu. Zdálo se mi, že se usmívá,

V několika příštích dnech jsem Alison vůbec neviděla. Ani jsem neviděla Lance, ačkoli jsem pochybovala, že skutečně odjel. Věděla jsem, že tahle záležitost zdaleka není vyřešená, že pravděpodobně nehodlají odejít s prázdnýma rukama, když do mě investovali tolik času a úsilí. Tu první noc jsem ležela v posteli a snažila se přijít na to, kolik z toho, co mi Alison tvrdila, byla pravda. Přemýšlela jsem, kde končí lež, kde začíná pravda, a zda na něčem, co mi kdy řekla, bylo pravdy aspoň malé zrnko. Jenže co by pravda změnila? Při zpětném pohledu teď vidím, že Alisoniným velkým darem byla její neomylná schopnost přimět mě, abych o sobě pochybovala, abych si kladla otázky, na něž nebyla odpověď, abych viděla věci, které ve skutečnosti neexistovaly. A abych neviděla ty věci, které existovaly.

Navzdory tomu všemu jsem si musela stále připomínat, že Alison není ta rozkošná mladá žena, kterou jsem přivítala do svého života, ale lhářka, podvodnice a dost možná chladnokrevná vražedkyně. Nebyla jsem její přítelkyně – byla jsem její terč, navíc pečlivě vybraný. A soudě podle toho, co jsem četla v jejím deníku, nebyla jsem pravděpodobně první důvěřivou ženou, kterou oklamala. Co se stalo s těmi ostatními? A proč? To byla část, přes níž jsem se nemohla dostat, část, která mě v noci budila, takže jsem se neklidně převalovala v posteli. Ne to, kdy Alison a její spojenci znovu zaútočí, ale proč? Proč? O co jí jde?

„Co ode mě chceš“ měla jsem se jí zeptat. „Proč jsi mě vyhledala a tolik ses snažila, abychom se spřátelily? Co myslíš, že mám, a co má nějakou cenu?“ Jenže k čemu by to bylo?

„Co tím myslíš?“ zněla by její nevyhnutelná odpověď, zelené oči nechápavě dokořán otevřené, výmluvné ruce bezmocně rozhozené. „Nevím, o čem mluvíš.“

V bezstarostnějších chvílích jsem si namlouvala, že jsem mimo nebezpečí, že když jsem se jí vzepřela a požádala jí, aby se odstěhovala, když jsem pohrozila, že zavolám policii, pokud neodejde do konce týdne, účinně jsem tím zmařila její intriky. Ale v pesimističtějších okamžicích jsem uznávala, že jsem dosáhla jen mírného odkladu, nepatrného přehodnocení jejích plánů, že si

Alison jen dává na čas, a čeká na pravou chvíli, aby se na mě znovu vrhla. V každém případě uplynulo několik dní bez dalšího incidentu. Alison se už nepokusila se mnou promluvit, bílý lincoln zmizel z mé ulice. Chodila jsem do práce, starala se o své pacienty, a téměř se mi podařilo přesvědčit samu sebe, že to nejhorší mám za sebou.

Ráno čtvrtého ledna, když jsem se chystala do služby, zazvonil telefon. Věděla jsem, že se Josh v noci vrátil, z Kalifornie, a celé ráno jsem dychtivě čekala na jeho zavolání. Pohlédla jsem do zrcadla nad toaletním stolkem a snažila jsem se vidět Joshovýma očima. Všimla jsem si, že vlasy, které mi Alison ostříhala, už dorůstají, a že se potřebují trochu upravit. Netrpělivě jsem si zastrčila vlasy za uši, štípla jsem se do tváří, abych jim dodala patřičnou barvu, pak jsem šla k telefonu, a abych nevypadala příliš nedočkavě, počkala jsem ještě na jedno zazvonění, než jsem zvedla sluchátko.

„Halóó,“ řekla jsem chraptivě, jako bych se právě probudila, ačkoli jsem byla vzhůru už několik hodin.

„Erika vzkazuje, že ti přeje šťastný nový rok,“ oznámil mi už známý hlas.

„Táhni k čertu!“ vykřikla jsem a chystala se zavěsit.

„Myslím, že máš něco, co jí patří,“ pokračoval hlas nezastrašeně.

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Myslím, že víš.“

„Jsi na omylu. Nemám ponětí, co chceš.“

„Chtěla by to vrátit.“

„A co jako?“ Cítila jsem, jak mi telefon v ruce oněměl. „Počkej! Co tím myslíš, že mám něco od Eriky? Počkej!“ Křičela jsem ještě dlouho, i když jsem věděla, že dotyčný dávno zavěsil. Co bych mohla mít od Eriky? Náhrdelník, uvědomila jsem si s leknutím. Řetízek s přívěskem ve tvaru srdíčka, který Alison našla pod její postelí a nosila ho hrdě na krku, dokud jsem jí nekoupila vlastní. Ale ten řetízek nemohl stát víc než pár set dolarů, a Erika mi na nájemném dlužila mnohem víc. Erika mi nikdy nepřipadala jako sentimentální typ. Jenže jsem se v lidech často mýlila. Stačilo si připomenout, jak snadno jsem se nechala napálit od Alison.

Horečně jsem přemýšlela, myšlenky mi narážely jedna na druhou jako vlny oceánu. Jaká byla souvislost mezi Erikou a Alison? Nechala Erika po sobě víc než náhrdelník, něco drahocenného, co ukryla v chatě? A bylo to něco důvodem, proč se Alison objevila na mém prahu a dělala všechno možné, aby si mě získala? Co předpokládala, že mám?

„Dobrý Bože,“ řekla jsem nahlas. Hlava se mi točila, ale rychle jsem popadla kabelku, seběhla po schodech a ven z domu. Lanceův vůz stál zaparkovaný na rohu. Opravdu jsem věřila, že Alison má v úmyslu uvolnit chatu do konce týdne? Že ona a Lance odejdou s prázdnýma rukama? Stála jsem ochromená u svého vozu a nevěděla, co mám dělat, jen to, že čas běží, že nemůžu dál zůstat ve svém domě, že musím s někým mluvit. Musím mluvit s Joshem.

Vrátila jsem se do domu plná nového odhodlání, zamkla jsem za sebou dveře a cílevědomě jsem došla k telefonu v kuchyni. Vyťukala jsem známé číslice, pak jsem čekala, zatímco telefon zvonil jednou, dvakrát, třikrát, než ho někdo zvedl.

„Pokoj sester čtvrté poschodí. U telefonu Margot.“

„Margot, tady Terry.“ V hlase se mi ozývalo zoufalství, jako bych se řítila z vysokého útesu.

„Co se děje? Máš hrozný hlas.“

„Obávám se, že dneska nemůžu přijít.“

„Neříkej mi, že si chytla tu děsnou chřipku, která tady všude řádí.“

„Nevím. Možná. Zvládnete to beze mě?“

„Asi budeme muset. Nechci, abys sem mezi nás chodila nemocná.“

„Je mi to líto. Přišlo to tak najednou.“

„To se u těchhle věcí stává.“

„Ještě včera večer mi vůbec nic nebylo,“ rozvíjela jsem to dál, ačkoli jsem dobře věděla, že bych s tím měla včas přestat, protože čím víc lží napovídám, tím je pravděpodobnější, že se do nich zapletu. Nestalo se právě tohle Alison?

„No jo, tak si vlez do postele, vezmi si dva tylenoly a pij hodně tekutin. Však to dobře znáš.“

„Opravdu mě to moc mrzí.“

„Hlavně ať ti je brzy líp,“ nařídila Margot.

Vyběhla jsem po schodech do ložnice, kde jsem si vyměnila ošetřovatelskou uniformu za tmavomodré kalhoty a svetr. Uniformu s dalšími šaty na převlečení a nějakým prádlem jsem sbalila do velké tašky, kterou jsem měla schovanou vzadu ve skříni. Nevěděla jsem, jak dlouho budu pryč, ani kde budu bydlet, ale jedno bylo nad slunce jasnější – tady jsem zůstat nemohla. Bude Josh naléhat, abych zůstala u něj? Přemýšlela jsem a přihodila jsem do zavazadla žluté šaty s velkým výstřihem pro případ, že by mě pozval do nějaké hezké restaurace na večeři. Anebo se možná ubytuju v jednom z těch omšelých hotýlků ve stylu art deco na South Beach. Možná Josh zůstane se mnou, říkala jsem si vzrušeně, zatímco jsem otevřela spodní zásuvku toaletního stolku a vyndala svůdnou levandulovou noční košilku, kterou mi Lance daroval k Vánocům. Hodila jsem jí do tašky a přitom jsem si pomyslela, jaká to je ironie, že si případně obléknu dárek od svého případného vraha na schůzku se svým případným milencem. Pak jsem si uvědomila, že už nejsem jen vzrušená, ale vyloženě na pokraji hysterie.

Několikrát jsem se dlouze, zhluboka nadechla, abych se uklidnila. Uvědomovala jsem si, že se chovám pošetile, dokonce nerozumně. Ale jako bych tím, že jsem se konečně rozhodla jednat, osvobodila nějakou svou část, kterou jsem až příliš dlouho potlačovala – část, která byla odhodlaná užívat si života, riskovat, bavit se. Část, kterou už unavovalo být neustále obklopená smrtí. Část, která chtěla konečně žít. Když jsem dobalila, přemítala jsem, zda mám Joshovi zavolat, oznámit mu, že tam jedu, ale pak jsem se rozhodla, že ho překvapím. Ujišťovala jsem se, že nemám čas na zbytečné telefonování, ale možná jsem se jen bála, že mi řekne, abych nechodila, že má práci a nemůžeme se vidět. A to jsem nemohla riskovat. Potřebovala jsem, aby tam Josh pro mě byl.

Už jsem seděla v autě, když jsem si vzpomněla, že jsem nechala své nemocniční boty na podlaze u postele. Věděla jsem, že je budu potřebovat, pokud se rozhodnu vrátit se další den do práce. Uložila jsem velkou tašku na zadní sedadlo a jen neochotně se vrátila do domu a po dvou vyběhla schody nahoru. Udýchaná jsem vešla do ložnice, když jsem uviděla boty stát u postele, jako by na mě čekaly. Při odchodu z místnosti jsem zběžně vyhlédla z okna ložnice, právě když Alison vycházela z chaty. Spěchala jsem dolů, tam jsem se prudce zastavila u domovních dveří a snažila se popadnout dech. Nechtěla jsem vypadat poplašeně. Bylo nezbytné, aby všechno působilo normálně. Alison nesměla mít podezření, že se chystám utéct.

„Někam jedeš?“ zeptala se. Čekala u mého vozu a nakláněla hlavu ke sportovní tašce na zadním sedadle.

„Zapsala jsem se na cvičení. Myslela jsem, že se trochu rozhýbám, než pojedu do nemocnice.“ Zvedla jsem nemocniční boty do vzduchu, abych svému tvrzení dodala na věrohodnosti. Zdálo se, že Alison mé vysvětlení přijala. „Terry…“

„Přijdu pozdě.“ Otevřela jsem dveře vozu, hodila dovnitř boty a přešla k místu pro řidiče.

„Prosím, musím s tebou mluvit.“

„Opravdu, Alison, nevidím v tom žádný smysl.“

„Jen mě vyslechni. Pak, budeš-li si to pořád přát, odejdu. Slibuju.“

„Už jsem chatu pronajala,“ oznámila jsem jí a hned jsem si všimla, jak zděšeně rozevřela oči. Jedné sestře v nemocnici. Nastěhuje se v sobotu.“ Alison trhla hlavou směrem k chatě. Dech jí zděšeně uvízl v hrdle. „Podívej,“ ustoupila jsem smířlivě, protože jsem najednou dostala strach, že se mě pokusí zadržet, jestli dojde k názoru, že už má málo času. Jestli si opravdu chceš promluvit, uděláme to, až se vrátím domů z práce.“

Na Alisonině tváři se rozprostřel výraz úlevy. „To by bylo skvělé.“

„Možná přijdu hodně pozdě.“

„To nevadí. Počkám.“

„Tak dobře.“ Nastoupila jsem do vozu a nastartovala.

„Uvidíme se později.“

„Později,“ přisvědčila, a když jsem couvala po příjezdové cestě, poklepala mi na kapotu vozu.

Později, pomyslela jsem si. Nevím jistě, proč jsem si vybrala silnici 1-95 místo dálnice. „Vždycky máš jet po dálnici,“ vzpomněla jsem si, jak Myra Wylieová radila svému synovi. „Když se na pětadevadesátce stane nehoda, uvízneš tam celý den.“ A přesně to se mi stalo, jak jsem si uvědomila, když jsem otevřela okno a natahovala krk, abych zjistila, co způsobilo takové velké zdržení. Ale viděla jsem jen dlouhé řady aut jako pestře zbarvené hady, nehybně stojící na místě. „Bože, dostaň mě odtud,“ zašeptala jsem, zatímco jsem na autorádiu lovila dopravní zprávy. „Na tohle nemám čas.“

Na jedné stanici jsem slyšela zpívat Alana Jacksona o ztracené lásce, na druhé Janet Jacksonovou, která zpívala o nalezené lásce. Možná šlo o tu samou lásku, pomyslela jsem si, ale smích mi uvázl v hrdle. Možná Alan a Janet Jacksonovi jsou bratr a sestra. Anebo manžel a manželka. Tak jako Alison a Lance. Hlasitě jsem se zasmála, za což jsem si vysloužila podezíravý pohled řidiče vedlejšího vozu.

„Nebudu myslet na Alison,“ zašeptala jsem sotva pootevřenými rty, pak jsem přeladila na jinou stanici a poslouchala jsem stupidní rozhovor moderátora a jeho kolegyně. „Tak, Cathy, kolik svých novoročních předsevzetí jsi už porušila?“

„Nikdy si nedávám novoroční předsevzetí, Dave.“

„Proč, Cathy?“

„Protože je vždycky poruším.“

Našla jsem další stanici. „Srážka čtyř aut jižně od výjezdu na Broward Boulevard zdržuje provoz na 1-95,“ oznámil hlasatel s nacvičeným klidem někoho, kdo je zvyklý podrobně líčit neštěstí. „Sanitky jsou na místě…“

„Skvělé.“ Vypnula jsem rádio, protože víc jsem nechtěla slyšet. Srážka čtyř aut, se sanitkami a policejními vozy, znamenala, že pěknou chvíli nikam nepojedu. Nedalo se s tím nic dělat, takže nemělo smysl se kvůli tomu rozčilovat. Škoda, že jsem si nepřibalila nějakou knížku, pomyslela jsem si, když jsem se otočila, abych zkontrolovala zadní sedadlo. Možná zůstal na podlaze nějaký časopis…

A vtom jsem ho uviděla. „Ach, panebože.“ Byl o několik vozů za mnou, v pruhu po mé pravici.

Ale po počátečním šoku jsem si řekla, že jsem se musela splést, že mě zase klame zrak, že sluneční světlo a moje přehnaně bujná fantazie společně vytvořily obraz, který nemůže být skutečný, a že když se podívám ještě jednou, zmizí. Ale když jsem se znovu ohlédla, byl tam stále. Byl vysoký, i když seděl, jeho hubená postava byla shrbená nad volantem, malé hnědé oči pronikavě hleděly přes hřbet silného orlího nosu. Díval se upřeně před sebe, jako by si neuvědomoval mou přítomnost. Bylo možné, že nevěděl, že tam jsem? Že fakt, že jsem na stejném úseku silnice ve stejnou dobu, je jen zvláštní náhoda? A potom se předklonil, opřel si bradu o volant a cílevědomě obrátil svůj pohled ke mně. Jeho úzké rty se zvlnily v pomalém zlověstném úsměvu. „Neopustím tě,

Terry Painterová,“ téměř jsem ho slyšela říkat, „dokud budu živ.“

„Do prdele!“ zaklela jsem nahlas, protože K. C. vystoupil ze svého vozu a pomalu se mezi ostatními auty loudal ke mně, prsty zaklesnuté v kapsách upjatých džínsů. Co jsem měla dělat? Co jsem mohla dělat? Prchat jako o život? Kam bych šla? Zatraceně! Proč nemám mobil? Byla jsem patrně jediný člověk na světě, který ještě neměl mobil, který nenáviděl jejich hrozivé šíření, jejich zasahování do každé stránky našeho života. Byla jsem jediný člověk, kterému vstávaly vlasy hrůzou při pohledu na teenagery jdoucí po ulici s telefonem přitisknutým k uchu jako náušnice, jako by ten na druhém konci linky byl důležitější než osoba kráčející vedle nich. Nenáviděla jsem tu sobeckost, zvrácenou asociálnost toho všeho. Kromě toho, stejně mi málokdy někdo volal, jak jsem si pomyslela ve chvíli, kdy na boční okénko mého vozu dopadl nějaký stín.

Uslyšela jsem zaťukání nad hlavou, otočila jsem se a uviděla jsem, jak na mě K. C. civí přes kouřové sklo. Ukazoval mi, abych stáhla okno, a já mu vyhověla. Říkala jsem si, že je nepravděpodobné, že by se pokusil nějak mi ublížit, tady, uprostřed dopravní zácpy, mezi tolika svědky.

„Ale, ale,“ řekl. To bylo všechno. Ale, ale.

„Myslíš, že je dobrý nápad vystupovat z auta?“

Pokrčil rameny. „Nezdá se, že bychom se zrovna brzy hnuli z místa.“

Pokývala jsem hlavou a odvrátila se. „Kam jedeš?“ zeptala jsem se, aniž bych na něj pohlédla, a předstírala jsem, že se soustředím na provoz vpředu.

„Celkem nikam. A ty?“

„Celkem nikam,“ napodobila jsem ho.

„Napadlo mě, že bys mohla jet za Joshem,“ poznamenal, čímž mě zaskočil. Už jsem zapomněla, že se setkali v mém domě na díkůvzdání. Všimla jsem si, že si prohlíží mé zavazadlo na zadním sedadle, a ignorovala jsem jeho jízlivý úsměv, který se mu objevil v očích, jako by mohl vidět hedvábnou levandulovou košili uvnitř. „Doufám, že ses po svém novoročním plavání už zase vzpamatovala?“

Po zádech mi přejelo lehké mrazení. Jakou hrál v tom všem K. C. úlohu? „Ano, už jsem v pořádku. Díky.“

„Pěkně jsi nás vylekala.“

„Jsem v pořádku,“ opakovala jsem.

„Jo, ale stejně bys měla být opatrnější. Nechceme přece, aby se ti něco stalo, že?“

„To nevím. Nechceš?“ Jízlivý úsměv se mu přenesl z očí na rty. Neodpověděl. „Ty mě sleduješ?“ zeptala jsem se najednou.

Úsměv se nyní rozšířil po celém obličeji, vyplnil mu tváře jako hélium. „Proč bych tě sledoval?“

„To pověz ty mně.“

Potřásl hlavou. „Všechno má svůj čas,“ prohlásil. Pak se narovnal, plácl otevřenou dlaní do boku mého vozu a o krok ustoupil, protože se všude kolem nás začala auta pomalu posunovat dopředu.

Uslyšela jsem blížící se řev motocyklu a zatajila jsem dech, když kolem mě prosvištěla jedna, pak dvě další motorky. Sledovala jsem pohledem, jak se proplétají mezi stojící linií aut, ale tváře jezdců zakrývaly lesknoucí se černé přilby. Byl mezi nimi muž s červeným šátkem?

„Určitě ode mě pozdravuj Joshe,“ zavolal K. C, než se vrátil ke svému vozu. O pár minut později, když jsem konečně sebrala odvahu podívat se do zpětného zrcátka, stále seděl za volantem svého vozu a pozoroval mě.

Plazili jsme se po 1-95 skoro hodinu. Než jsme se dostali k Broward Boulevardu, čtyři vozy zapletené do srážky už byly odtažené ke kraji silnice a sanitky odjely. Podle roztříštěných zbytků dvou z těch čtyř automobilů – jasně červené porsche teď nepřipomínalo nic víc než rozmačkané rajče – a kaluže toho, co vypadalo jako krev, vedle jedné z pneumatik, jsem usoudila, že došlo k vážným zraněním, možná dokonce obětem na životě. Napadlo mě, jestli některá z obětí nenajde nakonec cestu na mé oddělení v Mission Care, a modlila jsem se, abychom toho všichni byli ušetřeni. Na místě nehody ještě zůstalo několik policejních vozů, jejichž posádka se snažila přesvědčit motoristy, aby nemarnili čas očumováním, ale samozřejmě všichni se dívali. Nemohli jsme se tomu ubránit.

„Pokračujte,“ nařizoval jeden z policistů, když jsem se znovu podívala do zpětného zrcátka.

K. C. mi ihned zamával na pozdrav, jako by věděl, že se na něj dívám, jako by mě celou dobu pozoroval a čekal, až se naše pohledy střetnou. Z náhlého popudu jsem spustila okénko a pohybem ruky jsem k sobě zavolala jednoho policistu.

„Pokračujte v cestě,“ opakoval tentokrát hlasitěji a současně velkýma rukama řídil dopravu.

„Prosím, můžete mi pomoct? Někdo mě sleduje,“ odvážila jsem říct plaše, zatímco jsem se snažila rozeznat rysy pod jeho ochrannou helmou, ale viděla jsem jen tmavé brýle a netrpělivě stisknuté čelisti.

„Promiňte, paní,“ řekl policista, jenž nepřestával pohledem kontrolovat řady aut a očividně nevnímal, co jsem řekla. „Bohužel vás musím požádat, abyste pokračovala v cestě.“ Přikývla jsem, vytáhla okénko a podívala se do zrcátka právě včas, abych zahlédla, jak K. C. potřásá hlavou a směje se, jako by pochopil, o co jsem se pokusila, a byl pobaven mou drzostí. Anebo hloupostí.

Čeho jsem chtěla dosáhnout? Opravdu jsem čekala, že za těchto okolností mě policista vyslechne, nebo dokonce bude brát mé obavy vážně? A i kdyby, co by mohl udělat? Vyslechnout K. C. na místě, a tak způsobit ještě větší zácpy a delší zdržení? A co potom? Zatkl by ho? Vysoce nepravděpodobně. Přinejlepším by nás oba zatáhl na stanici. To by mi náramně pomohlo.

„Promiňte, pane, ale tahle žena tvrdí, že jí sledujete.“

„Sleduju? Terry, tys vážně řekla tomu důstojníkovi, že tě sleduju?“

„Vy dva se znáte?“

„Jsme přátelé, pane. Pozvala mě do jejího domu na večeři na Den díkůvzdání.“

‚Je to pravda, paní?“

„Ano, ale…“

„Mám-li být upřímný, pane, v poslední době se chová dost divně. Všichni její přátelé si o ní dělají starosti.“

V duchu jsem viděla policistovo odsuzující přikývnutí. Ale i tak, bez ohledu na to, jak přesvědčivě to K. C. Bude popírat, moje stížnost bude aspoň zanesena do záznamu. Přinejmenším bych tím mohla získat trochu času. Znovu jsem spustila okénko a mávnutím přivolala policistu. „Prosím, pane, můžete mi pomoct?“

„Nějaký problém, paní?“ Naklonil se ke mně dovnitř a netrpělivým pohybem si sundal černé brýle. Uviděla jsem, že je mladý, mladší než já, možná dokonce mladší než K. C. Podle jeho tónu, podle způsobu, jakým slovo ‚paní‘ explodovalo na jeho jazyku, téměř jako nadávka, jsem také poznala, že by sotva uvěřil, že mladý muž jako K. C. by ztrácel čas sledováním nějaké čtyřicátnice. Teprve teď mě napadlo, že bych mohla být považovaná za hysterku, a že když vyslovím své obavy předčasně, definitivně zničím každou věrohodnost, kterou možná budu potřebovat v budoucnu. Ne, rozhodla jsem se. Tím, že způsobím planý poplach, ničeho nedosáhnu. A zmeškám návštěvu u Joshe, který byl mou jedinou skutečnou nadějí. „Byl někdo zraněn?“ zeptala jsem se.

„Bohužel ano,“ odpověděl policista, posunul si sluneční brýle zpátky na nos a chystal se k odchodu.

„Jsem zdravotní sestra. Jestli můžu nějak pomoci…“

Ale policista neměl o mou nabídku zájem. „Už je všechno zařízeno,“ odvětil stručně. „Prosím pokračujte v cestě.“

Odtud už hustota provozu slábla, a když jsme se dostali k Hollywood Boulevardu, všechno zase jelo normálním tempem. Přidala jsem rychlost, přejížděla jsem mezi pruhy kdykoli to bylo možné, a snažila jsem se uniknout před K. C, ale tvrdošíjně se mi držel v patách. Ve snaze ho setřást jsem už téměř použila výjezd na Miami Shores, ale pak jsem si to rozmyslela. Tu oblast jsem neznala, a pokud jsem se chtěla K. C. ztratit, bylo asi lepší zkusit to někde, kde se neztratím sama. Byl pořád za mnou, když jsem záměrně minula výjezd na Coral Gables, kde bydlel Josh, a pokračovala jsem ke Coconut Grove. Držela jsem se v levém pruhu až do poslední chvíle, pak jsem se prudce stočila k výjezdu po pravé straně, přejela jsem tři dopravní pruhy a ignorovala přitom vytrvalé troubení klaksonů protestujících proti mému nesporně riskantnímu manévru. Nedívala jsem se do zrcátka, až když jsem musela zastavit na křižovatce na U. S. 1. Opatrně jsem zvedla oči a nenápadně pohlédla dozadu, kde jsem uviděla ženu v černém accordu živě hovořící do telefonu, ženu v krémové dodávce pokoušející se uklidnit několik rozdivočelých děcek na zadním sedadle a muže, který se šťoural v nose v nedalekém BMW. K. C. a jeho kaštanově hnědá impala nebyli nikde v dohledu. Což neznamenalo, že na mě někde nečíhá, jak jsem si uvědomila, když jsem se otáčela na sedadle, a jako radar jsem pátrala v okolí po čemkoli vzdáleně podezřelém. Značka i barva vozu K. C. mi napověděly, že jde pravděpodobně o auto z půjčovny. A znovu jsem se zamyslela nad tím, jak

K. C. zapadá do Alisonina plánu.

Zvuk klaksonu mě zase vrátil do přítomnosti. Naskočila zelená, a musela jsem se rychle rozjet. Pokračovala jsem na sever po U. S. 1, znovu a znovu jsem kontrolovala zpětné zrcátko, otáčela jsem se kolem dokola při každé červené na semaforu, ale zdálo se, že mé úsilí bylo úspěšné. „Ztratila jsem se mu,“ oznámila jsem vítězoslavně a otočila jsem se k vedlejšímu vozu právě ve chvíli, kdy pěkně oblečený postarší muž si strčil ukazováček hluboko do levé nosní dírky. „Skvělé,“ poznamenala jsem při vjezdu na sídliště Coral Gables a dál kolem velkolepého, geometricky navrženého zábavního a obchodního komplexu zvaného Paseos v srdci tohoto úpravného miamského předměstí. Úmyslně jsem se vyhnula proslulé čtvrti Miracle Mile, zabočila jsem doleva, pak doprava, ještě jednou doprava a hledala jsem Sunset Place. Několikrát jsem špatně zahnula a ocitla jsem se tam, kde jsem začala, a málem jsem dostala infarkt, když mě dojela kaštanová impala. Ale jeden pohled na vrásčitého šedovlasého řidiče shrbeného za volantem mi rychle přivedl tep zase k normálu. Zasmála jsem se své paranoie, potřásla jsem hlavou a pokračovala v cestě.

Konečně jsem se dostala do správné ulice, i když ze špatného konce. Sunset Place se podobala mnoha jiným ulicím v této čtvrti, byla to široká třída lemovaná palmami, s malými přízemními vilami ve španělském stylu a ve všech barvách duhy. Josh bydlel se svými dětmi v čísle 1044, v upraveném bílém domě se šikmou střechou s hnědými taškami a překrásnou přední zahradou plnou korálově červených a bílých balzamin i spoustou dalších květin, které jsem od pohledu znala, ale jejichž jména jsem si nikdy nezapamatovala.

Zaparkovala jsem na ulici přímo naproti Joshova domu a pak jsem několik minut seděla a snažila se rozmyslet svůj další krok. Jak jsem se dostala až sem, bez jakéhokoli plánu? Co udělám, až se objevím u jeho dveří, nepozvána a neohlášená, v pátek po jedné odpoledne?

Se svíráním v žaludku jsem otevřela dveře vozu a vystoupila ven. Nad hlavou se mi zlověstně stahovala černá dešťová mračna jako podlitiny na jinak modré obloze a já jsem přemítala o tom, zda bych si neměla zajít někam na oběd, než zazvoním u Joshe, ale pak jsem se rozhodla počkat. Možná mě Josh pozve na oběd do svého oblíbeného bistra v sousedství. Pokud bude sám, pomyslela jsem si a prudce jsem se zastavila uprostřed ulice. Škola začínala až v pondělí. Bylo docela dobře možné, že děti budou doma. Co jim řeknu? Ahoj, jsem vaše teta Terry a nějaký čas u vás zůstanu? A co když Josh nebude doma? uvažovala jsem, když jsem se vracela zpátky na chodník. Jeho vůz nestál na příjezdové cestě, takže bylo dost možné, že už odjel za klienty, přestože se teprve vrátil z dovolené. Anebo je v Delray na návštěvě u matky, napadlo mě s leknutím. Je přece pátek a on vždycky chodí v pátek za matkou. Samozřejmě, že je v Delray! Jaký jsem byla blázen, že jsem ujela celou tu cestu, když stačilo, abych šla do práce jako obvykle. Co se to se mnou dělo? Na co jsem to propána myslela?

A pak se dřevem obložené dveře Joshova domu otevřely a v nich najednou stál Josh, opálený a nesnesitelně hezký, v tmavé košili s krátkým rukávem a vybledlých džínsech. Rozhlédl se ulicí, podíval se na stále hrozivější mraky a chystal se jít zase dovnitř, když jeho pohled zabloudil přes ulici ke mně. „Terry?“ řekl se zjevným překvapením, pak přešel ulici několika dlouhými rychlými kroky. Jsi to ty!“

„Ahoj Joshi.“

„Stalo se něco matce? Je v pořádku? Copak je?“ Otázky se mu sypaly z úst jako řada kostek domina.

„Matce se nic nestalo. Má se dobře.“

„Mluvil jsem s ní ani ne před hodinou,“ pokračoval dál, jako by mě neslyšel.

„Joshi, tvá matka je v pořádku.“

Ramena se mu uvolnila, ačkoli v přimhouřených očích se mu stále zračilo napětí. „Pak tomu nerozumím. Co tu děláš?“

„Musím si s tebou promluvit.“

„O matce?“

„Co to s ním bylo? Cožpak jsem mu právě nevysvětlila, že moje návštěva nemá s jeho matkou nic společného?

„Ne, Joshi. Tvé matce se daří pozoruhodně dobře na ženu s rakovinou a srdeční chorobou. Jistě, v poslední době byla trochu v depresi, ale to je během svátků zcela normální. Zase se vzchopí. Dokonce si začínám myslet, že nás všechny přežije.“

Usmál se, vrásky na jeho čele se pomalu vyhladily jako na pružném obinadle. „To rád slyším.

V těch posledních týdnech jsem se cítil hrozně provinile.“

„Nesmysl,“ odpověděla jsem hlasem své matky, ale rychle jsem se kousla do jazyka a pokusila jsem se o mírnější tón. „Nebyl jsi pryč tak dlouho, aby ses musel cítit provinile.“ Položila jsem mu svou ruku na paži, abych ho upokojila.

Trhnul sebou, jako bych ho spálila sirkou, odtáhl se a odkašlal si do dlaně. Pak se zadíval směrem k otevřeným dveřím svého domu. Přemýšlel o tom, že mě pozve dovnitř, anebo se chystal prchnout domů? „Nedala by sis šálek kávy?“ zeptal se a vzápětí mě překvapil vřelým úsměvem.

„Moc ráda.“ I když oběd by byl ještě lepší, ale to nenavrhl, a protože už teď vypadal polekaně, že jsem se tu objevila bez předchozího upozornění, nechtěla jsem vypadat příliš troufale. Možná si vyjdeme na časnou večeři, pomyslela jsem si s nadějí, zatímco mě vedl do haly z růžového mramoru.

Vnitřek domu působil překvapivě prostorně a tvořila ho jedna velká společná plocha, která zahrnovala obývací pokoj, jídelnu a společenskou místnost. Kuchyň byla vzadu, stejně jako dvě malé ložnice. Krátce jsem zahlédla hlavní ložnici, a když jsem si všimla rozestlané postele, pocítila jsem slabost v kolenou a musela jsem se opřít o světlehnědou semišovou pohovku v obývacím pokoji.

„Máš krásný dům,“ poznamenala jsem, zatímco jsem si prohlížela čisté linie moderního minimalistického nábytku v domě.

„Jakou piješ kávu?“

„Černou,“ připomněla jsem mu s úsměvem, který měl zamaskovat mé zklamání, že to zapomněl.

„Hned jsem zpátky. Buď tu jako doma.“ Pak zmizel v kuchyni.

Přešla jsem podlahu s bílými dlaždičkami přerušovanými v pravidelných intervalech řadou tlumených vyšívaných koberečků. Ta místnost mě překvapila. Podle mého názoru vůbec neodrážela toho Joshe Wylieho, kterého jsem znala. Ne že bych ho znala tak dobře, ale vždycky jsem předpokládala, že Joshův vkus bude podobný mému, že dává spíš přednost pohodlí než stylu, tradici než trendům. Musela jsem si připomenout, že tohle je dům, který Josh sdílel se svou bývalou ženou, a usoudila jsem, že je zařízený spíš podle jejího vkusu než podle Joshova. A dospěla jsem k závěru, že asi ještě neměl čas ho změnit. Možná také respektuje city svých dětí.

Stěny byly bílé a většinou holé. Po stranách jídelního stolu viselo pár nevýrazných litografií a protější zeď společenské místnosti zabíral velký abstraktní obraz něčeho, co snad vypadalo jako mísa s ovocem. Představila jsem si, jak krásně by se v těchto pokojích vyjímaly moje obrazy, chudokrevnou mísu ovoce by nahradily bujné květiny a nezajímavé zrcadlo u hlavních dveří by nahradil obraz dívky s velkým kloboukem na pláži. Proč mi Alison dala tak nákladný dar? pomyslela jsem si náhle, až se mi přitom sevřel žaludek, jako by mě někdo nečekaně udeřil. Jen jsem na zlomek vteřiny přestala být ve střehu, a Alison hned začala okupovat mé myšlenky. Jdi pryč, varovala jsem jí. V tomto domě nejsi vítaná. Tady jsem v bezpečí.

Nicméně zkušenost mi ukázala, že jakmile Alison strčí nohu do dveří, je mimořádně těžké se jí zbavit. Měla jsem jí teď plnou hlavu: naše první setkání u mých dveří, jak se půvabně pohybuje po chatě, její nádherné vlasy na mém polštáři, když spala, Eričin náhrdelník na jejím krku; náhrdelník, který jsem jí věnovala o Vánocích, aby nahradil ten první. A všechny dárky, které mi koupilanáušnice, váza s ženskou hlavičkou, obraz. Tak marnotratně! Zaplatila za ně, anebo je Denise jednoduše vzala z inventáře své tety? A jakou v tom přesně měla Denise úlohu? Bylo možné, že se ty ženy znaly už dávno, že Denise Nicksonová a Erika Holanderová byly dva kousky skládačky jménem Alison Simmsová? ‚Jsi pitomá, pitomá holka,“ uslyšela jsem matčin hlas.

„Doufám, že to kafe je ještě dobré. Vařil jsem ho už ráno,“ prohlásil Josh, který se vracel do pokoje se dvěma kouřícími šálky, ale když mě uviděl, prudce se zastavil.

„Terry, co se stalo? Vypadáš, jako bys právě uviděla nějaké strašidlo.“

Pozvedla jsem ruce a ucítila jsem, jak se mi třesou. Otevřela jsem ústa, ale nevyšla ze mě žádná slova. Slzy mi vhrkly do očí. Až do této chvíle jsem si neuvědomovala, jak jsem doopravdy vyděšená, jak dlouho jsem tajila svou úzkost, potlačovala strach, a jak dlouho a zoufale jsem byla osamělá. Už mě unavovalo být statečná, rozumná a nezávislá. Taková jsem vůbec nebyla, a tohle jsem nemohla bez pomoci přežít. Potřebovala jsem, aby při mně někdo stál, aby mě někdo chránil. Potřebovala jsem Joshe. Sebrala jsem všechnu odhodlanost, abych se mu nevrhla do náruče a nevypověděla mu, co jsem měla na srdci – jak moc ho potřebuji, chci, miluji. Ano, milovala jsem ho, jak jsem si uvědomila, a musela jsem zatajit dech, zadržet ta slova pevně v plících jako kouř z marihuanové cigarety.

„Obejmi mě,“ zašeptala jsem prosebným hlasem. Ihned jsem kolem sebe ucítila Joshovy paže, jeho rty v mých vlasech.

„Je mi líto, že jsem ti nezavolal,“ řekl.

„Byl jsi pryč.“ Utřela jsem si slzy z očí a pozvedla své rty k jeho. „Teď jsi tady.“

„Jsem tady,“ opakoval. Pak přitiskl své rty k mým, zvedl mě do náruče a odnášel mě do velké ložnice jako Clark Gable Vivien Leighovou, tam mně položil na rozestlanou postel a začal mi neobratně rozepínat šaty. Až na to, že nic takového neřekl, nic takového ani zdaleka neudělal.

Zatímco v mé fantazii mě držel v náruči a unášel mě do postele, ve skutečnosti se vyprostil z mého objetí a odtáhl se.

„Prosím,“ uslyšela jsem, jak říkám v zoufalé snaze zadržet ho u sebe.

„Terry, poslouchej…“

„Jsem tak ráda, že jsi zpátky. Tolik jsi mi chyběl.“

„Ach bože, Terry, dlužím ti omluvu.“

„Omluvu? Ne. Není zač se omlouvat.“ Prosím, řekni, že není zač se omlouvat.

„Tolik se toho stalo,“ pokračoval Josh, zatímco ustoupil na druhou stranu skleněného stolku, na němž stála naše káva. Pára z šálků stoupala do nehybného vzduchu jako jemné stužky a vytvářela mezi námi průsvitnou oponu.

„Co tím myslíš? Co se stalo?“

„Je mi moc líto, jestli jsem tě nějak uvedl v omyl.“

„Tomu nerozumím. Jaký omyl?“

„Měl jsem ti to povědět dřív. Vlastně jsem předpokládal, že ti to moje matka už řekla.“

„A co?“

Sklonil hlavu, jako by se styděl. „Vrátil jsem se zase k Jan.“ Jeho slova mě udeřila do uší.

„Cože?“

„Vrátil jsem se…,“ začal, jako by si opravdu myslel, že jsem ho napoprvé neslyšela.

„Kdy?“ přerušila jsem ho. Udělalo se mi zle, až se mi zvedal žaludek.

„Těsně před Vánoci.“

„Před Vánoci?“ opakovala jsem, jako by to bylo zapotřebí, abych ta slova pochopila.

„Chtěl jsem ti o tom říct.“

„Ale neudělal si to.“

„Jsem zbabělec. Bylo prostě snažší vždycky zrušit naší schůzku. A abych byl upřímný, nevěděl jsem jistě, jestli to s Jan bude zase fungovat.“

„Co tím vlastně naznačuješ? že jsi mě využíval jako zálohu pro případ, že by se vaše usmíření nekonalo?“

„Takhle jsem to nemyslel.“

„A jak jsi to přesně myslel?“

„Děti jsou tak šťastné,“ řekl po chvíli, jako by se tím všechno vysvětlovalo.

Do rukou a nohou se mi pomalu plížila otupělost, bzučela mi kolem hlavy jako neodbytný komár. „Takže ta večeře na díkůvzdání pro tebe nic neznamenala.“

„Tak to není. Díkůvzdání bylo nádherné.“

„Ten polibek… polibky… neměly žádný význam.“

„Bylo to krásné.“

„Ale bezvýznamné.“

Další odmlka, delší než ta první. „Terry, nedělejme to.“

„Co nemáme dělat?“

„Byl bych rád, kdybychom zůstali přátelé.“

„Přátelé si nelžou,“ namítla jsem. Neřekla jsem totéž Alison?

„Nikdy jsem neměl v úmyslu ti lhát.“ Pak dodal: „Poslyš, mám pro tebe nějakou maličkost.“ Rychle odešel do ložnice v přední části domu a za pár vteřin se vrátil s balíčkem v jasně modré lesklé fólii. „Chtěl jsem ti to dát už dřív.“ Vložil mi balíček do rukou.

„Co je to?“

„Chtěl jsem ti znovu poděkovat za to, že tak pečuješ o mou matku…“

„Tvá matka.“ Pocit ponížení mě bodl tak prudce, že jsem se téměř zkroutila. „Předpokládám, že věděla, že jste se s Jan dali zase dohromady?“

„Proč myslíš, že byla v takové depresi?“

„Na nic si mi nestěžovala.“

„Není tím zrovna nadšená.“

„Je to tvoje matka. Však se zase vzpamatuje.“

„Neotevřeš ten dárek?“

Bez radosti jsem strhla papír. „Deník,“ poznamenala jsem, zatímco jsem ho otáčela v rukách a myslela na Alison.

„Nevěděl jsem, jestli si nějaký píšeš nebo ne.“

„Nejspíš s tím budu muset začít.“

„Je mi to opravdu moc líto, Terry. Nikdy jsem ti nechtěl ublížit.“ Odmlčel se a pohlédl ke dveřím.

„Čekáš někoho?“ zeptala jsem se chladně.

„Jan a děti se mají každou chvíli vrátit domů.“ Nervózně pohlédl na hodinky.

„Mám za to, že by tvoje žena nebyla moc ráda, kdyby mě tu našla.“

„Asi by se tím všechno zkomplikovalo.“

„Inu, to rozhodně nechceme, že?“ prohodila jsem cestou ke dveřím, zatímco jsem si myslela: ‚Hajzle!‘ Skutečně jsem čekala, že mě Josh před někým ochrání?

„Terry,“ zavolal za mnou. Zastavila jsem se a otočila se. „Nechoď. Potřebuju tě. Najdu cestu z tohohle zmatku. Miluju tě.“

„Myslíš, že bys mohla promluvit s mou matkou, pokusit se jí to vysvětlit?“ požádal. „Má tě moc ráda, jako dceru. Vím, že tebe vyslechne.“

Znovu jsem přikývla s pomyšlením, že celá tahle scéna by mohla být k smíchu, kdyby nebyla tak neskonale strašná. „Uvidím, co se dá dělat.“

„Děkuju ti.“

„Sbohem, Joshi.“

„Dávej na sebe pozor.“

„Pokusím se,“ odpověděla jsem a neslyšně za sebou zavřela dveře.

„K čertu s tebou, ty pitomá, pitomá holko!“ Nadávala jsem si matčiným hlasem. Jak jsi mohla být tak hloupá? Nemáš žádnou hrdost? Žádnou sebeúctu? Je ti čtyřicet, prokristapána. To ses za celou dobu nepoučila? Víš toho o mužích tak málo? Cha!“ zasmála jsem se a bez ohledu na pobavené pohledy ostatních řidičů jsem praštila do volantu a bezděčně tak zatroubila.

„Proč se s nimi nepřestaneš tahat? Nic o nich nevíš. Nikdo na celém světě se nevyzná v lidech hůř než ty. Stačí, když někdo projeví trochu laskavosti, sebemenší zájem a ty se pro něho můžeš přetrhnout. Otevřeš mu svůj dům, otevřeš mu své srdce.“ Roztáhneš před ním nohy, pokračovala jsem v duchu příliš zahanbená, abych ta slova vyslovila nahlas i v uzavřeném prostoru svého vozu.

„Muž tě vezme na jeden ubohý oběd a už ho vidíš, jak tě vede k oltáři. Jsi pitomá, pitomá holka! Zasloužíš si, aby tě využívali. Zasloužíš si všechno ztratit. Jsi až moc hloupá na to, abys žila!“

„Jsi pitomá, pitomá holka,“ uslyšela jsem říkat matku.

Vzpomněla jsem si na rozestlanou postel v Joshově ložnici. Oddával se sexu s Jan to ráno, než odešla na nákupy? Zůstal na pomačkaných prostěradlech stále pach po jejich milování? „Jsi husa!“ vykřikla jsem a moje slova se odrazila od oken vozu a udeřila mě do tváře. „Takoví idioti jako ty si nezaslouží žít.“

Podívala jsem se do zpětného zrcátka, kde jsem spatřila matčiny oči. Nepotřebovala jsem slyšet zvuk jejího hlasu, abych věděla, co si myslí. Jak jsi to mohla udělat?“ Její oči se propalovaly do mých, až se moje oči naplnily tolika slzami, že jsem jí už neviděla. Nač bych potřebovala tvrdá slova mé matky, když jsem si tuto službu tak dobře prokazovala sama? „Jsi pitomá, pitomá holka,“ opakovala jsem stále, ještě když jsem vjela na příjezdovou cestu a hledala jsem v kabelce klíče od domu. „Zasloužíš si všechno, co se ti stalo.“

Podívala jsem se na ulici, zda tam nestojí Lanceův bílý lincoln. Jen si pro mě přijď!“ vykřikla jsem do tiché ulice. Husté mraky stále věštily déšť. „Konec hry. Vzdávám se.“ Ale rychlý pohled mi prozradil, že Lanceův vůz není nikde v dohledu. Pravděpodobně ho zaparkoval někde kolem bloku, usoudila jsem, pak jsem si otřela dlaněmi slzy z opuchlých očí a rozběhla jsem se k domu. Několikrát jsem se pokoušela strčit klíč do zámku, až jsem konečně uslyšela známé cvaknutí. Dveře se otevřely. Rázně jsem vešla do obývacího pokoje, hrubě jsem odstrčila vánoční stromek z cesty a jen jsem přihlížela, jak se vratce zakymácel ve stojanu a skácel se na zeď. Ozdoby opadaly z větví a na tvrdé podlaze se rozprskly v jemné stříbrné a růžové střípky.

„Tuhle nesmyslnou věc jsi měla odklidit už před mnoha dny.“ Především jsem ho nikdy neměla stavět. „Pitomá, pitomá, pitomá!“ Strhla jsem hrst ozdobných mašliček z usychajících údů stromu a začala jsem po nich dupat. Jak jsem si mohla někdy myslet, že mě má Alison opravdu ráda? Jak jsem mohla věřit, že Josh o mě opravdu stojí. „Proč by tě někdo chtěl? Proč by někdo chtěl být tvou přítelkyní, tvým milencem?“ Má matka měla pravdu. Vždycky měla pravdu. Nebyla jsem nic než pitomá, pitomá holka. Zasloužila jsem si všechno, co se mi stalo.

„Jak jsi to mohla udělat?“ ptala se má matka, která proklouzla za mnou, když jsem vešla do kuchyně. Jdi pryč!“ zvolala jsem. „Prosím, jdi pryč. Nech mě samotnou. Odvedla si dobře svou práci. Už tě nepotřebuju!“ Ženské hlavičky z matčiny sbírky váz se ze svého visutého příbytku pošklebovaly mé naivitě a z jejich prázdných očí a nucených úsměvů na mě dál útočila matčina slova. S hrůzou jsem přihlížela, jak se mi najednou zvedla ruka a rozmáchla se po spodní polici. Řada porcelánových hlav se rozlétla všemi směry jako roj rozzuřených včel. A pak další řada, a další. „Ty zatracená mrcho!“ zaječela jsem a přitom jsem popadla hlavu, kterou Alison obdivovala, když byla poprvé v téhle místnosti, tu, která se podobala mé matce s jejím odsuzujícím povzneseným pohledem jako nějaká nafoukaná matróna z lepší společnosti, která se na nás ostatní dívá svrchu, jak tehdy řekla Alison. Zvedla jsem porcelánovou hlavu vysoko do vzduchu a vší silou s ní mrštila přes kuchyň. Hlava po nárazu do zdi explodovala, vybuchla ve vzduchu jako petarda. Začala jsem se smát, když se pestrobarevné porcelánové střepy rozlétly po místnosti a pokryly podlahu jako konfety.

„Terry!“ volal nějaký hlas venku před kuchyňskými dveřmi. „Terry, co se děje? Pusť mě dovnitř. Prosím, pusť mě tam!“ Klika dveří se zmítala jako šílená. Chvíli jsem čekala, než jsem popadla dech, pak jsem otevřela. „Proboha, Terry!“ vykřikla Alison. Na okouzlující tváři se jí rozhostil výraz zděšení. „Co se tu děje? Co to děláš? Panebože, podívej se na sebe. Ty krvácíš.“

Zvedla jsem ruku k čelu a ucítila jsem na prstech krev. „Terry, co se děje? Stalo se něco?“

V útrobách se mi začalo zvedat kvílení jako prapůvodní nářek, plnilo mi ústa jako voda, až se vyřinulo z mých rtů, rozlilo se na podlahu a nakonec zaplavilo místnost. Padla jsem na kolena, ten zvuk bezedného žalu se odrážel od stěn, kusy rozbitého porcelánu mi probodly šaty a lepily se mi na kůži jako šupiny. Alison byla okamžitě vedle mě, kolébala mě v náručí, líbala mě zkrvavené čelo a prosila mě, abych jí řekla, co se stalo. Téměř vzápětí jsem ucítila, jak jsem opět vtahována do její sféry a znovu se dostávám pod její kouzlo. I teď, po všech lžích a klamů, po všem, o čem jsem věděla, že je pravda, o všem, co bylo falešné, jsem si nepřála nic víc, než věřit, že má o mě skutečnou starost, že ať se má stát cokoli, nikomu nedovolí mi ublížit.

„Jsem tak hloupá,“ zašeptala jsem.

„Ne, to nejsi.“

„Jsem.“

„Pověz mi, co se stalo. Prosím, Terry. Pověz mi to.“

Podívala jsem se jí do očí hustým závojem slz a znovu jsem téměř dokázala uvěřit v její upřímnost. Klidně jí to můžu povědět, usoudila jsem a při pohledu na mou krev na jejích rtech jsem sebou škubla. Ať se tomu později s přáteli beze všeho zasměje.

„Josh se vrátil ke své ženě,“ řekla jsem prostě a sama jsem se skoro zasmála.

„Ach Terry, je mi to moc líto.“

Tentokrát se mi podařilo ze sebe vypravit přidušený smích. „Sám mi to oznámil.“

„Tys ho viděla?“

Vyprávěla jsem jí celý ten žalostný příběh mé návštěvy u Joshe i s vědomím, že jí K. C. pravděpodobně už telefonoval a informoval jí o mých plánech. Seděla pak u okna a netrpělivě očekávala můj návrat?

„Parchant,“ prohlásila teď a jemně mi stiskla rameno.

„Ne. Je to moje chyba.“

„Jak to, že to je tvoje chyba?“

Protože tak tomu je vždycky, pomyslela jsem si, ale nahlas jsem to nevyslovila. „Protože jsem tak hloupá,“ řekla jsem místo toho.

„Jestli ty jsi hloupá,“ poznamenala Alison, „tak já musím být naprostý debil.“

Zasmála jsem se, jako tak často, když jsem byla s ní. „Jen se podívej na mě a Lance, prokristapána,“ pokračovala bez pobízení. „Po všem, co jsem s ním zkusila, po všech rozhodnutích, že ho už nepustím zpátky do svého života, co jsem udělala, když se zas objevil u dveří? Pozvala jsem ho dál. Zatraceně, prakticky jsem ho zatáhla, dovnitř. Je jedno, že vím, že pro mě není dobrý, že dřív či později mi znovu zlomí srdce a jako vždycky všechno pokazí.“

„Co pokazí?“ přerušila jsem jí.

Smutně pokrčila rameny. „Všecko,“ opakovala. „Tak jako s tebou.“

Čekala jsem, vnímala jsem napětí v jejích pažích a byla jsem zvědavá, jestli se konečně přizná, jestli mi všechno vypoví. Ale neudělala to a ta chvíle přešla. „Kde je Lance?“ Ohlédla jsem se k zadním dveřím napůl v očekávání, že ho tam uvidím stát.

„Odešel.“

„Kam odešel?“

Alice zavrtěla hlavou, až mě její vlasy polechtaly na tváři. „Nevím. A je mi to jedno.“

„Myslíš tím, že se vrátil do Chicaga?“

„Nevím,“ opakovala Alison. „Nejspíš půjde, kamkoli si Denise bude přát.“

„On je s Denise?“

„Asi jsem měla tušit, že se k něčemu takovému schyluje.“ Uhodila si na čelo rukou, jako by se snažila vtlouct si tam nějaký rozum. „Ale do háje s tím – stejně to skončilo. Definitivně. Byl nejvyšší čas,“ dodala pro zdůraznění. Přikývla jsem, ačkoli jsem pochybovala, že Lance skutečně odešel. „Muži,“ řekla tak, jako by to slovo byla hrubá nadávka. „Člověk s nimi nemůže žít…“

„Nemůže je zastřelit,“ doplnila jsem podle slov jedné staré countryové písničky.

„Je mi to všechno tak líto. Kéž bych se mohla vrátit na začátek, začít znovu…“

„Co bys udělala?“

„Rozhodně bych Lance k sobě nepustila, to je jasné. Utekla bych do hor v tu chvíli, jak bych ho uviděla. Než zase bude pozdě.“

„Nikdy není příliš pozdě,“ řekla jsem, jako bych utěšovala sama sebe.

„Opravdu tomu věříš?“

Pokrčila jsem rameny. Kdoví, čemu jsem ještě věřila? „Byla jsem tak hloupá,“ opakovala jsem znovu.

Alison se mi zkoumavě podívala do očí, jako by mi chtěla dohlédnout až do duše. „Hlupák je Josh,“ prohlásila. „Jak tebe někdo může odmítnout?“

Pátrala jsem v její tváři po nějaké známce výsměchu, ale v těch obrovských zelených očích jsem viděla jen hromadící se nové slzy. Když jsem jí je setřela, rty se jí zachvěly, krev z mého prstu jí potřísnila kůži jako náhodný tah štětce a já vzala její tváře do rukou a jemně jí přitáhla obličej k sobě. Nevím, co to bylo – strach, zklamání, touha – možná všechno dohromady, co přivedlo mé rty tak blízko k jejím. Jen krátce jsem se podivila tomu, co dělám, pak jsem uzavřela mysl dalším myšlenkám, zavřela jsem oči a lehce se dotkla jejích rtů.

Alison se okamžitě odtáhla tak jako předtím Josh. Pryč z mé náruče. Pryč z mého dosahu. „Ne!“ vykřikla. „Tohle jsem nemyslela. Ty to nechápeš.“

„Panebože,“ vydechla jsem, když jsem se vyškrábala na nohy, a ruka mi vylétla k ústům. „Panebože, panebože.“

Alison hned ke mně přiskočila. „To je v pořádku, Terry. Prosím, bylo to nedorozumění. Všechno je moje vina.“

„Co jsem to udělala?“ Podívala jsem se na všechny ty rozbité ženy u mých nohou, na jejich ztracené náušnice a roztříštěné perlové náhrdelníky, kousky jejich úsměvů pomíchané s tvrdými pramínky vlasů. Tohle nespraví ani všichni královi koně a všichni královi muži, pomyslela jsem si, když jsem spatřila svůj odraz v Alisoniných zděšených očích, a pochopila jsem, že jsme všechny neopravitelně rozbité, že nelze udělat nic, co by nás zase spravilo. „Musím odtud pryč,“ vykřikla jsem, odvrátila jsem se od tohoto masakru a vyběhla jsem k domovním dveřím.

Alison mi okamžitě byla v patách. „Terry, počkej! Půjdu s tebou.“

„Prosím ne. Nech mě samotnou. Nech mě být!“ Vlezla jsem do auta, než mi v tom mohla zabránit, zavřela jsem dveře, nastartovala motor, zařadila zpátečku a dala nohu na plyn.

„Terry, prosím, vrať se.“

Vycouvala jsem na ulici, přejela jsem trávník na vedlejším pozemku a o dva bloky dál jsem se málem srazila s Bettye McCoyovou a jejími ohavnými psy. Ona za to na mě udělala neslušný posuněk a vykřikla nějakou nadávku, ale já místo toho slyšela matčin hlas. Jezdila jsem ulicemi Delray skoro hodinu a čerpala jsem útěchu z toho malého přímořského městečka, které si nějak zachovalo své starobylé, půvabné centrum, aniž se stalo obětí výškových kancelářských budov a ošklivých obchodních tříd jako většina starších měst na Floridě. Projela jsem kolem malých starých domků v historické přístavní čtvrti, kolem novějších nájemních domů a luxusních vil na pobřeží, pak jsem se otočila zpět a zamířila k přísně střeženým uzavřeným sídlištím, enklávám penzionů pro důchodce a sportovním klubům na samé hranici města. Jela jsem, až mi ztuhly nohy a ruce jsem měla jako vrostlé do volantu. Jela jsem, až těžké černé mraky táhnoucí se mi nad hlavou explodovaly se zuřivým zahřměním a zaplavily silnice přívalem hněvivého deště. Tehdy jsem zastavila na kraji cesty a tiše pozorovala déšť bubnující na přední sklo, až mě celou zahalil přízračný klid jako teplá přikrývka. Slzy mi přestaly téct. Hlava se mi pročistila. A už jsem neměla strach. Věděla jsem přesně, co musím udělat.

O dvacet minut později jsem zastavila na parkovišti u Mission Care, proběhla jsem vytrvalým lijákem do haly, setřásla jsem si vodu z vlasů a zamířila ke schodišti. Držela jsem hlavu skloněnou, aby mě nikdo nepoznal. Měla jsem přece ležet v posteli s chřipkou, a ne pobíhat venku v dešti. Kromě toho moje návštěva byla soukromá, nikoli pracovní. Nebyl důvod, aby někdo věděl, že tu jsem.

Vyšla jsem po schodech do čtvrtého poschodí, kde jsem se na odpočívadle zastavila, abych popadla dech, pak jsem na štěrbinu pootevřela dveře a rozhlédla se. Nikdo tam nebyl, tak jsem opatrně vyšla na chodbu. Byla jsem už v půlce cesty, když se z jednoho pokoje pro pacienty vynořil jeden z nemocničních doktorů a zamířil přímo ke mně. Chtěla jsem sklopit hlavu, sehnout se, abych sebrala neviditelnou minci z podlahy, možná dokonce se skrýt v nejbližším pokoji, ale nakonec jsem nic z toho neudělala. Místo toho jsem se na mladého doktora ostýchavě usmála, připravená říct mu, že se cítím mnohem líp, a poděkovat za to, že se ptá. Ale prázdný úsměv, který mi opětoval, mi prozradil, že nemá tušení, kdo jsem, že jsem pro něj v civilních šatech stejně anonymní jako v sesterské uniformě. Mohla jsem být kdokoli, jak jsem si uvědomila. Ve skutečnosti jsem nebyla nikdo.

Když jsem otevřela dveře pokoje a vešla dovnitř, Myra Wylieová ležela v posteli a strnule zírala do stropu.

„Prosím odejděte,“ řekla, aniž se podívala, kdo to je.

„Myro,“ oslovila jsem jí. „To jsem já, Terry.“

„Terry?“ Otočila obličej ke mně a usmála se očima. „Jak se dnes cítíte?“ Přešla jsem k ní a uchopila jsem pohmožděnou ruku, kterou mi podávala. „Řekli mi, že jste nemocná,“ podivila se.

„Byla jsem. Už je mi mnohem líp.“

„Mně taky. Teď, když jste tady.“

„Už se na vás byl podívat doktor?“

„Byl tu před chvílí. Proklepal mě a promačkal a udělal mi přednášku, abych víc jedla, jestli si chci zachovat sílu.“

„Měl pravdu.“

„Já vím. Ale v poslední době prostě nemám na nic chuť.“

„Ani na kousek marcipánu?“ Z kapsy tmavomodrých kalhot jsem vytáhla malé marcipánové jablíčko. „Cestou jsem se zastavila v cukrárně.“

„V tom dešti?“

„Není to tak zlé.“

„Jste drahoušek.“

Rozbalila jsem cukroví, rozlomila ho na dva kousky a jeden jí vložila na špičku jazyka.

S potěšením jsem pozorovala, jak slastně přimhouřila oči. „Viděla jsem dneska Joshe,“ poznamenala jsem.

Oči jí ihned potemněly jako předtím obloha. Josh byl dnes tady?“

„Ne. Jela jsem do Coral Gables.“

„Jela jste do Coral Gables?“ opakovala.

„K němu domů.“ Vložila jsem jí na jazyk poslední kousek marcipánu. „Do jeho domu? Proč?“

„Chtěla jsem ho vidět.“

„Stalo se něco? Něco, co mi doktoři neřekli?“

„Ne,“ ujistila jsem jí rychle, tak jako jsem před několika hodinami ujišťovala jejího syna. „Nešlo o vás. Šlo o mě.“

V mléčně zakalených očích se jí usadil znepokojený výraz. „Jste v pořádku?“

„Je mi už dobře. Jen jsem si potřebovala s Joshem promluvit.“ Myra vypadala zmateně. Čekala, až budu pokračovat. „Sdělil mi, že se vrátil k ženě.“

„Ano.“

„Řekl, že vás to moc netěší.“

„Jsem jeho matka. Jestli udělal to, co si skutečně přál, pak mě to těší.“

„Zdá se, že ano.“

„Asi jsem jako stará kvočna. Nechci, aby mu zase někdo ublížil.“

„Je to už velký chlapec.“

„Jsou muži někdy opravdu dospělí?“ zeptala se.

„Jak dlouho o tom víte?“

„Myslím, že jsem vždycky věděla, že se zase dají dohromady,“ přiznala. Slina jí přitom stekla po bradě. Vzala jsem z nočního stolku papírový kapesník a bradu jí osušila. „Nikdy jí nepřestal milovat, dokonce ani po rozvodu. V tu chvíli, kdy se začala pokoušet o usmíření, jsem věděla, že to je jen otázka času.“ Myra kroutila hlavou ze strany na stranu, jako by už nemohla najít pohodlnou pozici.

„Počkejte,“ nabídla jsem se. „Natřepu vám polštář.“

„Děkuju, drahoušku.“ Usmála se, nadzvedla hlavu a nechala mě, abych vytáhla jeden z tenkých polštářů pod její hlavou.

„Škoda, že jste mi o tom neřekla dřív,“ pokračovala jsem, zatímco jsem prsty načechrávala polštář.

„Chtěla jsem to udělat. Ale cítila jsem se trochu hloupě, po všem, co jsem o ní napovídala. Doufám, že to chápete.“

„Ušetřila byste mi spoustu trapných chvil.“

„Mrzí mě to, drahoušku. Nenapadlo mě, že vám způsobím nepříjemnosti.“

„Jela jsem až tam, udělala jsem ze sebe naprostého idiota.“ Ze rtů mi unikl zvuk jako něco mezi smíchem a pláčem. Jak jste mi to mohla udělat?“

„Je mi to tak líto, drahoušku. Netušila jsem to. Prosím, odpusťte mi.“

Usmála jsem se a uhladila jí několik jemných pramínků vlasů na čele. „Odpouštím vám,“ přikývla jsem. Pak jsem přitiskla polštář, který jsem měla v rukou, k jejímu obličeji a držela jí ho na nose a ústech, dokud nepřestala dýchat.

Je to tak zvláštní pocit zabít druhého člověka. Myra Wylieová měla na někoho tak vetchého překvapivou sílu. Zápasila se mnou s odhodlaností, která byla ohromující svou zuřivostí, její dlouhé kostnaté paže slepě mávaly kolem mě, zkroucené a nepohyblivé prsty mi bezmocně šmátraly po krku, svaly na jejím hrdle se vzpínaly proti polštáři v mých rukou, zatímco její zoufalé plíce mlčky volaly po vzduchu. Ta neústupná houževnatost, instinkt přežít tváří v tvář jistě, dokonce dávno vytoužené smrti, mě dočasně zaskočily a já téměř povolila svůj stisk. Myra využila zlomku vteřiny mého zaváhání se vší silou, která v ní zbyla, divoce zmítala hlavou ze strany na stranu a jako šílená kopala do přikrývek. Rychle jsem se vzpamatovala, stlačila polštář ještě víc a trpělivě jsem sledovala, jak jí zacukaly nohy a téměř elegantně se zastavily pod nemocniční přikrývkou úhledně zastrčenou v rozích jejího úzkého lůžka. Poslouchala jsem její poslední zoufalý pokus o nadechnutí a cítila jsem ostrý pach moči, která jí unikla z těla. Poté jsem pomalu počítala do sta a čekala, až jí přemůže neomylný posmrtný klid. Teprve tehdy jsem odstranila polštář z jejího obličeje a natřásla ho, poté jsem ho vrátila pod její hlavu a pečlivě jsem jí upravila vlasy tak, jak to měla ráda. Byly vlhké od potu jejího zápasu a já jemně foukala na slepené pramínky na jejím čele, aby uschly. Přitom jsem se dívala, jak se Myřiny řídké řasy pod mým teplým dechem zachvěly typicky dívčím způsobem, jako by se mnou flirtovala.

Uslzené modré oči na mě zíraly se strnulou nevírou a já je zavřela svými rty, potom jsem rozechvělýma rukama sáhla k nepřirozeně otevřenému oválu jejích úst zkřivených tak, jako by se i teď snažila nasát vzduch do vyschlého, zpustošeného těla. Svými prsty jsem hbitě zformovala její rty do přirozenějšího tvaru jako umělec pracující s rychle schnoucí hlínou. Pak jsem poodstoupila a prohlížela své dílo. Myra mi připomínala jednu z matrací, jaké si lidé kupují do bazénu, nataženou a čekající, až bude nafouknutá. Ale i tak jsem byla spokojená, protože Myra vypadala pokojně, dokonce šťastně, jako by prostě unikla ze života uprostřed krásného snu.

„Sbohem, Myro,“ rozloučila jsem se s ní ode dveří. „Spi sladce.“ Spěšně jsem prošla chodbou k východu s důvěrou, že si mě nikdo nevšimne. Dokonce jsem se usmála na mladého muže, který šel navštívit svého otce, a jeho duchem nepřítomný pohled mě ujistil, že jsem stále neviditelná – duch obcházející prázdné nemocniční chodby, stejně nehmotný a prchavý jako šepot ve větru.

Jak jsem se cítila? Plná nové energie, s úlevou, možná trochu smutná. Myru Wylieovou jsem vždycky měla ráda a obdivovala jsem jí, považovala jí za přítelkyni. Až do chvíle, než mě zradila, zneužila mnohou laskavost, kterou jsem jí prokázala. Do chvíle, než jsem si uvědomila, že není o nic lepší¨než všichni ostatní, kteří mě celá léta zneužívali a zrazovali, a že stejně jako ostatní byla původcem svého neštěstí, byla odpovědná za svůj osud, který si zasloužila.

Ne že by mě těšilo být vykonavatelkou toho osudu. Pravdou je, že jsem se vždycky nerada dívala, jak lidé umírají, nikdy jsem si na to doopravdy nezvykla, přestože jsem toho často byla svědkem. Možná, že právě proto jsem byla tak dobrá sestra, protože mi na lidech skutečně záleželo, pro každého jsem chtěla jen to nejlepší. Představa připravit někoho o život je pro mě opravdu odporná. Jako sestra jsem byla vyškolená dělat vše, co je v mých silách, abych udržovala život.

I když může někdo namítnout – proč zachovávat život zbavený svého smyslu, život, který je stále víc životem parazita než člověka? A kromě toho, komu se tu snažím něco namlouvat? Sestry nemají žádnou moc. Dokonce ani doktoři, jejichž přepjaté sebevědomí denně hýčkáme a jejichž každodenní omyly neustále zastíráme, nemají skutečnou moc, pokud jde o věci života a smrti. Nejsme takoví ošetřovatelé, jak tvrdíme. Jsme jen hlídači. Údržbáři – a nic jiného – kteří se starají o chatrné zbytky všech těch lidí, kteří překročili svou záruční lhůtu.

Lance měl pravdu. Představila jsem si Alisonina bývalého manžela, pokud jím opravdu byl, vysokého, s úzkými boky, neodolatelně hezkého, a přemýšlela jsem, zda skutečně odjel. Anebo je stále v Delray, dřepí mezi obscénními výrůstky přerostlé šoustací palmy, dává si na čas a čeká na pravou chvíli, aby na mě vyskočil ze tmy?

Čas vypršel, pomyslela jsem si s úsměvem. Sešla jsem klidně čtyři patra schodů k východu, kde jsem s potěšením zaznamenala, že přestalo pršet, a bouřkové mraky, které zakrývaly oblohu celý den, ustoupily mírně optimistickému slunci při soumraku. Než jsem nastoupila do auta, podívala jsem se na hodinky a připomněla si, že teď se ještě v podnicích prodávají nápoje levněji. Chvíli jsem uvažovala, jestli se mám cestou domů zastavit na oslavný drink, ale pak jsem usoudila, že je na oslavu příliš brzy, že mě toho čeká ještě hodně, co bude vyžadovat mou pozornost. Bylo důležité, abych byla na nadcházející noc zcela při smyslech a ani na chvíli nepolevila v bdělosti.

Když jsem se s vozem zařadila do hustého provozu v dopravní špičce na Jog Road, zakvílela někde siréna, a já potom přihlížela, jak sanitka spěchá po vnější krajnici, patrně směrem k delrayské ústřední nemocnici. Přemýšlela jsem, jak dlouho asi potrvá, než se některá ze sester přijde podívat na Myru, zkontroluje její životní funkce a zjistí, že je mrtvá. Byla jsem zvědavá, jestli mi někdo zavolá, aby mi sdělil tuto smutnou zprávu. Byla to koneckonců moje pacientka.

„Kde je moje Terry?“ říkávala, první slova, která jsem slyšela z jejích úst každé ráno, jako bych neměla právo vzdálit se od ní ani na několik hodin, jako bych neměla právo na vlastní život. „Kde je moje Terry? Kde je moje Terry?“ Všichni si vždycky mysleli, že to je hrozně roztomilé. „Tady je tvoje Terry,“ řekla jsem teď nahlas. Pevně jsem sevřela volant, jako by to byl polštář, přitlačila jsem na něj vší silou a uslyšela jsem hlasité zatroubení klaksonu, které se vzneslo nad řady aut a rozlehlo se v končícím odpoledni. Vzduch ihned zamořilo půl tuctu dalších klaksonů svým bezmyšlenkovitým řevem. Jako ovce vedené na porážku, pomyslela jsem si a usmála se na řidiče v autě přede mnou, který vztyčil prostředníček pravé ruky do vzduchu, aniž se vůbec obtěžoval otočit se. Proč by se měl otáčet? Co tam měl vidět? Byla jsem neviditelná.

Žádná pitva se konat nebude. To není zapotřebí. Myřina smrt byla očekávaná prakticky kdykoli. Vlastně už dávno měla nastat. Nebylo na ní nic ani vzdáleně překvapivého nebo podezřelého.

U sedmaosmdesátileté ženy s rakovinou a nemocným srdcem bude smrt považována za požehnání. Sestry vezmou na vědomí její odchod společným pokýváním hlavou a krátkým zápisem do svých karet. Josh Wylie pokojně zařídí matčin pohřeb. Za pár týdnů možná pošle personálu velkou kytici jako uznání za vynikající péči, které se jeho matce dostalo v Mission Care. Zanedlouho její lůžko zaujme nový pacient. Po sedmaosmdesáti letech to bude stejně, jako by nikdy neexistovala.

V rádiu začali hrát starou píseň Beatles – Ona tě miluje, je, je, je – a já zpívala nahlas s nimi, překvapená, že si stále pamatuji všechna slova. To ve mně vzbudilo zvláštní pocit nadšení, dokonce radosti. Po Beatles následoval Neil Diamond, pak Elton John. Sladká Caroline, Sbohem žlutá dlážděná cesto. Jako dávná ctitelka starých dobrých písní jsem znala každé slovo, každý takt, každou pauzu. „Vojáčku!“ vyzpěvovala jsem se Shirelles. „Ach můj malý vojáčku! Bum bum bum bum bum. Budu ti věrná.“

Nevím, proč jsem se rozhodla nezaparkovat na své příjezdové cestě, ale pokračovala jsem kolem domu, objela blok a zastavila za rohem. Hledala jsem Lanceovo auto? Pokud ano, nikde jsem ho neviděla. Bylo možné, že skutečně odjel? Že jsem byla doopravdy v bezpečí? Vysmála jsem se své naivitě, znovu jsem zkontrolovala ulici, pak jsem vystoupila a rychle pokračovala pěšky. Přitom jsem dávala, pozor, abych se držela ve stínech snášející se tmy, zatímco rozložité vějíře palmových listů nad mou hlavou chřestily ve větru jako obří kastaněty.

Když jsem došla na Seventh Avenue, zvolnila jsem krok, nahrbila ramena, sklopila pohled a přibližovala se ke svému domu, jako bych hodlala projít kolem něj. V poslední chvíli jsem se se zdánlivou nedbalostí otočila a přeběhla po cestičce k domovním dveřím s klíčem už nenápadně připraveným v ruce. Otevřela jsem, dveře jsem za sebou okamžitě zamkla a běžela k oknu obývacího pokoje. Srdce mi naráželo do hrudi a pot z čela zanechal malou loužičku na skle, ke kterému jsem se tiskla a pohledem prozkoumávala tichou ulici. Sledoval mě někdo?

„Je to dobré,“ pronesla jsem nahlas. „Ty jsi dobrá.“ Přikývla jsem, jako bych se o tom chtěla ještě ujistit, a potom jsem se vydala do kuchyně. Ignorovala jsem převrácený vánoční stromeček a rozbité ozdoby i skřípot polámaných porcelánových hlaviček pod nohama a plně jsem se soustředila na chatu za mým domem. V chatě se svítilo, což znamenalo, že Alison byla patrně doma. Bezpochyby čekala, až mé auto vjede na příjezdovou cestu, aby tak mohla spustit poslední fázi svého plánu. Jen si to poslechni,“ řekla jsem se smíchem. „Poslední fáze jejího plánu,“ opakovala jsem tentokrát hlasitě, a znovu jsem se zasmála tomu, jak to zní.

Ztěžka jsem se posadila v kuchyni na židli a prohlížela si nepořádek s rozbitými ženskými hlavami pokrývajícími podlahu. Pýcha a radost mé matky. „Copak je, děvčata? Skolil vás premenstruální syndrom?“ Kopla jsem nohou do střepů a dívala se, jak se nepravidelné kousky rozlétly po podlaze a srazily se s dalšími úlomky – jedno ucho tady, o kus dál mašle, obrácený límeček, zatoulaná ruka. „Nevím, na co si stěžujete, dámy. Stejně jste už měly v hlavě velkou díru.“ Zvedla jsem se ze židle a smetla nepořádek doprostřed místnosti nejprve rukama, potom koštětem.

Nejméně po půlhodině jsem měla všechny dámy pohromadě – připomínám, že jsem uklízela potmě – vyhodila jsem všechny střepy do odpadkového koše pod výlevkou, potom jsem setřela celou podlahu mopem a nakonec znovu vlhkým hadrem. Když jsem byla hotová, dostala jsem hrozný hlad, tak jsem si udělala sendvič se zbytkem hovězí pečeně a zapila ho velkou sklenicí nízkotučného mléka. Ženy potřebují vápník, říkala jsem si. I ty neviditelné jako já.

Vrátila jsem se k oknu a vyhlédla houstnoucím závojem tmy na chatu, která kdysi byla mým domovem. Domov pro nezvládnutelné dívky, pomyslela jsem si, když jsem si nejprve představila Eriku a pak Alison. Co to se mnou bylo, že mě přitahovali takoví lidé? Kde byl můj úsudek, můj zdravý rozum? Proč jsem se neustále dostávala do takového nebezpečí? Cožpak mě moje zkušenosti vůbec nic nenaučily? Seshora z ložnice prosáklo přes strop matčino tiché opovržení jako kyselina z baterie v motoru a já cítila, jak mi vypaluje díru do temena hlavy. Další pitomá žena se zející dírou v hlavě, pomyslela jsem si a zatahala se za vlasy, zatímco mi matčin hlas šeptal do ucha. „Ty se nikdy nepoučíš,“ říkala. „Patříš do popelnice s ostatními.“

Najednou upoutal mou pozornost náhlý pohyb a já se rychle přitiskla zády ke zdi, právě když Alison ve svém obývacím pokoji roztáhla záclonu a vyhlédla ven. Upřeně pozorovala příjezdovou cestu, ve tváři se jí zračilo znepokojení. Přemýšlí, kde vězím, říkala jsem si. Přemýšlí, kdy přijdu domů. Zdržela se u okna několik dlouhých vteřin, pak ustoupila, zatáhla záclony, ale stále zůstávala na stráži. Musela jsem být opatrná, držet se v koutech, neprozradit jí, že jsem doma, dokud nebudu mít všechno připraveno. Čekalo mě ještě hodně práce.

Tiše jsem přistoupila ke kuchyňské lince, nahmatala poličky a začala jsem shromažďovat přísady, které budu potřebovat směs na světlý dort značky Duncan Hines, malou krabičku instantního čokoládového pudinku, šálek oleje Crisco, balíček krájených vlašských ořechů, čtvrt šálku strouhané čokolády, čtyři vejce a šálek kysané smetany z lednice. Terryin kouzelný čokoládový dort. Matčin oblíbený. Nedělala jsem ho celá léta. Od té noci, co matka zemřela.

„Terry!“ Stále jsem mohla slyšet, jak na mě shora křičí pozoruhodně silným hlasem, ačkoli její tělo zůstalo po mrtvici bezvládné.

„Za minutku jsem tam, mami.“

„Teď“

„Už jdu.“

„Co ti tak dlouho trvá?“

„Hned budu nahoře.“

Smíchala jsem přísady ve velké nádobě, rozklepla jsem vejce na dortovou směs, instantní pudink, olej a smetanu, pak jsem je třela ručně, abych nenadělala nějaký hluk. Stále tu byla možnost, že Alison nepozorovaně proklouzne ven z chaty, uslyší vrčení elektrického mixéru a přeruší mě dřív, než budu hotová. To jsem nemohla riskovat. Dívala jsem se, jak se žloutky oddělují od bílků a rozlévají se po světlehnědém pudinku. Pak jsem začala zpracovávat těsto vařečkou, až se dělaly dlouhé žluté brázdy jako tahy štětcem na plátně. Tvořila jsem své mistrovské dílo. Zátiší.

„Terry, prokristapána, co tam dole děláš?“

„Už jsem skoro hotová.“

„Potřebuju podat mísu. Už to dál nevydržím!“

„Hned přijdu.“

Přidala jsem ke směsi sekané ořechy a strouhanou čokoládu, potom jsem přejela ukazováčkem po okraji nádoby, strčila jsem si do pusy velký kus těsta a hladově jsem ho olizovala z prstů. Pak jsem to udělala znovu, tentokrát se dvěma prsty. Když jsem pomalu pohybovala prsty sem a tam, z hrdla mi nezadržitelně uniklo hlasité zasténání.

„Co to tam dole děláš?“ křičela matka.

Když jsem byla malá, často jsem pozorovala matku při práci v kuchyni. Vždycky něco pekla, a já jí někdy prosila, abych jí mohla pomáhat. Pokaždé samozřejmě odmítla se slovy, že bych jen nadělala zmatek. Ale jednou odpoledne, když byla venku, jsem se rozhodla, že jí překvapím, a sama upeču dort. Připravila jsem si potřebné přísady a smíchala je dohromady, opatrně, abych rozetřela všechny hrudky, tak jak jsem to týden co týden viděla dělat matku. Potom jsem to všechno pekla hodinu při 175 stupních.

Když se matka vrátila domů, předala jsem jí svůj krásný čokoládový dort. Prohlédla si uklizenou pracovní desku, zkontrolovala podlahu, jestli není špinavá, pak si mlčky sedla ke stolu a čekala, až jí obsloužím. S velkou pýchou jsem z dortu uřízla dokonalý dílek a potom jsem dychtivě přihlížela, jak matka zvedla vidličku ke rtům. Čekala jsem na její pochvalu, na pohlazení po hlavě, které mi řekne, že má radost. Místo toho jsem strnula hrůzou, protože se jí začala křivit tvář, líce se jí propadly, až zmizely po stranách úst, a pak vyplivla sousto do vzduchu a vykřikla: „ Cos to udělala, ty pitomá holko? Cos to udělala?“

Udělala jsem to, že jsem použila hořkou čokoládu místo sladké. Chyba z nedbalosti, jistě, ale tehdy mi bylo teprve devět nebo deset, a už samotný pohled na matku a vědomí, že vždycky měla ohledně mě pravdu, bylo dostatečným trestem. Jenže nebylo. A já to věděla. Nestačilo to. I teď cítím v těle napětí, jako bych čekala na ránu, která dopadne na mou tvář, ránu, po níž se mi zatočí hlava a začne mi zvonit v uších. Ale ta rána nikdy nepřišla. Místo toho nastalo přízračné ticho, nepatřičný úsměv. Matka prostě ukázala na židli vedle sebe a poručila mi sednout si. Potom vzala nůž, zajela s ním do mého dortu, odřízla dokonalý kousek podobny tomu, který jsem udělala jí, přisunula mi ho a čekala, až začnu jíst.

Stále cítím, jak se mi třásly ruce, když jsem si dávala do úst první sousto. Na jazyku se mi ihned usadila hořká chuť kombinovaná s hořkými slanými slzami, které se mi kutálely po tvářích a stékaly mi mezi rty. Přinutila mě sníst celý dort. Až když se mi udělalo špatně a pozvracela jsem se na podlahu, propustila mě, a to jen proto, abych to po sobě uklidila.

„Terry, proboha, co tam pořád děláš?“

„Už jdu, mami.“

Znovu jsem se podívala na chatu, pak jsem zapnula troubu na 175 stupňů a slabě jsem potřela tukem velkou dortovou formu. Nalila jsem do ní těsto a přidala svou vlastní tajnou přísadu.

„Co ti tak prokristapána trvá? Potřebuju mísu.“

„Máš jí hned vedle sebe. Nemusíš se rozčilovat.“

„Volám tě už tři čtvrtě hodiny.“

„Promiň. Pekla jsem ti dort.“

„Jaký dort?“

„Čokoládový. Tvůj oblíbený.“

Když se trouba rozehřála, vložila jsem dort dovnitř a potom jsem vylízala všechno zbylé těsto. „Nikdy jsi mi nedovolila vylizovat těsto, že, mami?“ Tu nejlepší část, jak jsem si vždycky myslela. „Vždycky jsem přišla o tu nejlepší část.“

„Vím, že mi to vyčítáš.“

„Nevyčítám.“

„Ale ano. Vyčítáš to, jaký jsi měla život, to, že ses nikdy nevdala a neměla děti. Celou tu epizodu s Rogerem Stillmanem…“

„To je už dávno, mami. Pustila jsem to z hlavy.“

„Opravdu? Je to tak?“ Přikývla jsem, uřízla jsem velký kus dortu a přitiskla jsem jí vidličku ke rtům. „Víš, že to všechno jsem dělala jen pro tvoje dobro.“

‚Já vím, mami. Jistěže to vím.“

„Nechtěla jsem být krutá.“

„Ovšem.“

„Byla jsem tak vychovávaná. Moje matka se mnou zacházela taky tak.“

„Byla si dobrou matkou.“

„Udělala jsem spoustu chyb.“

„Všichni děláme chyby.“

„Můžeš mi odpustit?“

„Samozřejmě, že ti odpouštím.“ Políbila jsem drsnou suchou kůži na jejím čele. Jsi moje matka. Mám tě ráda.“ Zašeptala něco nesrozumitelného, možná ‚mám tě ráda‘, možná ne. Ať to bylo jakkoli, věděla jsem, že to je lež. Všechno, co řekla, byla zatracená lež. Neměla mě ráda. Nelitovala ničeho, jen toho, že leží v posteli ona, a ne já. Strčila jsem do jejích idiotských, dychtivých úst další sousto dortu.

Moje snění bylo přerušeno hlasitým klepáním a já se rozběhla ke kuchyňským dveřím. Před chatou stál nějaký muž otočený ke mně zády. Najednou Alison otevřela dveře a světlo z chaty ozářilo, jako reflektor teď již známou postavu.

„K. C!“ zvolala Alison, když na jeho profil dopadl kužel světla. „Pojď dál.“ Rozhlédla se kradmým pohledem kolem chaty, než ho zavedla dovnitř, a zavřela za sebou dveře.

„Podívej, jakou pakáž jsi pustila do mého domova,“ slyšela jsem, jak matka zasyčela.

„Do mého domova,“ opravila jsem jí teď. „Ty jsi zemřela, vzpomínáš?“ S pomocí Terryina kouzelného čokoládového dortu a oblíbeného polštáře. „Chuťové buňky tě tentokrát zradily, že, mami?“ Kdo kdy řekl, že Percodan a čokoládový pudink nejdou dohromady? Ucítila jsem vůni čerstvě pečeného dortu, podívala jsem se do trouby, potom zpět na chatu, právě včas, protože se dveře znovu otevřely a Alison s K. C. vyšla ven.

„Terry by měla přijít každou chvíli,“ říkala. „Nemůže to už dlouho trvat.“

Proběhla jsem kuchyní do přední části domu a z okna obývacího pokoje jsem sledovala Alison a K. C, kteří cílevědomě kráčeli po cestičce na ulici, až se jí paže při chůzi otíraly o sebe, a potom zabočili za roh. Šli naproti Lanceovi a Denise? Jak dlouho potrvá, než se vrátí? A bude s nimi Eričin motorkářský přítel? Dál jsem už nemařila čas. Vzala jsem náhradní klíč od chaty, z dřevěného stojanu jsem opatrně vytáhla třiceticentimetrový řeznický nůž se špičatou, pět centimetrů širokou čepelí, otevřela jsem zadní dveře a vykročila do noci, v níž se vznášely šepoty a lži.

Nevím jistě, co jsem hledala, nebo co jsem si přesně myslela, že najdu. Možná jsem se chtěla přesvědčit, že Lance je skutečně pryč. Anebo jsem možná hledala Alisonin deník, něco, co bych mohla vzít na policii, předložit jako důkaz, že je můj život v ohrožení. Nevím. Když jsem stála uprostřed jasně osvětleného obývacího pokoje v chatě, ruce se mi třásly, kolena se mi podlamovala a neměla jsem sebemenší představu, co udělám dál. Netušila jsem, jak dlouho bude Alison a K. C. Pryč. A jak jsem mohla vědět, že se Lance neskrývá v ložnici, nepozoruje mě a nečeká na můj další pošetilý krok? Cožpak jsem nezaparkovala auto za rohem bloku, aby ho neobjevili? Nemohl Lance udělat totéž? Ale nikde po něm nebylo ani známky: žádné zmuchlané oblečení nedbale pohozené na podlaze, žádné výmluvné otlačky na potahu nábytku, kde mohl sedět, žádný agresivní mužský pach ve vzduchu přehlušující vůni dětského pudru a jahod. Po špičkách jsem se blížila k ložnici, rukojeť velkého řeznického nože pevně sevřenou v dlani, ostří vyčnívající z mého těla jako trn gigantické růže. Ale ani v ložnici jsem neobjevila nic, co by naznačovalo, že tu Lance stále přebývá. Žádné košile v zásuvkách, žádný kufr v komoře, žádné holící potřeby v lékárničce.

Dokonce jsem se podívala pod postel. „Nic,“ řekla jsem odrazu, který na mně zableskl z dlouhé ostré čepele nože. Bylo možné, že opravdu odešel, že utekl s Denise, jak tvrdila Alison? Pokud ano, tak co tu ještě dělal K. C? Jak to souviselo s Alison?

Odložila jsem nůž na bílou proutěnou toaletku, kde se pohupoval na nerovném povrchu, a začala jsem prohledávat zásuvky. Ale většina zásuvek byla prázdná – pár zvedacích podprsenek značky Victoria’s Secret, půltuctu spodních kalhotek, několik nepohodlně vypadajících párů sandálů a žluté bavlněné pyžamo zdobené obrázky z Mám rád Lucy. Kde byl její deník? Určitě by mi mohl něco napovědět. Teprve když jsem několikrát prohledala všechny zásuvky, objevila jsem tu zatracenou věc ležící na nočním stolku u postele. „Huso,“ vyhubovala jsem si matčiným hlasem. „Byl tu celou dobu. Otevři oči.“ Přešla jsem ke stolku, vzala deník a rychle jsem nalistovala poslední zápis.

Všechno se hroutí, četla jsem.

Jako na znamení se na ulici ozvala řada silných úderů jako malé exploze následované ještě silnějším hlasem a dalším boucháním. „Terry!“ křičel ten hlas. „Terry, vím, že jsi tam. Terry, prosím! Otevři dveře!“ Upustila jsem deník na postel, vrhla se k postrannímu oknu a uviděla jsem, jak Alison běží podél mého domu od hlavního k zadnímu vchodu těsně následovaná K. C. „Terry!“ vytrvale volala a znovu zabušila na zadní dveře otevřenou dlaní. „Terry, prosím. Otevři! Musíme si promluvit.“

„Není tam,“ poukázal K. C.

„Je tam. Terry, prosím! Otevři dveře.“

Alison se náhle rozběhla k chatě. Postřehla, že se dívám z okna? Točila jsem se v bezmocných kruzích s vědomím, že nemám kam jít. Byla jsem v pasti. Vykročila jsem ke komoře, ale na poslední chvíli jsem si všimla deníku, který jsem neopatrně nechala ležet na Alisonině posteli. Otočila jsem se zpět, zvedla ho a vrátila na původní místo na nočním stolku, pak jsem přelezla postel směrem ke komoře a zavřela za sebou dveře v okamžiku, kdy Alison otočila klíčem v zámku protějších dveří. Pevně jsem v prstech sevřela kliku a vzápětí jsem si uvědomila, že jsem řeznický nůž nechala ležet na toaletce. Jsi pitomá, pitomá holka!“ zašeptal mi matčin hlas do ucha. „Toho si nemůže nevšimnout, že?“

„Možná to nebylo její auto,“ říkal právě K. C. ve vedlejší místnosti. „Černých nissanů je spousta…“

„Bylo to její auto,“ trvala na svém Alison. Jednotlivá slova se jí rozčílením téměř slévala dohromady. „Proč zaparkovala za rohem, a ne na příjezdové cestě?“

„Možná je na návštěvě u přítelkyně.“

„Žádné přítelkyně nemá. Jenom mě.“

„Nepřipadá ti to divné?“ Následovala dlouhá pauza, v níž jsme zřejmě všichni zatajili dech.

„O čem to mluvíš?“ zeptala se po chvíli Alison.

Zaslechla jsem šouravé zvuky, jak dva znepokojení lidé chodili kolem dokola. Jak dlouho potrvá, než jeden z nich vejde do ložnice a spatří nůž? Jak dlouho potrvá, než se Alison podívá do komory, jestli tam nejsou strašidla?

„Poslyš, Alison, musím ti něco říct.“

„A co?“

Další pauza, tentokrát ještě delší než ta první. „Nebyl jsem k tobě upřímný.“

„Vítej do klubu,“ zamumlala Alison. „Poslyš, když na to tak myslím, neřekla bych, že mám zrovna teď náladu na tuhle diskusi.“

„Ne – musíš mě vyslechnout.“

„Musím především čůrat.“

Dobrý bože, pomyslela jsem si a vyskočila jsem z komory jako jojo na provázku. Popadla jsem nůž, ale sevřela jsem ho v prstech tak nešikovně, že mě ostří řízlo do dlaně. Doběhla jsem zpátky do komory a zavřela za sebou dveře ve chvíli, kdy Alison vstoupila do místnosti. Strčila jsem si poraněnou ruku do úst, sála jsem si nepřetržitý pramínek krve prýštící mi z dlaně a usilovně jsem potlačovala výkřik. Z koupelny, kde si Alison ulevovala, jsem uslyšela její brumlání. „Co se to tu sakra děje?“ opakovala znovu a znovu. „Co se to tu sakra děje?“

Alison spláchla, umyla si ruce a vyšla do ložnice, kde se zastavila, jako by se rozmýšlela co dál. Anebo si všimla něčeho podezřelého? Kapky krve na toaletním stolku? Nepatřičné stopy na koberci? Ležel její deník obráceně? Zvedla jsem nůž a připravila se na její příchod.

„Alison?“ zavolal K. C. z obývacího pokoje. Jsi v pořádku?“

„Přijde na to.“ Dlouhý povzdech rezignace. „Tak co mi chceš říct?“

Hlas K. C. se přiblížil. Vytušila jsem, že stojí ve dveřích. „Možná by sis měla sednout.“

Alison sebou poslušně plácla na postel. „Líbí se mi to čím dál tím méně.“

„Pro začátek, nejmenuju se K. C,“ prohlásil.

„Nejmenuješ se K. C,“ řekla Alison spíš jako konstatování než otázku. Jsem Charlie. Charlie Kentish.“ Charlie Kentish? Kde jsem to jméno už slyšela?

„Charlie Kentish,“ opakovala Alison, jako by si pomyslela totéž. „Ne K. C, zkrácené z Kenneth Charles.“

„Ne.“

„Není divu, že ti tak nikdo neříká,“ poznamenala suše a já se málem rozesmála. „Tomu nerozumím,“ pokračovala téměř jedním dechem. „Proč bys lhal o svém jménu?“

„Protože jsem nevěděl, jestli ti můžu věřit.“

„Proč bys mi neměl věřit?“

Vycítila jsem, že pokrčil rameny. „Nevím, odkud mám začít.“ Další pokrčení ramen, možná zavrtění hlavou.

„Tak se s tím radši neobtěžuj.“ Alison seskočila z postele. Slyšela jsem, jak přechází sem a tam po pokoji. „Možná není důležité, kdo opravdu jsi, ani co mi chceš říct. Možná by si měl prostě vypadnout a vést dál svůj život, ať jsi, kdo jsi, a já budu vést svůj, a můžeme žít šťastně až do smrti.

Nemyslíš, že to je dobrý nápad?“

„Jenom když půjdeš se mnou.“

„Mám jít s tebou?“

„Tady jsi v nebezpečí.“

„Že jsem v nebezpečí?“ Alison se zasmála. „Zbláznil ses?“

„Prosím, poslouchej mě…“

„Ne,“ odmítla Alison kategoricky. „Začínáš mě děsit a chci, abys odešel.“

„Nejsem to já, o koho by sis měla dělat starosti.“

„Poslyš, K. C, nebo Charlie, nebo kdo sakra vlastně jsi…“

„Jsem Charlie Kentish.“ Charlie Kentish, opakovala jsem. Proč je mi to jméno tak hrozně povědomé?

„Nechci se tu s tebou bavit. Jestli hned nevypadneš, zavolám policii.“

„Erika Hollanderová je moje snoubenka.“

„Cože?“

„Ta dívka, která tu dřív bydlela…“

„Vím, kdo je Erika Hollanderová.“ Tak odtud jsem znala to jméno. Ovšem. Charlie Kentish. Eričin snoubenec, ten, o kterém v jednom kuse vyprávěla. Charlie to. Charlie ono. Charlie je tak hezký. Charlie je tak chytrý. Charlie dostal skvělou práci v Japonsku na jeden rok. Charlie a já se vezmeme, hned jak se vrátí.

„Ta tvoje drahá snoubenka se vypařila uprostřed noci a nezaplatila Terry nájem za několik měsíců,“ připomněla Alison.

„Nikam neodešla.“

„Co tím myslíš?“

„Že nikam neodešla,“ opakoval, jako by se tím všechno vysvětlovalo.

„Nerozumím. Co to povídáš?“

„Doufal jsem, že to povíš ty mně.“

„A co jako? Nemám ponětí, o čem to meleš.“

„Možná kdybys přestala na dvě minuty pochodovat a sedla si…“

„Nechci si sednout.“

„Prosím. Hlavně mě vyslechni.“

„A pak vypadneš?“

„Pokud budeš chtít.“ Slyšela jsem, jak zaskřípala postel, když Alison opět zaujala svou dřívější pozici. „Poslouchám,“ oznámila tónem, který naznačoval velkou nechuť. „Erika a já jsme spolu žili asi šest měsíců, když jsem dostal skvělou nabídku na práci v Japonsku na jeden rok. Dohodli jsme se, že pojedu, ona tu zůstane, přestěhuje se do levnějšího bytu, a že budeme šetřit, abychom se mohli vzít, hned jak se vrátím.“

„Myslela jsem, že jsi z Texasu.“

„Původně ano. Přestěhoval jsem se sem po škole.“

„Fajn, takže jsi odjel do Japonska,“ vrátila ho Alison zase zpátky k tématu.

„A Erika mi e-mailem napsala, že našla tohle kouzelné místo, malou chatu za domem, který patří nějaké zdravotní sestře. Byla radostí bez sebe.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Všechno vypadalo perfektně. Dostával jsem od ní nadšené e-maily, kde popisovala, jak je Terry skvělá, jak vždycky zve Eriku na večeři, prokazuje jí drobné laskavosti. Eričina matka zemřela před pár lety, její otec se znovu oženil a odstěhoval do Arizony, takže věřím, že Erika byla moc ráda, že má někoho jako Terry.“

„Aby jí mohla využívat.“

„Erika taková nebyla. Byla to ta nejmilejší…“ Hlas se mu zlomil a hrozilo, že se rozpláče. „Pak se věci začaly měnit.“

„Co tím myslíš? Jaké věci?“

„Dopisy přestaly být tak nadšené. Erika psala, že se Terry začíná chovat divně, že se zřejmě upnula na nějakého motorkáře, se kterým se Erika jednou zdravila v restauraci, že začíná být paranoidní.“

„Paranoidní? V jakém smyslu?“

„Takhle podrobně nepsala. Jen to, že se v poslední době cítí u Terry nepříjemně, že si asi bude muset najít jiné bydlení.“

„A tak zdrhla uprostřed noci.“

„Ne. Měl jsem přijet už za pár měsíců. Dohodli jsme se, že tu ještě zůstane, než se vrátím do Delray, a že si potom najdeme nějaký byt společně. Ale pak e-maily najednou přestaly chodit. Pokoušel jsem se jí volat na mobil, ale nikdo se nikdy nehlásil. Proto jsem zavolal Terry. Řekla mi, že se Erika odstěhovala.“

„Ty si jí to nevěřil?“

„Zdálo se mi divné, že by se Erika odstěhovala, aniž by mě o tom informovala, a že by dokonce ani nenechala novou adresu.“

„Terry mi řekla, že se začala potloukat s nějakou podezřelou partou…“

„Ne.“

„… Že si našla někoho jiného.“

„Tomu nevěřím.“

„Takové věci se stávají každý den.“

„To jistě. Ale tady se tohle nestalo.“

„Ptal ses u jejího zaměstnavatele?“

„Erika neměla stálého zaměstnavatele. Pracovala pro Kelly Services. Prý o ní neslyšeli celé týdny.“

„Šel jsi na policii?“

„Telefonoval jsem jim z Japonska. Takhle na dálku toho nešlo moc vyřídit. Kontaktovali Terry. Vyprávěla jim stejnou historku jako mně.“

„Se kterou se nemůžeš smířit.“

„Protože to není pravda.“

„Byl jsi na policii, když ses vrátil?“

„Hned jak jsem vystoupil z letadla. Reagovali přesně stejně. Jako teď ty. „Našla si někoho jiného, kamaráde. Zapomeň na ní.“

„Ale ty nemůžeš.“

„Ne, dokud nezjistím, co se s ní stalo.“

„A ty myslíš, že s tím má Terry něco společného? Že já s tím mám něco společného?“

„To jsem si myslel na začátku…“

„Na začátku?“

„Když ses sem nastěhovala.“ Téměř jsem mohla cítit tázavý výraz na Alisonině tváři. „Tehdy jsem sledoval tenhle dům asi měsíc,“ vysvětloval K. C. „Když ses nastěhovala, začal jsem sledovat i tebe. Dostala jsi práci v té galérii, a tak jsem se potloukal kolem. Málem jsem dostal infarkt, když jsem uviděl, že nosíš Eričin náhrdelník. Dal jsem jí ho.“

„Našla jsem ho pod postelí,“ ohradila se Alison.

„Věřím ti to. Ale na začátku jsem nevěděl, co si o tom mám myslet. Musel jsem zjistit, nakolik jsi v tom zapletená, kolik toho víš. Pokoušel jsem se s tebou flirtovat, ale neměla si zájem, tak jsem se zaměřil na Denise, přesvědčil jsem jí, aby mě vzala s sebou na večeři na Den díkuvzdání. Celkem rychle jsem pochopil, že se zmizením Eriky nemáš nic společného. Ale čím víc jsem poznával Terry, tím víc jsem byl přesvědčen, že ona má.“

„A pročpak?“

„Protože na té ženě je něco velmi divného.“

„Nebuď směšný.“

„Sledoval jsem jí měsíce, telefonoval jsem jí, pronásledoval jí v autě, snažil jsem se jí vyděsit, cokoli, aby se prozradila. A už začíná ztrácet nervy. Cítím to.“ Takže to nebyla moje fantazie. Někdo mě opravdu sledoval. A nejen dnes. K. C. byl ten pohybující se stín před mým oknem, anonymní, a přesto podivně známý hlas v telefonu. Ten jemný texaský přízvuk, který nedovedl úplně zakrýt – jak to, že jsem ho nepoznala dřív?

„Zastrašoval jsi jí celé měsíce,“ poukázala Alison, „a ještě se divíš, že se chová nenormálně?“

„Terry ví, co se tehdy stalo s Erikou,“ trval na svém K. C. „Zatraceně, má v tom prsty!“

„Už jsi skončil? Protože jestli ano, je čas, abys vypadl.“

„Neslyšela si ani slovo z toho, co jsem řekl?“

„Neřekl jsi nic,“ odsekla Alison. „Tvoje holka se na tebe vykašlala a zmizela. Je mi líto. Vím, že se s tím člověk těžko smiřuje. Ale to, co naznačuješ, je pobuřující. A už jsem toho slyšela dost, díky. Chci, abys teď šel.“ Opět se rozhostilo ticho, potom se ozval zvuk jeho kroků šourajících se neochotně ke vstupním dveřím.

„Počkej!“ zvolala Alison a já zatajila dech, nepatrně jsem popošla a opřela si hlavu o dveře komory. „Tohle si vezmi.“ Obešla postel, otevřela zásuvku nočního stolku. „Říkal jsi, že si jí to dal. Nech si to.“ Představila jsem si, jak Alison jde k němu a Eričin tenký zlatý náhrdelník se jí pohupuje v prstech.

„Pojď se mnou,“ naléhal. „Tady to pro tebe není ani trochu bezpečné.“

„O mě se neboj,“ odpověděla bezvýrazně. „Nic se mi nestane.“

Když jsem uslyšela, jak se otevřely dveře chaty, vyplížila jsem se z komory a pomalu jsem postupovala vpřed kolem toaletního stolku. Jak jsem se o něj opírala, moje dlaň zanechávala na bílém proutí krvavou stopu.

„Buď opatrná,“ varoval muž, jenž si říkal K. C, mladou ženu, která si říkala Alison Simmsová. A potom byl najednou pryč.

Nevím, jak dlouho jsem tam stála s dechem uvízlým někde mezi plícemi a ústy a ruka mi pulzovala bolestí, jak jsem tiskla rukojeť nože v poraněné dlani jako značkovací železo. Opravdu bych ten nůž použila proti Alison, být v sebeobraně?

„Co se to tu sakra děje?“ ozvala se nečekaně Alison a já se automaticky vrhla vpřed s rukou instinktivně napřaženou vzhůru. Z dlaně mi po paži začala stékat další krev, jako by někdo vyznačil mou žílu červeným inkoustem. Ale Alison nemluvila ke mně, a když jsem se vynořila ze stínu, byla už ze dveří a na cestě k domu. Její vzrušená, nezodpovězená otázka se stále chvěla ve vzduchu jako dým odhozené cigarety. „Terry!“ uslyšela jsem, jak vykřikla a znovu zabušila na dveře do kuchyně. „Terry, otevři. Vím, že tam jsi.“

Dívala jsem se, jak couvla ode dveří a zvedla hlavu k mé ložnici. „Terry!“ volala a ten hlas mířil do mého okna jako dobře zacílený kámen, než se poraženě vzdala. Co teď? ptala jsem se v duchu. Polkla jsem zbytek vzduchu, který jsem někde vydolovala, a zadržela ho v plících jako rukojmí.

Alison stála velmi tiše, tak mučivě dlouhou chvíli, která byla jako celá věčnost. Zvažuje své možnosti, pomyslela jsem si. Tak jako já. Nakonec se rozhodla pro poslední pokus, otočila se na podpatku a oběhla dům dopředu. V tu chvíli jsem otevřela dveře chaty a vyplížila se do noci. Náhlý závan slabého větru mi olízl krk jako kočičí jazyk. Zatímco Alison tloukla na přední dveře, otevřela jsem zadní. V momentě jsem byla v kuchyni, kde mi hlavu zahalila vůně čerstvého čokoládového dortu jako nevěstin závoj. Strčila jsem zakrvácený nůž zpátky do trojúhelníkového dřevěného podstavce, zavázala si pořezanou dlaň utěrkou, a když se Alison vrátila k zadním dveřím, rychle jsem k jejímu ohromení rozsvítila, otevřela jsem dveře a pustila jí dovnitř.

„Terry! Co se to děje? Kdes byla? Měla jsem takový strach.“

„Zdřímla jsem si,“ odpověděla jsem ospale hlasem, který tak docela nezněl jako můj vlastní.

K čertu, K. C. nebyl jediný, kdo dovedl měnit hlas.

„Jsi v pořádku?“

„Je mi fajn.“ Mávla jsem rukou, jako bych chtěla zaplašit její obavy.

„Proboha, co se ti stalo s rukou?“

Pohlédla jsem na poraněnou paži, jako bych jí spatřila poprvé. Krev už prosakovala tenkou bavlněnou utěrkou. „Řízla jsem se. To nic není.“

„Jak to že ne? Ukaž, podívám se na to.“ Než jsem se zmohla na protest, už mi odvázala utěrku. „Ach bože! To je hrůza. Možná bychom měly jet do nemocnice.“

„Alison, je to jen malé říznutí.“

„To není žádné malé říznutí. Asi by to potřebovalo sešít.“

Odtáhla mě k výlevce, pustila studenou vodu a strčila mi ruku pod mírný proud. „Jak dlouho ti to takhle krvácí?“

„Dlouho ne.“ Škubla jsem sebou, když mi voda narazila na dlaň, odplavila krev a odhalila tenkou bílou čáru mého zranění. Má čára života, pomyslela jsem si, zatímco se krev dál rozlévala po dlani.

„Co to tu voní?“ Alison se podívala na sporák.

„Terryin kouzelný čokoládový dort,“ odpověděla jsem s pokrčením ramen.

Zmateně svraštila obočí, až se jí u kořene nosu téměř spojilo. „To nechápu. Kdy jsi měla čas na pečení? Čekala jsem na tebe celé hodiny. Kdy ses vrátila? A proč máš auto zaparkované za rohem?“ Otázky teď přicházely rychleji, vychrlila je z úst ve chvíli, kdy jí bleskly hlavou, jedna na druhé jako palačinky. Pak Alison zavřela vodu, odtrhla ze svitků na zdi hrst papírových ručníků a přiložila je jako savý bílý obvaz na mou nataženou dlaň. „Pověz mi, co se děje, Terry.“

Potřásla jsem hlavou, zatímco jsem se snažila posbírat myšlenky, dát svým lžím nějaký řád. „Není toho moc, co bych ti řekla.“

„Začni od toho, jak jsi odtud odešla. Kam jsi jela?“ vybídla mě Alison. Víc říkat nemusela.

O přerušeném polibku nebylo třeba se zmiňovat. Všimla jsem si malého červeného kroužku, který se jako metastáza šířil ze středu bílých papírových ručníků. Jako menstruační krev, pomyslela jsem si a pozorovala jsem, jak je stále větší a tmavší, až dosáhl k okrajům. Je mi tak trapné, co se stalo,“ zašeptala jsem, když mě vedla k židli. „Nevím, co mě to popadlo.“

„Byla to všechno moje vina,“ prohlásila Alison okamžitě, zatímco si sedala vedle mě. „Zřejmě jsem u tebe vzbudila nesprávný dojem.“

„Něco takového jsem v životě neudělala.“

„Já vím. Byla si vyvedená z míry kvůli Joshovi.“

„Ano,“ souhlasila jsem s pomyšlením, že to je asi pravda. „V každém případě ani nevím, kam jsem potom jela. Byla jsem hrozně zmatená, tak jsem chvíli jezdila sem tam a snažila se pročistit si myšlenky.“

„A zaparkovala jsi za rohem, protože jsi nechtěla, abych věděla, že už jsi zpátky,“ doplnila Alison klidně, i když se v jejím hlase stále ozýval provinilý tón.

„Byla jsem dost otřesená. Myslela jsem si, že bude nejlepší, když se hned neuvidíme.“

„Měla jsem o tebe strach.“

„Mrzí mě to.“

„To nemusí.“ Rozhlédla jsem se po místnosti. Bez přihlížejících porcelánových žen vypadala tak holá, tak prázdná.

„Pečení pro mě vždycky bylo jakousi terapií,“ pokračovala jsem a přenesla jsem pohled od polic ke sporáku. „Tak jsem si řekla, čert to vem, proč bych neupekla dort? Nevím. V tu chvíli mi to připadalo jako dobrý nápad. Neříká se to tak?“

Alison přikývla. „Zdá se, že vždycky na všechno existuje nějaké rčení.“

Usmála jsem se. „Máš čokoládový dort ráda, ne?“

Teď se pro změnu usmála ona. „To je rétorická otázka?“

Poplácala jsem jí po ruce. Měla jí studenou jako led. „Za pár minut by měl být hotový.“

„Tak sis pořezala ruku? Při pečení?“

„Byla to hloupost,“ začala jsem. Lež se mi svíjela na špičce jazyka jako červ na rybářském háčku. „Sahala jsem pro něco do zásuvky a řízla jsem se o malý nožík na loupání brambor.“

Alison si soucitně stiskla vlastní ruku. „Au, to muselo bolet.“

„Už je to lepší.“ Podívala jsem se znovu na sporák a usmála jsem se. „Dort by už měl být hotový. Dala by sis kousek?“

„Nechceš ho nechat chvíli vychladnout?“

„Ne. Nejlepší je hned z trouby.“ Vstala jsem ze židle, přešla ke kamnům a levou rukou jsem otevřela dvířka trouby. Když jsem se předklonila a vdechovala jsem sytou čokoládovou vůní, zahalil mě závan horka jako vlna v oceánu. Sáhla jsem na pracovní desku pro ochranné rukavice.

„Já to udělám,“ nabídla se ihned Alison, vklouzla rukama do připravených růžových rukavic, pak opatrně přenesla dort na připravený podnos. „Vypadá to stejně dobře, jako to voní. Mám udělat trochu kávy?“

„To by bylo báječné.“

„Ty seď. Ruku drž v klidu. Zvedni jí nad srdce.“ Obrátila oči v sloup. „Jen se na mě podívej – ty jsi sestra a já ti radím, co máš dělat.“ Potřásla hlavou a zasmála se smíchem, v němž jsem rozpoznala úlevu – úlevu, že jsem zdánlivě měla na všechno rozumné vysvětlení, úlevu, že se už na ni zdánlivě nezlobím, že je zdánlivě všechno jako dřív. Zdánlivě, pomyslela jsem si, když jsem znovu usedla na židli. Dobré slovo.

S úsměvem jsem se dívala, jak Alison vaří kávu. Bylo úžasné, jak se vyznala v mé kuchyni, mezi mými věcmi. Bez ptaní věděla, že kávu uchovávám v ledničce a cukr v příborníku nalevo od výlevky. „V ledničce je šlehačka,“ upozornila jsem jí, když odměřovala kávu a nalévala vodu do kávovaru.

„Jsi ohromná,“ poznamenala. „Vždycky na všechno připravená.“

„Někdy se vyplatí být připraven.“

„Přála bych si, abych byla taky taková.“ Alison se opřela o pracovní desku. „Vždycky jednám spíš impulzivně.“

„Ale to může být dost nebezpečné.“

„To mi povídej.“ Chvíli bylo ticho. Alison se podívala na podlahu, pak na prázdné poličky a na tváři se jí rozšířil uličnický úsměv. „Rozbít všechny ty hlavy bylo pořádně impulzivní.“

Zasmála jsem se. „Asi ano.“

„Možná jsme si víc podobné, než myslíš.“

„Možná.“ Naše pohledy se střetly a na okamžik se žádná z nás nepohnula, jako bychom zkoušely, která z nás odvrátí oči jako první. Samozřejmě jsem to byla já, kdo zamrkal nejdřív. „Co kdybychom si daly kousek toho dortu?“

„Zůstaň, kde jsi. Drž tu ruku nahoru. Já všechno udělám.“ Alison vzala z příborníku dva dezertní talířky, dva šálky a podšálky a položila je na stůl vedle několika papírových ubrousků, cukru a misky se šlehačkou. Potom se otočila k pracovní desce a sáhla pro nůž. „Pamatuju si, jak jsem ten první den, kdy jsem sem přišla, vzala špatný nůž,“ prohodila a já zatajila dech, když vytáhla z dřevěného podstavce velký řeznický nůž. „A ty jsi řekla: ‚Hej! To jsi trochu přehnala, nemyslíš?‘ Hej!“ opakovala teď a s otevřenou pusou si užasle prohlížela zakrvácené ostří. „Co je to? Krev?“ Pohled jí sklouzl na střenku nože. „A zdá se, že je krev i na rukojeti.“ Upřeně hleděla na svou dlaň.

„Spíš krev na mozku,“ zažertovala jsem. Rychle jsem vstala ze židle a vzala jí nůž z rukou, pak jsem ho hodila do dřezu a pustila na něj horkou vodu. „To není krev,“ uklidňovala jsem jí.

„Co to je?“

„Jenom zaschlý jahodový džem.“

„Džem? Na rukojeti?“

„Tak dáš mi kousek toho dortu, nebo co?“ zeptala jsem se už netrpělivě.

Alison popadla jiný nůž a začala krájet teplý dort. „Ach ne, rozpadá se to. Víš určitě, že ještě není moc brzo?“

„Načasování je perfektní,“ poznamenala jsem, když mi podávala velký kus dortu na talířku. „Stačí mi poloviční porce.“

„Skutečně?“

„Vždycky si můžu přidat.“

„Na to nespoléhej.“ Alison se vrátila na své místo a nedočkavě si strčila vrchovatě naloženou vidličku do pusy. Dívala jsem se, jak jí drobečky vytvořily tmavý obrys kolem rtů. Jako ústa klauna, pomyslela jsem si, zatímco Alison olízla zbylé drobečky hbitým pohybem jazyka. Hadí jazyk, říkala jsem si, když jsem sledovala, jak s chutí polyká. „Tohle je absolutně nejlepší dort, jaký jsi kdy upekla. Nejlepší,“ zdůraznila a zhltla další sousto. „Naučíš mě jednou, jak se to dělá?“

„Je to opravdu velmi snadné,“ ujistila jsem jí.

„Neboj se. Určitě najdu způsob, jak to udělat nesnadné.“ Alison se rozpačitě zasmála a rychle dojedla všechno, co měla na talíři. Je to tak božské. Proč nejíš?“

„Myslela jsem, že počkám na kávu.“

Alison pohlédla na kávovar. „Zdá se, že bude hotová za pár minut. Hlídaná konvice nikdy nezačne vařit,“ připomněla mi s odvráceným pohledem. „To jsi říkala.“

„Pamatuješ si všechno, co řeknu?“

„Snažím se.“

„Proč?“ zeptala jsem se upřímně zvědavá.

„Protože si myslím, že jsi chytrá,“ odpověděla Alison. „Protože tě obdivuju.“ Zaváhala, jako by chtěla něco dodat, ale pak si to zjevně rozmyslela. „Můžu si dát ještě kousek? Nevydržím čekat na kávu.“

„Jen si posluž. Zkus to se šlehačkou.“

Alison si odřízla další, ještě větší kousek dortu a navršila na něj hromadu šlehačky. „To je fantazie,“ rozplývala se s plnou pusou. „Úplná fantazie. Musíš to ochutnat.“ Podala mi svou vidličku. Zavrtěla jsem hlavou a ukázala jsem na kávu. „Ty máš tak pevnou vůli,“ podivovala se.

„Už to nebude dlouho trvat.“ Pozorovala jsem, jak hltavě polyká druhý kousek dortu. Lidský vysavač, pomyslela jsem si s téměř posvátným obdivem. „Dáš si třetí?“

„Děláš si legraci? Ještě jeden a exploduje mi hlava jako těm porcelánovým dámám.“ Na okamžik zaváhala. „Ale možná se do mě vejde ještě kousíček. Ke kávě,“ dodala se smíchem. Pak sklopila pohled do klína a zavřela oči. „Po tomhle se mi bude stýskat,“ zašeptala a přitom se trochu zakymácela. Naklonila jsem se dopředu pro případ, že by upadla, ačkoli jsem věděla, že i tak silné sedativum jako Percodan potřebuje víc než pár minut, aby předvedlo své kouzlo. Alison však neupadla, ale naopak se prudce na židli napřímila a široce rozevřela oči, jakoby se probudila ze zlého snu. „Prosím, nevyhazuj mě,“ žadonila.

„Cože?“

„Vím, že si říkala, že jsi ten domek už pronajala někomu z práce, ale moc tě prosím, aby sis to rozmyslela a dala mi ještě jednu šanci. Slibuju, že to tentokrát nezvorám. Udělám všechno, co řekneš. Budu dodržovat všechna tvá pravidla. Nic už nepokazím. Čestně.“

„Znělo to tak upřímně, že jsem jí téměř uvěřila. Navzdory všemu jsem jí totiž chtěla věřit. „A co Lance?“

„Lance? S tím je konec. Odešel.“

„Jak mám vědět, že se nevrátí?“

„Protože ti na to slavnostně přísahám.“

„Předtím jsi mi lhala.“

„Já vím. A je mi to moc líto. Byla jsem hloupá. Já byla hloupá. Hloupá, když jsem si myslela, že se Lance někdy změní, že to tentokrát bude jiné.“

„A co příště?“

„Žádné příště nebude. Lance ví, že zašel příliš daleko, že překročil meze, když si na tebe dovoloval.“

„Proč by to se mnou mělo být jiné než u ostatních?“

Odmlčela se, podívala se nahoru, pak dolů, jako by hledala správná slova. „Protože věděl, jak moc jsi pro mě důležitá.“

„A proč jsem pro tebe tak důležitá?“

Další odmlka. „Prostě jsi.“ Alison vyskočila ze židle, ale hned se zachytila stolu.

„Alison? Je ti dobře?“

„Ale ano. Jen se mi na chvíli zatočila hlava. Asi jsem vstala moc rychle.“

„Ještě se ti točí?“

Pomalu zavrtěla hlavou, jako by si nebyla jistá. „Myslím, že už jsem v pohodě. Ale trochu jsem se lekla.“

„Dej si kávu. Káva je dobrý lék proti závrati.“

„Opravdu?“

„Jsem přece sestra, pamatuješ?“

Usmála se. „Hned přinesu dva šálky.“ Nalila čerstvě uvařenou kávu do obou šálků, pak si do své přidala tři vrchovaté lžičky cukru a velkou porci šlehačky.

„Na zdraví.“ Přiťukla jsem svým šálkem o její.

„Na nás,“ řekla.

„Na nás,“ přisvědčila jsem, zatímco jsem sledovala, jak se zhluboka napila.

Ušklíbla se a položila šálek na stůl. „Trochu hořká.“

Napila jsem se ze svého šálku. „Mně chutná normálně.“

„Asi jsem jí udělala moc silnou.“

„Možná to chce víc osladit,“ pobídla jsem jí.

Alison si přidala čtvrtou lžičku cukru a znovu se napila. „Ne. Pořád to není ono.“ Zvedla ruku k hlavě.

„Alison, není ti nic?“

„Já nevím. Cítím se nějak divně.“

„Napij se ještě trochu kávy,“ radila jsem. „Pomůže to.“

Alison poslechla, hodila do sebe kávu, jako by to byla sklenka tequily, pak se zhluboka nadechla. „Není tu moc horko?“

„Nezdá se mi.“

„Ach bože. Doufám, že na mě nejde migréna.“

„Takhle obvykle začíná?“

„Ne. Obvykle napřed mívám poruchy vidění a pak převládne ta strašná bolest hlavy.“

„Mám ještě ty prášky,“ řekla jsem, vstala jsem ze židle a předstírala, že hledám v zásuvce. „Klidně si vezmi dva. Jako preventivní opatření.“ Podala jsem jí dvě malé bílé tabletky a vrátila jsem lahvičku Percodanu do zásuvky.

Vzala si je, aniž si je vůbec prohlédla. „Tak, co myslíš?“ zeptala se a odhrnula si vlasy z čela.

Všimla jsem si, že se začíná potit. „Myslím, že se za chvíli začneš cítit líp.“

„Ne. Měla jsem na mysli to moje bydlení.“

„Můžeš tu zůstat, jak dlouho budeš chtít.“

V očích se jí hned zaleskly slzy. „Opravdu? Mluvíš vážně?“

„Naprosto.“

„Nevyhodíš mě?“

„Jak bych mohla? Je to tvůj domov.“ Alison si přitiskla ruku na ústa, aby ztlumila výkřik čiré radosti. „Ach děkuju. Mockrát děkuju. Nebudeš toho litovat. Slibuju.“

„Ale už žádné další lži.“

„Slibuju, že ti už nikdy nebudu lhát.“

„Dobře. Protože lež ničí důvěru a bez důvěry…“

„Máš pravdu,“ přisvědčila. „Samozřejmě, že máš pravdu.“ Pročísla si rukou vlasy, otočila krkem ze strany na stranu, navlhčila si jazykem rty.

„Je ti dobře, Alison? Nechceš si lehnout?“

„Ne. Budu v pořádku.“

„Co tu prve dělal K. C?“ zeptala jsem se nenuceně, zatímco Alison se usilovně snažila soustředit pozornost.

„Cože?“

„Ale už žádné další lži, Alison,“ připomněla jsem jí. „Slíbila si to.“

„Žádné další lži,“ zašeptala.

„Co tu dělal K. C?“

Potřásla hlavou, pak zvedla ruce ke spánkům, jako by si chtěla podepřít hlavu, zabránit, aby jí neupadla. „Nejmenuje se K. C.“

„Ne?“

„Ne. Jmenuje se Charlie. Charlie tak nebo tak. Nepamatuju si to. Byl to snoubenec Eriky Hollanderové.“

„Snoubenec Eriky? Co tu dělal?“

„Nevím.“ Alisoniny oči s námahou hledaly mou tvář.

„Mluvil z cesty.“

„Co říkal?“

„Nic, co by dávalo smysl.“ Zasmála se, ale ten slabý zvuk se jen zachvěl, pak jí odumřel v hrdle. „Tvrdí, že neutekla, že nikam neodešla. Má absurdní představu, že víš, kde Erika je.“

„Možná to není tak absurdní představa.“

„Cože? Co to povídáš?“

„Možná opravdu vím, kde je.“

„Ty to víš?“ Alison se pokusila vstát, zapotácela se a dopadla zpátky na židli.

„Ale teď si vážně myslím, že ti bude líp, když si lehneš. Pojďme do obývacího pokoje.“ Pomohla jsem Alison vstát, položila jsem si její dlouhou štíhlou paži na rameno a vedla jsem jí ven z kuchyně. Její nohy šustily na podlaze jako šepot z davu.

„Co se stalo s vánočním stromečkem?“ zeptala se, když jsme vešly do pokoje.

„Malá nehoda.“ Dovedla jsem jí k pohovce, posadila jsem se vedle ní a položila jsem si její nohy do klína.

„Budeš mi dělat pedikůru?“ zeptala se s náznakem úsměvu, který však rychle zmizel.

„Možná později.“

„Cítím se tak divně. Možná to způsobily ty prášky.“

„A dort,“ řekla jsem, zatímco jsem jí zula sandály a začala jí masírovat bosé nohy tak, jak jsem věděla, že to má ráda. „A káva.“ Nechápavě se na mě podívala. „Mám dojem, že sis tentokrát dala čtyři lžičky cukru. To nebyl dobrý nápad, Alison. Říká se, že cukr je pro lidský organismus jed.“

„Tomu nerozumím.“ Poprvé se v Alisoniných krásných zelených očích objevil záblesk strachu. „O čem to mluvíš?“

„Myslela sis, že jsi mě dostala, viď, Alison? Myslela sis, že stačí, když se usměješ a složíš mi pár hloupých poklon, a já zase propadnu tvému kouzlu. Jenže to nefungovalo. Tentokrát mám všechno kouzlo já: Terryin kouzelný dort, Terryin kouzelný cukr, Terryiny kouzelné pilulky.“

„Co to povídáš? Cos mi udělala?“

„Kdo jsi?“ zeptala jsem se neoblomně.

„Cože?!“

„Kdo jsi?“ opakovala jsem.

„Víš přece, kdo jsem. Jsem Alison.“

„Alison Simmsová?“ Nedala jsem jí možnost odpovědět. „O tom pochybuju. Žádná Alison Simmsová není,“ prohlásila jsem a ona při tom sebou trhla, jako bych zvedla ruku a chtěla jí udeřit. „Tak jako není žádný K. C.“

„Ale já o K. C. předem nevěděla. Nevěděla jsem…“

„Tak jako není žádná Rita Bishopová,“ pokračovala jsem.

Přejela si rukou ústa, krk, vlasy. „Kdo?“

„Tvá přítelkyně z Chicaga. Ta, kterou jsi hledala v Mission Care, když jsi náhodou narazila na můj inzerát.“

„Ach bože.“

„Zahrajme si naší známou hru. Tři slova, která by popsala Alison.“

„Terry, prosím. Ty tomu nerozumíš.“

„Moment. Aha, už vím: Lhářka. Lhářka. Lhářka.“

„Ale já nelhala. Prosím, nelhala jsem.“

„Nedělala si nic jiného, jen jsi lhala od chvíle, co jsem tě poznala. Četla jsem tvůj deník, Alison.“

„Četla si můj deník? Ale pak víš…“

„Vím, že to, proč ses tu objevila, nebyla žádná náhoda. Vím, že ty a Lance jste se měsíce připravovali na to, že se mě zbavíte…“

„Zbavit se tě? To ne!“ Alison odtáhla nohy z mého klína, pokusila se vstát a napůl se jí to podařilo, ale pak jí kolena vypověděla službu a ona zůstala vrávoravě stát před pohovkou. „Ach bože. Co se to se mnou děje?“

„Kdo jsi, Alison? Kdo skutečně jsi?“

„Prosím, pomoz mi.“

„Bůh pomáhá těm, kdo si pomohou sami,“ řekla jsem chladně matčiným hlasem.

„Všechno to je velké nedorozumění. Prosím. Zavez mě do nemocnice. Slibuju, že ti povím všechno, hned jak mi bude líp.“

„Pověz mi to teď hned.“ Strčila jsem jí zpátky na pohovku, kde se zabořila mezi tlusté polštáře z prachového peří, až se zdálo, že jí ty krásné růžové a fialové květy pohltí. Usadila jsem se ve stylovém pruhovaném křesle přímo proti Alison a čekala jsem. „Pravdu,“ varovala jsem jí. „Nic nesmíš vynechat.“

„Můžu dostat sklenici vody?“ požádala Alison.

„Později. Až mi to povíš.“

Po Alisonině tváři stékaly slzy. Byla popelavě bílá jako kdysi zářivá fotografie, která mi bledla před očima. „Nevím, kde začít.“

„Začni s tím, kdo opravdu jsi. Začni se svým jménem.“

„Jsem Alison,“ odpověděla.

„Ale ne Simmsová,“ poznamenala jsem věčně.

„Simmsová ne,“ opakovala otupěle. „Sinukoffová.“ Probudila se v ní náhlá jiskra zájmu. „Říká ti to jméno něco?“

„Mělo by?“

Pokrčila rameny. „Nemohla jsem tušit, jestli ti něco řekne nebo ne.“

„Neříká mi nic.“

„Nevěděla jsem, jestli ti to něco připomene. Musela jsem si být jistá.“

„Čím jistá?“

„Nechtěla jsem udělat další chybu.“

„O čem to mluvíš? Jakou chybu?“

Alison klesla hlava dozadu mezi ramena a nebezpečně se zahoupala, jako by jí měla upadnout. „Jsem tak unavená.“

„Proč jsi přijela na Floridu, Alison?“ otázala jsem se neústupně. „O co ti šlo?“

„Přijela jsem, abych tě našla.“

„To je mi jasné. Ale pořád nevím proč. Nejsem bohatá. Nejsem slavná. Nemám nic, co by tě mohlo zajímat.“

Narovnala hlavu a soustředila všechnu svou pozornost na mou tvář. „Máš všechno,“ řekla prostě.

„Obávám se, že tohle mi budeš muset vysvětlit.“ Oči se jí téměř zavřely a na okamžik jsem si myslela, že podlehla všem sedativum ve svém těle, ale potom začala mluvit, nejprve pomalu a se zjevnou námahou, jako by se zoufale snažila sledovat vlastní slova, která splývala dohromady, jak jí jedna myšlenka přecházela v druhou.

„Nějakou dobu jsem tě hledala, ale neměla jsem štěstí. Rozhodla jsem se, že si najmu soukromého detektiva. S tím prvním to nevyšlo, proto jsem najala jiného. Ten zjistil, že pracuješ v nemocnici v Delray. Tak jsem tam jela. A tehdy jsem v sesterně uviděla tvé oznámení. Nemohla jsem uvěřit takovému štěstí. Vymyslela jsem si tu historku o Ritě Bishopové. Myslela jsem, že to nám dá možnost poznat se, než…“

„Než co?“

„Než ti to řeknu.“

„A co, prokristapána?“

„Ty nevíš?“

„Co mám vědět?“

„Tomu nerozumím. Říkala si, že jsi četla můj deník.“

„Co mám vědět?“ opakovala jsem hlasem, který temně zaduněl jako zvuk blížící se vlny.

Upřela na mě oči, pozorně, jako by mě viděla poprvé. „Že jsi moje matka.“

Na okamžik jsem nevěděla, mám-li se smát nebo plakat, tak jsem udělala obojí, a přidušený zvuk, který mi unikl z úst, zněl cize dokonce i mému sluchu. Vyskočila jsem a začala jsem před ní přecházet sem a tam. „O čem to mluvíš? To není možné. O čem to mluvíš?“ zeptala jsem se podruhé.

„Jsem tvoje dcera,“ opakovala a oči se jí znovu zalily slzami.

„Jsi blázen! Tvá matka žije v Chicagu.“

„Nejsem z Chicaga. Jsem z Baltimoru jako ty.“

„Lžeš!“

„Jako malou mě adoptovali John a Carole Sinukoffovi. Znala jsi je?“ Energicky jsem zavrtěla hlavou, zatímco se mi hlavou míhaly obrazy jako záblesky stroboskopu. Zakryla jsem si oči a snažila se udržet nechtěné vzpomínky na uzdě. „Měli už syna, ale další děti mít nemohli, a chtěli ještě dceru, tak si vybrali mě. Byla to chyba,“ přiznala a navlhčila si jazykem rty. „Byla jsem hrozné dítě. Přesně, jak jsem ti vyprávěla. Nikdy jsem neměla pocit, že tam patřím. Tolik jsem se lišila od ostatních. A rozhodně nepomohlo, že můj dokonalý starší bratr mi pořád připomínal, že do té rodiny vlastně nepatřím. Jednou o Vánocích, když přijel z Brownovy univerzity, mi řekl, že má pravá matka byla čtrnáctiletá coura, která neuměla udržet nohy u sebe.“

„Panebože.“

„Kopla jsem ho do rozkroku. Rozhodně potom aspoň on neměl problém udržet nohy u sebe.“ Pokusila se zasmát, ale místo toho jen zasípala.

„Jenže to, co tu povídáš, je nemožné,“ namítla jsem. Hlava se mi točila stejně jako jí. Obrazy z minulosti pronikly obranou budovanou desítky let a útočily na můj mozek: Roger Stillman, jak se do mě neobratně dobývá na zadním sedadle svého vozu, mé oči, jež denně po té horečně kontrolují spodní kalhotky a hledají známky menstruace, která tvrdošíjně odmítá přijít, mé dětské břicho, každým dnem vystouplejší i v neforemných volných šatech, které jsem si oblékala. „To není možné,“ opakovala jsem tentokrát důrazněji, zatímco jsem se marně snažila tyto obrazy zaplašit. Jen počítej. Je mi čtyřicet. Tobě osmadvacet. To by mi přece muselo být dvanáct…“

„Není mi osmadvacet, ale pětadvacet. Bude mi šestadvacet…“ Devátého února, doplnila jsem v duchu, když ta slova vyslovila. Přitiskla jsem si ruce na uši ve snaze zastavit její hlas. Kdy začal být tak hlasitý, tak silný? „Bála jsem se přiznat, kolik mi doopravdy je, aby sis všechno nespočítala dřív, než bys měla možnost mě poznat. A nevěděla jsem, jak se zachováš, až se znovu objevím ve tvém životě. Tolik jsem si přála, abys mě měla ráda.

„Ne, to je lež,“ opravila se. „Chtěla jsem víc než to. Chtěla jsem, abys mě milovala. Aby ses mě nedokázala znovu vzdát.“

Ztěžka jsem se posadila do stylového křesla. Byla šílená, samozřejmě. A i když něco z toho byla pravda, nemohla být moje dcera. Byla tak vysoká, tak krásná. Jako Roger Stillman, pomyslela jsem si. „Není to pravda,“ trvala jsem na svém. Je mi to líto. Spletla ses.“

„Ne. Tentokrát ne. Ten první detektiv, kterého jsem najala, objevil nějakou ženu v Hagerstownu, o které se domníval, že to jsi ty. Měla jsem takovou radost. Jela jsem jí navštívit, ale ukázalo se, že se detektiv zmýlil. Pak jsem našla tebe. Lance říkal, že jsem blázen, když chci odjet až sem na jih, že mě to jen znovu raní, ale musela jsem tě vidět. A jakmile jsem tě uviděla, jakmile jsem s tebou promluvila, věděla jsem, že mám pravdu. Ještě dřív, než jsi mi pověděla o Rogeru Stillmanovi, jsem věděla, že jsi moje matka.“

„Je mi líto, ale mýlíš se.“

„Nemýlím. Dobře víš, že ne.“

„Jediné, co vím, je, že jsi pitomá, pitomá holka!“ uslyšela jsem křičet samu sebe. Od zdi se odrazil hlas mé matky. Jsi pitomá, pitomá holka!“

„Ne, prosím, to neříkej.“

„Jak jsi to mohla udělat? Jak jsi mohla dovolit, aby nějaký směšný kluk do tebe strčil tu ohavnost?“

„Já se o to dítě postarám, mami. Slibuju, že se o ně budu dobře starat.“

„Nemysli si ani na vteřinu, že dovolím, aby v tomhle domě byl nějaký parchant! Utopím ho v kbelíku stejně, jako jsem utopila ta zatracená koťata!“

„Terry,“ zašeptala Alison. „Terry, je mi špatně.“

Rychle jsem si k ní přisedla a vzala jí do náruče. „To nic není, Alison. Neboj se. Nebudeš zvracet. Vím, jak to nenávidíš.“

„Prosím, odvez mě do nemocnice.“

„Později, miláčku. Až si trochu zdřímneš.“

„Nechci usnout.“

„Pst. Nebraň se tomu, drahoušku. Brzy bude po všem.“

„Ne! Ach bože, ne! Prosím. Musíš mi pomoct.“

Uslyšely jsme ten hluk ve stejnou chvíli a naše hlavy se současně otočily ke kuchyňským dveřím. Bouchání, křik, zvonění. „Alison!“ hulákal nějaký hlas přes tu kakofonii zvuku. „Alison, jsi tam?“

„K. C!“ zvolala Alison sotva slyšitelným hlasem. Jsem tady. Ach proboha, pomoz mi! Jsem tady.“

„Terry!“ zařval K. C. „Terry, okamžitě otevři ty dveře, nebo zavolám policii!“

„Okamžik,“ zavolala jsem na něj klidně a jemně jsem se vyprostila od Alison, která se se zasténáním převrátila, příliš omámená léky, aby se mohla pohnout. Rychle jsem kráčela k zadnímu vchodu. „Už jdu. Ovládej se.“

„Kde je?“ K. C. se neurvale protlačil kolem mě do domu. „Co si s ní provedla?“

„O kom to mluvíš?“ zeptala jsem se ho přívětivě. „O Erice? Nebo o Alison?“

Ale K. C. už byl v obýváku. „Alison! Kristepane! Co ta šílená ženská s tebou udělala?“

Došla jsem k výlevce a opatrně jsem vytáhla řeznický nůž z bílého smaltovaného dřezu. Šikovně mi zapadl doprostřed ruky, jako by tam patřil. Když jsem ho pevně sevřela, ucítila jsem na citlivé kůži vlhko, jak se mi v dlani znovu otevřela rána. Potom jsem se vrátila do obývacího pokoje a skrz odumírající větve vánočního stromku jsem pozorovala, jak se K. C. snaží zvednout Alison na nohy.

„Můžeš jít?“

„Bojím se, že ne.“

„Chyť se mě kolem krku. Ponesu tě.“

Jak mám popsat, co bylo dál? Vypadalo to, jako bych hrála hlavní roli v nějakém dramatu. Ne, v dramatu ne. Spíš to byl balet plný vznešených gest a expresivní pantomimy, každý pohyb pečlivě naplánovaný a v dokonalé choreografii. Když Alison zvedla paže, já také. Když se K. C. sehnul, aby jí podepřel, vrhla jsem se vpřed. Když učinil první z několika těžkopádných kroků, přenesla jsem se s divošskou krásou přes místnost. Když Alison pokládala hlavu na jeho rameno, vrazila jsem mu třiceticentimetrovou čepel do zad takovou silou, až mi střenka praskla v ruce. K. C. se zapotácel, Alison mu vypadla z náruče a přistála s tupým žuchnutím na podlaze. K. C. se otočil v nemotorné piruetě, jeho ruce ztratily půvabný rytmus a snažily se dosáhnout na nůž, který mu hluboko vězel v zádech. Vzduch prořízly Alisoniny stále hlasitější výkřiky jako tóny podřadného orchestru, zatímco K. C. balancoval na špičkách a vztahoval ke mně ruce, jako by mě zval, abych s ním naposled obkroužila místnost. Odmítla jsem jeho tiché vyzvání k tanci, o krok jsem ustoupila a on se skácel dopředu, v užaslých očích měl skelný lesk blížící se smrti. Zhroutil se na podlahu s hlavou těsně vedle podstavce převráceného stromku.

Trvalo mi pár vteřin, než jsem si uvědomila, že Alison přestala kvílet, že už není bezvládně natažená na podlaze, že nějak dokázala posbírat zbytky sil a zoufale po čtyřech dolézt k domovním dveřím. Opravdu se jí podařilo dveře otevřít, a než jsem jí dohonila, byla už v polovině venkovních schodů, což svědčilo o její nezměrné síle a odhodlanosti. Instinkt přežít, vůle k životu je úžasná věc. Připomnělo mi to, jak jsem si totéž pomyslela u Myry Wylieové. Jen Erika Hollanderová odešla tiše, usnula za pár minut poté, co pozdě večer dojedla malé občerstvení, jež jsem jí přichystala. Polštář, který jsem jí následně přitiskla na nos a ústa, vyvolal jen symbolicky odpor.

„Ne!“ zavřískla Alison, když jsem se dotkla její paže.

„Alison, prosím. Nedělej scény.“

„Ne! Nesahej na mě! Pusť mě!“

„Pojď zpátky dovnitř, Alison.“ Chytila jsem jí za loket, až se mé prsty zaryly do masa.

„Ne!“ zaječela znovu a přitom se mi snažila vytrhnout paži s takovou silou, že jsem téměř ztratila rovnováhu. Dostala se napůl cesty k ulici, ale pak jí nohy jednoduše přestaly poslouchat, a ona se zhroutila jako příslovečná hadrová panenka. Přesto se odmítala vzdát a plazila se dál po rukou a po kolenou k chodníku.

V tu chvíli jsem uslyšela štěkot vzápětí následovaný klapotem vysokých podpatků na chodníku. Uvědomila jsem si, že to je Bettye McCoyová a její dva příšerní psi, a rychle jsem se pokoušela postavit Alison na nohy.

„Pomozte mi!“ vykřikla Alison, když se na rohu objevila třetí paní McCoyová v úzkých přiléhavých kalhotách s leopardím vzorem. „Pomoc!“

Ale Alisoniny výkřiky přehlušil zuřivý štěkot psů. „To je v pořádku,“ zavolala jsem na tu stárnoucí Alenku v říši divů. Jen trochu přebrala.“ Bettye McCoyová opovržlivě pohodila svou odbarvenou blond hřívou, vzala oba psy do náruče, potom přešla ulici a spěšně odkráčela opačným směrem.

„Ne, prosím!“ volala za ní Alison. „Musíte mi pomoct! Pomozte mi!“

„Z tohohle se vážně musíš vyspat,“ řekla jsem hlasitě pro případ, že by nás někdo poslouchal.

„Prosím,“ prosila Alison nyní prázdnou ulici. „Prosím, neodcházejte.“

„Jsem tady, dítě,“ upokojovala jsem jí, když jsem jí podepřela a vedla k domu. „Nikam neodejdu.“

Když jsme došly ke dveřím, přestala bojovat. Zda to bylo těmi prášky, anebo pochopila, že takový zápas je zbytečný, to nevím. Jen si povzdychla a bezvládně zůstala opřená v mém náručí. Přenesla jsem jí přes práh jako milující novomanžel přenáší nevěstu. Ještě se to dnes tak dělá? Nevím. Pochybuji, ze někdy budu mít příležitost to zjistit. Pro mě je příliš pozdě, tak jako bylo příliš pozdě pro Alison. A to je velká škoda, protože si myslím, že bych byla dobrou manželkou. To je vše, po čem jsem kdy opravdu toužila. Někoho milovat, být na oplátku milována, vytvořit domov, mít rodinu. Dítě, jež bych mohla zahrnout veškerou něhou, která mně byla upřená. Dceru.

Vždycky jsem chtěla mít dceru.

Donesla jsem Alison na pohovku a začala jsem jí houpat v náručí. „Tura-lura-lura,“ zpívala jsem něžně. „Tura-lura-lie…“ Alison pomalu zvedla oči k mým. Ústa se jí otevřela. Šepot naplnil vzduch. Myslím, že jsem zaslechla slovo ‚mami‘.

Samozřejmě, že jsem ani na okamžik nevěřila, že by Alison byla mé dítě. O tom, jak jsem zostudila svou rodinu, se pravděpodobně doslechla od Sinukoffových. To jméno mi zní mlhavě povědomé. Možná to byli sousedé. Možná ne. Baltimore je velké město. Nemůžete znát každého, i přes matčino ujišťování, že celé město ví o mém stavu, že jsem z ní udělala terč posměchu, že se příliš stydí, aby se ještě někdy ukázala na veřejnosti. Proto jsme se přestěhovali na Floridu. Nikoli proto, že to vyžadovalo otcovo zaměstnání. Ale kvůli mně.

Chodila jsem dál do školy tak dlouho, až můj stav už nebylo možné dál přehlížet, a potom mě požádali, abych odešla. Rogeru Stillmanovi se nestalo nic. Má hanba byla jeho odznakem cti, směl zůstat ve škole a dokončit jí se svými spolužáky.

Prodělala jsem téměř dvacet hodin porodních bolestí, než matka dovolila, aby mě otec odvezl do nemocnice. Trvalo ještě dalších deset hodin, než dítě – vážící pozoruhodných tři kila osmdesát – přišlo na svět. Nikdy jsem neměla možnost jí držet v náruči. Nikdy jsem neměla možnost jí spatřit. O to se matka postarala. Samozřejmě, že měla pravdu. Co jiného mohla dělat? Vždyť mi bylo teprve čtrnáct, sama jsem ještě byla dítě. Co jsem věděla o životě, o tom, jak se starat o jinou lidskou bytost? Byl to pošetilý nápad, kterého bych jistě jednou litovala.

A přesto, možná že ne. Byla bych opravdu tak špatná matka? Často jsem o tom přemýšlela. To malé stvoření, které ve mně rostlo, jsem tajně milovala od první chvíle, kdy jsem ucítila jeho pohyby. Mluvila jsem na ně, když nikdo nebyl doma, zpívala jsem mu, když jsem zůstala sama ve svém pokoji, ujišťovala ho, že se na něj nikdy nerozzlobím, nikdy ho neuhodím ani ho nebudu kárat, že ho zahrnu polibky a dnes a denně ho budu ujišťovat, jak moc ho miluji. „Postarám se o tebe,“ slibovala jsem, když nikdo neposlouchal. Místo toho jí vytáhli z mého těla, odebrali mi jí, než jsem mohla spatřit její sladkou tvářičku, a já pak celý život trávila tím, že jsem se starala o jiné lidi.

Samozřejmě, že Alison nebyla mé dítě. Bezpochyby se doslechla o té ‚čtrnáctileté couře, která neudržela nohy u sebe‘ od někoho v Baltimoru, snad dokonce od svého staršího bratra, jak tvrdila. Potom se svými přáteli vymyslela ten důmyslný scénář odhodlána vloudit se do mého života. „Chtěla jsem, abys mě měla ráda. Ne. Chtěla jsem, abys mě milovala,“ přiznala Alison krátce předtím, než zemřela.

Strašně mi chybí, samozřejmě, často na ní myslím a vždycky s velkou náklonností, dokonce s láskou. Takže Alison možná nakonec dostala to, kvůli čemu přišla. Nijak netrpěla. Prostě mi usnula v náruči. To ostatní bylo snadné. Měla v těle tolik omamných látek, že pochybuji, že vnímala polštář, který jsem jí držela na obličeji dobré dvě minuty. Potom jsem jí oblékla ty hezké modré šaty – ty, které na sobě měla ten první den, kdy jsme se poznaly – a pochovala jsem jí v zahradě vedle Eriky. V tom koutu zahrady jsou květiny zvlášť bujné a myslím, že by to schvalovala.

S K. C. to bylo něco jiného. Nikdy předtím jsem nezabila muže, nikdy jsem nepoužila nůž, nikdy jsem se nemusela uchýlit k takové brutalitě. Trvalo dny, než se mi ty vibrace v rukou přestaly opakovat, týdny, než jsem konečně byla schopná vydrhnout všechnu krev na podlaze obývacího pokoje. Jistě, toho koberce jsem se musela zbavit. Byl zničený. Alison měla pravdu – bílý koberec v obývacím pokoji je nepraktický. Tak nebo tak, byl čas na změnu.

Nechtěla jsem, aby K. C. pošpinil mou zahradu, proto jsem počkala do půlnoci, pak jsem ho naložila do kufru auta a zavezla ho až do Everglades, kde jsem ho hodila do močálu pokrytého slizem. Zdálo se to příhodné a jsem si jistá, že aligátoři mé úsilí ocenili.

Od Alisoniny smrti uplynuly tři měsíce. Sezóna již končí. Každým dnem je na silnicích méně aut, po ulicích se prochází méně turistů. Je teď snažší najít místo v restauraci. Před kiny jsou kratší fronty. Bettye McCoyová pořád venčí své dva hnusné psy na ulici několikrát denně a občas se jí některý vytrhne a namíří si to do mé zahrady za domem. Postavila jsem malý plot, aby mi tam nelezli. Doufám, že to bude stačit. Jestli se ještě někdy jeden z těch prašivých bastardů dostane do mé zahrady, nevyženu ho ven jen něčím tak nevinným, jako je koště.

Občas se sama sebe ptám, co by se stalo, kdyby se vrátil Lance s Denise a hledali by Alison. Ale zatím po nich není ani stopy, takže Alison možná mluvila pravdu, když říkala, že ti dva spolu utekli a že její vztah s bývalým manželem jednou provždy skončil. Doufám v to. Přesto se musím mít na pozoru.

Moje práce v nemocnici pokračuje jako vždy. Myřino lůžko zaujal jeden postarší pán s pokročilou Parkinsonovou chorobou. Obětavě se o něj starám. Jeho rodina si myslí, že jsem ta nejlepší sestra na světě.

S Joshem jsem náhodou měla pravdu. Opravdu poslal personálu květiny několik týdnů po pohřbu své matky. Vlastně ty květiny byly od něj a od jeho ženy. Připojený dopis děkoval všem na oddělení. Nikdo nebyl jmenovitě zmíněn.

Nicméně, deník, který mi dal, se ukázal jako užitečný. Je hezké mít něco, kam člověk může zaznamenávat své myšlenky, jak to nyní dělám. Místo, kde si může všechno ujasnit. A kdo ví? Možná jednou najdu skutečnou lásku. Přece to, že Josh byl slabý a nečestný, neznamená, že pro mě někde neexistuje ten pravý. Ještě není příliš pozdě. Je mi teprve čtyřicet. Stále jsem dost přitažlivá. Mohla bych někoho poznat třeba zítra, vdát se, mít rodinu, po níž jsem vždycky toužila. Mnoho žen po čtyřicítce má děti. Může se to stát. Modlím se, aby se to stalo. A to je asi tak všechno. Život jde dál, jak se říká.

„Zdá se, že na všechno existuje nějaké rčení,“ slyším Alisonin hlas, který mi je neustále nablízku. Otáčím se, dívám se na druhou stranu. Stojí hned vedle mě. „Popiš svůj život od chvíle, co jsem odešla,“ šeptá škádlivě. „ Třemi slovy.“

„Jednotvárný,“ odpovídám poslušně. „Nudný.“ Prohlížím si prázdné poličky lemující kuchyňské zdi a říkám si, že snad nastal čas, abych znovu začala budovat svou sbírku. „Osamělý,“ připouštím a polykám slzy.

Dívám se ze zadního okna na malou chatu. Je už tři měsíce prázdná a začíná vypadat trochu zanedbaně. Potřebuje někoho stejně naléhavě jako já. Někoho, kdo jí bude milovat a starat se o ní, kdo jí projeví lásku a úctu, kterou si zaslouží. Po zklamání s Erikou a Alison si už nejsem jistá, zda takový člověk vůbec existuje. Ale možná nastal čas to zjistit. Možná nastal čas pohřbít šepoty a lži minulosti a začít nanovo.

„Nanovo,“ opakuji nahlas Alisoniným hlasem, rozhodnuta podat si inzerát do nedělních novin. „Dobré slovo.“

Joy Fieldingová – Šepoty a lži

Z anglického originálu Whispers and Lies

(Atria Books, Simon & Schuster, New York 2002)

přeložila Tatjana Jandourková

Redigovala Lenka Pechalová

Odpovědná redaktorka Ivana Parkmanová

Obálku navrhla Viera Fabiánová

Technická redaktorka Martina Adlová

Vydala Euromedia Group, k. s. – Ikar v Praze v roce 2003

jako svou 2058. publikaci

Počet stran 304

Vydání první

Sazbu zhotovila Helena Hyanová

Vytiskly Tlačiárně BB, spol. s r. o., Baňská Bystrica

TS 13/34

ISBN 80-249-0168-4

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai